Hovijs Hjū

Elevatora sāga-2. Maiņa

Hjū Hovijs. Maiņa

Attēli otrajai elevatora (bunkura) sāgas grāmatai "Shift"  "Maiņa" "Очистка-2"

.

.

.

.

.

.

.

Pirmā maiņa Mantojums

..

Prologs

2110. gads

Zem pakalniem Fultonas apgabalā, Džordžijā

Trojs piecēlās no mirušajiem un aptvēra, ka atrodas zārkā. Viņš bija ieslodzīts, pie sejas spiedās bieza apsarmojuša stikla plāksne.

Aiz sarmas rakstiem virmoja tumšas formas. Viņš centās pacelt rokas, iesist pa stiklu, bet muskuļi bija pārāk vārgi. Viņš mēģināja kliegt, bet spēja vienīgi ieklepoties. Mutē bija nepatīkama garša. Ausīs skanēja smagu slēdžu atvēršanās skaņa un sen neizmantotu eņģu čīkstēšana.

Virs galvas mirdzēja spilgta gaisma, viņu satvēra siltas rokas. Tās viņam palīdzēja apsēsties, kamēr viņš turpināja klepot, elpai mutuļojot vēsajā gaisā. Kādam rokās bija ūdens. Tabletes, ko iedzert. Ūdens bija vēss, tabletes — rūgtas. Trojs ar mokām norija pāris malkus. Viņš nespēja bez palīdzības noturēt glāzi. Viņam drebēja rokas, kad uzbangoja atmiņas, ilgstošu murgu ainas. Kopā sajaucās senas pagātnes un vakardienu izjūtas. Viņš drebēja.

Slimnīcas papīra krekls. Iesūrstējās vieta, no kuras tika noplēsts plāksteris. Kaut kas pavilka roku, no locītavas tika izvilkta caurule. Divi vīri baltā palīdzēja viņam izrāpties no zārka. Visapkārt cēlās tvaiki, gaiss kondensējās un izklīda.

Mirkšķinādams spilgtajā blāzmā un piepūlēdams plakstiņus, kas tik ilgi turēti ciet, Trojs redzēja zārkus ar dzīvajiem, kuru rindas stiepās gar tālajām, izliektajām sienām. Griesti šķita zemi; augstu virs galvas bija sablīvēta nomācoša zemes kārta. Visa tā zeme un mirušie, kas sablīvēti augstu virs galvas. Un gadi. Pagājis tik daudz gadu. Visi, kuru liktenis viņam rūpēja, droši vien jau bija miruši.

Viss bija miris.

Troja rīkli nepameta rūgtā tablešu garša. Viņš mēģināja to norīt. Atmiņas pagaisa kā sapņi pēc pamošanās. Viņš aizmirsīs visu, ko jebkad zinājis.

Viņš sabruka, bet vīri baltajos kombinezonos to jau bija gaidījuši. Viņi Troju notvēra un nolaida uz grīdas, uz viņa drebošās ādas čaukstēja papīra krekls.

Uzliesmoja atmiņas; fragmenti lija pār galvu kā artilērijas uguns un tad izgaisa.

Zāles nespēja nomākt visas nepatīkamās izjūtas. Lai iznīcinātu pagātni, bija nepieciešams laiks.

Trojs saņēma seju plaukstās un iešņukstējās, uz galvas nolaidās līdzjūtīga plauksta. Abi baltajos kombinezonos tērptie vīri neliedza viņam šo mirkli. Viņi šo procesu nesteidzināja. Tā bija cieņa, ko viena atmodināta dvēsele izrādīja nākamajai, kaut kas, ko visi zārkos guļošie cilvēki piedzīvos, kādudien pamostoties.

Un tad ar laiku... aizmirsīs.

1

2049. gads Vašingtona

Augstie stikla trofeju skapji reiz bija kalpojuši par grāmatplauktiem. Par to liecināja dažas pazīmes. Apkalumi plauktu stūros, kas bija gadsimtiem veci, kamēr eņģes un mazās slēdzenltes izskatījās gatavotas tikai pirms pārdesmit gadiem. Nesaskanēja kokmateriāli, rāmis ap stiklu bija gatavots no ķirškoka, bet plaukti — no ozola. Kāds bija mēģinājis mazināt atšķirību ar pāris beices kārtām, bet nesakrita šķiedras raksts. Neatbilda arī krāsa. Pieredzējušām acīm šādas detaļas likās ārkārtīgi uzkrītošas.

Kongresmenis Donalds Kīns šīs detaļas pamanīja nejauši. Viņš vienkārši redzēja, ka kaut kad sen šeit bija notikusi liela tīrīšana, lai atbrīvotu vietu. Kādā pagātnes brīdī Senatora uzgaidāmā telpa tika atbrīvota no tās obligātajām likumu grāmatām, līdz palika tikai kāda saujiņa. Nu šīs ielenktās izdzīvotājas klusi stāvēja stikla skapīšu tālākajos stūros. Tās bija tur iespiestas, uz to muguriņām vijās plaisas, vecā āda sāka lobīties kā vasaras saulē apdeguši pleci.

Kongresmenis Kīns redzēja, kā stiklā atspoguļojas daži no viņa kolēģiem, jauniņajiem, kuri satraukti soļoja šurpu turpu un kuri savos amatos bija iecelti pavisam nesen. Tāpat kā Donalds, viņi bija jauni un joprojām bezcerīgi optimisti. Viņi nesa pārmaiņas uz Kapitolija pakalnu. Un šoreiz viņi cerēja kaut kādā veidā paveikt to, kas viņu tikpat naivajiem priekštečiem nebija izdevies.

Kamēr viņi gaidīja savu kārtu tikties ar vareno Senatoru Tūr-manu no viņu dzimtā Džordžijas štata, viņi satraukti tērzēja viens ar otru. Donalds iedomājās, ka viņi ir kā bariņš bīskapu, kas gatavi tikties ar pāvestu, lai noskūpstītu viņa gredzenu. Viņš smagi nopūtās un koncentrējās uz skapja saturu, aizmirsdamies izstādītajos dārgumos, kamēr kāds no Džordžijas pārstāvjiem turpināja kaut ko stāstīt par sava apgabala slimību kontroles un novēršanas centriem.

„...un viņu mājaslapā ir šī sīki detalizētā instrukcija, šī reakcijas un sagatavošanās rokasgrāmata gadījumam, ja — iedomājies — sākas zombiju invāzija. Vai tu spēj tam noticēt? Zombiji. Pat SKC uzskata, ka lietas var noiet greizi un mēs varam pēkšņi sākt ēst viens otru ...” Donalds apslāpēja smaidu, baidīdamies, ka to kāds varētu ieraudzīt stikla atspulgā. Viņš aplūkoja fotogrāfiju kolekciju, kur Senators bija redzams ar katru no pēdējiem četriem prezidentiem. Katrā uzņēmumā bija redzama tā pati poza un rokasspiediens, tas pats mākslīgi izveidotais fons ar neplīvojošiem karogiem un grezniem, pārlieku lieliem ģerboņiem. Prezidenti nāca un gāja, bet izskatījās, ka Senators gandrīz nemaz nemainās. Viņa mati bija un tā arī palika sirmi; izskatījās, ka pagājušās desmitgades viņu nemaz nav ietekmējušas.

Redzot, ka šīs fotogrāfijas ir sarindotas viena aiz otras, tās šķietami zaudēja savu vērtību. Tās likās iestudētas. Nepatiesas. It kā pasaules ietekmīgākie vīri būtu izlūgušies iespēju nostāties un pozēt blakus šai izgrieztajai kartona figūrai, ceļmalas atrakcijai.

Donalds iesmējās, un kongresmenis no Atlantas viņam pievienojās.

„Es zinu, vai ne? Zombiji. Tas ir smieklīgi. Bet padomā par to, labi? Kāpēc gan lai SKC būtu šāda rīcības instrukcija? Ja vien...?”

Donalds gribēja kolēģi izlabot, parādīt, par ko patiesībā smējies. Paskaties uz Smaidiem! viņš gribēja teikt. Tie bija prezidentu sejās. Senators izskatījās tā, it kā labprātāk būtu jebkur citur. Likās, it kā katrs šajā secīgajā virspavēlnieku rindā zinātu, kurš ir visietekmīgākais un kurš šeit paliks, kamēr viņi nāks un ies.

„...tās ieteikumus, ka mums katram vajadzētu turēt pa rokai beisbola nūju, kabatas lukturīšus un sveces, vai ne? Katram gadījumam. Nu, tu saproti, lai iedauzītu smadzenes.”

Donalds izvilka telefonu un pārbaudīja, cik rāda pulkstenis. Viņš paskatījās uz durvīm, kas veda ārā no uzgaidāmās telpas, un prātoja, cik ilgi viņam vēl būs jāgaida. Likdams telefonu atpakaļ kabatā, viņš pētīja plauktu, kurā kā smalks origami mākslas darbs stāvēja salocīta armijas uniforma. Žaketes krūšu kreiso pusi klāja medaļas

kā lego klucīšu siena; piedurknes bija pārlocītas pāri un piespraustas, lai izceltu zeltītās vītnes pie to galiem. Uniformas priekšā amatnieku darinātā koka statīvā bija izvietota dekoratīvu monētu kolekcija, tas bija cieņas apliecinājums tiem vīriešiem un sievietēm, kas dienēja joprojām.

Šie divi eksponāti bija ārkārtīgi daiļrunīgi — šī uniforma no pagātnes un monētas no šobrīd dienējošajiem. Tie bija kā divu karu simboli. Viens, kurā Senators bija cīnījies jaunībā, otrs, par kura novēršanu viņš bija cīnījies kā pieaudzis un pieredzējis vīrs.

„.. .jā, izklausās vājprātīgi, es saprotu, bet vai tu zini, ko trakumsērga nodara sunim? Es domāju, ko tā patiešām nodara, bioloģiskā...”

Donalds pieliecās tuvāk savam atspulgam un pētīja dekoratīvās medaļas. Numurs un devīze uz katras nozīmēja kādu karaspēka vienību. Vai bataljonu? Viņš nespēja atcerēties. Viņa māsa Šarlote to zinātu. Viņa arī šobrīd kaut kur karo.

„Hei, vai tevi tas nemaz neuztrauc?”

Donalds aptvēra, ka šis jautājums tika uzdots viņam. Viņa uzmanība pārslēdzās no fotogrāfiju kolekcijas uz pļāpīgā kongres-meņa atspulgu stiklā. Izskatījās, ka vīrietim ir nedaudz pāri trīsdesmit, droši vien viņš ir aptuveni Donalda vecumā.

«Vai es uztraucos par zombijiem?” viņš iesmējās. «Nē. Tā es nevarētu teikt.”

Kongresmenis pienāca tuvāk, un viņa skatiens aizslīdēja līdz draudīgajai uniformai, kas stāvēja izkārtota tā, it kā tajā joprojām būtu karavīra rumpis. „Nē,” vīrietis teica. „Par tikšanos ar viņu'.'

Atvērās uzgaidāmās telpas durvis, ļaujot izplūst telefonu zvanu troksnim no blakustelpas.

„Kongresmeni Kīn?”

Durvīs stāvēja pavecāka sekretāre, viņas baltā blūze un melnie svārki izcēla sportisko stāvu.

„Senators Tūrmans ir gatavs jūs pieņemt,” viņa teica.

Garāmejot Donalds paplikšķināja pa plecu kongresmenim no Atlantas.

„Hei, veiksmi!” džentlmenis izmocīja viņam aiz muguras.

Donalds smaidīja. Viņam ļoti gribējās pagriezties un pateikt šim cilvēkam, ka ļoti labi pazīst Senatoru, ka bērnībā ir šūpojies uz viņa ceļgala. Taču Donalds bija pārāk aizņemts, lai noslēptu pats savu uztraukumu. Šoreiz viss bija citādi.

Viņš izgāja caur smagām cietkoksnes paneļu durvīm un iegāja Senatora trokšņainajā iekšējā darbistabā. Tas nebija tas pats, kas iziet caur foajē, lai pirms randiņa satiktu meitenes tēvu. Šis bija spiediens, kas jāizjūt pirms tikšanās ar Senatoru kā kolēģi, tomēr Donalds joprojām jutās kā tāds mazs puika.

„Šeit, lūdzu!” teica sekretāre. Viņa veda Donaldu garām pāris platiem un rosīgiem rakstāmgaldiem, uz kuriem ar īsiem signāliem zvanīja un tarkšķēja ducis telefonu. Jauni vīrieši un sievietes kostīmos, uzvalkos un nevainojamos kreklos cēla klausules ar abām rokām. Viņu garlaikotās sejas izteiksmes liecināja par to, ka šī viņiem ir parasta darba diena.

Ejot garām kādam no rakstāmgaldiem, Donalds pastiepa roku, ar pirkstu galiem noglāstīdams koksni. Sarkankoks. Palīgiem šeit bija labāki rakstāmgaldi nekā viņam pašam. Un iekārtojums: grezni paklāji, platas un senas dekoratīvās karnīzes, antīki flīzētie griesti, mirgojoši apgaismes ķermeņi pie griestiem, kas patiešām varētu būt no īsta kristāla.

Dzīvīgās un tarkšķošās telpas galā atvērās paneļu durvis, pa tām iznāca kongresmenis Miks Vebs, kura tikšanās tikko bija beigusies. Miks Donaldu neievēroja, viņš bija pārāk iegrimis atvērtajā mapē, ko turēja savā priekšā.

Donalds apstājās un pagaidīja, kamēr viņa kolēģis un sens draugs no koledžas laikiem pienāks tuvāk. „Nu?” viņš jautāja Mikam. „Kā gāja?”

Miks pacēla acis un aizcirta mapi ciet. Viņš pasita to padusē un pamāja. ,Jā, jā. Gāja lieliski.” Viņš pasmaidīja. „Atvaino, ja tev nācās gaidīt ilgāk! Vecais negribēja mani laist prom.”

Donalds iesmējās. Viņš tam ticēja. Miks birojā ienesa vieglumu. Viņš bija izskatīgs gara auguma vīrietis, kuram piemita harizma un pārliecība. Donalds mēdza jokot, ja viņa draugam nebūtu tāda vārda, tad viņš kādudien būtu prezidents. „Nekādu problēmu.” Viņš ar īkšķi pameta pār plecu. „Es veidoju jaunus kontaktus.”

Miks smaidīja: „Varu derēt.”

„Labi, tad jau tiksimies Reibērnā.”

„Skaidra lieta.” Miks uzsita viņam pa roku ar mapi un devās uz izeju. Donalds uztvēra Senatora sekretāres nepacietīgo skatienu un steidzās tālāk. Viņa pamāja, lai viņš iet cauri senatnīgajām durvīm krēslaini apgaismotajā kabinetā, un tad cieši tās aizvēra, pieklusinot tarkšķošo telefonu troksni.

„Kongresmenis Kīns.”

Senators Pols Tūrmans stāvēja aiz sava rakstāmgalda un pasniedza roku sveicienam. Viņš nozibināja pazīstamu smaidu, ko Donalds tik daudzas reizes bija redzējis gan televīzijas pārraidēs un fotogrāfijās presē, gan savā bērnībā. Par spīti Tūrmana vecumam viņš bija slaids un veselīgs; Senatoram drīz būs septiņdesmit gadi, ja nav jau tagad. Viņa Oksfordas krekls ieskāva atlētisku stāvu, no kaklasaites mezgla pacēlās resns kakls, viņa sirmie mati bija tikpat svaigi un kārtīgi sasukāti kā dienesta laikos.

Donalds šķērsoja telpu un paspieda roku, kas bija sveicinājusies ar tik daudziem prezidentiem.

„Prieks jūs redzēt, ser!”

„Lūdzu, apsēdies!” Tūrmans atlaida Donalda plaukstu un norādīja uz vienu no krēsliem rakstāmgalda otrā pusē. Donalds pagriezās un apsēdās spilgti sarkanajā ādas krēslā, kura malas rotāja zeltītas kniedes kā robustas skrūves tērauda sijā.

„Kā klājas Helēnai?”

„Helēnai?” Donalds iztaisnoja savu kaklasaiti. „Viņai iet lieliski. Viņa ir atgriezusies Savannā. Ļoti priecājās jūs satikt pieņemšanā.”

„Tava sieva ir ļoti skaista sieviete.”

„Pateicos, ser!” Donalds centās atslābināties, bet tas diez ko nelīdzēja. Par spīti ieslēgtajām griestu lampām kabinetā valdīja mijkrēslis. Mākoņi aiz loga solīja negaisu, tie bija kļuvuši zemi un tumši. Ja līs, atpakaļ uz biroju nāksies iet caur tuneli. Viņam riebās iet pa tuneli. Viņi varēja to izklāt ar paklājiem un ik pēc posma iekārt griestos pa lustrai, bet tik un tā bija jūtams, ka tas viss atrodas zem zemes. Vašingtonas tuneļi lika viņam justies kā žurkai, kas skraida pa kanalizāciju. Vienmēr likās, ka jumts tūlīt iebruks.

„Kā tev veicas ar darbu?”

Donalds novērsa skatienu no mākoņiem. „Darbs ir labs,” viņš teica. „Daudz darāmā, bet man patīk.”

Viņš gribēja pajautāt Senatoram, kā klājas Annai, bet aiz muguras atvērās durvis, pirms viņš paguva ko bilst. Ienāca tievā sekretāre un ienesa telpā divas ūdens pudeles. Donalds viņai pateicās, noskrūvēja korķīti un saprata, ka tas jau ticis atvērts pirms tam.

„Es ceru, ka tu neesi tik aizņemts, ka nevarēsi pastrādāt manā labā.” Senators Tūrmans pacēla uzaci. Donalds iemalkoja ūdeni un prātoja, vai šo prasmi var iemācīties, šo uzacs pacelšanu. Tā bija ellīgi efektīva. Tā radīja vēlēšanos pielēkt kājās un salutēt.

„Es noteikti varēšu izbrīvēt laiku,” viņš teica. „Pēc visas aģitācijas, ko esat manā labā veicis? Šaubos, vai bez jums būtu ticis tālāk par priekšvēlēšanām.” Viņš turēja ūdens pudeli klēpī.

„Jūs ar Miku Vebu esat pazīstami, vai ne? Abi bijāt buldogi.”

Donaldam vajadzēja kādu brīdi, lai saprastu, ka Senators runā par viņu koledžas komandas talismanu. Džordžijā viņš neveltīja daudz laika sporta ziņām. „Jā, ser! Uz priekšu, suņi!”

Viņš cerēja, ka tas bija pareizais sauklis.

Senators smaidīja. Viņš paliecās uz priekšu, un sejā atspīdēja liega gaisma, kas lija pār viņa rakstāmgaldu. Donalds vēroja, kā ēnas iesēdās krunciņās, ko citādi būtu grūti pamanīt. Tūrmana kalsnā seja un stūrainais zods viņu padarīja jaunāku, skatoties no priekšas, nevis no sāniem. Viņš bija cilvēks, kurš ticis tik augstu, vērsdamies pie citiem tieši, nevis uzbrukdams no mugurpuses.

„Tu Džordžijā studēji arhitektūru.”

Donalds pamāja. Bija viegli aizmirst, ka viņš par Tūrmanu zināja vairāk nekā Senators par viņu. Vienu no viņiem daudz biežāk minēja laikrakstu virsrakstos nekā otru.

„Tieši tā. Man ir bakalaura grāds. Maģistros gāju vadībā. Izlēmu, ka no manis būs lielāks labums, ja vadīšu cilvēkus, nevis zīmēšu kastes, kurās viņus salikt.”

Viņš pats sarāvās, dzirdot, ka izsaka šo teikumu. Tā bija iestudēta frāzīte no maģistratūras laikiem, kaut kas, ko viņam vajadzēja atstāt aiz muguras kopā ar alus bundžu saspiešanu pret pieri un lūrēšanu uz svārkos tērptām pēcpusēm. Viņš jau atkal brīnījās, kādēļ ir izsaukts kopā ar pārējiem Kongresa jaunpienācējiem. Tikko saņēmis ielūgumu, viņš nosprieda, ka tā būs neoficiāla vizīte. Tad par savu tikšanos palielījās Miks, un Donalds iedomājās, ka tā varbūt ir kāda formalitāte vai tradīcija. Bet tagad viņš prātoja, ka tā varētu būt varas demonstrācija, iespēja aizrunāt Džordžijas republikāņus tiem laikiem, kad Tūrmanam vajadzēs kādu noteiktu balsojumu mazākajā un zemākajā namā.

„Saki man, Donij...” Senators pasniedzās pēc savas ūdens pudeles un pacēla skatu pret viņu. „Cik labi tu proti glabāt noslēpumus?”

Donalda asinis sastinga. Viņš piespieda sevi pasmieties, lai nomaskētu pēkšņo nervu saspringumu.

„Mani taču ievēlēja, vai ne?”

Senators Tūrmans smaidīja. „Un tā tu droši vien guvi vērtīgāko mācību par noslēpumiem.” Viņš kā sveicinādams pacēla pudeli.

„Noliegšanu!'

Donalds pamāja un iemalkoja savu ūdeni. Viņš nebija drošs par to, kādās sliedēs šī saruna ievirzīsies, bet jau tagad jutās nemierīgs. Viņš saoda, kā tuvojas viens no aizkulišu darījumiem, kādus saviem vēlētājiem bija solījis izravēt pašā saknē, ja tiks ievēlēts.

Senators atgāzās savā krēslā.

„Noliegums ir šīs pilsētas slepenā mērce,” viņš stāstīja. „Tā ir garša, kas satur kopā visas pārējās sastāvdaļas. Lūk, ko es saku tikko ievēlētajiem — patiesība izkļūs ārā, tā vienmēr notiek, bet tad patiesība nebūs redzama starp visiem meliem!' Senators pameta gaisā roku. „Katrus melus un katru patiesību jānoliedz ar to pašu etiķi. Ļauj, lai tavā vietā publikai galvu sajauc tās mājaslapas un lielībnieki, kas sūdzas par apslēptiem grēkiem!”

„Ē... jā, ser!” Donalds nezināja, ko citu teikt. Šī saruna sāka likties ļoti dīvaina. Viņš iedzēra vēl vienu malku ūdens.

Senators atkal pacēla uzaci. Mirkli viņš sēdēja sastindzis un tad jautāja kā no zila gaisa: „Vai tu tici citplanētiešiem, Donij?”

Donaldam gandrīz saskrēja ūdens degunā. Viņš aizsedza muti ar plaukstu, klepoja un noslaucīja zodu. Senators pat nepakustējās.

„Citplanētiešiem?” Donalds kratīja galvu un noslaucīja mitro plaukstu biksēs. „Nē, ser! Ne jau tiem, kas nolaupa cilvēkus. Kādēļ jautājat?”

Viņš prātoja, vai šī varētu būt kaut kāda iztauja. Kāpēc Senators viņam bija jautājis, vai viņš prot glabāt noslēpumus? Vai šī bija kāda drošības iniciācija? Senators klusēja.

„Tie nepastāv,” Donalds beidzot teica. Viņš vēroja, vai nepamanīs kādu žestu vai mājienu. „Vai ne?”

Vecā vīra sejā parādījās smaids. „Tur jau tā lieta,” viņš teica. „Vienalga, vai tie pastāv vai nē, runas ir tieši tādas pašas. Vai tu būtu pārsteigts, ja es teiktu, ka tie patiešām pastāv?”

„Pie velna, būtu gan pārsteigts.”

„Labi.” Senators pastūma pār galdu mapi.

Donalds uzmeta tai skatienu un pacēla roku. „Pagaidiet! Tad tie ir īsti vai nav? Ko jūs mēģināt man pateikt?”

Senators Tūrmans sāka smieties. „Protams, ka tie nav īsti. Tu smejies?” Viņš noņēma plaukstu no mapes un atbalstīja elkoņus pret galdu. „Vai tu zini, cik daudz NASA no mums grib, lai šie varētu aizlidot uz Marsu un atpakaļ? Viņi netiks ne līdz vienai zvaigznei. Nemūžam. Un šurp arī neviens nelidos. Pie velna, kāpēc lai viņi to darītu?”

Atšķirībā no brīža pirms dažām minūtēm, Donalds nezināja, ko domāt. Viņš saprata, ko Senators grib pateikt: ka patiesība un meli šķiet balti un melni, bet, sajaukti kopā, tie padara visu pelēku un maldinošu. Viņš paskatījās uz mapi. Tā izskatījās līdzīga tai, ko viņš bija redzējis Mika rokās, un atgādināja par valdības paradumu pievērsties novecojušām lietām.

„Šī ir noliegšana, vai ne?” Viņš pētīja senatora seju. „Tas, ko jūs tagad darāt. Jūs mēģināt man sajaukt galvu.”

„Nē. Es mēģinu tev teikt, lai beidz tik daudz skatīties zinātniskās fantastikas filmas. Patiesībā, kā tev šķiet, kāpēc tie olgalvji vienmēr sapņo par kādas citas planētas kolonizēšanu? Vai vari iedomāties, kādus resursus tas prasītu? Tas ir smieklīgi. Un nepavisam neattaisno izdevumus.”

Donalds paraustīja plecus. Viņam tas nešķita smieklīgi. Viņš uzskrūvēja savai pudelei korķīti. „Tas ir cilvēku dabā sapņot par atklātu telpu,” viņš teica. „Atrast vietu, no kuras izplesties tālāk. Vai tad tā mēs nenonācām šeit?”

„Šeit? Amerikā?” Senators iesmējās. „Mēs šeit neatnācām un neatradām atklātu telpu. Mēs aplipinājām ar savām slimībām bariņu cilvēku, nogalinājām viņus un atbrīvojām telpu.” Tūrmans norādīja uz mapi. „Un tas mūs noved pie šī. Man tev ir darbiņš.”

Donalds paliecās uz priekšu un nolika savu pudeli uz draudīgā rakstāmgalda ādas pārklājuma. Viņš paņēma mapi.

„Vai tas ir no komitejas?”

Viņš centās apvaldīt savas cerības. Bija tik vilinoši domāt, ka pirmajā amata gadā viņam tiks dota iespēja līdzdarboties likumprojekta izstrādē. Viņš atvēra mapi un palieca to uz loga pusi, kur aiz stikla sabiezēja negaiss.

„Nē, nekā tamlīdzīga. Tas ir par ILS.”

Donalds pamāja. Protams. Ievads par noslēpumiem un konspi-rācijām pēkšņi šķita ļoti piemērots, tāpat kā Džordžijas kongresmeņu pulcēšanās aiz durvīm. Runa bija par Izolācijas un likvidācijas staciju, dēvētu par ILS, kas veidoja Senatora jaunā enerģijas likumprojekta sirdi, kompleksu, kurā kādudien tiks uzņemta lielākā daļa no pasaulē iztērētās radioaktīvās degvielas. Vai arī saskaņā ar mājaslapām, par kurām Tūrmans bija devis mājienu, tā būs nākamā Zona 51 vai vieta, kurā tiks būvēta jauna un uzlabota superbumba, vai vieta, kur traki zinātnieki raks tuneļus uz zemes centru, lai novērstu kodola sadegšanu, vai arī drošs cietums, kurā tiks satupināti liberāļi, kuri nopirkuši pārāk daudz šaujamieroču. Izvēlieties! Tur, ārā, bija pietiekami liels troksnis, lai tas varētu apslēpt jebkuru patiesību.

„Jā,” sagumis teica Donalds, „esmu jau saņēmis dažus interesantus telefona zvanus no sava apgabala.” Viņš neuzdrošinājās pieminēt zvanu par ķirzakcilvēkiem. „Ser, gribu, lai zināt, ka es simtprocentīgi esmu par stacijas būvniecību!” Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Senatoru. „Man gan, protams, prieks, ka nenācās par to balsot publiski, bet bija pēdējais laiks, lai kāds piedāvātu sava pagalma sētas pusi, vai ne?

„Tieši tā. Kopējā labuma vārdā.” Senators Tūrmans kārtīgi padzērās un atgāzās savā krēslā, un nokremšļojās. „Tu esi ašs, jauns zellis, Donij! Ne katrs redz, kāds ieguvums tas būs mūsu štatam. īsts dzīvību glābējs.” Viņš pasmaidīja. „Es atvainojos, tevi taču joprojām drīkst saukt par Doniju, vai ne? Vai arī tagad tikai par Donaldu?”

„Kā vēlaties,” meloja Donalds. Viņam vairs nepatika, ja kāds viņu sauca par Doniju, bet mainīt vārdu, kad dzīve jau gandrīz pusē, bija praktiski neiespējami. Viņš atgriezās pie mapes un pāršķīra titullapu. Zem tās bija zīmējums, kas, kā viņam šķita, te neiederējās. Tas bija... pārāk pazīstams. Pazīstams, tomēr te neiederējās, tas bija no citas dzīves. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu pamodies un atradis gultā kādu priekšmetu, ko sapnī turējis rokās.

„Vai tu esi redzējis ekonomiskos ziņojumus?” jautāja Tūrmans. „Vai tu zini, cik darbavietu šis likumprojekts radīja vienas nakts laikā?” Viņš uzsita knipi. „Četrdesmit tūkstošus, vienkārši un ātri. Un tas vēl ir tikai Džordžijā. Vēl jau tavs apgabals, daudz kuģošanas, daudz ostas krāvēju. Protams, tagad, kad tas ir nolemts, mūsu mazāk apķērīgie kolēģi sūdzas, ka viņiem pienācās iespēja piedalīties izsolē...”

„Es to uzzīmēju,” Donalds pārtrauca, izvilkdams no mapes papīra lapu. Viņš to parādīja Tūrmanam, it kā Senators varētu justies pārsteigts, ieraugot, ka tā nokļuvusi mapē. Donalds prātoja, vai tas ir Senatora meitas pirksts, kaut kāds joks vai sveicienā piemiegta acs no Annas.

Tūrmans pamāja. „Jā, zini, tas varētu būt detalizētāks, vai tev tā nešķiet?”

Donalds pētīja ēkas skici un brīnījās, kas šis ir par pārbaudījumu. Viņš šo zīmējumu atcerējās. Tas bija ar steigu pabeigts projekts pēdējā gada biotektūras studiju kursā. Tajā nebija nekā neparasta vai apbrīnojama, tikai gara, cilindriska celtne ar simts stāviem, tā bija veidota no betona un stikla, balkoni ar zaļojošiem dārziem, ēka bija redzama šķērsgriezumā, lai atklātu dažādos līmeņus, kas paredzēti dzīvošanai, darbavietām un komercdarbībai. Tas bija pieticīgs, viņš atcerējās, ka viņa kursabiedri bija pārdroši, utilitāri, kamēr viņš neuzdrīkstējās riskēt. No plakanā jumta slējās zaļi cekuli — kāda briesmīga klišeja.

Kopumā tas bija neinteresants un garlaicīgs. Donalds nespēja iedomāties tik pliekanu projektu paceļamies Dubaijas tuksnešos starp jaunās paaudzes debesskrāpjiem, kas spēja paši sevi uzturēt. Viņš pilnīgi noteikti nesaprata, ko Senators grib, lai viņš ar to iesāk.

„Detalizētāks,” viņš nomurmināja, atkārtodams Senatora vārdus. Viņš pāršķirstīja atlikušo mapi, meklēdams kādu mājienu, plašāku kontekstu.

„Pagaidiet!” Donalds izpētīja prasību sarakstu, kuru varēja būt izveidojis potenciālais klients. „Tas izskatās pēc projekta piedāvājuma.” Skatienu piesaistīja vārdi, kurus viņš bija aizmirsis, ka jebkad ir mācījies: iekšējās satiksmes plūsma, sektoru plāns, apkures, ventilācijas un kondicionēšanas sistēma, hidroponika...

„Tev būs jāaizmirst par saules gaismu.” Iečīkstējās Senatora Tūrmana krēsls, viņa stāvam pārliecoties pāri rakstāmgaldam. Viņš nolika Donalda norasojušo pudeli uz paplātes un noslaucīja galda virsmu ar plaukstu.

„Kā lūdzu?”

„Nē, nekas. Aizmirsti!” Tūrmans atgaiņājās, acīmredzot domādams mitro apli, ko Donalda pudele atstāja uz galda.

„Nē, jūs pieminējāt saules gaismu.” Donalds pacēla mapi. „Ko jūs īsti vēlaties, lai es daru?”

„Es ieteiktu kaut ko līdzīgu tām gaismām, ko izmanto mana sieva.” Viņš salieca plaukstu kausiņā un norādīja uz tā centru. „Viņa tādā veidā ziemā diedzē mazas sēkliņas, izmanto spuldzes, kas man izmaksā veselu bagātību.”

„Jūs domājat fotosintēzes lampas.”

Tūrmans uzsita knipi. „Un par izmaksām neuztraucies! Dabūsiet visu, kas vajadzīgs. Es tev sagādāšu palīgu mehānikas jautājumos. Inženieri. Veselu komandu.”

Donalds pašķīra dažas lapas tālāk. „Kam tas ir paredzēts? Un kāpēc tieši es?”

„To mēs saucam par „ēku katram gadījumam”. Visticamāk, tā nekad netiks izmantota, bet viņi mums neļaus uzglabāt izlietotos kodoldegvielas stieņus, ja tā nebūs kaut kur tuvumā. Tā ir kā mans pagraba logs, ko nācās pazemināt, lai mūsu māja varētu iziet inspekciju. Tas bija paredzēts kā... kā to sauc...?”

„Izeja,” Donalds teica, bez pūlēm saprotot, par ko Senators runā. Tūrmans atkal uzsita knipi. „Pareizi — izeja.” Viņš norādīja uz mapi. „Šī ēka ir gluži kā tas logs, tā jāuzbūvē, lai pārējais varētu iziet inspekciju. Tur varēs patverties stacijas darbinieki uzbrukuma vai noplūdes gadījumā, tomēr ir maz ticams, ka vispār kaut kas tāds varētu notikt. Nu, saproti, tā būs kā patvertne. Un tai jābūt nevainojamai, citādi šis projekts tiks aizklapēts ciet ātrāk, nekā tu paspēsi pamirkšķināt. Tas, ka mūsu likumprojekts izturēja un tika parakstīts, nenozīmē, ka varam gulēt uz lauriem, Donij! Rietumos ari bija viens projekts, kam deva zaļo gaismu pirms desmitiem gadu, tas ieguva finansējumu. Bet ar laiku izgāzās.”

Donalds zināja, par ko viņš runā. Kalnā iebūvētu izolācijas staciju. Kongresā runāja, ka Džordžijas projekta izredzes ir aptuveni tādas pašas. To iedomājoties, mape rokās pēkšņi kļuva trīs reizes smagāka. No viņa prasīja, lai viņš kļūtu par šīs nākotnes izgāšanās daļu. Viņš liks uz spēles savu tikko iegūto amatu.

„Miks Vebs strādās pie kaut kā līdzīga. Lielākoties pie loģisti-kas un plānojuma. Jums ar viņu vajadzēs sadarboties dažos jautājumos. Un Anna aizies no darba Masačūsetsas tehnoloģiju institūtā, lai jums piepalīdzētu.”

AnnaT Donalds ar drebošu roku sniedzās pēc sava ūdens. „Protams. Viņa būs šī projekta galvenā inženiere. Tur ir sīkāk raksturotas nianses, kas viņai būs nepieciešamas saistībā ar platību.” Donalds ielēja mutē malku ūdens un piespieda sevi to norīt. „Protams, ir daudz citu cilvēku, kurus varētu pieaicināt, bet šis projekts nedrīkst piedzīvot neveiksmi, vai saproti? Tam jābūt kā ģimenei. Cilvēkiem, kuriem varu uzticēties.” Senators Tūrmans savija pirkstus uz galda. „Ja šī ir vienīgā lieta, kuras dēļ tiki ievēlēts, es gribu, lai izdari to kārtīgi. Tieši tādēļ es vispār par tevi iestājos.”

„Protams.” Donalds māja ar galvu, lai noslēptu apjukumu. Vēlēšanu laikā viņš bija uztraucies, ka Senatora labvēlība sakņojas viņu ģimeņu senajā draudzībā. Šis iemesls nez kādēļ likās vēl ļaunāks. Donalds nepavisam nebija izmantojis Senatoru; viss bija tieši otrādi. Pētīdams zīmējumu savā klēpī, nesen ievēlētais kongresmenis juta, kā viņš tiek atbrīvots no viena darba, kuram nebija pienācīgi sagatavots, un kā tas tiek aizstāts ar citu, kas izskatījās tikpat biedējošs.

„Pagaidiet!” viņš teica. „Es joprojām nesaprotu.” Viņš pētīja veco zīmējumu. „Kāpēc fotosintēzes lampas?”

„Tāpēc, ka šī ēka, ko es gribu, lai tu man uzprojektē, atradīsies zem zemes”

2

2110. gads Elevators 1

Trojs aizturēja elpu un mēģināja saglabāt mieru, kamēr ārsts pumpēja gumijas pūslīti. Saite ap viņa augšdelmu piepūtās un iespiedās ādā. Viņš nebija drošs, vai, palēninot elpu un samazinot pulsu, viņš var ietekmēt savu asinsspiedienu, tomēr izjuta spēcīgu vēlmi atstāt labu iespaidu uz šo vīru baltajā kombinezonā. Trojs gribēja, lai viņa rādītāji atkal atbilstu normai.

Kamēr šūpojās rādītāja adata un izplūzdams šņāca gaiss, rokā pāris reizes atbalsojās pulss.

„Astoņdesmit uz piecdesmit.” Noņemot saiti, noskanēja tās lipīgā savienojuma daļa. Trojs paberzēja vietu, kur saite bija spiedušies ādā.

„Vai tas ir normāli?”

Ārsts kaut ko atzīmēja bloknotā. „Tas ir zems, bet nav ārpus normas.” Ārstam aiz muguras asistents uzlīmēja etiķeti uz trauciņa, kurā bija tumši pelēks urīns, un ielika to nelielā ledusskapī. Uz mirkli starp paraugiem Trojs ieraudzīja neiesaiņotu, pa pusei apēstu sviestmaizi.

Viņš paskatījās uz saviem kailajiem ceļiem, kas vīdēja no zilā papīra krekla malas. Kājas bija bālas un šķita mazākas, nekā bija palicis atmiņā. Kaulainākas.

„Es joprojām nevaru savilkt plaukstas dūrēs,” locīdams pirkstus, viņš teica ārstam.

„Tas ir pilnīgi normāli. Spēki atgriezīsies. Lūdzu, ieskatieties gaismā!”

Trojs sekoja spilgtajam staram un centās nemirkšķināt.

„Cik ilgi jūs jau ar to nodarbojaties?” viņš pajautāja ārstam.

„Man jūs esat trešais modināmais. Divus esmu aizsūtījis atpakaļ.” Viņš nolaida lukturīti un uzsmaidīja Trojam. „Es pats esmu ārā nepilnu mēnesi. Tādēļ saku jums, ka spēki atgriezīsies.”

Trojs pamāja. Pienāca ārsta palīgs un pasniedza viņam vēl vienas zāles un glāzīti ūdens. Trojs vilcinājās. Viņš skatījās uz mazo, zilo kapsulu, kas bija iegūlusi viņa plaukstas dzīvības līnijā.

„Dubulta deva šim rītam,” teica ārsts, „un tad pa vienai gan brokastīs, gan vakariņās. Lūdzu, neizlaidiet ne reizi!”

Trojs pacēla galvu. „Kas notiks, ja es tās nedzeršu?”

Ārsts sarauca pieri un šūpoja galvu, bet neatbildēja.

Trojs iemeta kapsulu mutē un norija reizē ar ūdeni. Glāzīte izskatījās tieši tāda pati kā tā, kurā viņš bija čurājis. Trojs cerēja, ka viņi tās vismaz kārtīgi izmazgā. Rūgtais malks aizslīdēja lejā pa rīkli.

„Viens no maniem palīgiem aiznesīs jums apģērbu un šķidru maltīti, kas atjaunos kuņģa darbību. Ja jūtat reibumu vai drebuļus, uzreiz sauciet mani! Ja nē, tad tiksimies šeit pat pēc sešiem mēnešiem.” Ārsts kaut ko pierakstīja un klusi iesmējās. „Nu, jūs tiksieties ar kādu citu, jo mana maiņa būs galā.”

„Labi,” nodrebēdams teica Trojs. Ārsts pacēla skatu no bloknota. „Vai jums ir auksti? Šeit pie manis ir nedaudz siltāks nekā citur.” Trojs vilcinājās atbildēt. „Nē, ārsta kungs! Man nav auksti. Nu vairs nav.”

Gaiteņa galā Trojs, joprojām ļenganu kāju nests, iekāpa liftā un sāka pētīt numurēto pogu klājienu. Pavēles, ko viņi tam bija devuši, iekļāva arī norādījumus ceļam uz viņa biroju, bet Trojs aptuveni atcerējās, kā tur nokļūt. Pēc desmitiem gadu ilgā miega viņa atmiņas par apmācībām bija teju neskartas. Viņš atcerējās, ka neskaitāmas reizes bija pētījis to grāmatu, tūkstošiem vīriešu nozīmēti dažādās maiņās, pirms tie tika iesaldēti līdzīgi kā sievietes. Apmācības šķita kā kaut kas vakar noticis; šķita, ka projām slīd tikai senākās atmiņas.

Lifta durvis automātiski aizvērās. Viņa dzīvoklis bija trīsdesmit septītajā līmenī; to viņš atcerējās. Birojs — trīsdesmit ceturtajā. Viņš izstiepa roku, lai nospiestu pogu, nolēmis taisnā ceļā doties pie sava rakstāmgalda, tomēr saprata, ka tā vietā pirksts aizslīd uz augstāko līmeņu pogām. Trojam vēl bija dažas brīvas minūtes pirms darba, un viņš juta savādu tieksmi, tādu kā grūdienu, vēlmi nokļūt tik augstu, cik vien ir iespējams, un pacelties virs zemes, kas spieda viņu no visām pusēm.

Lifts cēlās augšā pa šahtu. Švīkstēdama garām patraucās vēl viena kabīne vai varbūt atsvars. Viņam šīs lietas bija pazīstamas. Stāviem slīdot garām, iemirgojās apaļās pogas. To bija ļoti daudz — kopā septiņdesmit. No gadiem ilgās spaidīšanas daudzas jau bija apdilušas. Tas šķita nepareizi. Vēl tikai vakar pogas bija jaunas un spīdīgas. Vēl vakar tāds bija viss.

Lifts palēnināja gaitu. Trojs ar plaukstu atspiedās pret sienu, lai nedrošās kājas nezaudētu līdzsvaru.

Ding! Un durvis atvērās. Trojs mirkšķināja acis spilgtajā gaiteņa apgaismojumā. Viņš izkāpa no lifta un pa īsu eju devās pretī telpai, no kuras plūda sarunu skaņas. Jaunie zābaki kājās joprojām šķita stīvi, universāli pelēkais kombinezona audums kņudināja ādu. Viņš mēģināja iztēloties vēl deviņas šādas pamošanās reizes, kurās jutīsies tikpat vājš un dezorientēts. Desmit maiņas — katra sešus mēnešus ilga. Desmit maiņas, uz kurām viņš nebija brīvprātīgi pieteicies. Viņš prātoja, vai ar katru reizi kļūs vieglāk vai varbūt arvien grūtāk.

Šķita, ka, viņam ienākot, sarunas kafetērijā pieklusa. Pāris galvas pagriezās uz viņa pusi. Uzreiz bija redzams, ka viņa kombinezons nav nemaz tik universāli pelēks. Ap galdiem bija izkaisītas dažādas krāsas, liels sarkano pulks, diezgan daudz dzelteno, viens vīrs oranžā kombinezonā, neviena cita pelēkā.

Pirmā maltīte, kas viņam bija iedota pēc pamošanās, lipīgā pasta, vēlreiz ierūcās vēderā. Vēl sešas stundas viņš nedrīkstēja ēst, un tieši tādēļ no konservētā ēdiena plūstošais aromāts šķita tik neatvairāms. Viņš atcerējās viru, no kā apmācību laikā bija pārticis. Vienu nedēļu pēc otras ēdis vienu un to pašu biezputru. Tagad nedēļu vietā būs mēneši. Simtiem gadu.

„Ser!”

Dodoties uz liftiem, kāds jauns vīrietis garāmejot palocīja galvu Troja virzienā. Trojam šķita, ka šo vīrieti pazīst, tomēr viņš nebija drošs. Sapņi jaucās pa vidu. Izskatījās, ka šis džentlmenis noteikti atpazinis viņu. Varbūt pie vainas pelēkais kombinezons, kas izcēlās uz apkārtējo fona?

„Pirmā maiņa?”

Pienāca kāds pavecāks kungs, tievs, ar plāniem, izspūrušiem matiem, kas ieskāva viņa seju no vieniem deniņiem līdz otriem. Viņš turēja rokās paplāti un uzsmaidīja Trojam. Atvēris atkritumu urnu, ieslidināja visu saturu tajā un ar troksni nometa paplāti.

„Vai uznācāt aplūkot skatu?” viņš jautāja.

Trojs pamāja. Kafetērijā bija tikai vīrieši. Tikai. Viņi bija skaidrojuši, kādēļ šādi ir drošāk. Trojs mēģināja atcerēties, kamēr vīrietis ar vecuma plankumiem izraibināto ādu sakrustoja rokas uz krūtīm un nostājās viņam līdzās. Nekādas iepazīšanās. Trojs prātoja, vai starp īsām darba maiņām un ilgu miegu vārdi zaudē savu nozīmi. Pāri trokšņainajiem galdiem viņš lūkojās milzīgajā ekrānā, kas sedza tālāko sienu.

Putekļu vērpetes un zemie mākoņi pār izkaisītu un daļēji saēstu gružu lauku. No zemes slējās dažas nedzīvi sasvērušās metāla kārtis, teltis un sen zuduši karogi. Trojs atcerējās. Viņš nespēja tam piešķirt nosaukumu, bet vēders sarāvās, to atpazīstot; tas savilkās kā dūre ap pastu un rūgto tableti.

„Šī būs mana otrā maiņa,” stāstīja vīrietis.

Trojs viņu tikpat kā nedzirdēja. Acis, kas pildījās asarām, slīdēja pār nedzīvajiem pakalniem, pelēkajām nogāzēm, tās cēlās pretī tumšiem mākoņiem, kas pilni ar draudīgām un neredzamām lietām. Visapkārt izkaisītie gruži saira, to molekulas tika iznēsātas pa gaisu. Nākamajā vai aiznākamajā maiņā no tiem vairs nebūs ne vēsts.

„No atpūtas telpas paveras plašāks skats.” Vīrietis pagriezās un norādīja gar sienu. Trojs pietiekami labi zināja, par kuru telpu viņš runā. Šis vīrietis nemaz nevarēja iedomāties, cik labi viņš pazina šo ēkas daļu.

„Paldies, bet nē!” viņš izmocīja. Trojs atmeta ar roku. „Man liekas, ka esmu redzējis pietiekami.”

Ziņkārīgās sejas atkal pievērsās saviem ēdiena traukiem; atsākās sarunas. Tās papildināja karošu un dakšu skrāpēšanos gar metāla bļodām un šķīvjiem. Vairs ne vārda neteicis, Trojs pagriezās un devās prom. Viņš pameta šo šausmīgo skatu, uzgrieza tā vārdos neizsakāmajam rēgainumam muguru. Viņš drebēdams steidzās uz liftu, ceļiem trīcot no kaut kā vairāk nekā tikai ilgās bezdarbības. Trojs gribēja būt viens, šoreiz viņš negribēja tuvumā nevienu, negribēja līdzjūtīgas rokas, kas viņu mierinātu, kamēr viņš raud.

3

2049. gads Vašingtona

Donalds pabāza biezo mapi zem žaketes un steidzās cauri lietum. Viņš bija izvēlējies izmirkt, šķērsojot laukumu, nevis stāties pretī savai klaustrofobijai tuneļos.

Uz slapjā asfalta garām aizšņāca automašīnu riepas. Viņš pagaidīja, kad varēs pārskriet pāri, neņēma vērā gājēju pārejas signālus un šķērsoja ielu.

Viņam priekšā nodevīgi mitri spīdēja Reibērnas (Pārstāvju palātas biroju ēkas) marmora pakāpieni. Viņš piesardzīgi uzkāpa pa tiem un ieejot pateicās šveicaram.

Iekšā apsargs ar bezkaislīgu sejas izteiksmi vēroja, kā Donalds noskenē savu ieejas karti; sarkanas acis, kas nemirkšķināja, pīkstināja svītru kodus. Viņš pārliecinājās, vai Tūrmana dotā mape nav izmirkusi, un nobrīnījās, kāpēc šādas arhaiskas padarīšanas joprojām tiek uzskatītas par drošākām nekā e-pasts vai digitāla kopija.

Donalda kabinets bija stāvu augstāk. Viņš devās uz kāpņu pusi, dodams priekšroku tām, nevis Reibērnas antīkajam un lēnajam liftam. Nokāpjot no plīša paklāja, kas bija izklāts pie ieejas durvīm, uz flīžu grīdas kurpju zoles sāka čīkstēt.

Augšstāva gaitenī valdīja ierastā nekārtība. Garām pasteidzās divi vidusskolnieki no praktikantu programmas, visticamāk, aizskrēja pēc kafijas. Pie Amandas Kellijas kabineta stāvēja televīzijas filmēšanas grupa, kameru gaismas apmirdzēja viņu un kādu jaunu reportieri dienasgaismas blāzmā. Ieinteresētos balsotājus un lobētājus varēja atpazīt pēc viesu caurlaidēm, kas karājās tiem kaklā. Sīs abas grupas bija ļoti viegli atšķirt vienu no otras. Balsotāji gāja pieres saraukuši un pastāvīgi izskatījās apmaldījušies. Lobētāji bija tie ar Cešīras runča smaidu pa visu seju, viņi soļoja pa gaiteņiem vēl pārliecinātākā gaitā nekā dažs labs nupat ievēlētais.

Donalds atvēra savu mapi un, cerēdams izvairīties no sarunas, ienira haosā un izlikās, ka lasa. Viņš paspraucās garām operatoram un, pavēris durvis, ieslīdēja savā kabinetā.

Viņa sekretāre Margareta piecēlās no sava rakstāmgalda. „Ser, jums ir apmeklētājs!”

Donalds pameta skatu visapkārt. Uzgaidāmā telpa bija tukša. Viņš ievēroja, ka kabineta durvis atstātas pusvirus.

„Atvainojos, ka viņu ielaidu!” nolikusi rokas sev priekšā un saliekusi muguru, Margareta attēloja cilvēku, kas nes kasti. „Viņai bija sūtījums. Teica, ka tas esot no Senatora.”

Donalds aizgaiņāja viņas satraukumu. Margareta bija vecāka par viņu, apmēram četrdesmit piecus gadus veca, un bija nokļuvusi pie viņa ar ārkārtīgi labām rekomendācijām, tomēr viņā ik pa laikam uzplaiksnīja sazvērestības gars. Varbūt tas nāca kopā ar gadiem ilgo pieredzi.

„Tas nekas,” Donalds viņu nomierināja. Šķita tik interesanti, ka ir simts senatoru un divi no tiem ir no viņa štata, tomēr tikai par vienu tiek runāts kā par Senatoru ar lielo „S”. „Iešu noskaidrot, kas par lietu. Tikmēr, lūdzu, atbrīvojiet manā grafikā brīvu laiku katrā dienā! Stunda vai divas no rītiem būtu ideāls variants.” Viņš novicināja mapi. „Man uzradies kāds diezgan laikietilpīgs darbiņš.”

Margareta pamāja un apsēdās pie sava datora. Donalds pagriezās, lai ietu uz kabinetu.

„Ak, ser...?”

Viņš atskatījās. Sekretāre norādīja uz savu galvu. „Jūsu mati"

vina nošnāca.

Viņš izlaida pirkstus caur matiem, ko lietus izmērcējot bija pieplacinājis pie galvas, un no galvas kā satrūkušās blusas pašķīda ūdens lāses. Margareta sarauca pieri un bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Donalds atmeta ar roku un atgrūda vaļā kabineta durvis, gaidīdams, ka ieraudzīs kādu sēžam vienā no krēsliem iepretim viņa rakstāmgaldam.

Tā vietā viņš ieraudzīja kādu kustamies zem tā.

„Labdien?”

Durvis bija pret kaut ko atsitušās. Donalds palūkojās lejup un ieraudzīja uz grīdas lielu kasti, uz kuras attēlots datora monitors. Viņš paskatījās uz rakstāmgaldu un redzēja, ka monitors jau ir uzstādīts.

„O, sveiks!”

Sveicienu apslāpēja rakstāmgalds. No tā apakšas atmuguriski uz viņa pusi izgrozījās skujiņas raksta svārkos tērpti slaidi gurni. Donalds atpazina viešņu, pirms viņas galva parādījās virs galda. Viņš sajuta vainas un dusmu uzplūdu par to, ka viņa te ieradusies bez brīdinājuma.

„Zini, tev vajadzētu pateikt savai apkopējai, lai šad tad iztīra putekļus arī te!” Anna Tūrmana smaidīdama piecēlās. Viņa sasita plaukstas, noberzdama no tām putekļus, un tad vienu sniedza sveicienam. Donalds neveikli saņēma pasniegto roku. „Sveiks, svešiniek!”

„Jā. Sveika!” Gar vaigu un kaklu slīdēja lietus lāses, apslēpdamas pēkšņi izspiedušos sviedrus. „Kas notiek?” Viņš aizgāja galdam otrā pusē, lai radītu starp sevi un viņu atstatumu un varētu paelpot. Uz galda stāvēja monitors, nevainīgi viņā noraudzīdamies caur plastmasas aizsargplēves kārtu, kas sedza ekrānu.

„Tētis iedomājās, ka tev varbūt vajadzēs vēl vienu,” Anna aizlika aiz auss tumši brūnu matu šķipsnu. Viņai joprojām piemita tas pats vilinošais, elfiskais valdzinājums, kad ausu gali spraucās ārā no matiem. „Un es pieteicos to atgādāt,” viņa piebilda, paraustīdama plecus.

„Ak tā!” Donalds nolika mapi uz galda un iedomājās par ēkas skici, kura, kā uz mirkli bija šķitis, varētu būt Annas sūtīta. Un te nu bija viņa pati. Palūkojies uz savu atspulgu jaunajā monitorā, viņš ieraudzīja, kādu vājprātu bija sataisījis sev uz galvas. Tad pacēla roku un centās matus nogludināt.

„Vēl kas,” Anna piebilda. „Tavam datoram daudz labāk būtu atrasties uz galda. Es zinu, ka izskatās neglīti, bet putekļi to nosmacēs. Putekļi ir šo draudziņu slepkavas.”

Jā, labi.”

Donalds apsēdās un aptvēra, ka pāri galdam vairs nevar redzēt apmeklētāju krēslu. Viņš pabīdīja monitoru sānis, bet Anna tikmēr apgāja ap galdu un nostājās viņam blakus — rokas sakrustotas, pati pilnīgi mierīga. It kā viņi vakar būtu tikušies.

„Tātad,” viņš iesāka, „esi atgriezusies pilsētā.”

„Kopš pagājušās nedēļas. Sestdien grasījos iegriezties un apciemot jūs ar Helēnu, bet iekārtošanās dzīvoklī prasīja pārāk daudz laika. Tu jau zini, kā tas notiek ar kravāšanos.”

„Jā.” Viņš nejauši izkustināja peli, un iedegās vecais monitors. Viņa dators bija ieslēgts. Šausmas, ko radījusi atrašanās vienā telpā ar savu bijušo, nedaudz atkāpās, ļaudamas viņam aptvert šodien notikušo.

„Paga!” Viņš pagriezās pret Annu. „Sanāk, ka tu biji šeit un instalēji šo te, kamēr tavs tēvs man jautāja, vai es vispār esmu ieinteresēts piedalīties viņa projektā? Ja nu es būtu atteicies?”

Viņa pacēla vienu uzaci. Donalds saprata, ka to nevar iemācīties, tas bija talants, ko viņas dzimtā bērni pārmantoja no vecākiem.

„Viņš vēlēšanas tev pasniedza, praktiski ietītas dāvanu papīrā,” Anna sausi teica.

Donalds pasniedzās pēc mapes un šķīra lappuses tā, it kā viņš jauktu kāršu kavu. „Zini,” viņš piebilda, „vismaz ilūzija par brīvas izvēles iespēju būtu bijis jauks žests! Tas arī viss.”

Anna iesmējās. Viņa grasījās sabužināt Donalda matus, viņš to juta. Noņemdams plaukstu no mapes un aptaustīdams žaketes kabatu, viņš sajuta tajā savu tālruni. It kā Helēna būtu tur kopā ar viņu. Donalds juta vēlmi viņai piezvanīt.

„Vai tētis nebija skarbs pret tevi?”

Viņš pacēla acis tikai tāpēc, lai redzētu, ka Anna joprojām nav izkustējusies. Rokas bija sakrustotas uz krūtīm, viņa matiem tās nebija pieskārušās — panikai nebija pamata.

„Ko? A, jā! Nekā tamlīdzīga. Gluži kā vecajos, labajos laikos. Patiesībā bija sajūta, ka viņš ne par dienu nav kļuvis vecāks.”

„Tu jau zini, ka viņš nemaz nenoveco.” Viņa šķērsoja istabu, pacēla no grīdas lielus putuplasta iepakojuma gabalus un ar troksni sastūma tos tukšajā kastē. Donalds sevi pieķēra, ka viņa skatiens slīd uz viņas svārku pusi, un tūlīt pat piespieda sevi novērsties.

„Viņš tās nanoprocedūras uztver gandrīz fanātiski. Sāka savu ceļgalu dēļ. Kādu brīdi armija par to sedza izdevumus. Nu viņš pats gatavs par tām pēdējo kreklu atdot.”

„Es to nezināju,” Donalds meloja. Protams, ka viņš bija dzirdējis baumas. Cilvēki teica, ka tas ir kā „botokss visam ķermenim”. Labāk nekā testosterona uztura bagātinātāji. Tas maksā veselu bagātību un, protams, negarantē mūžīgu dzīvošanu, bet pilnīgi noteikti var aizkavēt novecošanas sāpes.

Anna samiedza acis. „Tev taču nav pret to nekādu aizspriedumu, vai ne?”

„Ko? Nē. Es domāju, ka tajā nav nekā nosodāma. Vienkārši es pats to nedarītu. Paga, kāpēc tu jautā? Nesaki, ka tu arī esi?”

Anna iespieda rokas sānos un pielieca galvu. Šī aizsargpoza bija savādi valdzinoša, šķita, ka tā izdzēš gadus kopš viņu pēdējās tikšanās reizes.

„Tev liekas, ka man vajadzētu?” viņa jautāja.

„Nē, nē. Ne jau tā...” Viņš noplātīja rokas. „Vienkārši es pats diez vai jebkad to darītu.”

Viņas lūpas savilkās smīnā. Briedums bija padarījis Annas skaistos vaibstus asākus, slaido stāvu — pilnīgāku, bet jaunības ugunīgums bija saglabājies. „Tā tu saki tagad,” viņa teica, „bet pagaidi, līdz sāks sāpēt tavas locītavas un muguras skriemeļi izslīdēs no mugurkaula tikai asāka galvas pagrieziena dēļ! Tad tu redzēsi.”

„Labi. Nu...” viņš sasita plaukstas. „Šī nu ir bijusi lieliska dieniņa, lai atsauktu atmiņā vecos, labos laikus.”

„Jā, patiešām. Nu, kura diena tev būtu visizdevīgākā?” Anna aizvēra ciet lielās kastes vāku un ar kāju piestūma to tuvāk durvīm. Tad viņa apgāja ap rakstāmgaldu un nostājās blakus Donaldam, vienu roku uzlikdama uz viņa krēsla un ar otru pasniegdamās pēc viņa datorpeles.

„Kura diena...”

Viņš noskatījās, kā Anna izmaina dažus viņa datora iestatīju-mus un kā jaunais monitors ieslēdzas, tas bija gatavs darbam. Donalds sajuta kājstarpē savu pulsu, sajuta pazīstamu smaržu dvesmu. Likās, ka viņu ir ieskāvis gaiss, ko viņa sakustinājusi, ejot pāri telpai. Likās, ka tas ir tikpat kā glāsts, fizisks pieskāriens, un viņš prātoja, vai viņš jau šajā mirklī krāpj Helēnu, kamēr Anna vienkārši pārbīda rādītājus viņa datora kontroles paneļa skalās.

„Tu taču zini, kā to izmantot, vai ne?” Viņa slidināja peles kursoru no viena ekrāna otrā, vilkdama līdzi vecu pasjansa spēli.

„E, jā!” Donalds locījās savā krēslā, lai viņai nepieskartos. „Hmm... ko tu ar to domāji — diena, kas man visizdevīgākā?”

Viņa atlaida peli. Sajūta bija tāda, it kā viņa būtu noņēmusi roku no viņa augšstilba.

„Tētis grib, lai esmu atbildīga par tehniskajām telpām plānos.” Viņa norādīja uz mapi, it kā lieliski zinātu, kas tajā izlasāms. „Esmu institūtā paņēmusi atvaļinājumu, līdz Atlantas projekts būs gatavs un sāks darboties. Iedomājos, ka mums vajadzēs reizi nedēļā satikties, lai visu pārrunātu.” „Skaidrs. Nu, es tev padošu ziņu. Mans grafiks šeit ir vienkārši nenormāls. Tas katru dienu mainās.”

Viņš iztēlojās, kas Helēnai būtu sakāms par viņa iknedēļas tikšanos ar Annu.

„Zini, mēs varētu kopīgi strādāt AutoCAD'.” viņš ieminējās. „Es varu pievienot tevi savam dokumentam...”

„Mēs varētu.”

„Un sarakstīties e-pastā. Vai izmantot video zvanus. Vai ne?” Anna sarauca pieri. Donalds labi zināja, ka viņam var redzēt cauri. „Jā, noorganizēsim kaut ko tamlīdzīgu,” viņa atbildēja.

Pagriežoties, lai paņemtu kasti, viņas sejā uz mirkli pavīdēja vilšanās, un Donalds juta vēlmi atvainoties, bet, to darot, viņa problēma būtu redzama kā uz delnas. Tavā tuvumā es pats sev neuzticos. Mēs nevarēsim būt draugi. Pie velna, ko tu te dari?

„Tev tiešām kaut kas jādara ar tiem putekļiem.” Anna paskatījās uz viņa rakstāmgaldu. „Tavs dators tiešām tajos nosmaks.”

„Labi. Kaut ko izdomāšu.” Donalds piecēlās un steidzās ap galdu, lai viņu pavadītu. Anna pieliecās, lai paņemtu kasti.

„Es palīdzēšu.”

„Neāksties!” Viņa nostājās, ar vienu roku piespiezdama lielo kasti pie gurna. Tad pasmaidīja un atkal aizlika matu šķipsnu aiz auss. Tikpat labi viņa šādi varētu iet prom no viņa kopmītņu istabiņas koledžā. Gaisā bija tas pats neveiklais rīta atvadu mirklis ar iepriekšējā vakara drēbēm mugurā.

„Labi, vai tev ir mana e-pasta adrese?” viņš jautāja.

„Tu taču tagad esi „zilajās lapās”,” viņa atgādināja.

Jā.”

„Starp citu, tu lieliski izskaties.” Un, pirms viņš paguva atkāpties vai sevi kaut kā aizstāvēt, Anna ar smaidu uz lūpām pieglauda viņa matus.

Donalds sastinga. Kad viņš pēc kāda laiciņa atdzīvojās, Anna jau bija prom, viņš stāvēja viens pats, vainas apziņas pārņemts.

4

2110. gads Elevators 1

Trojs kavēja. Sī bija tikai pirmā viņa maiņas diena, jau tā izmisuma pilna un haotiska, un turklāt viņš vēl kavēs. Steigā bēgdams no kafetērijas un vēlēdamies būt viens, viņš sajauca liftus un neiekāpa ekspresī. Tagad, kad Trojs mēģināja savākties, šķita, ka lifts nolēmis apstāties katrā stāvā, lai izlaistu un uzņemtu atkal jaunus pasažierus.

Trojs stāvēja stūri, kad lifts kārtējo reizi apstājās. Kāds vīrietis iestūma liftā ratiņus, kas bija pilni ar smagām kastēm. Aiz viņa iespiedās džentlmenis ar svaigu sīpolu kravu un pāris pieturas stāvēja blakus Trojam. Visi klusēja. Kad vīrietis ar sīpoliem izkāpa, liftā palika to smaka. Trojs trīcēja, nevaldāmi drebuļi cēlās augšup pa muguru un izplūda rokās, bet viņš centās par to nedomāt. Izkāpis trīsdesmit ceturtajā, Trojs mēģināja atcerēties, kādēļ pirms tam bijis tik nomākts.

Izkāpjot no centrālā lifta šahtas, pavērās šaurs gaitenis, kas veda uz apsardzes posteni. Stāva izkārtojums šķita pazīstams, tomēr svešs. Pārņēma neomulīga sajūta, redzot nodiluma pazīmes uz paklāja un matēta tērauda plankumus turniketa stieņu vidū, gar kuriem gadiem ilgi berzušies garāmgājēju gurni. Tie bija gadi, kas Troja apziņā neeksistēja. Sis bružājums un dilums šķita burvestības radīts, tas bija kā kaitējums, kas pastrādāts nakts dzērumā.

Vienīgais apsargs postenī pacēla acis no kaut kādas lasāmvielas un sveicienā palocīja galvu. Trojs uzlika plaukstu uz ekrāna, kas no lietošanas jau bija kļuvis ļoti neskaidrs. Nebija nekādu pieklājības frāžu, nekādu sarunu, neviens negaidīja, ka varētu izveidoties ilgstošākas attiecības. Virs vārtiem iedegās zaļa gaisma, vārti skaļi noklikšķēja, un, Trojam spiežoties cauri, rotējošie stieņi tika noberzti vēl mazliet vairāk.

Gaiteņa galā Trojs apstājās un no krūšu kabatas izvilka savas pavēles. Otrā pusē bija zīmīte no ārsta. Viņš pagrieza lapu otrādi un nolika mazo karti tā, lai tā būtu vērsta pareizajā virzienā; Trojs bija diezgan pārliecināts, ka zina ceļu, tomēr brīžiem viss joprojām šķita te skaidrs, te atkal miglains.

Sarkanās atzīmes kartē Trojam atgādināja evakuācijas plānus, ko viņš bija redzējis uz sienām kaut kur citur. Norādes viņu veda gar nelielu kabinetu rindu. Klabošas tastatūras, cilvēku sarunas, tālruņu zvanu skaņas — ikdienas darba trokšņi pēkšņi lika justies gurdenam. Tie iesvēla ari nedrošību par to, ka viņš uzņēmies darbu, ko noteikti nespēs paveikt.

„Troj?”

Viņš apstājās un paskatījās uz vīrieti, kurš stāvēja durvis, kam tikko viņš bija pagājis garām. Viņš uzmeta acis kartei un saprata, ka gandrīz pagājis garām savam kabinetam.

„Tas esmu es.”

„Merimens.” Džentlmenis nesniedza roku sveicienam. „Jūs esat nokavējies. Nāciet iekšā!”

Merimens pagriezās un nozuda kabinetā. Kājas smeldza no ilgās staigāšanas, Trojs viņam sekoja. Šo viru Trojs pazina vai tā vismaz šķita. Nespēja atcerēties, vai saticis viņu apmācībās vai kaut kur citur.

„Atvainojiet par kavēšanos!” Trojs sāka skaidrot. „Iekāpu nepareizajā liftā...”

Merimens pacēla roku. „Tas nekas. Vai vēlaties iedzert?”

„Viņi mani jau pabaroja.”

„Protams.” Merimens paņēma no rakstāmgalda caurspīdīgu termosu, kurā skalojās spilgti zils šķidrums. Trojs atcerējās tā pretīgo garšu. Viņa mēle riebumā sarāvās, it kā pār to slīdētu tā pati garša, ko tagad izjūt Merimens. Vecākais vīrietis nočāpstināja lūpas un skaļi noelsās, tad nolika termosu uz galda.

„Tas ir kaut kas vienkārši derdzīgs,” viņš teica.

„Jā.” Troja skatiens klīda pa kabinetu, tas būs viņa postenis turpmākajos sešos mēnešos. Viņš nodomāja, ka šī vieta ir nedaudz novecojusi. Tāpat kā Merimens. Bija grūti pateikt, vai pēdējo sešu mēnešu laikā viņš ir vairāk nosirmojis, tomēr vietu viņš bija uzturējis labā kārtībā. Trojs apņēmās to nodot savam pēctecim tikpat kārtīgu.

„Vai atceraties savu instruktāžu?” Merimens uz rakstāmgalda piekārtoja dažas mapes.

„Tā, it kā tā būtu notikusi vakar.”

Merimens pacēla acis, sejā ielavījās smīns. „Kā tad! Nu, pagājušo mēnešu laikā nekas aizraujošs nav atgadījies. Kad uzsāku savu maiņu, mums bija dažas problēmas ar mehāniku, bet ar tām esam tikuši galā. Ir viens čalis vārdā Džonss, visticamāk, viņš jums būs vajadzīgs. Viņš ir ārā dažas nedēļas un ir daudz ašāks nekā iepriekšējais pirms viņa. Bez Džonsa es būtu bijis kā bez rokām. Viņš strādā lejā sešdesmit astotajā pie elektrostacijas, bet tikpat noderīgs viņš var būt jebkur un salabot gandrīz jebko.”

Trojs pamāja. „Džonss. Skaidrs.”

„Labi. Šajās mapēs atstāju jums dažas zīmītes. Bija daži strādnieki, kurus bijām spiesti iesaldēt, viņi nebija tādā formā, lai nostrādātu vēl vienu maiņu.” Viņš paskatījās uz Troju ar nopietnu sejas izteiksmi. „Vieglprātīga attieksme šeit neder, ja? Te atrodas gana daudz ļautiņu, kas savas maiņas labprātāk nogulētu, nevis strādātu. Neķerieties pie dziļās saldēšanas, ja vien neesat pārliecināts, ka viņi nespēs tikt galā.”

„Neķeršos.”

„Labi.” Merimens pamāja. „Novēlu jums mierīgu maiņu. Man jāskrien, pirms iedarbojas šis te.” Viņš ierāva vēl vienu pamatīgu malku, un Trojs līdzjūtībā saviebās. Viņš pagāja Trojam garām, uzsita uz pleca un sāka jau sniegt roku pēc gaismas slēdža. Tad pēdējā brīdī apstājās un atskatījās, pamāja un bija prom.

Un tā pavisam vienkārši par galveno bija kļuvis Trojs.

,,Ei, pagaidiet!” Viņš pameta skatu visapkārt kabinetam, izsteidzās ārā un panāca Merimenu, kas galvenajā vestibilā jau griezās uz apsardzes vārtu pusi. Trojs pieskrēja viņam klāt.

„Jūs atstājāt gaismu ieslēgtu?” jautāja Merimens.

Trojs paskatījās pār plecu. „Jā, bet...”

„Labi ieradumi,” noteica Merimens. Tad pakratīja savu termosu. „Veidojiet tos!”

Pa kāda kabineta durvīm izskrēja smagnējs vīrietis un pielika soli, lai viņus panāktu. „Merimen! Tava maiņa galā?”

Abi vīrieši draudzīgi sarokojās. Merimens smaidīja un pamāja. „Tā ir. Lūk, Trojs, viņš ieņems manu vietu!”

Vīrietis paraustīja plecus un neiepazīstināja ar sevi. „Es beigšu pēc divām nedēļām,” viņš teica, it kā paskaidrotu savu vienaldzīgo izturēšanos.

„Klau, es jau kavējos!” teica Merimens, uzmezdams Trojam ašu skatienu, kurā bija manāma vainas atblāzma. Viņš iespieda termosu drauga plaukstā. ;,Še! Pārējais tev!” Viņš pagriezās, lai ietu, un Trojs sekoja.

„Nu, paldies!” vīrietis sauca nopakaļ, smiedamies un vicinādams termosu.

Merimens paskatījās uz Troju. „Atvainojiet, vai jums ir kāds jautājums?” Atskanot klikšķim un metāla klaudzienam, viņš izgāja caur turniketu. Trojs sekoja. Sargs pat nepacēla acis no savas planšetes.

„Jā, daži ir. Vai neiebildīsiet, ja nobraukšu ar jums kopā lejā? Mana instruktāža notika nedaudz... par vēlu. Tiku negaidīti paaugstināts. Es gribētu noskaidrot dažas lietas...”

„Nevaru jums iebilst. Jūs tagad esat galvenais.” Merimens nospieda ekspreša izsaukšanas pogu.

„Tātad būtībā man tikai jātiek galā, ja kaut kas saiet grīstē?”

Lifts atvērās. Merimens pagriezās un, samiedzis acis, skatījās uz Troju, gluži kā izsvērdams, vai viņš runā nopietni.

„Jūsu darbs ir nodrošināt to, lai nekas nesaietu grīstē.” Viņi abi iekāpa liftā, un kabīne sāka slīdēt lejup.

„Jā. Protams. Tā es to arī biju domājis.”

„Jūs taču esat izlasījis Kārtību, vai ne?”

Trojs pamāja. Bet ne šim darbam, viņš gribēja teikt. Viņš bija mācījies, lai vadītu vienu elevatoru, nevis galveno elevatoru, kas pārrauga visus pārējos.

„Vienkārši sekojiet priekšrakstiem. Ik pa laikam saņemsiet jautājumus no citiem elevatoriem. Es uzskatu, ka ir gudrāk atbildēt pēc iespējas īsāk. Vienkārši klusējiet un klausieties. Paturiet prātā, ka tie lielākoties ir otrās un trešās paaudzes izdzīvotāji, tādēļ viņu vārdu krājums nedaudz atšķiras. Jūsu mapē ir špikeris un aizliegto vārdu saraksts.”

Trojs juta, kā viņam sagriežas galva. Kad lifts apstājās un ķermeņa svaru atkal turēja viņa kājas, Trojs sajuta vēl vienu reibuma uzplūdu un gandrīz sašļuka uz grīdas. Viņš joprojām bija neticami vārgs.

Durvis atvērās. Trojs sekoja Merimenam pa šauru gaiteni, to pašu, no kura pats pirms dažām stundām bija iznācis. Tā galā bija telpa, kurā, gatavojot intravenozo sistēmu, jau gaidīja ārsts un viņa asistents. Ārsts ziņkārīgi lūkojās Trojā, it kā nebūtu paredzējis viņu atkal satikt tik drīz vai varbūt vispār vairs nekad.

„Savu pēdējo maltīti piebeidzāt?” jautāja ārsts, norādīdams Merimenam uz ķebli, kur apsēsties.

„Katru tās derdzīgo pilienu,” Merimens atsprādzēja sava kombinezona sprādzes un ļāva tā augšpusei nokarāties līdz viduklim. Viņš apsēdās un izstiepa roku ar plaukstu uz augšu. Trojs redzēja, cik bāla ir Merimena āda, redzēja violeto līniju mezglu elkoņa iekšpusē. Viņš centās neskatīties, kā ādā ieduras adata.

„Es jau to visu esmu uzrakstījis zīmītēs,” Merimens viņam teica, „bet jums vajadzētu tikties ar Viktoru no psihiatru biroja. Viņa durvis ir tieši pretī jūsējām. Dažos elevatoros notiek kaut kas dīvains, lielāka šķelšanās, nekā bijām paredzējuši. Mēģiniet to izpētīt sīkāk, lai jūsu pēctecis varētu strādāt tālāk!”

Trojs pamāja.

„Mums jāved jūs uz kameru,” teica ārsts. Viņa jaunais palīgs jau rokās turēja papīra kreklu. Visa šī procedūra šķita ārkārtīgi pazīstama. Ārsts pagriezās pret Troju, it kā viņš būtu gruzis, kas jāizslauka ārā.

Trojs atmuguriski izgāja pa durvīm un gaitenī palūkojās uz to pusi, kur atradās dziļās saldēšanas kameras. Tur bija izvietotas sievietes un bērni, kā arī vīrieši, kas nespēja izturēt savas maiņas. „Vai neiebilstat, ja es...?” Uz turieni viņu vilka kaut kas vārdos neizsakāms. Gan Merimens, gan ārsts sarauca pieres.

„Tā nav laba doma.iesāka ārsts.

„Es jūsu vietā neietu,” teica Merimens. „Pirmajās nedēļās es pāris reizes turp biju aizgājis. Tā būs kļūda. Aizmirstiet to!”

Trojs ilgpilni lūkojās gaitenī. Viņš tāpat nebija īsti drošs, ko tur meklēt.

„Nostrādājiet nākamos sešus mēnešus,” ieteica Merimens. „Tie paies ātri. Viss paiet ātri.”

Trojs pamāja. Ārsta skatiens dzina viņu prom, bet Merimens sāka vilkt nost zābakus. Trojs pagriezās, vēl pēdējo reizi paskatījās uz smagajām durvīm gaiteņa galā un tad devās uz liftu pretējā virzienā.

Viņš cerēja, ka Merimenam taisnība. Nospiedis pogu, lai izsauktu ekspresi, Trojs centās iztēloties, kā visa šī maiņa nemanot paslīd garām. Un arī nākamā pēc šīs. Un nākamā. Līdz šim vājprātam būs pienācis gals, nedomājot par to, kas sekos pēc tam.

5

2049. gads Vašingtona

Donalda Ķīna laiks skrēja vēja spārniem. Pagāja vēl viena diena, vēl viena nedēļa, bet viņam joprojām vajadzēja vēl vairāk laika. Likās, ka saule ir tik tikko norietējusi, kad viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka pulkstenis ir jau pāri vienpadsmitiem.

Helēna. Viņš panikā sāka taustīties pēc telefona. Viņš bija solījis sievai, ka vienmēr zvanīs pirms desmitiem. Ap viņa kaklu karsēdama tinās vainas apziņa. Viņš iztēlojās, kā viņa sēž istabā, skatās uz savu klusējošo tālruni un gaida, un gaida.

Donalds pat nepaspēja saklausīt pirmo sauciena signālu, kad viņa jau pacēla klausuli.

„Te nu tu esi,” viņa teica maigā un miegainā balsī, kas vairāk liecināja par atvieglojumu nekā dusmām.

„Sirsniņ! Ak Dievs, lūdzu piedod! Es pilnīgi nepamanīju, kā paskrien laiks.”

„Tas nekas, mīļais!” Viņa nožāvājās, un Donaldam nācās pacīnīties ar lipīgo vēlēšanos darīt to pašu. No piepūles saspringa žokļi. „Šodien uzrakstīji kādu labu likumu?” viņa jautāja.

Viņš iesmējās un paberzēja seju. „Viņi man to tā īsti neļauj darīt. Vismaz pagaidām. Lielākoties esmu aizņemts ar kādu nelielu Senatora projektu...”

Viņš apklusa. Visu nedēļu Donalds bija lauzījis galvu, kā viņai to labāk pastāstīt, ko vajadzētu noklusēt, kas no tā ir slepena informācija. Viņš uzmeta skatu otram monitoram uz rakstāmgalda. Annas smaržas bija mistiski iespiedušās gaisā un joprojām jūtamas pat nedēļu pēc viņas aiziešanas.

Viņas balss atdzīvojās: „Tiešām?”

Viņš varēja precīzi iztēloties sievu: Helēna savā naktskreklā, Donalda gultas puse joprojām nevainojami saklāta, pa tvērienam nolikta ūdens glāze. Viņam tik ļoti viņas pietrūka. Un vainas apziņa, par spīti Donalda pilnīgajai nevainībai, padarīja šīs ilgas vēl skaudrākas.

„Ko viņš liek tev darīt? Es ceru, ka tas nav nekas nelikumīgs.”

„Ko? Protams, ka tas ir likumīgi. Patiesībā... tas ir saistīts ar arhitektūru.” Donalds pieliecās, lai paņemtu glāzi, kurā skalojās vēl nedaudz skotu viskija. „Godīgi sakot, biju jau aizmirsis, cik ļoti man šis darbs patīk. Ja es būtu pie tā piestrādājis, no manis būtu iznācis diezgan labs arhitekts.” Viņš iedzēra dedzinošu malku un paskatījās uz monitoriem, kas bija satumsuši, lai taupītu enerģiju. Donalds dedzīgi vēlējās pie tiem atgriezties. Kad viņš varēja aizmirsties rasēšanā, viss pārējais atkāpās un izgaisa.

„Mīļais, es nedomāju, ka nodokļu maksātāji tevi sūtīja uz Vašingtonu, lai tu tur Senatora birojam projektētu jaunu vannas istabu!”

Donalds pasmaidīja un izdzēra pēdējo malku. Viņš gandrīz vai dzirdēja, kā sieva otrā savienojuma galā smīn. Viņš nolika glāzi atpakaļ uz galda un uzlika kājas uz tā. „Nekā tamlīdzīga,” viņš iebilda. „Tie ir plāni no ēku kompleksa, kas tiks būvēts pie Atlantas. Patiesībā tikai no nelielas kompleksa daļas. Bet, ja to neizstrādāšu pareizi, var izgāzties viss projekts.”

Viņš uzmeta acis uz galda atvērtajai mapei. Sieva miegaini iesmējās.

„Kāpēc viņi liek tev darīt kaut ko tādu?” viņa jautāja. „Ja tas ir kaut kas svarīgs, vai nebūtu prātīgāk samaksāt kādam, kurš saprot, ko dara?”

Donalds noraidoši nosmējās, kaut gan atzina, ka sievai taisnība. Viņš jutās kā upuris Vašingtonas paradumam uzvelt uzdevumu tādiem, kas nebija kvalificēti to izpildīt. „Patiesībā man tas lieliski padodas,” viņš sacīja sievai. „Es pat sāku domāt, ka esmu labāks arhitekts nekā kongresmenis.”

„Esmu droša, ka tev izdodas lieliski.” Sieva atkal nožāvājās. „Bet tu būtu varējis palikt mājās un strādāt par arhitektu. Vēlu vakaros tu būtu varējis strādāt arī šeit."

,Jā, es zinu.” Atmiņā uzpeldēja viņu sarunas par to, vai Donaldam vajadzētu pretendēt uz šo posteni, vai dzīvot atsevišķi būtu tā vērts. Tagad, savā prombūtnes laikā, viņš darīja tieši to, kam pēc viņa vienošanās ar sievu jau sen bija pielikts punkts. „Man šķiet, ka mums tas vienkārši ir uzdots, lai būtu ar ko pacīnīties pirmajā gadā,” viņš teica. „Līdzīgi kā prakse. Gan jau kļūs vieglāk. Turklāt man šķiet, ka tā ir laba zīme, ja viņš grib, lai es tur piedalos. Viņš to Atlantas lietu uzskata par ģimenes projektu, kur tiek iesaistīti tikai uzticami cilvēki. Un viņš pat ir ievērojis manu darbu pie...”

„Ģimenes projektu.”

„Nu, ne jau burtiski ģimenes, drīzāk...” Ne jau šādi viņš to vēlējās izstāstīt. Tas bija slikts sākums. Tā sanāk, ja atliek to no dienas uz dienu un sāk stāstīt, kad ir pārguris un viegli iereibis.

„Vai tāpēc tu strādā vakaros? Tāpēc tu zvani man pēc desmitiem?” „Mīļā, es pat nepamanīju, kā paskrien laiks! Es sēdēju pie datora...” Viņš paskatījās uz glāzi, redzēja, ka tajā palicis pavisam maz, tikai zeltīts pārpalikums, kas bija ieslīdējis atpakaļ glāzes dibenā pēc viņa pēdējā malka. „Mums tās ir labas ziņas. Šī projekta dēļ es daudz biežāk braukšu mājās. Esmu pārliecināts, ka viņiem vajadzēs, lai uzraugu būvlaukumu un sastrādājos ar priekšstrādniekiem...”

„Tās būtu labas ziņas. Tavam sunim tevis pietrūkst.”

Donalds pasmaidīja. „Es ceru, ka jums abiem?

„Tu taču zini.”

„Labi.” Viņš ielēja mutē pēdējos pilienus un norija tos. „Klau, es zinu, ka tev tas nepatiks, un es zvēru, ka neko tur nevaru padarīt, bet šajā projektā kopā ar mani strādās arī Senatora meita. Un arī Miks Vebs. Vai tu viņu atceries?”

Ledains klusums.

„Senatora meitu es atceros,” teica Helēna.

Donalds nokremšļojās. „Jā, nu, Miks ir atbildīgs par daļu no organizatoriskā darba, zemes nodrošināšanu, darba izpildītājiem. Tas tomēr ir viņa apgabals. Zini, neviens no mums nebūtu tagad tik tālu ticis, ja Senators nebūtu mums palīdzējis...”

„Es atceros, ka jums bija romāns. Un ka viņa mēdza flirtēt ar tevi pat manā klātbūtnē...”

Donalds iesmējās. „Vai tu runā nopietni? Anna Tūrmana? Beidz, mīļā, tas bija pirms veselas mūžības...”

„Man likās, ka tu tik un tā brauksi mājās biežāk. Nedēļas nogalēs.” Viņš dzirdēja, kā sieva nopūšas. „Klau, ir jau vēls! Mums abiem vajadzētu iet gulēt. Parunāsim par to rit.”

„Labi. Jā, protams. Un, sirsniņ?”

Viņa gaidīja.

„Nekas nenostāsies starp mums, ja? Šī man ir ļoti laba iespēja. Un vēl tādā jomā, kuru ļoti labi pārzinu. Es jau biju aizmirsis, cik labi man tas padodas.”

Pauze.

„Tev daudz kas labi padodas,” teica viņa sieva. „Tu esi labs vīrs, un es zinu, ka būsi labs kongresmenis. Vienkārši es neuzticos cilvēkiem, kuri ir tavā tuvumā.”

„Bet tu zini, ka, ja nebūtu Tūrmana, es tagad te nesēdētu.”

„Es zinu.”

„Klau, es būšu uzmanīgs! Es apsolu.”

„Labi. Parunāsim rīt. Izgulies kārtīgi! Es tevi mīlu.”

Viņa nolika klausuli, un, paskatoties telefona ekrānā, Donalds redzēja, ka viņu jau gaida kāds ducis e-pasta vēstuļu, un tad viņš izlēma nelikties par tām ne zinis līdz pat rītam. Berzēdams acis, viņš centās kļūt mundrāks un domāt skaidrāk. Viņš pakustināja peli, lai pamodinātu ekrānus. Tie varēja atļauties nosnausties, uz brīdi atslēgties, bet viņš to nedrīkstēja.

Tie ieslēdzās, un jaunā ekrāna vidū parādījās dzīvokļa modeļa karkass. Donalds ripināja peles vidējo taustiņu un vēroja, kā dzīvoklis attālinās un parādās gaitenis, tad no malām attēlā iespiežas dučiem šādu identisku ķīļveida dzīvojamo platību. Bija jāizveido bunkurs, kurā vismaz gadu varētu uzturēties pieci līdz desmit tūkstoši cilvēku. Donalds ķērās pie šī uzdevuma, tāpat kā viņš būtu darījis, veidojot jebkuru citu dizaina projektu. Viņš iztēlojās sevi viņu vietā; toksiska noplūde vai radioaktīvi nokrišņi, teroristu uzbrukums — notiek kaut kas tāds, kā dēļ visiem kompleksa darbiniekiem jādodas pazemē un jāpaliek tur nedēļām vai mēnešiem ilgi, līdz apkārtne ir attīrīta.

Attālinot skatījumu, varēja ieraudzīt divus modeļa stāvus vienu virs otra, tie bija tukšie stāvi, ko viņš ar laiku aizpildīs ar noliktavām, gaiteņiem un dzīvokļiem. Bija vēl daudz citu stāvu un tehnisko šahtu, kas atstāti tukši Annas vajadzībām...

„Donij?”

Viņa kabineta durvis pavērās, tikai pēc tam sekoja viegls klauvējiens. Donalda roka noraustījās tik spēcīgi, ka pele nomuka no paliktņa un sāka slīdēt pa viņa rakstāmgaldu. Viņš iztaisnoja muguru, palūkojās pār saviem ekrāniem un ieraudzīja, ka durvīs smīnēdams stāv Miks Vebs. Pār vienu roku viņš bija pārmetis žaketi, kaklasaite atlaista vaļīgāk, tumšo ādu klāja asi bārdas rugāji. Viņš smējās par izbīli, kas noteikti atspoguļojās Donalda sejā, un lēnā garā šķērsoja istabu. Donalds paķēra peli un ātri minimizēja AutoCAD logu.

„Jēziņ, vecīt, tu taču neesi sācis tirgoties biržā, vai ne?”

„Biržā?” Donalds atgāzās krēslā.

„Jā. Kas tev te par dekorācijām?” Miks aizgāja viņam aiz muguras un uzlika roku uz krēsla atzveltnes. Mazākajā no diviem ekrāniem apkaunojoši rēgojās iesākta pasjansa partija.

„Ā, papildu monitors!” Donalds paslēpa arī spēlīti un apgriezās savā krēslā. „Man patīk uzreiz turēt atvērtas vairākas programmas vienlaicīgi.”

„To es redzu,” Miks norādīja uz tukšajiem ekrāniem, kuros vīdēja tikai ekrāntapete ar ķiršu ziedos ieskautu Džefersona memoriālu.

Donalds iesmējās un paberzēja seju. Viņš juta bārdas rugājus uz vaigiem, viņš bija aizmirsis paēst vakariņas. Pagājusi tikai nedēļa, bet viņš jau jutās kā grausts.

„Es eju iedzert,” Miks viņam teica. „Nāksi?”

„Nē, man te vēl šis tas jāpadara.”

Miks satvēra viņa plecu un spieda to, kamēr sāka sāpēt. „Man ļoti žēl tev to teikt, bet tev vajadzēs sākt no jauna. Ja tu šitā noroc dūzi, tad atpakaļceļa vairs nav. Celies, iesim iedzert pa glāzītei!”

„Es nevaru. Patiešām.” Donalds izgrozījās no drauga tvēriena un pavērsa seju pret viņu. „Es strādāju pie Atlantas plāniem. Nedrīkstu tos nevienam rādīt. Tas ir ārkārtīgi slepeni.”

Lai uzsvērtu teikto, viņš pasniedzās un aizvēra mapi, kas stāvēja uz galda. Senators bija teicis, ka notiks darbaspēka dalīšana un ka šīm sadalošajām sienām jābūt jūdzi augstām.

„Oooo! Ārkārtīgi slepenu Miks pašūpoja rokas virs galvas. „Es strādāju pie šī paša projekta, stulbeni!” Viņš pamāja uz monitora pusi. „Un tu zīmē plānus? Kā tā? Mana vidējā atzīme bija augstāka.” Viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un sāka pētīt uzdevumjoslu. AutoCAD? Forši. Nu, rādi šurp!”

„Kā tad.”

„Ak, izbeidz, Donij! Nekļūsti bērnišķīgs!”

Donalds iesmējās. „Paklau, visu plānu neredzēs pat cilvēki no manas komandas! Arī es pats ne.”

„Tas ir muļķīgi.”

„Nē, tieši tā valdības lietas tiek novestas līdz galam. Un es taču nerakājos tajā projekta daļā, kas uzticēta tev.”

Miks atmeta ar roku. „Vienalga. Ņem savu mēteli! Ejam.”

»Jā, protams.” Donalds iepļaukāja savus vaigus, mēģinādams pamosties. „Rīt no rīta darbs veiksies labāk.”

„Darbs sestdienā. Tūrmans droši vien par tevi ir sajūsmā.” „Cerēsim. Ļauj man tikai saglabāt darbu un izslēgt šo te.”

Miks smējās. „Aiziet. Es neskatos.” Kamēr Donalds pielika punktu, viņš piegāja pie durvīm.

Kad Donalds cēlās, lai ietu, pilnā skaļumā iezvanījās telefons. Viņa sekretāre jau bija prom, zvanīja tieši uz viņa telefonu. Donalds pacēla klausuli un ar pirkstu rādīja Mikam, lai draugs brīdi uzgaida. „Helēn?”

Otrā galā kāds viegli ieklepojās. Atvainojās dobja un rupja balss. „Atvaino, bet nē!”

„O!” Donalds pameta skatu uz Miku, kas ar pirkstu pabakstīja pa rokas pulksteni. „Labvakar, ser!”

„Jūs, puikas, dodaties ārā?” jautāja Senators Tūrmans.

Donalds paskatījās uz loga pusi. „Atvainojiet?”

„Tu un Miks. Ir piektdienas nakts. Dosieties uz pilsētu?”

,,Hm, tikai pa dzērienam, ser!”

Donalds ļoti gribēja zināt, kā, pie velna, Senators zina, ka Miks ir viņa kabinetā.

„Labi. Pasaki Mikam, ka pirmdien no rīta gribu viņu redzēt. Savā kabinetā. Un tevi arī. Mums jāapspriež jūsu pirmais brauciens uz būvlaukumu.”

,,Ā! Labi.”

Donalds gaidīja un brīnījās, vai tas bija viss, ko Senators viņam gribēja teikt.

„Turpmāk jums, puikas, būs cieši jāsastrādājas!”

„Labi. Protams.”

„Gluži kā pagājušajā nedēļā runājām, nebūs nekādas vajadzības ar citiem projekta dalībniekiem apspriest tava darba detaļas. Tas pats attiecas arī uz Miku.”

„Jā, ser! Pilnīgi noteikti. Es atceros mūsu sarunu.”

„Lieliski. Izklaidējieties! Ak, jā, un, ja Miks sāk pļerkstēt, tev ir dota mana atļauja viņu nogalināt turpat uz līdzenas vietas!”

Klusumā tika ievilkta elpa, un tad atskanēja sirsnīgi smiekli, tur smējās vīrs, kura plaušas bija daudz jaunākas, nekā viņa gados pienāktos.

,,Ā!” Donalds vēroja, kā Miks noņem karafes korķīti un paosta pudeles saturu. „Labi, ser! Noteikti tā arī darīšu.”

„Lieliski. Tiekamies pirmdien.”

Klikšķis. Senators jau bija nolicis klausuli. Donalds nolika klausuli atpakaļ vietā un paņēma savu mēteli, jaunais monitors palika klusi novietots uz galda un viņu tukši vēroja.

6

2110. gads Elevators 1

Troja apdauzītā plastmasas ēdiena paplāte slīdēja pa leti aiz nošķiestas stikla sienas. Kolīdz viņa caurlaide bija noskenēta, no caurules izslīdēja konservētu kāršu pupiņu porcija, kas izveidoja kūpošu čupu uz viņa šķīvja. No citas caurules uz šķīvja uzkrita pilnīgi apaļš tītara gaļas gabals, tā malās joprojām bija redzamas rievas no konservu kārbas. Rindas galā kā slienas no bērna pūsta salmiņa tika izspļauts kartupeļu biezenis. Beigās uz porcijas izšļācās apetīti nerosinoša gaļas mērce.

Servēšanas rindas galā, rokas aiz muguras salicis, stāvēja vīrietis baltā kombinezonā. Neizskatījās, ka viņu interesētu ēdiens. Viņš vēroja strādniekus, kas stājās rindā pēc ēdiena.

Kad Troja paplāte sasniedza rindas galu, kāds jauns vīrietis, tērpts gaiši zaļā kombinezonā un, visticamāk, vēl nesasniedzis trīsdesmit gadu vecumu, pie šķīvja sakārtoja galda piederumus un salvetes. Tiem tika pievienota arī glāze ūdens no blakus noliktas paplātes. Pēdējais solis bija kā rituāls rokasspiediens, ko Trojs atcerējās no apmācībās pavadītajiem mēnešiem, tika pasniegta maza plastmasas glāzīte, kuras dibenā grabēja tablete, miglaini zila kontūra, tik tikko redzama caiļr matētās glāzītes sienām.

Trojs pienāca klāt. „Labdien, ser!”

Jauneklīgs smaids. Perfekti zobi. Vēršoties pie Troja, visi viņu uzrunāja vārdā „ser”, pat tie, kas par Troju bija daudz vecāki. Un tas viņam lika justies neērti, neatkarīgi no tā, kas viņu uzrunāja.

Tablete grabēja pret plastmasas sieniņām. Trojs paņēma glāzīti un iemeta tableti mutē. Viņš to norija sausu, paņēma savu paplāti un centās neaizkavēt rindu. Meklēdams brīvu krēslu, Trojs pamanīja, ka viņu vēro smagnējas miesas būves vīrs. Šķita, ka visi šīs ēkas iemītnieki uzskata Troju par galveno, bet viņš neļāvās apmānam.

Viņš bija tikai kārtējais strādnieks, kas veica savu darbu un sekoja instrukcijām. Viņš pamanīja brīvu vietu pretī skatam uz ārpasauli. Atšķirībā no pirmajā dienā pieredzētā, tas viņu vairs nesatrauca. Nu tas šķita mierinošs. Tas viņa krūtīs radīja trulas sāpes, vismaz viņš juta kaut ko.

Medikamentu garšu aizskaloja kartupeļu biezeņa un gaļas mērces karote. Ūdens to tāpat nekad nespēja izdarīt, tas neaizskaloja tabletes rūgtumu. Metodiski tukšodams šķīvi, viņš vēroja, kā noriet saule viņa pirmās maiņas pirmajā nedēļā. Vēl atlikušas divdesmit piecas nedēļas. Tas bija saskaitāms daudzums. Likās, ka tas ir daudz īsāks laiks nekā puse no gada.

Slīpi pretī viņam apsēdās pavecāks kungs zilā kombinezonā ar plāniem matiem, viņš sēdēja tā, lai neaizsegtu skatu. Trojs viņu atpazina, viņi bija vienreiz runājuši pie atkritumu tvertnes. Kad vīrietis pacēla skatienu, Trojs sveicinot pielieca galvu.

Kafetērijā valdīja patīkama dūkoņa. Iesākās un izsīka dažas klusinātas sarunas. Plastmasa, stikls un metāls sitās neritmiskā troksnī.

Trojs vēroja ainavu, un viņam bija sajūta, ka ir lietas, kas viņam būtu jāzina, bet viņš nekādi nespēj tās atcerēties. Katru rītu pamostoties, tās vīdēja viņa acu priekšā, viņš juta, kā atmiņas pieņem noteiktu formu, bet ap brokastu laiku tās jau zuda. Līdz vakariņām tās jau bija pagaisušas. Tās viņā atstāja skumjas, vēsumu, tādu kā tukšuma sajūtu pakrūtē, bet ne izsalkumu, viņš jutās kā bērns lietainā dienā, kuram nav ne jausmas, kā aizpildīt savu laiku.

Pretī sēdošais vīrietis apsēdās viņam nedaudz tuvāk un nokremšļojās. „Lietas veicas labi?” viņš jautāja. ►

Viņš Trojam kādu atgādināja. Sejas āda bija viegli nokārusies. Arī viņa kakla āda bija ļengana, no ādamābola kakla āda nokarājās neglītā krokā.

„Lietas?” atkārtoja Trojs. Viņš atbildēja smaidam.

„Es domāju jebkādas. Vienkārši apjautājos. Mans vārds ir Hals.” Vīrietis pacēla glāzi. Trojs darīja to pašu. Tas bija gluži kā rokasspiediens.

„Trojs,” viņš teica. Šķita, ka dažiem cilvēkiem vēl nav vienalga, kā viņus sauc.

Hals kārtīgi padzērās no glāzes. Kakls kustējās, kad viņš norija . malkus. Trojs iedzēra mazu malciņu un ķērās klāt atlikušajām pupiņām un tītaram.

„Esmu ievērojis, ka daži cilvēki sēž ar seju pret to, bet citi — ar muguru,” Hals norādīja ar īkšķi pār plecu.

Trojs skatījās uz ekrānu. Viņš košļāja savu ēdienu un neko neteica.

„Man liekas, ka tie, kas sēž un skatās, cenšas kaut ko atcerēties.” Trojs norija kumosu un piespieda sevi paraustīt plecus.

„Un tie, kas negrib redzēt, laikam no visa spēka cenšas aizmirst.” Trojs zināja, ka viņiem nevajadzētu par to runāt, taču saruna jau bija sākusies, un viņu māca ziņkāre noskaidrot, kā tā turpināsies.

„Tās ir tieši sliktās lietas,” Hals iesāka, skatienam aizklīstot līdz liftiem. „Vai esat to ievērojis? Pagaist tikai sliktais. Viss, kam īsti nav nekādas nozīmes, paliek.”

Trojs neko neatbildēja. Viņš stumdīja pupiņas pa šķīvi, lai gan negrasījās tās ēst.

„Liek aizdomāties, vai ne? Kas tā par puvi mūsos iekšā?”

Hals izēda tukšu šķīvi, nesacījis ne vārda, atvadoties pamāja ar galvu un piecēlās, lai dotos prom. Trojs palika viens. Viņš tur sēdēja, blenzdams ekrānā un juzdams krūtīs trulas sāpes, kurām nespēja rast izskaidrojumu. Bija pievakare, laiks, pirms pakalni, tumsas apņemti, pazūd mākoņainajās debesīs.

7

2049. gads Vašingtona

Donalds priecājās, ka uz tikšanos ar Senatoru bija nolēmis iet ar kājām. Pagājušās nedēļas lietus beidzot bija mitējies, un satiksme Dupontas apli vilkās gliemeža gaitā. Dodoties augšup pa Konektikutas avēniju un pretī pūšot stindzinošām vēja brāzmām, Donalds brīnījās, kādēļ no visām iespējamajām vietām Senators bija izvēlējies pārcelt viņu tikšanos tieši uz Krāmera grāmatnīcu un kafejnīcu. Pusceļā līdz turienei bija kāds pusducis daudz labāku kafejnīcu.

Viņš pārskrēja pāri kādai šķērsielai un steidzās augšā pa īsajām akmens kāpnēm uz grāmatnīcas ieeju. Krāmera ieejas durvis bija viena no tām senajām koka padarīšanām, ko pavecākām iestādēm patika izcelt, lai izrādītos. Tās liecināja par uzņēmuma noturību mainīgajos laikos. Viņam atverot durvis, iečīkstējās eņģes, virs galvas iezvanījās īsti zvaniņi, un, pacēlusi acis, kāda jauna sieviete, kas piekārtoja bestselleru rindas uz centrālā galdiņa, viņu ar smaidu sveicināja.

Donalds redzēja, ka kafejnīca ir pilna ar lietišķi tērptiem vīriešiem un sievietēm, kuri malkoja dzērienus no baltām porcelāna tasītēm. Telpā nebija ne miņas no Senatora. Donalds sāka meklēt savu telefonu, jo gribēja pārbaudīt, vai nav ieradies pārāk agri, kad viņa uzmanību piesaistīja slepenā dienesta aģents.

Plecīgais aģents stāvēja grāmatplauktu rindas galā mazās telpas stūrī, kas reizē bija gan grāmatnīca, gan kafejnīca. Donalds pie sevis iesmējās par to, cik uzkrītoši šis vīrs bija nomaskējies: austiņa, izcilnis pie ribām un saules brilles uz acīm iekštelpās. Donalds devās pie aģenta, vecie dēļi katru viņa soli pavadīja ar vecuma nopūtām un vaidiem.

Aģenta skatiens tika pavērsts viņa virzienā, bet Donalds nespēja noteikt, vai aģents skatās uz Donaldu vai vienkārši vēro ārdurvis.

„Esmu ieradies pie Senatora Tūrmana,” balsij nedaudz aizlūstot, teica Donalds. „Man ir norunāta tikšanās.”

Aģents pagrieza galvu sānis. Donalds sekoja žestam un skatījās uz grāmatplauktu rindu, kuras tālākajā galā Tūrmans kaut ko pētīja starp muguriņām.

,,Ā, paldies!” Viņš devās dziļāk ejā starp augstajiem plauktiem, kas bija pilni ar vecām grāmatām, tur gaisma kļuva blāvāka un kafijas smaržu aizstāja īpatnējs pelējuma un ādas aromātu sajaukums.

„Ko tu teiksi par šo?”

Donaldam tuvojoties, Senators Tūrmans sniedza viņam pretī grāmatu. Nekāda sveiciena, tikai šis jautājums.

Viņš izlasīja biezajā ādas vākā ar zelta burtiem iespiesto virsrakstu. „Nekad neesmu par tādu dzirdējis,” Donalds atteica.

Senators Tūrmans iesmējās. „Protams, ka neesi. Tā ir vairāk nekā simts gadus veca, turklāt franču valodā. Es gribēju zināt, ko tu domā par iesējumu?” Viņš iedeva Donaldam grāmatu.

Donalds bija pārsteigts par to, cik smaga tā izrādījās. Viņš to atvēra un pāršķīra dažas lappuses. Izskatījās pēc likumu apkopojuma, jo tai piemita tāds pats pamatīgums, bet pēc pēdiņām, kas iezīmēja dialogus, viņš saprata, ka tas ir romāns. Šķirstīdams lappuses, Donalds apbrīnoja, cik plāna ir katra lapa. Muguriņā, kur visas lapas satikās, tās bija sašūtas kopā ar smalkiem ziliem un zeltītiem diegiem. Viņam bija draugi, kas joprojām aizrāvās ar iespiestām grāmatām nevis tāpēc, lai dekorētu telpas, bet gan tāpēc, lai tiešām lasītu. Pētīdams šfr eksemplāru, Donalds spēja saprast viņu nostalģisko pieķeršanos.

„Iesējums izskatās lieliski,” viņš teica, aizskardams to ar pirkstu galiem. „Skaista grāmata.” Viņš atdeva romānu Senatoram. „Vai šādi jūs pērkat labu lasāmvielu? Pārsvarā meklējat skaistus vākus?”

Tūrmans pasita grāmatu padusē un izvilka no plaukta vēl vienu. „Tas ir tikai paraugs kādam citam projektam, ar kuru nodarbojos.” Viņš pagriezās pret Donaldu un samiedza acis. Bija nepatīkami tikt šādi uzlūkotam. Viņš jutās kā medījums.

„Kā klājas tavai māsai?” Tūrmans pajautāja.

Šis jautājums pārsteidza Donaldu nesagatavotu. Iedomājoties par māsu, kaklā sakāpa kamols.

„Šarlote? Viņa... viņai iet labi, man šķiet. Viņu dislocēja citur. Jūs droši vien esat dzirdējis.”

„Jā.” Tūrmans ielika otru grāmatu atpakaļ plauktā un pasvārstīja rokā to, kuru bija slavējis Donalds. „Es lepojos, ka viņa atgriezās dienestā. Viņas valsts ar viņu lepojas.”

Donalds iedomājās par to, kāda cena bija jāmaksā ģimenei, lai valsts varētu lepoties.

„Jā,” viņš teica. „Es zinu, ka mani vecāki tiešām gaidīja, kad viņa atgriezīsies mājās, bet viņai bija pārāk grūti pierast pie mierīgas dzīves. Tas... Es nedomāju, ka viņa vispār spēs tā pa īstam atslābināties, kamēr karš nebūs beidzies. Vai saprotat?”

„Jā. Un, iespējams, ka viņa neradīs mieru pat tad.”

To gan Donalds nemaz negribēja dzirdēt. Viņš vēroja, kā Senatora pirksts slīd pa krāšņi izrotātu grāmatas muguriņu ar iedobēm, izciļņiem un iespiestiem burtiem. Šķita, ka vecā vīra acis koncentrējas uz kaut ko, kas atrodas tālu aiz grāmatu rindām.

„Es varu viņai piezvanīt, ja vēlies. Dažkārt karavīram vienkārši ir jādzird, ka iet pie kāda nav nekas slikts.”

„Ja jūs domājat psihiatru, tad viņa to nedarīs.” Donalds atcerējās māsu pirms un pēc terapijas. „Mēs to jau mēģinājām.”

Tūrmana lūpas savilkās plānā, krunkainā līnijā, apslēptās novecošanas pazīmes atklāja raizes viņa sejā. „Es ar viņu parunāšu. Tici man, es labi pazīstu jaunības lepnību! Kad p^its biju jaunāks, mana attieksme bija tieši tāda pati. Domāju, ka man nav vajadzīga nekāda palīdzība, ka visu varu izdarīt pats.” Viņš pagriezās un ielūkojās Donaldam acīs. „Šī profesija ir attīstījusies. Tagad viņiem ir zāles, kas var viņai palīdzēt tikt galā ar kaujas sekām.”

Donalds kratīja galvu. „Nē. Viņa kādu laiku tās lietoja. Tās lika viņai aizmirst pārāk daudz. Un turklāt izraisīja...” viņš vilcinājās, negribēja par to runāt, „... tiku.”

Viņš gribēja teikt, ka tās bija trīces, bet tas izklausījās pārāk briesmīgi. Un, lai gan Donalds bija pateicīgs par Senatora rūpēm, par sajūtu, ka šis vīrs atkal ir daļa ģimenes, stāstot par savas māsas problēmām, viņš jutās neērti. Donalds atcerējās pēdējo reizi, kad viņa bija mājās, strīdu, kas izcēlās, kad viņi aplūkoja Donalda un Helēnas fotogrāfijas no Meksikas ceļojuma. Viņš bija pajautājis, vai māsa atceras bērnības braucienu uz Kozumelu, bet Šarlote apgalvoja, ka nekad tur nav bijusi. Nesaskaņas bija pārvērtušās strīdā, un, galu galā, viņš bija samelojis, ka raud dusmu asaras. Dažādas viņa māsas dzīves daļas bija izdzēstas, un vienīgais veids, kā ārsti spēja to izskaidrot, bija atrunas, ka viņa to droši vien gribējusi aizmirst. Un kas gan tajā tik slikts?

Tūrmans uzlika plaukstu uz Donalda pleca. „Uzticies man!” viņš klusi teica. „Es ar viņu parunāšu. Es zinu, kam viņa tagad iet cauri.”

Donalds ātri pamāja ar galvu. „Jā. Labi. Paldies!” Viņš gandrīz vai piebilda, ka no tā nebūs nekāda labuma, ka tas pat var nākt par ļaunu, bet žests ir ļoti jauks. Un ja vēl to izrāda nevis viņas ģimene, bet kāds, kuru viņa tik ļoti apbrīno.

„Un, Donij, viņa pilotē bezpilota lidmašīnas!,” Tūrmans viņu pētīja, laikam redzēja raizes viņa sejā. „Nav jau tā, ka viņai draud fiziskas briesmas.”

Donalds paberzēja kādas grāmatas muguriņu. „Nē, ne fiziskas.”

Saruna pieklusa, un Donalds smagi nopūtās. Viņš dzirdēja espresso aparāta gaudošanu piena tvaicēšanas laikā, kafejnīcas čalas, to, kā karotes sitas pret krūzīti, maisot cukuru, zvaniņu sišanos pret vecajām koka durvīm.

Viņš bija redzējis videoierakstus, kuros fiksēts tas, ar ko nodarbojās Šarlote, kameru ierakstus no bezpilotu lidmašīnām un arī no šāviņiem, kas dodas pretī mērķiem. Video kvalitāte bija neaprakstāma. Varēja saskatīt cilvēkus, kas pārsteigti skatās debesīs, varēja redzēt viņu dzīves pēdējos mirkļus, varēja to izdzīvot kadru pa kadram un pēc izdarītā šāviena saprast, vai tas bijis īstais mērķis vai nē. Donalds zināja, ko dara viņa māsa un kas viņai jāizcieš.

„Pirms brīža runāju ar Miku,” teica Tūrmans, it kā sajustu, ka aizsācis sāpīgu tematu. „Jūs abi dosieties uz Atlantu paskatīties, kā sokas ar izrakumiem.”

Donalds attapās no pārdomām. „Protams. Jā, būtu labi redzēt šo zemi savām acīm. Pagājušajā nedēļā es diezgan veiksmīgi iesāku darbu pie plāniem, pamazām aizpildu telpu, kuras apmēru noteicāt. Jūs saprotat, cik dziļi zemē tas viss būs, vai ne?”

„Tieši tāpēc jau šobrīd tiek rakti pamati. Ārsienām vajadzētu būt ielietām dažu nedēļu laikā.” Senators Tūrmans uzsita Donaldam pa plecu un pamāja izejas virzienā, dodams zīmi, ka grāmatu apskate ir beigusies.

„Pagaidiet. Viņi jau rok?” Donalds gāja līdzās Tūrmanam. „Man šobrīd ir gatavas tikai aptuvenas struktūras skices. Es ceru, ka mana daļa tiks atstāta uz beigām.”

„Pie visām kompleksa daļām tiek strādāts vienlaicīgi. Viņi tikai ielej ārsienas un pamatus, kuru izmēri jau ir apstiprināti komitejā. Katru struktūru piepildīsim no apakšas līdz augšai, apakšējie stāvi tiks pilnīgi aprīkoti ar krānu palīdzību, un tikai tad tiks ielieti pamati nākošajiem. Bet, klau, tieši tādēļ man vajag, lai jūs, puikas, aizbraucat visu pārbaudīt! Izklausās, ka tur iet vaļā gatavais murgs ar visām tām sastatnēm. Man tur viena otrai uz galvas strādā simts vienības no kādām divpadsmit valstīm, kamēr visapkārt sāk krāties materiālu kaudzes. Es nespēju būt desmit vietās vienlaicīgi, tāpēc gribu, lai jūs visu izpētāt un tad man ziņojat.”

Kad viņi sasniedza ejas galā stāvošo slepenā dienesta aģentu, Senators pasniedza viņam veco grāmatu ar virsrakstu franču valodā. Vīrs tumšajās saulesbrillēs pamāja un devās uz letes pusi.

„Kamēr tu būsi tur,” ieminējās Tūrmans, „es gribu, lai tu satiecies ar Čārliju Rodu. Viņš pārvalda gandrīz visu ēkas būvmateriālu piegādi. Pajautā, vai viņam nav kaut kas vajadzīgs!”

„Čārlzs Rods? Oklahomas gubernators?”

„Tieši tā. Mēs kopā dienējām. Un, klau, es strādāju pie tā, lai pārceltu jūs ar Miku uz augstākiem šī projekta līmeņiem. Mūsu vadības komandai joprojām trūkst pāris duču cilvēku. Tāpēc turpini tādā pašā garā! Tavs līdzšinējais darbs ir atstājis labu iespaidu uz dažiem svarīgiem cilvēkiem, un Anna ir ļoti pārliecināta, ka tu arī turpmāk spēsi strādāt ātrāk, nekā noteikts grafikā. Viņa saka, ka jūs abi esat lieliska komanda.”

Donalds pamāja. Viņš juta lepnumu un arī gremdējošo papildu atbildības apziņu, ka no viņa strauji aizplūstošā laika tiek nokosti vēl lielāki kumosi. Helēna nebūs sajūsmā, kad uzzinās, ka viņš šajā projektā, iespējams, iesaistīsies vēl vairāk. Patiesībā Miks un Anna būs vienīgie cilvēki, ar ko Donalds varēs dalīties šajos jaunumos, vienīgie, ar kuriem viņš varēs aprunāties. Izskatījās, ka katrai būvniecības detaļai ir nepieciešama atkārtota un sarežģīta saskaņošana. Viņš nevarēja pateikt, vai tas tā ir aiz bailēm no radioaktīviem atkritumiem, teroristu uzbrukuma vai iespējas, ka šis projekts var izgāzties.

Aģents atgriezās ar iepirkumu maisiņu rokā un ieņēma pozīciju līdzās Senatoram. Aģenta skatiens aiz necaurredzamajām saulesbrillēm viņu pētīja. Donaldam gan tajā brīdī, gan visā pārējā laikā bija sajūta, ka viņu kāds novēro.

Senators Tūrmans paspieda Donalda roku un teica, lai viņš ziņo par visiem jaunumiem. No nekurienes uzradās vēl viens aģents un nostājās Tūrmanam otrā pusē. Abi vīri maršēdami pavadīja Senatoru caur durvīm ar zvaniņu skaņām, un Donalds atslāba tikai tad, kad abi bija pazuduši skatienam.

8

2110. gads Elevators 1

Uz viņa rakstāmgalda stāvēja atvērta Kārtības grāmata, no lappušu iesējuma vietas grāmatas muguriņā tās lapas bija noliekušās uz abām pusēm. Trojs vēlreiz izpētīja sagaidāmo procedūru, savu pirmo oficiālo darbību Operācijas 50 vadītāja amatā, un atmiņā atausa lentes griešana atklāšanas ceremonijā, liela izrādīšanās, kuras laikā virs ar šķērēm saņēma uzslavas par citu cilvēku smago darbu.

Viņš bija nospriedis, ka Kārtība drīzāk ir kā pavārgrāmata, nevis lietošanas pamācība. Psihiatri, kas to sarakstījuši, bija nodrošinājušies pret katru iespējamo pavērsienu. Gluži tāpat kā psihiatrijā vai jebkurā citā jomā, kas saistīta ar cilvēka dabu, lietām, kas šķita bezjēdzīgas, parasti bija kāds apslēpts mērķis.

Tas lika Trojam domāt par savu mērķi. Cik nepieciešams ir viņa amats? Viņš bija mācījies veikt pavisam citu darbu, tika paaugstināts pēdējā mirkli, un tas viņam lika domāt, ka viņš izvēlēts nejauši, viņa vietā varēja iecelt jebkuru citu.

Protams, lai gan viņa amats bija svarīgs galvenokārt tā nosaukuma dēļ, iespējams, ka tam bija ari kāda simboliska nozīme. Varbūt viņš nebija šeit, lai vadītu, bet gan drīzāk tāpēc, lai pārējiem radītu ilūziju, ka viņi tiek vadīti.

Trojs sāka vēlreiz pārlasīt pēdējos divus paragrāfus. Viņa acis bija skatījušas katru vārdu, bet prāts nebija fiksējis nevienu no tiem. Troja jaunajā dzīvē viss bija padarījis viņu izklaidīgu, licis viņam domāt pārāk daudz. Tas viss ir perfekti noorganizēts, visi līmeņi un uzdevumi, un darba apraksti, bet kādam nolūkam? Pēc iespējas lielākai apātijai?

Pacēlis acis, gaiteņa pretējās durvis viņš redzēja, kā psihiatru birojā pie sava rakstāmgalda sēž Viktors. Aiziet un pajautāt būtu tik vienkārši. Viņi šis vietas izveidošanā ir piedalījušies vairāk nekā jebkurš arhitekts. Trojs varētu pajautāt, kā viņi to ir izdarījuši, kā viņiem izdevies likt visiem justies tik tukšiem.

Kaut kāda nozīme tajā visā bija arī sieviešu un bērnu noslēpšanai, par to Trojs bija drošs. Viņa elevatora sievietes un bērni gulēja ilgā un dziļā miegā, kamēr vīrieši palika un strādāja maiņās. Tas izdzēsa no plāniem degsmi, novērsa iespēju, ka vīrieši varētu sākt savā starpā cīnīties.

Un tad vēl rutīna, prātu notrulinoša rutīna. Tā bija kā domu kastrācija. Kā ikdienas mokas, ko piedzīvo biroja darbinieks, kurš visu laiku skatās pulkstenī, pēc darba uzreiz steidzas prom, mājās skatās televizoru, līdz viņu uzveic miegs, trīs reizes nospiež modinātāju un sāk visu atkal no gala. Tas, ka nebija nedēļas nogaļu, padarīja visu vēl briesmīgāku. Brīvdienu nebija. Tie bija seši mēneši darbā un desmitgades bez tā.

Tas viņam lika apskaust pārējo kompleksa daļu, visus pārējos elevatorus, kur gaiteņos droši vien atskan bērnu čalas, sieviešu balsis, degsme un laime, kā tik ļoti trūka šajā bunkurā, kas bija visa kompleksa sirds. Tam jābūt saistītam ar visapkārt valdošo apstulbumu, dučiem komunālo istabu, kurās platekrāna televizori rādīja vienas un tās pašas filmas, dučiem nemirkšķinošu acu pāru ērtos krēslos, kas uz tām blenza. Neviens nebija tā pa īstam pamodies. Neviens — pa īstam dzīvs. Tā droši vien bija ieplānots.

Palūkojies uz pulksteni savā datorā, Trojs saprata, ka ir pienācis laiks iet. Pagājusi vēl viena diena. Par vienu dienu mazāk līdz viņa maiņas beigām. Viņš aizvēra savu Kārtības sējumu, ieslēdza to rakstāmgalda atvilktnē un pa gaiteni devās uz sakaru telpu.

Trojam ienākot, uz viņa pusi pavērsās pāris galvas no radio stacijām, sarauktas pieres un uzacis oranžos kombinezonos. Trojs ievilka dziļu elpu un mēģināja saņemties. Šī ir darbavieta. Šis ir darbs. Viņš veic darbu. Viss būs labi. Galvenais ir saglabāt mieru. Viņš te ir atnācis pārgriezt lentu.

Sols, viens no radio tehniķiem, noņēma savas austiņas un piecēlās, lai sasveicinātos. Trojs nedaudz pazina Solu; viņi dzīvoja vienā vadošo speciālistu dzīvokļu spārnā un šad tad satika viens otru trena-žieru zālē. Kamēr viņi paspieda viens otram roku, Sola platā un izskatīgā seja uzjundīja kādas dziļākas atmiņas, sajūtu, ko Trojs bija iemācījies apspiest. Varbūt viņš šo cilvēku pazina no apmācībām, no laika pirms ilgā miega.

Sols iepazīstināja viņu ar otru tehniķi, serveru telpas darbinieku oranžajā kombinezonā, kurš pamāja, bet savas austiņas nenoņēma. Viņa vārds droši vien tūlīt pat pagaisīs no atmiņas. Un tam nebija nozīmes. No statīva tika paņemtas vēl vienas austiņas. Trojs tās satvēra un aplika ap kaklu, neuzlikdams spilventiņus uz ausīm, lai vēl varētu dzirdēt. Sols uzmeklēja austiņu vada galu un slidināja pirkstus pār garām tukšu ligzdu rindām. Izkārtojums un telpa Trojam atgādināja senas tālruņu operatoru fotogrāfijas, kad tie vēl nebija aizstāti ar datoriem un automātiskajiem atbildētājiem.

Pagājušo laiku iztēles aina sajaucās un sakusa ar satraukumu un zāļu radītajiem drebuļiem, un Trojs juta pēkšņu smieklu lēkmi, kas draudēja izlauzties uz āru. Viņš gandrīz izplūda smieklos, bet tomēr spēja savaldīties. Tā droši vien nebūtu laba zīme, ja vispārējo operāciju vadītājs sāktu histēriski ķiķināt tieši tajā brīdī, kad viņam jānosaka kāda elevatora nākamā vadītāja atbilstība amatam.

„... un jūs vienkārši iziesiet cauri jautājumu rindai,” viņam stāstīja Sols. Viņš pasniedza Trojam plastikāta karti, kura viņam diez vai būs vajadzīga, tomēr viņš to tik un tā paņēma. Lielāko dienas daļu Trojs bija pavadījis, mācīdamies šo procedūru no galvas. Turklāt viņš bija diezgan drošs, ka viņa teiktajam tāpat nav nozīmes. Piemērotības noteikšanu būtu labāk uzticēt iekārtām un datoriem, tiem visiem sensoriem, kas iestrādāti austiņās kaut kur tālienē.

„Labi. Lūk, kur zvans!” Sols norādīja uz vienu mazu, mirgojošu lampiņu uz paneļa, kas bija no vienas vietas nosēts ar mirgojošām lampiņām. „Es jūs savienoju,” teica Sols.

Kamēr tehniķis veidoja savienojumu, Trojs sakārtoja austiņas uz galvas. Pirms līnija noklikšķēja, viņš izdzirdēja dažus pīkstienus.

Otrā galā kāds smagi elpoja. Trojs sev atgādināja, ka šis jaunais cilvēks būs daudz nervozāks nekā viņš pats. Galu galā, viņam bija jāatbild uz jautājumiem, Trojam tie bija vienkārši jāuzdod.

Prāts pēkšņi bija kā izslaucīts, Trojs uzmeta acis kartītei, ko turēja rokā, un jutās pateicīgs, ka viņam tā tika iedota.

„Vārds?” viņš jautāja jaunajam vīrietim.

„Markuss Dents, ser!”

Balsī skanēja klusa pārliecinātība, tā skanēja balss no lepnumā izrieztām krūtīm. Trojs atcerējās, ka pats arī reiz tā juties sen, sen pagātnē. Un tad viņš iedomājās par pasauli, kurā piedzimis Markuss Dents, par mantojumu, kuru viņš izzinās tikai no grāmatām.

„Pastāstiet man par savu sagatavotību!” Trojs skaļi lasīja rindiņas. Viņš mēģināja noskaņot balsi, lai tā saglabātos vienmērīga, dziļa un pilna autoritātes, lai gan to viņa vietā varēja izdarīt datori. Sols ar rādītājpirkstu un īkšķi izveidoja apli, kas liecināja, ka puiša austiņas pārraida iepriecinošus datus. Trojs prātoja, vai viņa austiņas aprīkotas tāpat. Vai kāds šajā vai jebkurā citā telpā sēdošais redzēja, cik satraukts viņš ir?

„Ser, es ēnoju vietnieka Vilisa pakļautībā un tad pārgāju uz IT drošības dienestu. Tas bija pirms gada. Esmu sešas nedēļas studējis Kārtību. Es jūtos gatavs, ser!”

Ēnošana. Trojs bija aizmirsis, ka to tā sauc tā. Viņš bija gribējis paņemt līdzi jaunāko vārdu krājuma kartītii.

„Kāds ir jūsu galvenais pienākums... elevatorā?” Gandrīz paspruka kompleksā.

„Uzturēt Kārtību, ser!”

„Un ko jūs sargājat vairāk par visu?” Viņš saglabāja vienaldzīgu balsi. Vislabākos rādītājus bija iespējams iegūt tad,'ja novērtējamais cilvēks netika pārmērīgi saviļņots.

„Dzīvību un Mantojumu,” citēja Markuss.

Trojam bija grūti saskatīt nākamo jautājumu. To izdarīt traucēja negaidīta asaru migla. Viņa roka drebēja. Trojs nolaida drebošo kartīti sānis, pirms kāds to pamanīja.

„Un kas vajadzīgs, lai pasargātu šīs lietas, kas mums tik dārgas?” viņš jautāja. Balss skanēja ļoti svešādi. Trojs sakoda zobus, lai tie nesāktu klabēt. Ar viņu kaut kas nebija labi. Pavisam nebija labi.

„Upurēšana” atbildēja Markuss, nesatricināms kā klints.

Trojs strauji samirkšķināja, lai aizdzītu asaras, un Sols pacēla roku, ziņodams, ka Trojs var turpināt un ka mērījumi tiek saņemti. Tagad viņiem bija vajadzīgi pamatrādītāji, lai biomet-rija varētu izsecināt puiša patiesumu, viņam atbildot uz pirmajiem jautājumiem.

„Pastāsti man, Markus, vai tev ir draudzene?”

Viņš nezināja, kādēļ pirmais prātā ienāca tieši šis jautājums. Varbūt viņam skauda, ka citos elevatoros sievietes netiek sasaldētas, neviens netiks sasaldēts. Izskatījās, ka sakaru telpā neviens uz šo jautājumu nereaģē. Pārbaudes formālā daļa bija beigusies.

„O, jā, ser!” atbildēja Markuss, un Trojs dzirdēja, kā puiša elpošanas ritms mainās, iztēlojās, kā viņa ķermenis atslābst. „Esam iesnieguši laulības pieteikumu. Vēl tikai gaidām atbildi.”

„Nu, es domāju, ka jums nebūs ilgi jāgaida. Kā viņu sauc?”

„Melānija, ser! Viņa strādā šeit IT.”

„Tas ir lieliski.” Trojs izslaucīja acis. Drebuļi pārgāja. Sols gaisā pa apli vicināja pirkstu, rādīdams, ka Trojs var beigt sarunu. Viņi bija savākuši gana materiāla.

„Markus Dent,” viņš teica, „laipni lūgts Pasaules Kārtības Operācijā 50.”

„Pateicos, ser!” Jaunā vīrieša balss skanēja oktāvu augstāk.

īsa pauze, un tad atskanēja dziļi ievilkta elpa, kas tika aizturēta.

„Ser? Vai drīkstu uzdot jautājumu?”

Trojs palūkojās uz pārējiem. Tie tikai raustīja plecus un neko daudz nepalīdzēja. Viņš iedomājās amatu, ko šis jaunais vīrietis tikko uzņēmies, atcerējās, cik nobijies pats jutās savā vecajā darbā, atcerējās to baiļu, degsmes un apjukuma sajaukumu.

„Protams, dēls! Vienu jautājumu.” Trojs sev atgādināja, ka viņš taču ir noteicējs. Viņš var nedaudz pamainīt noteikumus, ja vēlas.

Markuss nokremšļojās. Trojs iztēlojās, kā viņš sēž telpā kopā ar tagadējo elevatora vadītāju, kā skolotājs pēta savu skolnieku.

„Pirms dažiem gadiem es zaudēju savu vecmāmiņu,” iesāka Markuss. „Viņa reizēm mēdza stāstīt dažādus sīkumus par to, kāda pasaule bija agrāk. Ne jau aizliegtā veidā, tā bija kā viņas plānprātības blakus-parādība. Ārsti teica, ka viņas organisms pretojās zāļu iedarbībai.”

Trojam tas nepavisam nepatika, trešās paaudzes izdzīvotāji joprojām saglabājuši kaut kādus faktus par pagātni. Varbūt Markuss bija tikko atbrīvots no šāda riska, bet pārējie nē.

„Kāds ir tavs jautājums?” prasīja Trojs.

„Mantojums, ser! Esmu nedaudz palasījis arī to, protams, neatstājot novārtā Kārtības un Pakta studijas, un ir kaut kas, ko gribu noskaidrot.”

Vēl viena dziļa ieelpa.

„Vai viss Mantojumā rakstītais ir patiesība?”

Trojs par to padomāja. Viņš apdomāja milzīgo grāmatu krājumu, kurš saturēja pasaules vēsturi, rūpīgi rediģētu vēsturi. Viņš gara acīm redzēja ādas muguriņas un iedzeltenās lappuses, rindu rindas ar grāmatām, kas viņiem tika parādītas apmācību laikā.

Viņš pamāja un pamanīja, ka atkal jāizslauka acis.

„Jā,” viņš sausā un mierīgā balsī atbildēja Markusam. „Tā ir patiesība.”

Kāds telpā nošņaukājās. Trojs zināja, ka ceremonijas laiks iztecējis.

„Tajā viss ir pilnīga patiesība,” viņš teica.

Viņš nepieminēja, ka ne visi patiesie fakti Mantojumā ir ierakstīti. Daudz kas ticis izlaists. Trojam bija aizdomas, ka bijušas vēl citas lietas, ko nezināja neviens no viņiem, lietas, kas izdzēstas gan no grāmatām, gan prātiem.

Viņš gribēja teikt, ka Mantojums ir atļautā patiesības daļa, patiesība, kas visos elevatoros tiks saglabāta nākamajām paaudzēm. Bet meli, viņš pie sevis nodomāja, ir tas, kas notiek šeit, elevatorā 1, šajā trakomājā, kur ar zālēm apreibinātajiem kaut kā jānodrošina cilvēces izdzīvošana.

9

2049. gads

Fultonas apgabals, Džordžija

Braucot uzkalnā, dobji ierēcās frontālais krāvējs. Kad tas sasniedza virsotni, no izplūdes caurules pacēlās ogļmelna atvieglojuma mutuļi, no zobainā kausa izvēlās zemes krava, un Donalds ievēroja, ka krāvējs drīzāk nevis stumjas augšā kalnā, bet gan to veido.

Cik vien tālu varēja saskatīt, visur bija svaigas zemes uzkalni. Starp pakalniem, caur pagaidu spraugām, kas atstātas vaļā kā secīgs labirints, pilnas kravas mašīnas no zemē izurbtajām, dziļajām bedrēm izveda augsni un akmeņus. Donalds no topogrāfijas plāniem zināja, ka kādudien šīs spraugas tiks aizstumtas ciet, atstājot tikai lēzenu ieloci vietā, kur katrs no uzkalniem sastapsies ar saviem kaimiņiem.

Stāvēdams uz viena no šiem augošajiem pakalniem, Donalds vēroja smagās tehnikas iestudēto baletu, kamēr Miks Vebs apsprieda kavējumus ar kādu pasūtījuma izpildītāju. Abi kongresmeņi savos baltajos kreklos ar vējā plīvojošām kaklasaitēm šķita pavisam neiederīgi. Te iederējās vīri darba ķiverēs, ar vēja appūstām sejām, raupjām plaukstām un apdauzītiem pirkstu kauliņiem. Donalds un Miks, pasituši vējjakas padusēs, sviedriem noplūduši Džordžijas mitrajā karstumā, kaut kādā nesaprotamā veidā — vismaz teorētiski — bija atbildīgi par visu šo ellišķīgo rosību.

Vēl viens krāvējs izbēra sastumto zemi, bet Donalds pavērsa skatu pret Atlantas centru. Pāri masīvajam, kailajam laukumam, kurā tika veidoti pakalni, aiz koku galotnēm, kas joprojām bija kailas pēc aizejošās ziemas, cēlās vecās dienvidu pilsētas stikla un tērauda torņu virsotnes. Bija nolīdzināts vesels mazapdzīvotāTultonas apgabala stūris. Otrā galā joprojām bija redzamas golfa laukuma atliekas, ko mašīnas vēl nebija paguvušas uzrakt.

Pirmā uzkalna piekājē vairāku futbola laukumu platībā pavērās noliktavas zona ar tūkstošiem transporta konteineru, kas pilni ar būvniecības materiāliem daudz lielākā apjomā, nekā Donalds uzskatīja par nepieciešamu. Bet ar katru nostrādāto stundu viņš arvien vairāk saprata, ka šis ir veids, kā tiek īstenoti valdības projekti, uz kuriem liktās sabiedrības cerības ir tikpat augstas kā to budžeta griesti. Viss tika darīts ar pārpalikumu vai netika darīts vispār. Plāniem, kurus viņam lika uzzīmēt, jau bija nepieciešami vājprātīgi apjomi, un tā pat nebija īsti svarīga kompleksa daļa. Tā tur bija, ja nu notiktu ļaunākais.

Starp Donaldu un kravas konteineriem atradās liela treileru pilsētiņa; daži no tiem bija kabineti, tomēr lielāko daļu izmantoja dzīvošanai. Tur vīrieši un kāda saujiņa sieviešu varēja vakaros nomest pa roku galam savas ķiveres, beigt darbu un ļauties pelnītai atpūtai.

Virs daudziem treileriem plīvoja karogi, jo darbaspēks bija tikpat daudznacionāls kā olimpiskais ciemats. Kādu dienu Fulto-nas apgabala neskartajā augsnē tiks aprakti kodoldegvielas stieņi, ko vedīs no visām pasaules malām. Tas nozīmēja, ka projekta veiksmīga norise ir svarīga arī pārējai pasaulei. Loģistikas murgs, ko tas vēlāk radīs, šķiet, slepenajiem priekšniekiem neinteresēja. Donalds ar Miku atklāja, ka lielu daļu kavējumu sākotnējās būvniecības norisē izraisīja valodas barjeras, jo blakus strādājošas komandas nespēja savā starpā sazināties un, galu galā, pārtrauca mēģinājumus to darīt. Katrs vienkārši strādāja, ieurbies savā plānu komplektā, un nelikās ne zinis par pārējiem.

Blakus pagaidu pilsētai atradās plašs stāvlaukums, no kura viņi ar Miku bija uzrausušies te, augšā. Viņš redzēja lejā abu izcomāmo auto, vienīgo kluso un ar elektrību darbināmo mašīnu visā plašajā apkārtnē. Maza un sudrabota, tā šķita sarāvusies aiz bailēm no visiem stūrainajiem un dārdošajiem milzeņiem, kas rūca no visām pusēm. Uzkrītoši neiederīgā automašīna izskatījās tieši tā, kā viņš jutās gan uz šī mazā uzkalna būvlaukumā, gan tur, galvaspilsētā Vašingtonā.

„Atpaliek par diviem mēnešiem.”

Miks uzsita viņam par roku ar savu planšeti. ,,Ei, tu mani dzirdi? Atpaliek jau par diviem mēnešiem, un viņi vispār sākuši tikai pirms pusgada. Kā tas vispār ir iespējams?”

Donalds paraustīja plecus, un abi draugi devās prom no drūmajiem priekšstrādniekiem, lai kāptu lejā no kalna uz stāvlaukuma pusi. „Varbūt tāpēc, ka viņi ir ievēlējuši amatpersonas, kas izliekas, ka dara darbu, ko īstenībā vajadzētu veikt privātajam sektoram?” Donalds drūmi ieminējās.

Miks iesmējās un satvēra viņu aiz pleca. „Jēziņ, Donij, tu izklausies pēc sasodīta republikāņa!”

„Ja? Man vienkārši ir sajūta, ka mēs te esam iegrimuši līdz ausīm un vēl tālāk.” Viņš pameta ar roku uz bedri, kas tika veidota starp uzkalniem, tā bija kā dziļa bļoda, kas izrakta zemes virsmā. Vairāki beton-vedēji lēja betonu platajā caurumā šīs bedres centrā. Aiz tiem rindā gaidīja vēl tādi paši betonvedēji un nepacietīgi grieza savus maisītājus.

„Vai tu saproti,” Donalds iesāka, „ka vienā no tiem caurumiem tiks īstenoti plāni, ko viņi ļāva uzzīmēt man? Vai tevi tas nebiedē? Visa šī nauda? Es esmu šausmās.”

Miks sāpīgi iebakstīja ar pirkstu Donalda kaklā. „Mierīgāk! Nesāc man filozofēt!”

„Es runāju nopietni,” Donalds teica. „Miljardiem nodokļu maksātāju dolāru nolaidīsies dubļos, lūk, tur un pārvērtīsies tādā formā, kādu esmu uzzīmējis es. Pirms tam tas likās tik... abstraktu

„Jēziņ, te viss negriežas ap tevi vai taviem rasējumiem!” Viņš piebikstīja Donaldam ar planšeti un tad ar to norādīja uz konteineru lauku. Mādams caur putekļu miglu, viņus pie sevis aicināja liels vīrs kovboja cepurē. „Turklāt,” Miks piebilda, kad viņi nogriezās no stāvlaukuma, „cik liela vispār ir iespēja, ka tavs mazais bunkuriņš vispār kādreiz tiks izmantots? Runa ir par enerģijas neatkarību. Runa ir par akmeņogļu ēras beigām. Zini, sajūta ir tāda, ka mēs pārējie te būvējam lielu, jauku māju, bet tu tupi stūrītī un uztraucies par to, kur pakarināt ugunsdzēšamo aparātu...”    "

„.Mazais bunkuriņš" Donalds pielika vējjaku priekšā mutei, lai nesarītos putekļus no mākoņa, kas skrēja viņiem pāri. „Vai tu vispār zini, cik stāvu dziļumā tas būs? Ja tu to būvētu virszemē, tā būtu augstākā ēka pasaulē.”

Miks smējās. „Bet ne uz ilgu laiku. Ne tad, ja tu to projektētu.” Vīrs kovboja cepurē nāca tuvāk. Viņš plaši smaidīja un slāja caur blīvajiem putekļiem viņiem pretī; Donalds beidzot viņu atpazina, jo bija redzējis televīzijā, tas bija Čārlzs Rods, Oklahomas gubernators. „Jūs esat Senatora Kausētāja puiši?”

Viņam bija autentiska izloksne, kas piestāvēja autentiskajai cepurei, autentiskajiem zābakiem un autentiskajai jostas sprādzei. Viņš uzlika rokas uz gurniem, vienā no tām turēdams planšeti.

Miks pamāja. „Jā, ser! Esmu kongresmenis Vebs. Sis ir kongres-menis Kīns.”

Abi vīri sarokojās. Donalds bija nākamais. „Gubernator!” viņš sveicināja.

„Saņēmām jūsu sūtījumu.” Gubernators ar planšeti norādīja uz noliktavas zonu sev aiz muguras. „Trūkst tikai kādu simts konteineru. Kaut kas droši vien ieripos katru nedēļu. Vajag, lai viens nojums parakstās, lūk, šeit!”

Miks pasniedzās un paņēma planšeti. Donalds nolēma, ka tā ir iespēja pajautāt kaut ko par Senatoru Tūrmanu, viņš iedomājās, ka sens draugs no dienesta laikiem to zinās.

„Kādēļ daži cilvēki viņu sauc par Kausētāju?”

Miks pētīja piegādes atskaiti, vēja brāzma šķirstīja lapas viņa vietā. „Esmu dzirdējis, ka citi viņu tā sauc, kad Senatora nav tuvumā,” Donalds skaidroja, „bet vienmēr esmu baidījies pajautāt.”

Miks smīnēdams pacēla acis no planšetes. „Tas tāpēc, ka viņš karā bija aukstasinīgs slepkava, vai ne?”

Donalds sarāvās. Gubernators Rods smējās.

„Tas nav saistīts ar to,” viņš teica. „Taču tā ir taisnība.” Gubernatora skatiens slīdēja no Mika uz Donaldu un atpakaļ. Miks iedeva planšeti Donaldam, ar pirkstu uzsita pa lapu, kur bija informācija par ārkārtas izmitināšanas ēku. Donalds pārlūkoja materiālu sarakstu.

„Jūs, puikas, esat dzirdējuši par viņa likumprojektu pret krio-gēniku?” jautāja gubernators Rods. Viņš pasniedza Donaldam pildspalvu, šķiet, cerēdams, ka lapas tiks parakstītas bez sevišķas iedziļināšanās to saturā.

Miks pakratīja galvu un ar plaukstu piesedza acis no spilgtās Džordžijas saules. „Pret kriogēniku?” viņš pārjautāja.

„Jā. Ai, velns, tas droši vien notika vēl pirms jūs abi, puņķu-tapas, bijāt piedzimuši. Senators Kausētājs sagatavoja likumprojektu, kas pielika punktu tām kriomuļķībām. Panāca, ka izmantot bagātnieku lētticību un pārvērst viņus ledus gabalos ir pretlikumīgi. Tas aizgāja līdz lielajai tiesai, kur viņi nobalsoja ar pieci pret četri, un pēkšņi desmitiem tūkstoši saldējumu tika atkausēti un apglabāti tā, kā pieklājas. Ņemiet vērā, ka tie ļautiņi bija iesaldējuši sevi cerībā, ka ārsti nākotnē atklās kādu medicīnisku procedūru, kas izvilks viņu bagātās galvas no viņu pašu bagātajām pakaļām!”

Gubernators smējās par savu joku, un Miks viņam piebiedrojās. Donalda uzmanību piesaistīja kāda rindiņa piegādes atskaitē. Viņš pagrieza planšeti otrādi un parādīja to gubernatoram. „Ē, šeit norādīti divi tūkstoši šķiedru optikas spoļu. Esmu diezgan drošs, ka manos plānos ir tikai četrdesmit spoles.”

„Pado’ šu’!” Gubernators Rods paņēma planšeti un izvilka no kabatas vēl vienu pildspalvu. Viņš to noklikšķināja trīs reizes un izsvītroja daudzumu. Tad sānos ierakstīja jaunu skaitli.

„Pagaidiet, vai tas atspoguļosies arī cenā?”

„Cena ir tā pati,” viņš atbildēja. „Vienkārši parakstieties!” „Bet...”

„Dēls, tāpēc āmuri Pentagonam izmaksā savu svaru zeltā. Tā ir valdības grāmatvedība. Vienkārši parakstiet, lūdzu!”

„Bet tur ir piecdesmit reizes vairāk šķiedras nekā mums vajadzēs,” Donalds turpināja iebilst, kad attapās, ka jau raksta savu uzvārdu lapas apakšā. Viņš padeva planšeti Mikam, kurš parakstījās par pārējiem materiāliem.

„Ai, tas nekas!” Rods paņēma planšeti un, palocīdams galvu, pielika pirkstus pie savas cepures malas. „Esmu drošs, ka atradīsim, kur to pielietot.”

„Klau,” Miks ieminējās, „es tomēr atceros to kriogēnikas projektu. No jurisprudences studijām. Bija arī tiesu darbi, vai ne? Vai tad grupa ģimeņu neizvirzīja pret federāliem apsūdzības slepkavībā?”

Gubernators iesmējās. „Jā, bet viņi nekur tālu netika. Grūti pierādīt, ka esi nogalinājis cilvēkus, kas jau pasludināti par beigtiem. Un tur taču vēl bija Kausētāja neveiksmīgās uzņēmējdarbības investīcijas. Tās beigās izglāba viņam dzīvību.”

Rods aizbāza īkšķi aiz jostas cilpas un izrieza krūtis.

„Izrādījās, ka viņš bija sagrūdis veselu bagātību vienā no tām kriokompānijām, bet tad papētījis dziļāk un sācis domāt par... ētiskiem apsvērumiem. Vecais Kausētājs varbūt ir pazaudējis lielāko daļu no savas naudas, bet vismaz viņam izdevās izglābt savu politisko karjeru. Tāds zaudējums lika viņam izskatīties pēc svētā. Vēl labāka aizsardzība būtu tikai tad, ja līdz ar tiem pārējiem viņš būtu izrāvis kontaktu arī savai dārgajai mammītei.”

Miks un gubernators smējās. Donalds tajā neko jautru nesaskatīja.

„Labiņi, tad, puikas, turieties! Vecais, labais Ok

„Es gribu, lai tu redzi, ko esi uzcēlis” draugs te

Kārtība

„Vai šodien strādā, dēls?” Vaika kungs pētīja mezg

Tūrmans runāja par upuri, par augstāku labumu un t

„Rasa puika?” Klusums. „Puis’, kur tu esi?”

Ciparu panelis nopīkstēja. Durvis sāka trokšņot. D

rm

„Labiņi, tad, puikas, turieties! Vecais, labais Oklahomas štats pēc pāris nedēļām sagādās jums vēl vienu kravu.”

„Izklausās labi,” teica Miks, satverdams un paspiezdams lielo rietumnieka ķetnu.

Arī Donalds paspieda gubernatora roku, un tad viņi gāja prom, lai, kāpelēdami pār svaigi izrakņāto būvlaukuma zemi, dotos sava īrētā auto virzienā. Virs galvas uz spilgto dienvidu debesu fona izcēlās izplūdes gāzu vērpetes, kas kā baltas dzijas pavedieni sekoja Atlantas starptautiskās lidostas reisu trajektorijām. Būvlaukuma dārdoņai un klaboņai pagaistot aiz muguras, varēja dzirdēt, kā aiz drošības nožogojuma tiek skandēti pret kodolenerģiju noskaņotu protestētāju saukļi.

„Klau, vai tev nebūs nekas pretī, ja izlaidīšu tevi lidostā nedaudz agrāk?” pajautāja Donalds. „Būtu labi nokļūt Savannā, kamēr vēl nav satumsis.”

„Pareizi,” Miks smīnēdams teica. „Tev taču šovakar svarīgs randiņš.”

Donalds iesmējās.

„Vecīt, protams! Pamet mani un labi pavadi laiku kopā ar sievu!”

„Paldies!”

Miks izmakšķerēja nomātā auto atslēgas. „Bet, zini, es tiešām cerēju, ka tu aicināsi mani braukt līdzi! Es varētu jums piebiedroties vakariņās, palikt pa nakti pie tevis, pavazāties pa kādiem bāriem kā vecajos, labajos laikos.”

„Nekādā gadījumā,” Donalds atteica.

Miks pamasēja sev sprandu. „Jā, nu, tik un tā daudz laimes gadadienā!”

Donalds saviebās, jo draugs atkal ieknieba viņam kaklā. „Paldies,” viņš teica, „noteikti nodošu Helēnai sveicienus no tevis!”

10

2110. gads Elevators 1

Kamēr gāja bojā elevators 12, Trojs izbaudīja pasjansa partiju. Viņš bija atklājis, ka šajā spēlē ir kaut kas svētlaimīgi notrulinošs. Tā aizgaiņāja depresijas viļņus vēl labāk nekā zāles, tai nevajadzēja nekādas prasmes, turklāt nemitīgā atkārtošanās un pilnīga prasmju neizmantošana no parastas izklaidības ieveda viņu pilnīgā tukšpaurlbā. Patiesībā spēlētājs zaudēja vai uzvarēja jau tajā brīdī, kad dators sajauca kavu. Pārējais bija vienkārši process, kurā šis fakts tika noskaidrots.

Pati datorspēle bija absurdi primitīva. Kāršu vietā bija tikai burtu un ciparu tikls ar zvaigznīti, zīmi, procentu zīmi vai plu-siņu, kas noteica kārts mastu. Troju tracināja tas, ka viņš nezināja, kura no zīmēm simbolizē ercenu, kreici vai kāravu. Lai gan tas nebija svarīgi, lai gan tam īsti nebija nozīmes, šī neziņa darīja viņu nervozu.

Spēlīti viņš bija atradis netīšām, kad rakņājās pa datora mapēm. Nācās nedaudz paeksperimentēt, lai iemācītos, ka iedalītās kārtis tiek pārliktas ar atstarpes taustiņu, bet izvietotas ar virziena taustiņiem, tomēr viņam bija daudz laika, lai šīs lietas noskaidrotu. Viss| kas Trojam bija, izņemot sanāksmes ar nodaļu vadītājiem, Merimena pierakstu pārskatīšanu un Kārtības atkārtošanu, bija laiks. Laiks nokrist uz grīdas sava biroja tualetē un raudāt, līdz no zoda pilēja puņķi, laiks sēdēt plaucējoši karstā dušā un drebēt, laiks slēpt zāļu tabletes aiz vaiga un nobēdzināt tās, līdz sāpes vairs nebija paciešamas, laiks brīnīties, kādēļ medikamenti vairs neiedarbojas kā agrāk pat tad, ja viņš pats dubultojais to devas.

Varbūt spēles notrulinošās īpašības bija tas, kāpēc tā vispār pastāvēja, kāpēc kāds bija pielicis pūles, lai to radītu, un kāpēc vadītāji, kas nāca pēc viņa, bija to saglabājuši un noslēpuši. Viņš to bija redzējis Merimena sejā lifta brauciena laikā viņa maiņas pēdējā dienā.

Ķimikālijas aizurbās tikai līdz visļaunākajām sāpēm, tai vārdos nenosaucamajai smeldzei, kādam nāvējošam ievainojumam, ko bija guvuši viņi visi, bet neviens nespēja atcerēties. Bet mazāki ievainojumi nesa-dzija. Pēkšņām skumju lēkmēm taču bija no kaut kā jāsākas.

Atlikušās kārtis nonāca pareizajās vietās, kamēr viņa prāts atradās kaut kur citur. Dators bija viņam iedalījis uzvaras kārtis, un Trojs ieguva visu atzinību par to, ka pārliecinājās, ka tas tā tiešām ir. Ekrānā ar lieliem, stūrainiem burtiem parādījās uzraksts „Labi paveikts!” Redzot, ka viņam to saka paštaisīta spēle, Trojs izjuta savādu apmierinājumu, kad tā teica, ka viņš kaut ko izdarījis labi. Viņu pārņēma pabeigtības sajūta, apziņa, ka viņš sava dienā ir kaut ko paveicis.

Trojs atstāja uzrakstu, lai tas tur mirgo, un palūkojās visapkārt, meklēdams, ko vēl varētu iesākt. Bija jāievieš izmaiņas Kārtībā, jāpabeidz paziņojumi citu elevatoru vadītājiem un jāpārliecinās, ka tajos izmantotais vārdu krājums atbilst nepārtraukti mainīgajiem standartiem.

Viņš pats visu laiku jaucās, bieži saukdams tos par bunkuriem, nevis par elevatoriem. Tiem, kas dzīvojuši Mantojuma laikos, tas nebija viegli. Vecais vārdu krājums, vecais pasaules uzskats saglabājās par spīti medikamentiem. Viņš apskauda pārējos, tos, kas piedzima un nomira paši savās mazajās pasaulītēs, kas iemīlējās un pārstāja mīlēt, kas savas sāpes paturēja atmiņā, juta tās, mācījās no tām un to ietekmē mainījās. Šos cilvēkus viņš apskauda pat vēl vairāk nekā sava elevatora sievietes, kas joprojām gulēja savās ilgā miega dzīvības kapsulās...

Pie viņa atvērtajām durvīm kāds pieklauvēja. Trojs pacēla acis un ieraudzīja durvīs stāvam Rendalu, kurš strādāja pāri gaitenim psihiatru birojā. Ar vienu roku Trojs māja, lai viņš nāk iekšā, bet ar otru paslēpa spēli uzdevumjoslā. Viņš nervozi pāršķīra uz galda atvērto Kārtības eksemplāru, mēģinādams izskatīties aizņemts.

„Atnesu to ziņojumu par uzskatiem, ko lūdzāt,” Rendals pašūpoja gaisā mapi.

„Ak tā, labi! Labi.” Trojs to paņēma. Vienmēr tās mapes. Tās viņam atgādināja divas cilvēku grupas, kas šo vietu izveidoja, tie bija politiķi un ārsti. Viņi visi bija iestrēguši kādā senākā laikmetā, papīra dokumentu laikmetā. Vai varbūt neviens no viņiem negribēja izmantot informāciju, ko nevarētu saplēst gabalos vai sadedzināt?

„Sestā elevatora vadītājs izvēlējies un sācis apmācīt jaunu aizvietotāju. Viņš vēlas noorganizēt sarunu ar jums un formāli iepazīstināt ar kandidātu.”

„Nu labi.” Trojs pašķirstīja mapi un redzēja drukātus transkrip-tus no sakaru telpas par katru elevatoru. Viņš gaidīja vēl vienu iepazīstināšanas ceremoniju. Viss, ko Trojs jau vienreiz bija izdarījis, nākamajā reizē vairs tik ļoti nebiedēja.

„Kā arī zināmas bažas raisa elevatora 32 ziņojums par iedzīvotāju skaitu.” Rendals pienāca pie Troja rakstāmgalda. Viņš nolaizīja īkšķa galu un sāka pārlapot ziņojumus, bet Trojs pameta skatienu uz monitoru, lai pārliecinātos, ka spēle nav redzama. „Viņi tuvojas maksimālajam skaitam, turklāt tas notiek ātri. Doktors Heinss uzskata, ka pie vainas varētu būt partija ar brāķētiem kontracepcijas implantiem. Šī elevatora vadītājs, Bigerss, lūk, šeit...” Rendals izvilka atskaiti. „Viņš to noliedz, saka, ka neviena sieviete ar aktīvu implantu nav palikusi stāvoklī. Viņš uzskata, ka notiek krāpšanās loterijā vai ari kaut kas nav kārtībā ar mūsu datoriem.”

„Hmm.” Trojs paņēma un pārskatīja ziņojumu. Elevatorā 32 bija vairāk nekā deviņi tūkstoši iedzīvotāju un vidējais vecums bija nokri-ties līdz divdesmit pieciem gadiem. „Noorganizēsim zvanu rīt no paša rīta. Es neticu, ka notiek krāpšanās loterijā. Tai šobrīd nemaz nevajadzētu notikt, vai ne? Līdz viņiem atkal būs vairāk vietas?”

„Es teicu to pašu.”

„Un visu elevatoru iedzīvotāju uzskaite tiek veikta vienā un tajā pašā datorā.” Trojs centās runāt tā, lai tas neizklausītos pēc jautājuma, lai gan patiesībā tā bija. Viņš nespēja to atcerēties.

„Tieši tā,” apstiprināja Rendals.

„Un tas nozīmē, ka mums melo. Tas taču nevar notikt vienā dienā, vai ne? Bigersam tas bija jāparedz, un no tā izriet, ka viņš par to zinājis jau agrāk; vai nu viņš ir iesaistīts, vai arī zaudējis pār to visu kontroli.”

„Precīzi.”

„Labi. Ko mēs zinām par Bigersa palīgu?”

„Viņa ēnu?” Rendals vilcinājās. „Man būs jāpārskata tas fails, bet zinu, ka viņš tur ir jau labu laiku. Vēl pirms mūsu maiņām.” „Labi. Es ar viņu rīt parunāšu. Vienatnē.”

„Jūs domājat, ka mums Bigerss jāaizstāj?”

Trojs drūmi pamāja. Kārtībā bija ļoti skaidri definēts, ko iesākt ar neizskaidrojamām problēmām.- Sāciet varas hierarhijas augšgalā! Pieņemiet, ka paskaidrojumi ir meli! Likumu dēļ viņi abi par cilvēka atlaišanu runāja tā, it kā viņš būtu sabojājusies iekārta.

„Labi, vēl viena lieta...”

Domu pārrāva zābaku dunoņa gaitenī. Rendals un Trojs pacēla galvas, jo telpā iebrāzās Sols, un viņa acis bija platas un izbaiļu pilnas. „Kungi...!”

„Sol! Kas noticis?”

Sakarnieks izskatījās tā, it kā būtu ieraudzījis spoku armiju. „Jums jānāk uz kontakttelpu, ser! Tūlīt pat.”

Trojs atgrūdās no rakstāmgalda. Rendals viņam sekoja pa pēdām.

„Kas par lietu?” Trojs jautāja.

Sols steidzās pa gaiteni. „Elevators 12, ser.”

Visi trīs paskrēja garām kādam vīram, kurš, pakāpies uz saliekamajām kāpnēm, mainīja apdzisušu garo spuldzi; virs viņa četrstūrainais griestu lampas plastmasas vāks karājās kā lūka uz debesu valstību. Mēģinādams neatpalikt, Trojs aptvēra, ka elpa paliek arvien smagāka.

„Kas noticis ar elevatoru 12?” viņš elsa.

Sols pameta skatu pār plecu, viņš izskatījās ārkārtīgi noraizējies. „Es domāju, ka mēs to zaudējam, ser!”

„Ko? Kontaktu ar to? Jūs nevarat ar viņiem sazināties?”

„Nē. Zaudējam to, ser! Elevatoru. Visu sasodīto bunkuru!”

11

2049. gads Savanna, Džordžija

Donalds nebija sajūsmā par salvetēm, tomēr, ievērodams pieklājības normas, viņš salocīto auduma gabalu atritināja vaļā un ieklāja to klēpī. Uz citiem galdiņiem visas salvetes bija salocītas dekoratīvās piramīdās, kas slējās starp pārējiem galda piederumiem. Viņš neatminējās, ka vidusskolas laikā Stūra bufetē būtu bijušas auduma salvetes. Vai tad viņi toreiz neizmantoja tos papīra salvešu turētājus, kas bija apdauzīti no gadiem ilgās lietošanas? Un mazie sāls un piparu trauciņi ar sudrabotajiem vāciņiem, pat tie bija kļuvuši smalkāki. Donalds pieņēma, ka pie ziedu kompozīcijas stāv trauks ar jūras sāli, bet, ja sagribējās piparus, vajadzēja pagaidīt, kamēr kāds atnāks un no piparu dzirnaviņām uzmals tos uz ēdiena.

Viņš sāka to stāstīt sievai, bet ieraudzīja, ka viņa joprojām ilgpilni lūkojas viņam pār plecu uz blakus galdiņu. Donalds pagriezās savā krēslā, oriģinālais vinila tapsējums čīkstēja pie katras viņa kustības. Viņš pāri atzveltnei paskatījās uz veco pāri, kas sēdēja vietā, kur y viņi ar Helēnu bija vakariņojuši savā pirmajā randiņā.

„Es zvēru, ka es viņiem lūdzu, lai rezervē to galdiņu mums,” Donalds taisnojās.

Sievas skatiens atgriezās pie viņa.

„Es domāju, ka viņi īsti nesaprata, kad stāstīju, kur tieši tas atrodas.” Viņš vicināja pirkstu. „Vai varbūt mani pārprata, kad runāju pa telefonu.”

Viņa atmeta ar roku. „Mīļais, neņem to galvā! Mēs varētu mājās ēst siermaizes, un es tik un tā būtu sajūsmā. Es vienkārši skatījos tālumā.”

Helēna atlocīja savu salveti maigi un rūpīgi. Viņa to darīja, it kā pētītu locījuma vietas, skatīdamās, kā varēs to salocīt atkal atpakaļ, atgriezt to sākotnējā stāvoklī. Pienāca steidzīgs viesmīlis un, dažiem pilieniem nokrītot uz baltā galdauta, piepildīja viņu glāzes ar ūdeni.

Rt

Viņš atvainojās par to, ka bijis jāgaida, un atstāja viņus, liekot pagaidīt vēl kādu brīdi.

„Šī vieta ir mainījusies,” teica Donalds.

„Jā, tā ir kļuvusi smalkāka,” piebilda sieva.

Abi reizē pasniedzās pēc sava ūdens. Donalds pasmaidīja un pacēla glāzi. „Piecpadsmit gadi pēc dienas, kad tavs tēvs pieļāva kļūdu un atļāva tev palikt ārā ilgāk.”

Helēna smaidīja. Viņi saskandināja glāzes. „Par vēl piecpadsmit gadiem,” viņa teica.

Abi iemalkoja.

„Ja šī vieta turpinās tādā pašā garā, tad vēl pēc piecpadsmit gadiem mēs vairs nevarēsim atļauties te ēst.”

Helēna iesmējās. Viņa gandrīz nebija mainījusies kopš viņu pirmā randiņa. Vai varbūt tā tikai likās, jo izmaiņas bija ļoti pakāpeniskas. Tas nebija tāpat kā atnākt uz restorānu ik pēc pieciem gadiem un redzēt visas izmaiņas uzreiz. Tas bija tāpat kā novecot kopā ar brāli vai māsu, nevis ik pa laikam satikt attālu radinieku.

„Vai lidosi atpakaļ jau rīt?”

„Jā, bet uz Bostonu. Man ir tikšanās ar Senatoru.”

„Kādēļ jums jātiekas Bostonā?”

Viņš atmeta ar roku. „Viņš veic vienu no tām savām nanoproce-dūrām. Man šķiet, ka tādās reizēs viņš tur ieslēdzas uz kādu nedēļu vai tamlīdzīgi. Bet tik un tā kaut kā paspēj pildīt savus pienākumus...” „Jā, liekot saviem rokaspuišiem kavēt viņu darbus...”

„Mēs neesam viņa rokaspuiši,” Donalds smiedamies teica.

„...lai tie nāktu skūpstīt tā gredzenu un sniegtu mirtes zarus kā dāvanas.”

„Izbeidz, tā nav!”

„Es vienkārši uztraucos, ka tu sevi par daudz nomoki. Cik daudz sava brīvā laika tu velti tam viņa projektam?”

Daudz, viņš gribēja atbildēt. Donalds gribēja izstāstīt sievai, cik daudz laika tam velta, cik nogurdinošas ir šīs stundas, bet viņš zināja, ko Helēna teiks. „Tas neprasa tik daudz laika, kā tev varētu likties.”

„Patiešām? Jo man šķiet, ka tas ir vienīgais, par ko tu vispār runā. Es pat nezinu, ko vēl tu savā darbā dari.”

Pienāca viņu viesmīlis, nesdams pilnu paplāti ar dzērieniem, un teica, ka jāuzgaida vēl tikai īsu brīdi. Helēna pētīja ēdienkarti.

„Vēl daži mēneši, un mana plānu daļa būs gatava,” viņš Helēnai teica Helēnai. „Un tad es tevi vairs ar to negarlaikošu.”

„Mīļais, tu mani negarlaiko! Es vienkārši negribu, ka viņš tevi izmanto. Ne jau tādēļ tu gāji tur strādāt. Tu izlēmi nekļūt par arhitektu, vai atceries? Citādi tu būtu varējis palikt mājās.”

„Mīļā, es gribu, lai tu zini...!” viņš pievērsās sievai. „Šis projekts, pie kura strādājam, ir...”

„Tas ir ļoti svarīgs, es zinu. Tu man esi to teicis, un es tev ticu. Un tad mokošu šaubu mirkļos tu atzīsti, ka tava projektētā celtnes daļa tajā visā tik un tā ir liekaa un nekad netiks izmantota.”

Donalds bija aizmirsis, ka viņi par to tika runājuši.

„Es vienkārši priecāšos, kad tas viss būs galā,” Helēna teica. „Manis pēc viņi var tos degvielas stieņus var vest kaut vai cauri mūsu kaimiņu pagalmam. Vienkārši aprakt to visu, nolīdzināt zemi pa virsu un beigt par to runāt.”

Tas bija kaut kas cits. Donalds domāja par telefona zvaniem un e-pasta vēstulēm, ko saņēma no apgabala, par visiem virsrakstiem un baiļu kurināšanu saistībā ar ceļu, pa kuru izlietotie degvielas stieņi no ostas nonāks kompleksā, jo kravas mašīnas caur Atlantu nebrauks. Katru reizi, kad Helēna kaut ko dzirdēja par projektu, viņa droši vien uzreiz iedomājās par to, ka viņš tam tērē savu laiku tā vietā, lai darītu savu īsto darbu. Vai par to, ka viņš būtu varējis palikt Savannā un veikt to pašu darbu.

Helēna ieklepojās. „Nu...” viņa vilcinājās. „Vai šodien būvlaukumā bija arī Anna?”

Viņa paskatījās uz vīru pār norasojušās glāzes malu, un tajā brīdī Donalds saprata, par ko viņa sieva patiesībā domā, kad tiek pieminēts ILS projekts un kodoldegvielas stieņi. Tā bija nedrošība par to, ka Donalds strādā kopā ar viņu, par to, ka viņš ir tik tālu prom no mājām.

„Nē,” Donalds papurināja galvu. „Nē, mēs nemaz netiekamies. Mēs apmaināmies ar rasējumiem elektroniski. Bijām tikai mēs abi ar Miku. Viņš koordinē lielu daļu materiālu un strādnieku...”

Ieradās viesmīlis, izvilka no priekšauta savu melno blociņu un noklikšķināja pildspalvu. „Kādus dzērienus pasūtīsiet?”

Donalds pasūtīja divas glāzes restorāna Merlot. Helēna atteicās no aperitīva.

„Katrreiz, kad par viņu ieminos,” viņa atsāka, kad viesmīlis bija devies bāra virzienā, „tu sāc runāt par Miku. Izbeidz mainīt tematu!” „Vai mēs varam nerunāt par viņu?” Donalds salika rokas kopā uz galda. „Kopš sākām pie tā strādāt, esmu saticis viņu vienu reizi. Es visu nokārtoju tā, lai man viņa nebūtu jāsatiek, jo zināju, ka tev tas nepatiks. Es pret viņu neko nejūtu, mīļā! Pilnīgs tukšums. Lūdzu! Šis ir mūsu vakars.”

„Vai darbs kopā ar viņu licis tev šaubīties?”

„Par ko šaubīties? Par to, ka uzņēmos šo darbu? Vai par to, ka nekļuvu par arhitektu?”

„Par... jebko? Viņa paskatījās uz otru galdiņu, to, kuru viņam būtu vajadzējis rezervēt.

„Nē. Ak Dievs, nē! Mīļā, kāpēc tu vispār kaut ko tādu jautā?”

Viesmīlis atnesa vinu vīnu. Viņš atšķīra vaļā savu melno blociņu un palūkojās te uz vienu, te uz otru. „Vai esat izlēmuši?”

Helēna atvēra ēdienkarti, un viņas skatiens no viesmīļa pievērsās Donaldam. „Es ņemšu to, ko parasti,” viņa teica. Tad norādīja uz ēdienu, kas agrāk bija parasta cepta siera sviestmaize ar frī kartupeļiem, bet nu sastāvēja no ceptiem zaļajiem tomātiem, Gruyère siera ar medus un kļavu sīrupa glazūru un kartupeļu skaidiņām ar kapātiem dārzeņiem mērcē.

„Un jums, kungs?”

Donalds ļāva skatienam skraidīt pa ēdienkarti. Saruna bija viņu satraukusi, bet viņš juta, ka jāizvēlas, turklāt ātri.

„Es domāju, ka pamēģināšu kaut ko citu,” viņš teica, neveikli meklēdams vārdus.

12

2110. gads Elevators 1

Elevators 12 gāja bojā. Kad sakaru telpā ieradās Trojs un pārējie, to jau pildīja vairāku radio signālu troksnis un sviedru smaka. Ap sakaru staciju, ko parasti pārvaldīja viens operators, bija sastājušies četri vīri. Viņi izskatījās tieši tā, kā Trojs pats jutās; visi bija panikā, izrauti no saviem dziļumiem, gatavi kaut kur noslēpties un sarauties kamoliņā. Šis skats uz Troju iedarbojās nomierinoši. Viņu panika bija Troja spēka avots. Viņš spēja to notēlot. Viņš spēja saņemties.

Diviem no vīriem mugurā bija papīra krekli, un tas nozīmēja, ka tikusi pamodināta un izsaukta iepriekšējā maiņa. Trojs prātoja, cik ilgi elevatorā 12 notikušas nekārtības, līdz viņi beidzot izlēmuši atnākt un pasaukt viņu.

„Kas jauns?” Sols jautāja pavecākam vīram, kurš bija piespiedis austiņas pie vienas auss.    ,

Džentlmenis pagriezās, griestu lampas gaismā spīdēja viņa kailā galva, sviedri pieres grumbās un raizēs augsti paceltās uzacis. „Es nevaru piedabūt, lai kāds atbild uz servera zvanu,” viņš teica.

„Atskaņojiet mums pārraides tikai no divpadsmitā!” komandēja Trojs, norādīdams uz vienu no trim darbiniekiem. Vīrietis, ko viņš bija saticis tikai apmēram pirms nedēļas, noņēma austiņas un nospieda kādu slēdzi. Telpā izvietotie skaļruņi dūca no vienlaicīgi dotām pavēlēm un kliedzieniem. Pārējie vīrieši pārstāja darboties un arī klausījās.

Viens no vīriem, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, pārslēdza dučiem video tiešraižu. Visos kanālos valdīja haoss. Pavīdēja vītņu kāpnes, pilnas ar cilvēkiem, kas spiedās un grūstījās, mēģinādami kaut kur tikt. Pazuda kāda galva, kāds pakrita un, visticamāk, tika samīdīts, kamēr pārējie grūdās tālāk. Visu acis bija ieplestas bailēs, žokļi bija sakosti vai pavērti kliedzienā.

„Apskatīsim serveru telpu,” teica Trojs.

Vīrietis, kas sēdēja pie vadības pults, kaut ko rakstīja uz klaviatūras. Cilvēku drūzma izzuda, un to aizstāja mierīgs skats uz nekustīgiem skapjiem. Serveru ietvari un metāla grīdas segums raustījās mirgojošo griestu lampu gaismā, kas ziņoja par neatbildētu zvanu.

„Kas notika?” jautāja Trojs. Viņš jutās neparasti mierīgs.

„Joprojām mēģinām to noskaidrot, ser!”

Viņam rokās tika iespiesta mape. Gaitenī bija savācies bariņš cilvēku, kas lūkojās iekšā pa atvērtajām durvīm. Ziņas izplatījās, un pulcējās ziņkārīgie. Trojs juta, kā pa muguru lejup noslīd sviedru straumīte, bet viņš pats joprojām saglabāja pārdabisku mieru, atkāpšanos šīs sastingušās neizbēgamības priekšā.

Pāri balsu jūklim vienā rācijā atskanēja izmisuma sauciens, panika balsī bija gandrīz taustāma: „...viņi laužas cauri!Nolādēts, viņi lauž durvis! Viņi tiks cauri...”

Sakaru telpā visi aizturēja elpu, visa darbošanās un kustība tika pārtraukta, viņi klausījās un gaidīja. Trojs bija diezgan drošs, ka zina, par kurām durvīm tiek runāts. Starp kafetēriju un gaisa slūžām bija kādas vientuļas durvis. Tās vajadzēja būvēt stiprākas. Daudz ko vajadzēja būvēt stiprāku.

„... veči, es te esmu viens pats! Viņi izlauzīsies cauri! Ak Dievs, viņi tiks iekšā...”

„Vai tas ir šerifa vietnieks?” jautāja Trojs. Viņš izšķirstīja mapi. Tajā bija statusa ziņojumi no divpadsmitā elevatora IT nodaļas vadītāja. Ne miņas no trauksmes situācijām. Pēdējā tīrīšana izdarīta pirms diviem gadiem. Populācijas baiļu indekss pēdējā mērījuma laikā sasniedzis pakāpi 8. Nedaudz augsts, bet, par laimi, ne pārāk zems.

„Jā, es domāju, ka tas ir šerifa vietnieks,” atbildēja Sols.

Vīrietis pie monitora paskatījās pār plecu. „Ser, mums tur tūlīt būs masveida bēgšana!”

„Viņu rācijas ir izolētas, vai ne?”

Sols pamāja. „Atkārtotājs ir izslēgts. Viņi var sarunāties savā starpā, bet tas arī viss.”

Trojs cīnījās ar vēlmi pagriezties un palūkoties ziņkārīgajās sejās, kas pa durvīm lūrēja no gaiteņa. „Labi,” viņš teica. Šajā situācijā galvenais bija kontrolēt izlaušanos, neļaut, lai tā izplatās uz blakus šūnām. Tas bija vēzis. Tas jāizgriež. Nedrīkst sērot par zaudējumu.

Iesprakšķējās radio:

„.. .viņi ir gandrīz iekšā, nolādēts, viņi ir gandrīz iekšā. Viņi ir gandrīz iekšā..

Trojs mēģināja iztēloties spiešanos, cilvēku gūzmu un to, kā izplatījusies panika. Kārtībā bija skaidri noteikts neiejaukties, bet viņa sirdsapziņā valdīja juceklis. Trojs pastiepa roku pret radio operatoru.

„Ļaujiet man ar viņu parunāt!” viņš teica.

Uz viņa pusi pagriezās galvas. Pūlis, kura dzīvi vadīja protokols, satriekts sēdēja un klusēja. Pēc īsas pauzes mikrofons tika iespiests viņam rokā. Trojs nevilcinājās. Viņš cieši turēja to plaukstā.

„Vietniek?”    '

„Hallo? Šerifi"

Video operators kaut ko meklēja video pārraidēs, tad pamāja ar roku un norādīja uz monitoriem. Ekrāna stūri bija redzams skaitlis 72, kas bija stāva numurs, un kāds vīrietis sudrabotā kombinezonā, kas gulēja pārliecies pār rakstāmgaldu. Viņam rokā bija pistole, un ap datora tastatūru pludoja asiņuns peļķe.

„Vai tas ir šerifs?” jautāja Trojs.

Video operators noslaucīja pieri un pamāja.

„Šerif? Ko man darīti"

Trojs nospieda mikrofona pogu. „Šerifs ir miris,” viņš teica šerifa vietniekam, pats brīnīdamies par savu mierīgo balsi. Viņš turēja pārraides pogu un domāja par šī svešinieka likteni. Trojs aptvēra, ka lielākā daļa no šiem cilvēkiem uzskata, ka viņi ir vieni paši visā visumā. Viņiem nebija ne jausmas par citu eksistenci, par savu īsto mērķi. Un tagad Trojs bija ar viņiem sazinājies kā bezķermeniska balss no mākoņiem.

Viena no video pārraidēm pievilka tuvāk attēlu ar vīrieti, kas turēja rokā mikrofonu, spirālveida vads to savienoja ar sienā iemontētu radio. Attēla stūri bija redzams stāva numurs 1.

„Jums jāieslēdzas aizturēšanas kamerā,” Trojs viņam teica, saprazdams, ka visnesaprotamākais risinājums varētu būt vislabākais. Tas vismaz bija risinājums, kaut arī īslaicīgs. „Noteikti paņemiet līdzi visus atslēgu komplektus.”

Viņš vēroja vīrieti video ekrānā. Visi, kas bija telpā, un arī tie, kas stāvēja gaitenī, vēroja vīrieti video ekrānā.

Durvis uz augšstāva šerifa iecirkni kameras izliekumā bija grūti saskatāmas. Lēcas dēļ durvju malas izliecās uz āru. Pūļa dēļ to vidusdaļa liecās uz iekšu. Viņi centās tās izgāzt. Vietnieks vairs neatbildēja. Viņš nometa mikrofonu un aizskrēja aiz rakstāmgalda. Kad viņš sniedzās pēc atslēgām, viņa rokas trīcēja tik ļoti, ka to varēja redzēt pat graudainajā videopārraidē.

Durvis centrā nokrakšķēja. Sakaru telpā kāds skaļi ievilka elpu. Trojs gribēja sākt runāt par statistiku. Viņš bija mācījies, lai būtu šādas situācijas otrā pusē, lai katastrofas gadījumā vadītu nelielu cilvēku grupu, nevis viņus visus.

Varbūt tādēļ viņš bija tik mierīgs. Trojs vēroja šausmas, kurās viņam būtu bijis jāpiedalās, kuras viņam būtu vajadzējis izdzīvot un kuru dēļ mirt.

Vietnieks beidzot savāca atslēgas. Viņš izskrēja no telpas un pazuda skatam. Trojs iztēlojās, kā viņš ar drebošām rokām cenšas atslēgt kameras slēdzeni, kamēr ielūst durvis un saniknots pūlis sāk spiesties pa kokā izsisto caurumu. Tās bija pamatīgas durvis, stipras, tomēr ne pietiekami. Nebija iespējams pateikt, vai šerifa vietnieks paspējis nokļūt drošībā. Tam arī nebija nozīmes. Tas bija īslaicīgi. Viss bija īslaicīgi. Ja viņi atvērs durvis, ja tiks ārā, tad vietnieku sagaidīs daudz briesmīgāka nāve nekā samīdīšana.

„Ser, ir atvērtas iekšējās gaisa slūžu durvis! Viņi mēģina tikt ārā.” *

Trojs pamāja ar galvu. Droši vien sacelšanās bija sākusies IT un no turienes izplatījusies tālāk. Varbūt vadītājs, bet, visticamāk, viņa ēna. Kāds, kuram bija pieeja attēla pārklāšanas kodiem. Tas bija lāsts — atbildīgajai personai bija jāsargā noslēpumi. Un daži uz to nebija spējīgi. Tas ir statistiski paredzams. Trojs sev atgādināja, ka

tas ir nenovēršami, kārtis jau ir sajauktas un tikai gaida, kad tiks izspēlētas.

„Ser, notiek izlaušanās! Arējās durvis, ser!”

„Tūlīt pat izšaujiet lielgabalus!” teica Trojs.

Sols pa rāciju sazinājās ar kontroltelpu otrā gaiteņa galā un nodeva pavēli. Skatu uz gaisa slūžām aizsedza balta migla.

„Nocietiniet serveru telpu!” Trojs piebilda. „Noslēdziet ieeju!”

Šo Kārtības daļu viņš zināja no galvas.

„Katram gadījumam pārliecinieties, ka mums ir pieeja pēdējam serveru dublējumam! Un pieslēdziet viņus pie mūsu elektroenerģijas!”

„Jā, ser!”

Tie, kuriem telpā bija ko darīt, šķita mazāk satraukti nekā pārējie, kuriem neatlika nekas cits, kā nervozi mīņāties, kllusīties un vērot.

„Kur ir skats uz ārpusi?” jautāja Trojs.

Miglaino ainu ar cilvēkiem, kas stumdīja viens otra muguras baltā mākoni, nomainīja plašs skats no ārpuses, kur pa sausu zemi skrēja klaustrofobisks pūlis, cilvēki krita ceļos, saķēra savas sejas un rīkles, no ņudzošās rampas cēlās miglas mutuļi.

Neviens visā sakaru telpā nekustējās un neteica ne vārda. No gaiteņa atskanēja klusas raudas. Trojam nebūtu vajadzējis ļaut viņiem palikt un skatīties.

„Labi,” viņš teica. „Slēdziet ārā!”

Skats uz ārpasauli izdzisa. Nebija jēgas noskatīties, kā pūlis laužas atpakaļ iekšā, nekāda iemesla vērot uzkalnus, kas noklāti ar vīriešiem un sievietēm, kuri paspējuši tik tālu tikt.

„Es gribu zināt, kāpēc tas notika.” Trojs pagriezās un nopētīja klātesošo sejas. „Es gribu zināt ari to, ko varam iesākt, lai nākamreiz to novērstu.” Viņš atdeva mikrofonu un mapi vīriem, kas sēdēja savās vietās. „Vēl neziņojiet pārējo elevatoru vadītājiem! Tik ilgi, kamēr nebūsim ieguvuši atbildes uz jautājumiem, ko viņi mums uzdos.”

Sols pacēla roku. „Un kā ar cilvēkiem elevatorā 12?”

„Vienīgā atšķirība starp cilvēkiem elevatorā 12 un elevatorā 13 ir tāda, ka elevatorā 12 vairs neizaugs nākamās paaudzes. Tas ir viss.

Visi cilvēki visos elevatoros ar laiku nomirs. Mēs visi mirsim, Sol! Ari tu un es. Vienkārši šodien bija pienākusi viņu diena.” Viņš pamāja ar galvu uz satumsušā ekrāna pusi un centās neiztēloties, kas tur patiesībā notiek. „Mēs zinājām, ka tas notiks, un šī nebūs pēdējā reize. Labāk koncentrēsimies uz pārējiem. Un mācīsimies no šī gadījuma.”

Vairāki klātesošie piekrītoši māja ar galvām.

„Sagatavot individuālus ziņojumus līdz šīs maiņas beigām!” Trojs teica, pirmo reizi juzdams, ka tiešām ir par kaut ko atbildīgs. „Un, ja iespējams atrast kādu no divpadsmitā IT personāla, iztaujājiet viņus pēc iespējas sīkāk! Es gribu zināt visu: kurš, kāpēc un kā.”

Telpā vairāki no pārgurušajiem vīriem sastinga un tad centās izskatīties tā, it kā jau mestos pie darba. Pūlis gaitenī atkāpās, saprazdams, ka izrāde ir beigusies un ka uz viņu pusi nāk priekšnieks.

Priekšnieks.

Pirmo reizi Trojs sajuta savas ietekmes apmēru, sava amata smago atbildības slogu. Kamēr viņš devās atpakaļ uz kabinetu, malās atskanēja čuksti, viņam tika pievērsti skatieni. Līdzjūtībā un pateicībā tika noliektas galvas, šie vīri bija pateicīgi, ka ieņem zemākus amatus. Trojs gāja viņiem visiem garām.

Vēl ari citi mēģinās bēgt, nodomāja Trojs. Pat ar visu rūpīgo inženieru darbu nebija iespējams visu padarīt pilnīgi drošu. Labākais, ko viņi varēja darīt, bija plānot tālāk, uzkrāt rezerves un nebēdāties par tumšo un nedzīvo cilindru, kas tiks aizmirsts, kamēr uz pārējiem būs liktas lielas cerības.

Atgriezies savā kabinetā, viņš aizvēra durvis un uz brīdi atspieda pret tām muguru. Viņa pleci lipa pie kombinezona, tie bija viegli sasvīduši no straujā gājiena. Viņš pāris reizes dziļi ieelpoja, tad devās pie sava rakstāmgalda un uzlika roku uz sava Kārtības eksemplāra. Neatkāpās bailes par to, ka viss ir izdarīts nepareizi. Kā gan bariņš ārstu var paredzēt pilnīgi visu? Vai kļūs vieglāk, kad būs nomainījušās vairākas paaudzes, kad cilvēki aizmirsīs un apklusīs sākotnējo izdzīvotāju vājprātīgie čuksti?

Trojs par to nebija tik pārliecināts. Viņš apskatīja shēmu uz savas sienas, tas bija liels rasējums, kurā bija redzams viss elevatoru klājums starp uzkalniem, piecdesmit apļi, kas izkārtoti kā zvaigznes vecā karogā, kuram viņš reiz bija kalpojis.

Caur Troja ķermeni izskrēja spēcīga trīce, sāka raustīties pleci, elkoņi un rokas. Viņš pieķērās rakstāmgalda malai, līdz trīce pārgāja. Atvēris augšējo atvilktni, viņš rakājās pa savām pildspalvām, līdz atrada sarkanu marķieri. Tad viņš devās pie lielās shēmas; viņa krūškurvis joprojām trīcēja.

Pirms viņš saprata, ka izdarīto nevarēs padarīt par nebijušu, pirms saprata, ka šī zīme būs redzama ikvienai nākamajai maiņai un ka tā vēros katru, kurš vadīs šo kuģi bez stūres, pirms pieļāva iespēju, ka tā kļūs par tradīciju, ko pārņems pārējo elevatoru vadītāji, kļūs par viņu visu kopējās sakāves zīmi, viņš pārsvītroja elevatoru 12 ar treknu ,,X”.

Marķieris švīkstēja, nenovēršami slīdēdams pa papīru. Likās, ka tas raud. Trojs samirkšķināja, lai aizdzītu miglaino skatua uz sarkano ,,X”, un noslīdēja ceļos uz grīdas. Viņš liecās uz priekšu, līdz galva atsitās pret plašo papīru klājumu, pret veciem rasējumiem, kas burzīdamies čabēja, kamēr viņa krūtis drebēja nevis no trīces, bet gan no elsām.

Rokas bija saliktas klēpī, pleci sagumuši no vēl viena darba smaguma, kas viņam uzspiests, Trojs raudāja. Viņš kliedza, cik klusi vien varēja, lai pretējā gaiteņa pusē strādājošie to nedzirdētu.

13

2049. gads

RYTslimnīca, Dveina medicīnas centrs

Donalds vienreiz bija bijis Pentagonā, divas reizes bijis Baltajā namā, pāris reizes nedēļā iegājisa un iznācais no Kapitolija, bet nekas no Kolumbijas apgabalā redzētā nelīdzinājās apsardzei RYT Dveina medicīnas centrā. Visa garā pārbaude lika sākt šaubīties, vai stundu garā tikšanās ar Senatoru ir tā vērta.

Līdz brīdim, kamēr viņš izgāja caur pilna auguma skeneriem, kas veda uz nanobiotehnoloģiju spārnu, Donalds bija izģērbts un pārģērbts medicīnas personāla apģērbā, nodevis asins paraugu un ļāvis sev acīs spīdināt dažādu veidu skenerus un spilgtas gaismas, lai ierakstītu viņa sejas infrasarkano kapilāru tīklu.

Nonākot arvien dziļāk un dziļāk NBT spārnā, ceļu uz katru nākamo gaiteni aizšķērsoja smagas durvis un plecīgi vīri. Kad Donalds ieraudzīja slepenā dienesta aģentus, kuriem, kā viņš ievēroja, bijis atļauts staigāt savos tumšajos uzvalkos un saulesbrillēs, viņš saprata, ka vairs nebūs tālu jāiet. Kāda māsiņa viņu izlaida caur pēdējām nerūsējošā tērauda durvīm. Iekšā gaidīja nanobioni-kas kabīne.

Donalds ar bažām skatījās uz masīvo iekārtu. Viņš tās bija redzējis tikai televīzijas seriālos, un klātienē tā izskatījās vēl lielāka. Tā izskatījās pēc mazas zemūdenes, kas izvilkta krastā un novietota RYT augšējos stāvos. No perfekti baltā un izliektā korpusa stiepās projām dažādu cauruļu un vadu saišķi. Gar malām rindojās vairāki mazi stikla lodziņi, kas atgādināja kuģa iluminatorus.    ►

„Jūs esat pārliecināta, ka ir droši iet tur iekšā?” Viņš pagriezās pret medmāsu. „Es varu pagaidīt un atnākt pie viņa vēlāk.”

Māsiņa smaidīja. Viņa nevarēja būt sasniegusi trīsdesmit gadu vecumu, brūnie mati bija sasieti mezglā, viņa izskatījās ļoti glīta. „Tas ir pilnīgi droši,” viņa pārliecināja Donaldu. „Viņa nanoroboti uz jūsu ķermeni neiedarbosies. Bieži vienā kamerā tiek veiktas procedūras vairākiem pacientiem.”

Viņa aizveda Donaldu līdz agregāta galam, milzīgās kapsulas galā atradās rats, ar kura palīdzību varēja atvērt kabīni. Medmāsa to pagrieza, un atvērās lūka, lipīgi noskanēja atplēstās gumijas blīves, un spiediena atšķirības dēļ viegli noelsās gaiss.

„Ja jau tas ir tik droši, kāpēc tā kaste ir tik biezai"

Klusi smiekli. „Jums nekas nenotiks.” Viņa mādama aicināja Donaldu tuvāk lūkai. „Pēc tam, kad noslēgšu šīs durvis, būs mirkli jāpagaida, atskanēs neliels signāls, tad atslēgsies iekšējās durvis. Vienkārši pagrieziet ratu un grūdiet, lai tās atvērtu!”

„Man ir neliela klaustrofobija,” Donalds piebilda.

Ak Dievs, viņš ieklausījās pats sevī! Viņš ir pieaudzis vīrietis. Kāpēc viņš vienkārši nesaka, ka negrib iet iekšā un viss? Kāpēc viņš ļauj sevi piespiest?

„Vienkārši kāpiet iekšā, Ķīna kungs!”

Māsiņa uzlika plaukstu Donaldam uz muguras. Spiediens no tā, ka uz viņu skatās jauna un glīta sieviete, bija spēcīgāks nekā nožēlojamās bailes no milzu kapsulas, kas pildīta ar neredzamiem robotiem. Viņš padevās un, rīklei panikā sažņaudzoties, pieliecies iekāpa nelielajā atverē.

Durvis aiz viņa aizcirtās, atstājot viņu mazā, izliektā telpā, kurā tik tikko pietiktu vietas diviem cilvēkiem. Slēdži klaudzēdami iekrita savās vietās. Katrā pusē pie izliektajām sienām bija piestiprināti mazi, sudraboti soliņi. Donalds mēģināja izslieties, bet galva berzējās gar griestiem.

Kameru piepildīja nikns dūciens. Mati uz skausta sacēlās stāvus, šķita, ka gaiss ap Donaldu ir elektrizēts. Viņš sāka meklēt iekšējo telefonu, kādu ierīci, lai varētu sazināties ar Senatoru caur durvīm un nebūtu jāiet tālāk. Šķita, ka Donalds nevar paelpot; viņam bija jātiek ārā. Šajā pusē uz ārējām durvīm rata nebija. Viņam bija atņemta kontrole pār visu...

Noklaudzēja iekšējie slēdži. Donalds metās uz durvīm un mēģināja pavilkt rokturi. Aizturējis elpu, viņš atvēra lūku un no mazajām gaisa slūžām iebēga lielākā kamerā kapsulas vidū.

„Donald!” Senators Tūrmans pacēla acis no lielas grāmatas. Viņš bija atgūlies uz viena no soliem, kas stiepās visā cilindra sienas garumā. Uz maza galdiņa bija nolikts piezīmju bloks un pildspalva; uz plastmasas paplātes stāvēja vakariņu atliekas.

„Sveiki, ser!” Donalds atbildēja, tik tikko pavērdams lūpas. „Nestāvi tur tā, nāc iekšā! Tu laid ārā knišļus.”

Pretēji visiem saviem impulsiem Donalds ienāca un aizvēra durvis ciet, Senators Tūrmans sāka smieties. „Tu vari arī elpot, dēls! Ja viņi gribētu, tad ielīstu tevī tieši caur ādu.”

Donalds izelpoja un nodrebēja. Varēja būt, ka tā ir tikai iztēle, tomēr Donaldam šķita, ka visās malās uz ādas jūt sīkus adatu dūrie-niņus, tādus kā mikroskopisko knišļu kodienus saulainās Savannas dienās.

„Tu nevari viņus sajust,” teica Senators Tūrmans. „Tas viss ir tavā galvā. Viņi prot mūs atšķirt.”

Donalds paskatījās uz leju un aptvēra, ka sācis kasīt roku. „Apsēdies!” Tūrmans norādīja uz solu sev pretī. Pāris dienas ataugušie bārdas rugāji uz viņa sejas bija tādā paša krāsā kā sols. Donalds ievēroja, ka kapsulas tālākajā galā bija izeja uz mazu vannas istabu, pie sienas bija piekabināts dušas uzgalis ar lokanu cauruli. Tūrmans veikli nocēla savas basās kājas no soliņa un iemalkoja no pustukšas ūdens pudeles. Donalds paklausīja un apsēdās, galvas ādu kutināja nervozi sviedri. Sola galā bija nolikta salocītu segu kaudzīte un daži spilveni. Viņš redzēja, ka solu korpusus var atlocīt kā lāviņas, bet nespēja iztēloties, ka šādā zārkā varētu gulēt.

„Jūs gribējāt mani satikt, ser?” Viņš centās kontrolēt balsi, lai tā neaizlūstu. Gaiss garšoja pēc metāla, uz mēles droši vien bija mazie robotiņi.    ►

„Ūdeni?” Senators zem sola atvēra mazu ledusskapīti un izvilka ūdens pudeli.

„Paldies!” Donalds paņēma pudeli, bet neatvēra to, tikai izbaudīja vēso pieskārienu plaukstai. „Miks teica, ka viņš jums visu izstāstījis.” Donalds gribēja vēl piebilst, ka šī tikšanās šķiet lieka.

Tūrmans pamāja. „Jā, tā ir. Tikāmies vakar. Viņš ir teicams puisis.” Senators pasmaidīja un nošūpoja galvu. „Ironija ir tā, ka šī grupa, kas mums nupat deva zvērestus, iespējams, ir labākie ļaudis, kādi Kapitolijā redzēti ļoti ilgā laika posmā.”

„Ironiski?”

Tūrmans atmeta ar roku, izvairīdamies atbildēt. „Vai zini, kas man šajā procedūrā patīk?”

Dzīvošana gandrīz mūžīgi? Donalds gandrīz pajautāja.

„Tā dod laiku padomāt. Dažas dienas šeit iekšā nav nekā ar baterijām darbināma, tikai dažas grāmatas, ko palasīt, un llaut kas, uz kā rakstīt; tas patiešām palīdz attīrīt prātu.”

Savu viedokli Donalds paturēja pie sevis. Viņš negribēja stāstīt, kādas šausmas šī procedūra viņā raisīja, cik briesmīgi viņš tagad jutās, esot šajā telpā. No domas par to, ka tieši šobrīd caur Senatora ķermeni kursē mazi robotiņi, lien viņa šūnās un labo tās, Donaldam palika slikti. Droši vien, kad tie tika izslēgti, tavs urīns kļuva ogļu pelēks. Donalds nodrebēja no domas vien.

„Vai tas nav patīkami?” Tūrmans jautāja. Viņš dziļi ievilka elpu un izpūta gaisu. „Šis klusums?”

Donalds neatbildēja. Viņš aptvēra, ka atkal aizturējis elpu. Tūrmans paskatījās uz grāmatu sev klēpī, tad pacēla skatienu un pāris mirkļus pētīja Donaldu.

„Vai zināji, ka tavs vectēvs man iemācīja spēlēt golfu?”

Donalds iesmējās. „Jā, esmu redzējis fotogrāfijas, kurās jūs abi esat kopā.” Atmiņā uzzibsnīja vecmāmiņa, kas šķirsta vecus albumus. Viņai bija dīvains paradums drukāt fotogrāfijas no datora un tās kārtot albumos. Viņa teica, ka šādi tās kļūst īstākas.

„Tu un tava māsa man vienmēr esat bijuši kā daļa no manas ģimenes,” Senators teica.

Tas bija mulsinoši. Pa mazu lūku kapsulas stūrī tika sūknēts gaiss, tomēr iekšā tik un tā bija silts. „Paldies par to, ser!”

„Es gribu, lai piedalies šajā projektā,” teica Tūrmans. „Līdz pašam galam.”

Donalds norija siekalas. „Ser! Esmu apņēmies piedalīties, es apsolu.” Tūrmans pacēla roku un pakratīja galvu. „Nē, ne jau...” Viņa roka iekrita klēpī, Senators palūkojās uz durvīm, tad uz vienu no mazajiem lodziņiem. „Vai zini, es agrāk domāju, ka vairs nav iespējams kaut ko noslēpt. Ne jau šajā laikmetā. Viss tiek atklāts, vai saproti?” Viņš pakratīja pirkstus gaisā. „Pie velna, tu kandidēji un izspraucies tam cauri! Tu zini, kā tas ir.”

Donalds pamāja. „Jā, bija dažas lietas, ko man nācās atzīt.” Senators salika plaukstas kausiņā. „Tas ir kā turēt plaukstās ūdeni un neļaut izspraukties ne lāsei.”

Donalds piekrītoši pamāja.

„Prezidents pat nevar vairs laist pa kreisi tā, lai visa pasaule par to neuzzinātu.”

Donalda apjukušais skatiens lika Tūrmanam atmest ar roku. „Vēl pirms tevis. Bet ir viena lieta, ko esmu atklājis gan ārzemēs, gan Vašingtonā. Izlīst nesvarīgās lāses. Sīki pārkāpumi. Apkaunojumi, nevis jautājumi par dzīvību un nāvi. Vai gribi iebrukt kādā valstī? Paskaties uz iebrukumu Normandijā! Pie velna, paskaties uz Perlhar-boru! Vai 11.septembri. Nekādu problēmu.”

„Atvainojiet, ser! Es neredzu, kāds...”

Tūrmana roka pašāvās uz priekšu, viņš saķēra pirkstos tukšu gaisu. Donaldam uz mirkli likās, ka Senators rāda, lai viņu nepārtrauc, lai paklusē, bet tad Tūrmans paliecās uz priekšu un izstiepa saspiestos pirkstu galus tā, lai Donalds varētu tos redzēt, it kā viņš būtu noķēris moskītu. „Skaties!” viņš teica.

Donalds pieliecās tuvāk, bet tik un tā nespēja neko saskatīt. Viņš pakratīja galvu.

„Es neredzu, ser!”

„Tieši tā. Un tu arī neredzēsi, kad tas tuvosies. Tieši pie tā viņi tagad strādā, tie ložņas.”

Senators Tūrmans atlaida neredzamo kukaini un kādu mirkli, pētīja sava īkšķa galu. Tad uzpūta tam gaisu. „Visu, ko šie mazulīši var salāpīt, tie var arī izārdīt

Viņš paskatījās uz Donaldu kapsulas otrā pusē. „Vai tu zini, kāpēc viņi pirmajā reizē iebruka Irānā? Tas nebija atombumbu dēļ, to nu es tev pateikšu. Es izložņāju katru caurumu, kas jebkad tur tajās smilšu kāpās izrakts, un tām žurkām tur bija lielāka manta, kam dzīties pakaļ. Redzi, viņi bija izdomājuši, kā mums uzbrukt tā, lai viņi paliktu neredzami, viņiem nevajadzēja pašiem uzspridzināties, un uzbrukums neizraisīja ^>//«*§7 nekādu rezonansi.” j

Donalds bija diezgan drošs, ka viņam nebija pilnvaru, lai klausītos Senatora stāstītajā.

„Nu, irāņi paši nebija izgudrojuši neko vairāk par veidu, kā nozagt to, pie kā strādāja Izraēla,” viņš uzsmaidīja Donaldam. „Tāpēc mums, protams, bija jāsāk tvarstīšana.”

„Es nesapra...”

„Šie te, knišļi, ir ieprogrammēti uz manu DNS, Donij! Padomā par to! Vai esi kādreiz izpētījis savus radu rakstus?” Viņš nopētīja Donaldu no galvas līdz kājām, it kā pētītu raibu plušķi. „Un kas tu īsti esi? Skots?”

„Varbūt īrs, ser! Es tiešām nemācēšu pateikt.” Donalds negribēja atklāt, ka tas viņam nav svarīgi; šķita, ka Tūrmanam šis temats ir sirdij tuvs.

„Katrā ziņā šie knišļi var to noteikt. Varēs, ja viņi tos tiktāl uzlabos. Tie varēs pateikt, no kura klana esi cēlies. Un tieši pie tā strādā tie trakie irāņi, pie ieroča, ko nevar redzēt, nevar apturēt, un, ja tas nolems, ka tu esi ebrejs, kaut vai tikai ceturtdaļa ebreja...” Tūrmans novilka ar īkšķi pār kaklu.

„Man likās, ka šajā ziņā mēs kļūdījāmies. Mēs Irānā nekādu nanobioniku neatradām.”

„Tas tāpēc, ka tā pašiznīcinājās. No attāluma. Puf!” Vecā vīra acis iepletās.

Donalds iesmējās. „Jūs izklausāties pēc viena no tiem sazvērestības teoriju piekritējiem...”

Senators Tūrmans atgāzās atpakaļ un atbalstīja galvu pret sienu. „Donij, sazvērnieki izklausās pēc mums\”

Donalds gaidīja, ka Senators sāks smieties. Vai smaidīt. Tas nenotika.

„Un kāds tam sakars ar mani?” viņš jautāja. „Vai mūsu projektu?”

Joprojām atbalstījis galvu pret sienu sev aiz muguras, Tūrmans aizvēra acis. „Vai tu zini, kāpēc Floridā ir tik skaisti saullēkti?”

Donalds gribēja pielēkt kājās, riņķot pa telpu, kliegt, sist pa durvīm tik ilgi, līdz viņu izvestu no turienes ārā, iesietu trako kreklā. Tā vietā viņš iedzēra ūdens malku.

Tūrmans pavēra vienu aci. Pētīja viņu.

„Tas ir tāpēc, ka Āfrikas smiltis pa taisno tiek pūstas pāri Atlantijas okeānam.”

Donalds pamāja. Viņš zināja, par ko Senators runā. Viņš bija dzirdējis, ka diennakts ziņu kanāli pauž bažas par to, ka toksīni un sīkas iekārtas var apriņķot zemeslodi, tāpat kā to tūkstošiem gadu ir darījuši putekšņi un sēklas.

„Tas tuvojas, Donij! Es zinu, ka tā ir. Man ir acis un ausis visur, pat šeit. Es lūdzu, lai tu atnāc uz šejieni, jo gribu, lai tev ir rezervēta vieta svinībās, kas notiks pēc tam.”

»Ser?”

„Jums abiem ar Helēnu.”

Donalds pakasīja roku un pameta skatu uz durvīm.

„Pagaidām tas ir tikai rezerves plāns, vai saproti? Visam ir izstrādāti plāni. Kalni, kuros prezidents varēs noslēpties, bet mums ir vajadzīgs kaut kas cits.”

Donalds atcerējās Atlantas kongresmeņa pļāpas par zombijiem un SKC. Šis izklausījās pēc to muļķību turpinājuma.

„Ar prieku iestāšos jebkurā komitejā, kas jums liksies svarīga...”

„Labi.” Senators paņēma no klēpja grāmatu un sniedza to Donaldam. „Izlasi šo!” Tūrmans teica.

Donalds paskatījās uz vāku. Tas bija pazīstams, tikai franču • uzraksta vietā bija virsraksts „Kārtība”. Viņš atvēra kādu nejauši izvēlētu lappusi un pārlaida skatienu pār tekstu.

„Dēls, no šī brīža tā būs tava Bībele! Kad biju karā, sastapu zēnus, kas nesniedzās tev līdz celim, bet jau bija iegaumējuši no galvas visu Korānu, katru nolāpīto pantu. Tev viņi jāpārspēj!”

„Jāiemācās no galvas?”    ✓

„Cik vien tuvu tekstam vari. Neuztraucies, tu vari mācīties kādus pāris gadus!”

Donalds pārsteigumā pacēla uzacis, viņš aizvēra grāmatu un sāka pētīt tās muguriņu. „Labi. Man būs vajadzīgs zināms laiks.” Viņš gribēja zināt, vai tas būs saistīts ar algas pielikumu vai neskaitāmām komiteju sanāksmēm. Izklausījās nenormāli, bet viņš negrasījās vecajam iebilst, ne jau tagad, kad viņa pārvēlēšana notika ik pēc diviem gadiem.

„Lieliski. Laipni lūgts.” Tūrmans paliecās uz priekšu un sniedza roku sveicienam. Donalds mēģināja iespiest savu plaukstu viņa ķetnā tik dziļi, cik vien bija iespējams. Šādi rokasspiediens bija daudz nesāpīgāks. „Tu vari iet.”

„Paldies, ser!”

Donalds piecēlās un atviegloti izelpoja. Cieši turot grāmatu, viņš virzījās uz gaisa slūžu durvīm.

„Ā, Donij?”

Viņš pagriezās. „Jā, ser?”

„Pēc pāris gadiem notiks Nacionālā partiju sanāksme. Es gribu, lai tu jau tagad ieraksti to savā kalendārā. Un noteikti paņem līdzi arī Helēnu.”

Donalds juta, kā pa rokām skrien skudriņas. Vai tā ir iespēja iegūt paaugstinājumu? Varbūt teikt runu uz lielās skatuves?

„Pilnīgi noteikti, ser!” Viņš zināja, ka smaida.

,,Ā, un baidos, ka nebiju pret tevi pilnīgi godīgs, kad runāju par mazajiem radījumiem šeit iekšā!”

„Ser?” Donalds norija siekalas. Viņa smaids sašļuka. Vienu roku viņš jau turēja uz lūkas rata. Prāts atkal sāka savas spēlītes — uz mēles metāliska garša, sīki dūrieni ādā.

„Daži no šiem knišļiem ir īpaši paredzēti tev.”

Senators Tūrmans uz mirkli skatījās Donaldā un tad sāka smieties.

Bet Donalds pagriezās un, sviedriem plūstot no pieres, ar brīvo roku sāka griezt durvju ratu. Tikai tad, kad gaisa slūžas bija ciet un blīves noslāpēja Senatora smieklus, Donalds atkal spēja paelpot.

Gaiss visapkārt zumēja, strāva nogalināja noklīdušos robotus. Donalds izelpoja smagāk nekā parasti un nestabilā gaitā devās prom.

14

2110. gads Eevators 1

Psihiatri bija aizslēguši Troja durvis un pienesa maltītes kabinetā, kamēr viņš bija spiests vienatnē izpētīt elevatora 12 ziņojumus. Viņš bija izklājis lapas uz datora klaviatūras, drošā attālumā no rakstāmgalda malas. Šādā veidā, kad krita izsprukušās asaras, tās piezemējās tikai uz koka virsmas.

Trojs vienkārši nespēja beigt raudāt. Pēdējās divas dienas psihiatri ar saviem stingrajiem ēdienreižu plāniem bija pārtraukuši viņam izsniegt medikamentus, lai Trojam pietiktu laika ar skaidru galvu, neko neaizmirstot, apkopot atklāto. Viņam bija ari termiņš. Pēc tam, kad Trojs apkopos pēdējās piezīmes, tie viņam iedos kaut ko, kas mazina sāpes.

Ainas ar mirstošajiem cilvēkiem traucēja domāt. Atkal un atkal tas skats no ārpuses, kur cilvēki smaka un krita ceļos. Trojs atcerējās, kā bija devis pavēli. Visvairāk viņam bija žēl, ka poga bija jānospiež vēl kādam citam.

Nelietojot zāles, atgriezās arī dažādas nejaušas atmiņas. Viņš atcerējās savu tēvu. Viņš atcerējās notikumus pirms savām apmācībām. Viņu ļoti mulsināja tas, ka miljardiem mirušo radīja vien trulas sāpes viņa zarnās, kamēr to dažu tūkstošu dēļ no elevatora 12 gribējās sarauties čokurā un nomirt.

Ziņojums uz viņa klaviatūras stāstīja stāstu par ēnu, kas zaudēja savaldību, IT vadītāju, kas neredzēja, ka pie viņa kājām izplešas bezdibenis, un godīgu apsardzes priekšnieku, kurš izdarīja nepareizo izvēli.

Malās bija redzami katra videoieraksta laika kodi. Tie viņam atgādināja kādu vecu grāmatu, ko viņš kādreiz zināja; tās atsauces tika noformētas līdzīgi.

Džeisons 2:17 ietvēra fragmentu, kurā bija redzama IT vadītāja ēna. Trojs vēroja darbību savā ekrānā. Uz serveru telpas grīdas sēdēja jauns vīrietis, apmēram divdesmit gadus vecs. Viņa mugura bija pavērsta pret kameru, varēja redzēt klēpī ieliktās plastmasas paplātes stūri. Viņš bija noliecies pār maltīti, un izspiedušies mugurkaula skriemeļu savienojumi meta ēnas uz kombinezona auduma.

Trojs vēroja. Tad ieskatījās ziņojumā, lai pārbaudītu laika norādi. Viņš negribēja palaist garām šo mirkli.

Ierakstā bija redzams, kā šurpu turpu virzās Džeisona labais elkonis. Viņš laikam ēda. īstais brīdis tuvojās. Trojs centās nemirkšķināt, viņš juta, kā no piepūles acīs sariešas asaras.

Džeisonu iztraucēja kāds troksnis. IT ēna pagriezās sānis, kamerā uz mirkli atklājās viņa profils. Viņš paņēma paplāti no klēpja; tā bija pirmā reize, kad varēja saskatīt uzrotīto piedurkni. Un tad, kamēr puisis centās to norullēt atpakaļ, pavīdēja tumšas, paralēlas līnijas uz viņa apakšdelma, un uz paplātes nebija nekā, ko vajadzētu griezt ar nazi.

Pārējo klipa daļu aizņēma Džeisona saruna ar IT vadītāju, viņas mātišķā un maigā izturēšanās, pieskāriens puiša plecam, elkoņa saspiešana. Trojs spēja iztēloties viņas balsi. Vienu vai divas reizes viņš bija runājis ar šo sievieti un pieņēmis ziņojumus. Pēc dažām nedēļām viņi būtu vienojušies par laiku, kad runāt ar Džeisonu un viņu oficiāli ievadīt jaunajā pozīcijā.

Klips beidzās ar to, ka Džeisons nokāpa lejā grīdas caurumā, ēna aprija ēnu. IT vadītāja —patiesā elevatora 12 vadītāja — kādu brīdi stāvēja viena, pielikusi plaukstu pie zoda. Viņa izskatījās tik dzīva. Trojs izjuta bērnišķīgu vēlmi pasniegties un ar pirkstu galiem noglāstīt monitoru, pateikties šim rēgam, atvainoties par to, ka viņu pievīlis.

Tā vietā viņš ieraudzīja kaut ko, kas ziņojumos bija palaists garām. Trojs redzēja, kā viņas ķermenis pavirzās uz lūkas pusi, apstājas, uz mirkli sastingst un tad pagriežas, lai ietu prom.

Trojs noklikšķināja un patina video atpakaļ, lai noskatītos to vēlreiz. Tur nu viņa bija, viņa berzē puiša plecu, runā, Džeisons māj ar galvu. Viņa paspiež tā elkoni, ir par viņu norūpējusies. Džeisons viņu pārliecina, ka viss ir kārtībā.

Tiklīdz viņš bija prom, tiklīdz viņa palika viena, viņu pārņēma šaubas un bailes. Trojs nevarēja to skaidri zināt, bet viņš to juta. Viņa zināja, ka zem viņas kājām ir izpleties bezdibenis, šī bija viņas iespēja to iznīcināt. Tas bija īss zibsnis tajā virzienā, bet tad viņa pārdomāja un pagriezās, lai ietu.

Trojs apturēja video, veica dažas piezīmes, pierakstīja laikus. Psihiatriem vajadzēs viņa atklājumus apstiprināt. Pāršķirdams lapas, viņš prātoja, vai ir vēl kāds ieraksts, ko vajadzētu noskatīties vēlreiz. Bija noslepkavota godīga sieviete, jo viņa pati nebija uzdrošinājusies izdarīt to pašu, nogalināt, lai pasargātu. Un apsardzes priekšnieks bija izlaidis briesmoni, kurš bija izkopis prasmi noslēpt savas sāpes, jaunu vīrieti, kurš bija iemācījies manipulēt ar citiem un gribēja tikt ārā.

Trojs uzdrukāja secinājumus. Savā ziņojumā viņš pieminēja, ka tas ir bīstams vecums ēnošanai. Puisis vairs nebija pusaudzis, bet viņš vēl nebija sasniedzis divdesmit gadu vecumu, kad prāts grib visu apšaubīt, bet neko nespēj kontrolēt. Savā ziņojumā Trojs vaicāja, vai vispār kāds cilvēks šajā vecumā var būt gatavs ko tādu uzņemties. Viņš pieminēja pirmo IT vadītāju, ko bija iniciējis, un jautājumu, ko puisis viņam bija uzdevisa pēc tam, kad dzirdējis savas vājprātīgās vecmāmiņas stāstus. Vai bija pareizi šīs patiesības vispār atklāt? Vai no vīriešiem tik nelīdzsvarotā vecumā var gaidīt, lai viņi izturētu šādus triecienus nesalūstot?

Trojs nepierakstīja to, ko jautāja pats sev, vai vispār kāds cilvēks jebkurā vecumā var būt kaut kam tādam gatavs?

Viņš rakstīja, ka pastāv precedenti, kad tiek ierobežots noteikta amata kandidātu vecums. Lai gan, pamatojoties uz vienkāršiem ilgmūžības aprēķiniem, tas saīsinās amata izpildes laiku un pakļaus vairāk nelaimīgo ieslēgšanai un sava Mantojuma iepazīšanai, vai nav labāk atkārtot nevēlamo procesu biežāk nekā uzņemties šādu risku?

Viņš zināja, ka šai atskaitei nav lielas nozīmes. Vājprātu nevarēja ieplānot. Pēc vairākām revolūcijām un vēlēšanām, pēc vairākkārtējas varas nodošanas kādreiz tāpat varas groži nonāks jukušā rokās. Tas bija neizbēgami. Šādai varbūtībai viņi bija gatavojušies. Šis bija iemesls, kāpēc viņi bija uzbūvējuši tik daudzus.

Viņš piecēlās no rakstāmgalda un piegāja pie durvīm, tad ar plaukstu pa tām skaļi uzsita. Kabineta stūri dūca printeris un no mutes izspļāva četras lapas. Trojs tās paņēma; lapas joprojām bija siltas, kad viņš tās ieslidināja mapē, tie bija ziņojumi par nesen mirušajiem un tiem, kas joprojām mirst. Viņš juta, kā no lapām izgaro dzīvība un siltums. Drīz tās būs tikpat vēsas kā gaiss visapkārt. Viņš paķēra no rakstāmgalda pildspalvu un parakstījās lapas apakšā.

Pirms atvērās durvis, slēdzenē nograbēja atslēga.

„Jau pabeidzāt?” jautāja Viktors. Sirmais psihiatrs nostājās viņam pretī pie rakstāmgalda, atslēgas dziedādamas iekrita viņam kabatā. Rokā viņš turēja mazu plastmasas glāzīti.

Trojs pasniedza viņam mapi. „Bija pazīmes,” viņš teica ārstam, „bet tām netika pievērsta uzmanība.”

Viktors paņēma mapi vienā rokā un ar otru sniedza plastmasas glāzīti.

Trojs ierakstīja datorā dažas komandas un izdzēsa savas videoierakstu kopijas. Šādu problēmu paredzēšanai un novēršanai kameras nelīdzēja. Bija pārāk daudz materiāla, kas jāskatās vienlaicīgi. Nebija iespējams norīkot tik daudz cilvēku, kas varētu sēdēt un novērot veselu populāciju. Viņi varēja pārmeklēt tikai krāsmatas, lai izprastu to, kas jau bija noticis.

„Izskatās labi,” teica Viktors, izšķirstīdams mapi. Plastmasas glāzīte stāvēja uz Troja rakstāmgalda, tajā bija divas kapsulas. Deva bija nedaudz lielāka nekā viņa maiņas sākumā, nedaudz palielināta, lai uzveiktu sāpes.

„Vai vēlaties, lai atnesu jums ūdeni?”

Trojs pakratīja galvu. Viņš vilcinājās. Pacēlis skatienu no vienā- » dajām kapsulām, viņš uzdeva Viktoram jautājumu.

„Kā jums šķiet, cik ilgs laiks paies? Es runāju par elevatoru 12. Kamēr visi cilvēki būs miruši?”

Viktors paraustīja plecus. „Domāju, ka tas nebūs ilgi. Dažas dienas.”

Trojs pamāja ar galvu. Viktors viņu uzmanīgi vēroja. Trojs atmeta galvu, un grabošās kapsulas nozuda aiz trīcošajām lūpām. Uz mēles bija rūgtā aizmirstības garša. Viņš izlikās, ka tās norij.

„Man žēl, ka tas notika jūsu maiņā,” teica Viktors. „Es zinu, ka jūs nepieteicāties darīt šo darbu.”

Trojs pamāja.„Man patiesībā prieks, ka tas notika manā maiņā,” viņš pēc brīža teica. „Būtu briesmīgi, ja tas būtu jāpiedzīvo kādam citam.”

Viktors ar vienu roku paberzēja mapi. „Manā ziņojumā jums tiks izteikta uzslava.”

„Paldies!” Trojs atbildēja. Viņš nesaprata, kāpēc tas vispār būtu

vajadzīgs.

Pamājis ar mapi, Viktors beidzot pagriezās, lai ietu prom, un devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda pāri gaitenim, no kurienes viņš ik pa brīdim varēs uzmest skatienu Trojam.

Un pa to īso bridi, kas Viktoram bija nepieciešams, lai pienāktu pie galda, Trojs, uzgriezis muguru, paspēja izspļaut tabletes plaukstā.

Ar vienu roku pakustinādams peli un atdzīvinādams monitoru, lai varētu uzsākt pasjansa raundu, Trojs pāri gaitenim uzsmaidīja Viktoram, kurš pasmaidīja pretī. Un otrā rokā, kas bija salipusi no siekalu izšķīdinātā ārējā apvalka, gulēja divas kapsulas. Trojs bija noguris no aizmiršanas. Viņš bija nolēmis atcerēties.

15

2049. gads Savanna, Džordžija

Donalds traucās pa 17. maģistrāli, neievērodams sarkano gaismiņu, kas mirgoja uz paneļa, tā vēstīja, ka viņš pārsniedz vietējo atļauto ātrumu. Viņam bija vienalga par to, ka policija varētu viņu apturēt, viņam bija vienalga par soda talonu vai apdrošināšanas likmes paaugstinājumu. Tas viss likās triviāls. Fakts, ka automašīnā bija iekārtas, kas seko līdzi katrai viņa darbībai, bija nieks salīdzinājumā ar aizdomām, ka to pašu dara roboti viņa asinīs.

Pārāk ātri nogriežoties, nokauca riepas. Viņš iejuka Berika bulvāra satiksmē, traucoties zem ielas lampām, tās ritmiski iespīdēja vējstiklā. Paskatīdamies uz grāmatu savā klēpī, viņš redzēja, kā ar zelta burtiem iespiestais teksts trīcēja ielas lampu gaismā.

Kārtība. Kārtība. Kārtība.

Viņš bija izlasījis jau tik daudz, lai būtu pamats uztraukties, lai aizdomātos, kur gan viņš ir iekūlies. Helēnai bija taisnība, kad viņa Donaldu brīdināja, taču viņa bija kļūdījusies briesmu apmēros.

Iegriezdamies savā dzīvojamajā rajonā, Donalds atcerējās kādu senu sarunu, viņš atcerējās, kā sieva lūdzās, lai viņš nekandidē uz amatu, ka tas izmainīs viņu, ka viņš tur augšā tāpat neko neizlabos, toties pastāvot iespēja, ka viņš atgriezīsies mājās pilnīgi salauzts.

Cik ļoti tas atbilda patiesībai?

Viņš piebrauca pie mājas un bija spiests atstāt auto pie žoga. Sievas džips bija nolikts piebraucamā ceļa vidū. Vēl viens paradums, kas » izveidojies viņa prombūtnes laikā, tas bija atgādinājums, ka viņš tur vairs nedzīvo, ka viņam vairs nav īstu māju.

Atstādams somas bagāžas nodalījumā, Donalds paņēma tikai atslēgas un grāmatu. Sī grāmata bija pietiekami smags nesamais.

Tuvojoties lievenim, kustību sensors ieslēdza gaismu pie durvīm. Aiz tām Donalds redzēja kādu apveidu, dzirdēja izmisīgu

skrāpēšanos. Helēna atvēra durvis, un ārā izskrēja viņu kuce Karma, viņa bija izkārusi mēli un sita asti pret durvju aplodu, viņa bija ļoti paaugusies dažu viņa prombūtnes nedēļu laikā.

Donalds pieliecās un noglaudīja Karmas galvu, ļaudams nolaizīt vaigu.

„Laba meitene,” viņš teica. Donalds centās izklausīties priecīgs. Esot mājās, aukstais tukšums krūtīs izpletās. Lietas, kurām būtu vajadzējis viņu mierināt, lika justies tikai vēl sliktāk.

„Cau, mīļā!” Viņš pacēla galvu un uzsmaidīja sievai.

„Tu agri esi mājās.”

Kad Donalds piecēlās, Helēna apvija rokas viņam ap kaklu. Karma apsēdās un, viņus vērodama, smilkstēja, aste slaucīja betona celiņu. Helēnas skūpsts garšoja pēc kafijas.

„Atlidoju ar agrāku reisu.”

Viņš palūkojās pār plecu uz savas apkaimes tumšajām ielām. It kā kādam būtu vajadzējis viņam sekot.

„Kur ir tavas somas?”

„Es tās paņemšu no rīta. Nāc, Karma, iesim iekšā!” Viņš ieveda savu suni iekšā pa durvīm.

„Vai viss kārtībā?” Helēna jautāja.

Donalds iegāja virtuvē. Viņš nolika grāmatu uz galda un vienā no skapīšiem sameklēja glāzi. Helēna noraizējusies vēroja, kā vīrs izvelk no skapīša brendija pudeli.

„Mīļais? Kas notiek?”

„Varbūt nekas,” viņš atbildēja. „Jukušie...” Viņš ielēja brendiju trīs pirkstu augstumā, paskatījās uz Helēnu un pacēla pudeli, jautādams, vai viņa arī vēlētos. Helēna pakratīja galvu. „Bet, no otras puses,” viņš turpināja, „varbūt tur kaut kas arī ir...” Viņš iedzēra vairāk nekā tikai malku. Otra roka nebija atlaidusi pudeles kakliņu.

„Mīļais, tu uzvedies dīvaini! Nāc, apsēdies! Novelc mēteli!”

Viņš pamāja un ļāva sievai sev palīdzēt novilkt virsjaku. Tad noņēma kaklasaiti, ieraudzīja raizes sievas sejā un saprata, ka tās atspoguļo viņa paša sejas izteiksmi.

„Ko tu darītu, ja domātu, ka tas viss var beigties?” viņš pajautāja sievai. „Ko tu darītu?”

„Kas beigtos? Tu domā mūs? Ā, tu domā dzīvi! Mīļais, vai kāds nomiris? Pasaki man, kas par lietu!”

„Nē, ne jau kāds. Visi. Viss.”

Viņš pasita pudeli padusē, paņēma savu glāzi un grāmatu un devās uz dzīvojamo istabu. Helēna un Karma sekoja. Vēl pirms viņš bija apsēdies, suns jau gaidīja dīvānā, priecīgi smaidot un nesaprotot ne vārda no tā, ko viņš saka, un vienkārši priecājās par sava bara atkalapvienošanos.

„Izklausās, ka tev ir bijusi ļoti gara diena,” Helēna teica, mēģinādama rast attaisnojumu viņa uzvedībai.

Donalds apsēdās dīvānā un nolika pudeli un grāmatu uz kafijas galdiņa. Tad pastūma savu glāzi tālāk no Karmas ziņkārīgā deguna.

„Man tev kaut kas jāizstāsta,” viņš teica.

Helēna, sakrustojusi rokas, stāvēja istabas vidū. „Tās būtu patīkamas pārmaiņas,” viņa pasmaidīja, likdama saprast, ka pajokojusi. Donalds pamāja ar galvu.

„Es zinu, es zinu,” viņš teica. Skatiens noslīdēja līdz grāmatai. „Tas nebūs saistīts ar to projektu. Un, goda vārds, vai tev liekas, ka man patīk slēpt savu dzīvi no tevis?”

Helēna aizgāja līdz klubkrēslam un apsēdās blakus dīvānam. „Ar ko tad tas ir saistīts?” viņa jautāja.

„Man ir teikts, ka drīkstu tev pastāstīt par... paaugstinājumu. Nu, patiesībā vairāk tādu kā uzdevumu nekā paaugstinājumu. Ne gluži uzdevumu, drīzāk iestāšanos Nacionālajā gvardē. Katram gadījumam...”

Helēna pasniedzās un paspieda viņa celi. „Nomierinies!” viņa čukstēja. Viņas uzacis bija sarauktas, to ēnās vīdēja apjukums un raizes.

Donalds dziļi ieelpoja. Viņš joprojām bija uzvilcies no pārāk ātrās braukšanas, no šīs sarunas izspēles savā prātā. Nedēļās pēc tikšanās ar Tūrmanu viņš bija pārāk daudz lasījis un pārāk daudz saskatījis šajā grāmatā, un sarunai ar Senatoru piešķīris pārāk drūmu nokrāsu. Donalds nespēja noteikt, vai ir salicis kopā kādus fragmentus vai vienkārši sācis jukt prātā.

„Cik daudz tu esi sekojusi līdzi tam, kas notiek Irānā?” viņš jautāja, pakasījis roku. „Un Korejā?”

Viņa paraustīja plecus. „Es skatos ziņas internētā.”

„Mmm!” Viņš iedzēra dedzinošu malku alkohola, nočāpsti-nāja lūpas, mēģināja atslābināties un izbaudīt notrulinošo drebuli, kas izskrēja cauri ķermenim. „Viņi strādā pie ieročiem, ar kuriem iznīcināt visu,” viņš teica.

„Kurš? Mēs?” Helēna pacēla balsi. „Mēs plānojam iznīcināt viņus?”

„Nē, nē...”

„Vai tu esi drošs, ka es drīkstu to dzirdēt?”

„Nē, sirsniņ, viņi veido ieročus, ar kuriem iznīcināt mūs! Tādus, ko nav iespējams apturēt, tādus, pret kuriem nav iespējams aizsargāties.”

Helēna paliecās tuvāk, plaukstas sažņaugusi, elkoņus piespiedusi pie ceļiem. „Vai to tu uzzini Vašingtonā? Slepenas lietas?”

Viņš atmeta ar roku. „Vēl ļaunāk. Paklausies, vai tu zini, kāpēc iebrukām Irānā?”

„Es zinu, zinu iemeslu, ko viņi teica...”

„Tās nebija muļķības,” Donalds viņu pārtrauca. „Nu, varbūt bija. Varbūt viņi vēl nebija to izdomājuši, nebija noslīpējuši veidu, kā...” „Mīļais, lēnāk!”

„Jā.” Viņš atkal dziļi ieelpoja. Prātā parādījās aina ar lielu kalnu rietumos, kurā ved betona ceļš, biezas seifa durvis stāv vaļā, kamēr rindām vien iekšā pulcējas politiķi ar savām ģimenēm.

„Pirms pāris nedēļām tikos ar Senatoru.” Viņš skatījās sarkanīgi brūnajā šķidrumā glāzes dibenā.

„Bostonā,” Helēna piebilda.

Viņš pamāja. „Tieši tā. Viņš grib, lai esam viņa trauksmes komandā.”

„Tu un Miks.”

Donalds ielūkojās sievas sejā. „Nē, mēs.”

„Mēs?” Helēna piekļāva roku pie krūtīm. „Kā tu to domā — mēs? Tu un es?”

„Tagad paklausies...”

„Tu esi pieteicis mani vienam no viņa...”

„Sirsniņ, man nebija ne jausmas, par ko ir runa!” Viņš nolika savu glāzi uz kafijas galdiņa un paņēma grāmatu. „Viņš man iedeva izlasīt šo.”

Helēnas sejā bija neizpratne. „Kas tas ir?”

„Tā ir kā lietošanas pamācība laikam, kas sekos pēc tam. Man šķiet.”

Helēna piecēlās no klubkrēsla un nostājās starp Donaldu un kafijas galdiņu. Viņa izdzina Karmu no vietas, iztraucētais suns noņurdējās. Apsēdusies viņam blakus, Helēna uzlika roku vīram uz muguras un vēroja viņu ar raižpilnām acīm.

„Donij, vai tu lidmašīnā dzēri?”

„Nē,” viņš atrāvās. „Sasodīts, mīļā, paklausies manī! Nav nozīmes, kam tie pieder, svarīgākais ir, kad tie tiks likti lietā. Vai tu nesaproti? Tie ir visbriesmīgākie draudi. Tie atnesīs pasaules galu. Esmu lasījis par dažādiem iespējamajiem scenārijiem vienā mājaslapā...”

„Mājaslapā,” viņa teica, balsij skeptiski noplokot.

„Jā. Klausies! Atceries tās procedūras, ko iziet Senators? Tie nanoroboti ir kā sintētiskas dzīvības formas. Iztēlojies, ka kāds tos pārvērš par vīrusu, kuram vienalga par sava nesēja veselību, kuram mēs neesam vajadzīgi, lai varētu izplatīties. Tie jau tagad varētu būt ārā...” Viņš uzsita sev pa krūtīm, aizdomu pilns palūkojās visapkārt, tad dziļi ievilka elpu. „Tie varētu būt katrā no mums, mazas bumbas ar laika degli, kas gaida īsto brīdi...”

„Mīļais!”

„Pie tā strādā ļoti ļauni cilvēki, viņi mēģina to visu īstenot. Viņš pasniedzās pēc savas glāzes. „Mēs nevaram vienkārši sēdēt un gaidīt, kad viņi uzbruks pirmie. Tāpēc to darīsim mēs.” Glāzē šūpojās

IIO

alkohols. Viņa roka trīcēja. „Ak Dievs, mīļā, es esmu diezgan drošs, ka mēs to izdarīsim, pirms viņi varēs...”

„Tu mani biedē, Donald!”

„Labi.” Vēl viens dedzinošs malks. Viņš turēja glāzi abās rokās, lai tā netrīcētu. „Mums vajadzētu baidīties.”

„Vai tu gribi, lai piezvanu doktoram Mārtiņam?”

„Kam?” Viņš centās atbrīvot vietu starp viņiem un atdūrās pret elkoņa balstu. „Šarlotes ārstam? Psihiatram?”

Viņa drūmi pamāja.

„Man vajag, lai tu manī mirklīti paklausies,” viņš teica, izslējis rādītājpirkstu. „Klausies, ko es tev stāstu! Tie mazie robotiņi ir īsti” Galvā bija juceklis. Viņš sāks visu stāstīt un visdrīzāk pārliecinās sievu tikai par to, ka viņš ir sajucis prātā. „Klau!” viņš iesāka. „Mēs tās izmantojam medicīnā, vai ne?”

Helēna pamāja. Viņa deva vīram iespēju, niecīgu iespēju. Bet Donalds redzēja, ka patiesībā viņa gribēja kādam piezvanīt. Savai mātei, ārstam, viņa mātei.

„Tas ir tāpat kā toreiz, kad atklāja radiāciju, vai ne? Pirmā lieta, ko visi iedomājās, bija, ka tas būs glābiņš, medicīnisks atklājums. Rentgena stari, un tad cilvēki sāka dzert rādija pilienus kā eliksīru...” „Viņi saindējās,” teica Helēna, „domādami, ka dara kaut ko veselīgu.” Šķita, ka viņa nomierinās. „Vai par to tu uztraucies?” Helēna jautāja. „Par to, ka roboti radīs mutācijas un pavērsīsies pret mums? Vai tu joprojām pārdzīvo par to, ka biji iekšā tajā agregātā?”

„Nē, nekā tamlīdzīga. Es runāju par to, ka mēs sākotnēji meklējām medicīnisku pielietojumu, bet vēlāk tika izveidota atombumba. Ar šo ir tāpat\" Donalds apklusa, cerēdams, ka sieva sapratīs viņa domu gājienu. „Es sāku domāt, ka mēs arī esam sākuši tos būvēt. Mazas ierīces, tādas pašas kā nanovannās, kas salabo cilvēku ādu un locītavas, tikai šie roboti cilvēkus noārdīs.”

Helēna nereaģēja. Neteica ne vārda. Donalds apzinājās, ka izklausās kā prātu zaudējis, ka katrs viņa teiktais vārds jau ir lasīts internētā un dzirdēts pārraidēs, kas vientulīgos viļņos raidītas no vientulīgiem pagrabiem. Senatoram bijusi taisnība. Sajaucot patiesību ar meliem, vairs nav iespējams noteikt, kas ir kas. Ar grāmatu uz viņa kafijas galdiņa un zombiju apokalipses izdzīvošanas rokasgrāmatu būs tāpat.

„Es tev saku, ka tie ir īsti,” viņš teica, nespēdams apstāties. „Tie spēs vairoties. Tie būs neredzami. Kad tie tiks atbrīvoti, nebūs nekāda brīdinājuma, tikai putekļi vējā, vai saproti? Tas būs neredzams karš, kas visapkārt vairosies un vairosies, kamēr mēs pārvērtīsimies putrā.”

Helēna klusēja. Donalds zināja, ka sieva gaida, kad viņš beigs runāt, lai piezvanītu savai mammai un pajautātu, ko lai iesākt. Lai piezvanītu doktoram Mārtiņam un lūgtu padomu.

Donalds sāka sūdzēties, juta, kā viņā sakāpinās dusmas, un zināja, ka ik vārds, ko viņš teiks, tikai apstiprinās Helēnas bailes, nevis pārliecinās sievu, ka viņam ir taisnība.

„Vai vēl kaut kas?” Helēna čukstēja. Viņa meklēja iemeslu, lai varētu aiziet un piezvanīt, parunāt ar kādu racionālu cilvēku.

Donalds jutās iztukšots. Bezpalīdzīgs un viens.

„Atlantā notiks Nacionālā partiju sanāksme.” Viņš izberzēja acis, cenzdamies to darīt tā, lai izskatāsītos, ka viņš to dara aiz noguruma, aiz nespēka pēc tālā ceļa. „Demokrātu Nacionālā komiteja vēl nav to izziņojusi, bet, pirms es iekāpu lidmašīnā, man to pateica Miks. Senators grib, lai mēs abi tur būtu, un jau tagad plāno kaut kādu lielu pasākumu.”

„Protams, mīļais!” Helēna uzlika roku uz viņa augšstilba un paskatījās uz Donaldu, it kā viņš būtu tās pacients vai kaut kāds invalīds.

„Un es lūgšu, lai varu vairāk laika pavadīt šeit, varbūt paveikšu daļu darba nedēļas nogalēs, esot mājās, rūpīgāk uzraudzīšu projektu.”

„Tas būtu lieliski.” Otru plaukstu viņa uzlika uz rokas.

„Es gribu, lai esam labi viens pret otru,” viņš teica. „Laikā, kas mums vēl atlicis...”

„Kuš, mīļais, ir jau labi!” Viņa aplika roku vīram ap pleciem un centās viņu nomierināt. „Es tevi mīlu,” viņa teica.

Donalds slaucīja acis.

„Mēs tiksim tam pāri,” Helēna teica.

Donalds māja ar galvu. „Es zinu,” viņš teica, „es zinu, ka tiksim.”

Suns ieņurdējās un ielika galvu Helēnai klēpī, varēja just, ka kaut kas nav kārtībā. Donalds pakasīja suņa kaklu. Asarām acīs viņš paskatījās uz sievu. „Es zinu, ka mēs tiksim,” viņš teica, mēģinādams nomierināties. „Bet kas notiks ar visiem pārējiem?"

16

2110. gads Elevators 1

Trojam vajadzēja aiziet pie ārsta. Viņam bija izveidojušās čūlas abās mutes pusēs, tieši starp smaganām un vaigiem. Viņam tās likās kā mīkstas vates pikas, kas ieaugušas miesā. No rītiem viņš kapsulu paslēpa aiz kreisā vaiga. Vakariņās viņš to aizbāza aiz labā vaiga. Rūgtais medikamentu dūriens dedzināja un kaltēja muti abās pusēs, bet viņš cietās.

Ēdienreizēs Trojs reti izmantoja salvetes, tas bija nelāgs paradums, kas izveidojies jau sen. Agrāk tās pieklājības pēc nokļuva viņa klēpī un pēc ēšanas palika uz šķīvja. Tagad viņa paradumi bija mainījušies. Viņš ātri apēda mazu ēdiena kumosu, noslaucīja muti, izspļāva dedzinošo, zilo kapsulu, iedzēra lielu ūdens malku un neuzkrītoši izskaloja muti.

Visgrūtāk bija nepārbaudīt, vai kāds skatījās, kā viņš izspļauj ārā tableti. Viņš sēdēja ar muguru pret sienas ekrānu un veica šo procedūru, iztēlodamies, kā skatieni no baltajiem kombinezoniem izurbjas cauri viņa galvai, bet Trojs neskatījās, tikai košļāja savu ēdienu.

Viņš atcerējās ik pa laikam izmantot salveti, noslaucīja muti ar abām rokām, vienmēr ar abām rokām nosusināja lūpas, ievērodams secību. Pārliecinājies, ka tablete neizkritis ārā, viņš uzsmaidīja vīram, kas sēdēja pretī. Vīrieša skatiens no Troja aizslīdēja līdz ekrānam un pievērsās ārpasaules ainai.

Trojs nepagriezās, lai palūkotos. Viņu joprojām urdīja alkas nokļūt pēc iespējas augstāk, izbēgt no smacējošajiem dziļumiem, tomēr viņš vairs nejuta vēlmi redzēt ārpasauli. Kaut kas bija mainījies.

Pie blakus galdiņa viņš ievēroja Halu, viņu varēja atpazīt pēc plikā un plankumainā pakauša. Vecais vīrs sēdēja ar muguru pret Troju. Viņš gaidīja, kad Hals pagriezīsies, lai varētu notvert tā skatienu, bet Hals tā ari nekad nepagriezās.

Viņš apēda savu kukurūzu un ķērās klāt bietēm. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, kopš Trojs izspļāva tableti, lai varētu riskēt un uzmest skatu kafetērijas rindai. Caurules izspļāva ēdienu, uz paplātēm grabēja šķīvji, viens no Viktora biroja ārstiem stāvēja aiz stikla servēšanas rindas, viņa rokas bija sakrustotas, sejā mākslots smaids. Viņš pētīja vīriešus rindā un novēroja galdus. Kādēļ? Ko šeit vajadzēja uzmanīt? Trojs gribēja to zināt. Viņam bija daudz šādu dedzinošu jautājumu. Dažkārt uzpeldēja arī atbildes, tomēr, tiklīdz viņš sāka uz tām koncentrēties, tās izslīdēja caur pirkstiem.

Bietes garšoja šausmīgi.

Viņš ēda pēdējo gabaliņu, kad džentlmenis galda otrā pusē paņēma savu paplāti un piecēlās, lai ietu prom. Nepagāja ne mirklis, kad viņa vietu ieņēma kāds cits. Trojs palūkojās uz visām garo galdu rindām. Vairums darbinieku sēdēja otrā pusē, lai varētu redzēt ekrānu. Tikai daži sēdēja ar muguru pret to kā viņš un Hals. Savādi, ka agrāk Trojs to nebija ievērojis.

Šķita, ka pēdējo nedēļu laikā acīs krīt dažādas kopsakarības pat tad, ja citās jomās viņam negāja tik gludi. Nazim skrāpējoties pret šķīvi, Trojs grieza gumijotu konservētas cūkgaļas gabalu un prātoja, kad beidzot varēs izgulēties. Viņš nevarēja lūgt palīdzību ārstiem, jo nedrīkstēja tiem rādīt savas smaganas. Viņi noteikti atklātu, ka Trojs ir pārtraucis lietot medikamentus. Viņu mocīja bezmiegs. Viņš varēja iesnausties uz minūti vai divām, bet neaizmiga dziļākā miegā. Turklāt tā vietā, lai atcerētos kaut ko konkrētu, viņu pārņēma tikai šīs trulās sāpes, skumju lēkmes un sajūta, ka kaut kas nav kārtībā.

Viņš ievēroja, ka viens no ārstiem viņu vēro. Trojs paskatījās uz galdu un ieraudzīja vīrus, kas otrā pusē sēdēja plecu pie pleca. Nemaz ne tik sen viņš pats arī gribēja tā sēdēt un blenzt, pelēko pakalnu apburts. Taču tagad, uz tiem paskatoties, viņam kļuva slikti, skats noveda viņu tuvu asarām.

Viņš nekavējoties piecēlās, rokās turēdams savu paplāti, tad sāka satraukties par to, ka uzvedas pārāk uzkrītoši. Nepārprotami.

No klēpja izslīdēja salvete un nokrita uz grīdas, kaut kas sīks atsitās pret zābaku un aizripoja prom.

Troja sirds pamira. Viņš pieliecās un paķēra salveti, tad aizsteidzās pa rindu, meklēdams tableti. Viņš ieskrēja krēslā, ko kāds bija pavilcis nost no galda, viņš juta, ka visi uz viņu skatās.

Tablete. Viņš to atrada un pacēla ar salveti, paplāte bīstami šūpojās viņa plaukstā. Trojs piecēlās un mēģināja savākties. Pakausi kņudināja sviedru lāse, kas notecēja gar kaklu. Visi zināja.

Trojs pagriezās un piegāja pie dzeramā ūdens strūklakas, neuzdrošinādamies pacelt acis uz kamerām un ārstiem. Trojs zināja, ka ir zaudējis kontroli. Viņu pārņēmusi paranoja. Maiņā atlicis tikai nedaudz vairāk par mēnesi. Viņš to izturēs.

Nebija iespējams pārvietoties nepiespiesti, kad viņu vēroja tik daudzi acu pāri. Viņš atbalstīja paplātes malu pret dzeramā ūdens strūklaku, uzkāpa ar pēdu uz sviras un piepildīja savu glāzi. Tieši tāpēc Trojs bija piecēlies, viņam slāpa. Viņš gribēja šo faktu paziņot skaļi.

Atgriežoties pie galdiem, Trojs pievienojās diviem citiem strādniekiem un apsēdās ar seju pret ekrānu. Viņš saburzīja savu salveti, juta starp tās krokām paslēpto tableti un iespieda to starp augšstilbiem. Viņš dzēra ūdeni, sēdēja ar skatu pret ekrānu kā visi pārējie, kā viņam vajadzētu sēdēt. Bet viņš neuzdrošinājās paskatīties.

17

2051. gads Vašingtona

Pie restorāna De'Angelos ieejas milzīgas lietus lāses bungoja pa nojumi kā ritma izjūtu zaudējuši pirksti. Satiksme uz L ielas šņāca caur peļķēm, kas bija sakrājušās pie trotuāru malām, un ielas gaismās, starp automašīnām, pazibēja spīdīgs un melns asfalts. Donalds izkratīja divas kapsulas no plastmasas pudelītes. Divi gadi, kopš viņš lieto medikamentus. Divi gadi bez uztraukumiem, divi brīnišķīgi, nejūtīgi gadi.

Viņš palūkojās uz etiķeti un iedomājās par savu māsu, par nepieciešamību aizpildīt recepti, izmantojot māsas vārdu, tad iemeta tās mutē un norija. Donaldam bija apnicis lietus, viņam labāk patika sniega klusais baltums. Bet ziema atkal bija pārāk silta, lai uz to varētu cerēt.

Izvairīdamies no cilvēkiem, kas plūda iekšā un ārā pa durvīm, viņš turēja mobilo telefonu pie auss un pacietīgi noklausījās, kā sieva mudina Karmu pačurāt.

„Varbūt viņai nevajag,” Donalds ieminējās. Viņš iemeta pudelīti mēteļa kabatā un uzlika plaukstu uz telefona, jo turpat blakus kāda dāma cīnījās ar savu lietussargu, šķiezdama ūdeni uz visām pusēm.

Helēna turpināja pielabināties Karmai ar vārdu plūdiem, no kuriem nabaga suns neko nesaprata. Tādas bija viņu sarunas pēdējā laikā. Viņiem īsti nebija, par ko runāt, ko otram pastāstīt.

„Bet viņa nav gājusi kopš pusdienlaika,” Helēna uzstāja.

„Viņa taču to neizdarīja kaut kur mājā?”

„Viņai ir četri gadi.”

Donalds to bija piemirsis. Šķita, ka laiks ir ieslēgts burbulī. Viņš prātoja, vai tā iemesls ir medikamenti vai smagā slodze darbā. Kolīdz kaut kas vairs nebija... kā vajag, viņš vienmēr pieņēma, ka vainojami medikamenti. Pirms tam tās būtu bijušas dzīves kaprīzes; tas varēja būt jebkas. Tomēr tagad, kad bija kaut kas jauns un konkrēts, uz ko novelt vainu, viņš jutās vēl sliktāk.

Otrpus ielai atskanēja klaigas. Divi bezpajumtnieki stāvēja lietū un kliedza viens uz otru, ķildodamies par skārda bundžu maisu. Vēl vairāki lietussargi tika nopurināti, un vēl vairākas smalkās kleitās tērptas dāmas devās iekšā restorānā. Šī bija pilsēta, kurai uzticēts pārvaldīt visas pārējās, bet tā nespēja parūpēties pati par sevi. Agrāk Donaldu šādas lietas uztrauca vairāk. Viņš uzsita pa pudelīti žaketes kabatā, tas bija mierinošs paradums, kas šo gadu laikā izveidojies.

„Viņa neiet,” nogurusi sūdzējās sieva.

„Mīļā, piedod, ka esmu te, bet tev tur ir tik daudz rūpju! Bet, klau, man tiešām jāiet iekšā! Mēs šovakar mēģināsim pabeigt pēdējos plānu pārskatus.”

„Kā veicas? Vai esat jau gandrīz pabeiguši?”

Garām pabrauca taksometru rinda, kas bija devusies pasažieru medībās, platās riepas pār ūdens klājumu slīdēja kā šņācošas čūskas. Donalds vēroja, kā, bremzēm mitrumā nočīkstot, viens no tiem piebrauca pie ietves. Donalds nepazina vīrieti, kas izkāpa, jo viņš ar mēteli sargāja galvu no lietus. Tas nebija Miks.

„M? Ā, tur viss iet lieliski! Jā, faktiski esam jau pabeiguši, varbūt šur tur vēl kaut kas jāpapildina. Ārējās sienas ir ielietas, un zemākie stāvi jau ielikti...”

„Es ar to domāju, vai esi beidzis strādāt kopā ar viņu”

Donalds uzgrieza ielai muguru, lai varētu labāk dzirdēt. „Ar ko? Annu? Jā. Es taču tev jau esmu teicis. Mēs tikai nedaudz konsultējamies. Un lielākoties tas tiek darīts elektroniski.”

„Un Miks ir tur?”

Jā.”

Vēl viens taksometrs palēnināja gaitu. Izdzirdējis bremzes, Donalds pagriezās, bet auto neapstājās.

„Labi. Nestrādā līdz vēlai naktij! Rīt piezvani man!” „Piezvanīšu. Es tevi mīlu.”

„Mīlu tevi... Ak! Laba meitene! Nu, cik laba meitene, Karma!” „Parunāsim rī...”

Bet savienojums jau bija pārtraukts. Donalds vēlreiz palūkojās uz telefonu, tad ielika to kabatā, nodrebinājās no vēsā rudens vakara mitrumaā gaisāa. Viņš izspraucās cauri pūlim pie durvīm un taisnā ceļā devās pie galdiņa.

„Vai viss kārtībā?” jautāja Anna. Viņa sēdēja viena pie galdiņa, kas bija uzklāts trijiem. Džempera platā apkakle bija pavilkta zemāk, lai atklātu vienu plecu. Viņa turēja savu otro vīna glāzi aiz smalkās kājiņas, glāzes malu rotāja sārts lūpu krāsas pusmēness. Kastaņbrūnie mati bija sasieti mezglā, vasarraibumi uz vaigiem gandrīz nebija redzami aiz plānas un meistarīgi uzklāta kosmētikas plīvura. Neiespējami, bet viņa izskatījās vēl neatvairāmāka nekā koledžas gados.

„Jā, viss kārtībā.” Donalds aiz paraduma grozīja laulību gredzenu pirkstā. „Vai Miks tev nav devis ziņu?” Viņš izvilka no kabatas telefonu un pārbaudīja īsziņas. Iedomājās, ka varētu Mikam aizsūtīt vēl vienu, bet tur bija jau četri neatbildēti ziņojumi.

„Nē. Vai viņš šorīt neielidoja no Teksasas? Varbūt viņa reiss aizkavējies.”    ^

Donalds ievēroja, ka viņa glāze prombūtnes laikā atkal piepildīta. Viņš zināja, ka Helēnai nepatiktu tas, ka viņš te sēž divatā ar Annu pat tad, ja nekas vairāk nenotiks. Nekas nevarētu notikt.

„Mēs varam to izdarīt citreiz,” viņš ieminējās. „Man negribētos, lai Miks palaiž garām šo tikšanos.”

Viņa nolika glāzi un izpētīja ēdienkarti. „Tikpat labi varam arī paēst, ja reiz esam šeit. Ir jau pavēls, būs grūti atrast citu vietu. Turklāt Mika loģistika nav saistīta ar mūsu dizainu. Varam savu materiālu atskaiti viņam nosūtīt vēlāk.”

Anna pieliecās, lai kaut ko paņemtu no savas somiņas, un viņas džemperis bīstami atkārās. Donalds ātri novērsās, skaustam pārskrēja karstuma vilnis. Viņa izvilka no somas savu planšetdatoru un, ekrānam ieslēdzoties, uzlika to uz Donalda mapes kartona vākiem.

„Es domāju, ka plāna apakšējā trešdaļa ir gatava.” Viņa pagrieza to otrādi, lai Donalds varētu redzēt. „Es gribētu tos sūtīt prom, lai viņi var sākt likt pāris nākamos stāvus.”

„Nu, lielu daļu no šiem veidoji tu,” Donalds teica, ar to domādams tehniskās telpas pašā apakšā. „Es paļaujos uz tavu spriedumu.” Viņš paņēma planšeti, atvieglots, ka runa joprojām būs par darbu. Donalds sajutās kā muļķis, jo bija iedomājies, ka Annai prātā varētu būt vēl kaut kas. Viņi bija sarakstījušies e-pastā un uzlabojuši viens otra rasējumus vairāk nekā divus gadus. Un ne mirkli nebija neviena neprofesionāla mājiena. Viņš brīdināja sevi, ka nedrīkst ļaut, lai atmosfēra, mūzika un baltie galdauti viņu apmuļķo.

„Tomēr ir izmaiņas, kas ieviestas pēdējā brīdī, un tev tās nepatiks,” viņa teica. „Nedaudz jāpārveido centrālā šahta. Bet es domāju, ka joprojām varam strādāt ar to pašu vispārējo plānu. Stāvus tas nekādi neietekmēs.”

Viņš caurskatīja pazīstamās datnes, līdz ievēroja atšķirību. Evakuācijas kāpnes no šahtas malas bija pārvirzītas pašā vidū. Pati šahta šķita mazāka vai varbūt tā likās, jo bija izņemts viss pārējais, ar ko viņi to bija piepildījuši. Tagad tur bija brīva telpa, diski bija pārvērsti par virtuļiem. Donalds pacēla acis no ekrāna un pamanīja, ka tuvojas viņu viesmīlis.

„Paga, nebūs lifta?” Viņš gribēja pārliecināties, ka nav neko pārpratis. Viesmīlim Donalds palūdza ūdeni un teica, ka vēl nav izlēmis, ko pasūtīt.

Viesmīlis paklanījās un aizgāja. Anna nolika savu salveti uz galda un apsēdās uz krēsla blakus Donaldam. „Padome teica, ka tam ir pamatots iemesls.”

„Medicīnas padome?” Donalds noelsās. Viņam bija apnikusi viņu iejaukšanās un ieteikumi, bet viņš bija atmetis ar roku šai cīņai. Donalds nekad neuzvarēja. „Vai viņiem nevajadzētu vairāk uztraukties par to, ka cilvēki varētu pārkrist pāri šīm margām un lauzt sprandu?” Anna iesmējās. „Tu taču zini, ka viņi nedomā par tāda veida medicīnu. Viss, par ko viņi domā, ir strādnieku emocionālie pārdzīvojumi, ja tie tiks tur iesprostoti uz vairākām nedēļām. Viņi gribēja, lai plānojums ir vienkāršāks. Atvērtāks.”

„Atvērtāks.” Donalds nosprauslājās un pasniedzās pēc savas vīna glāzes. „Ko viņi ar to domā — iesprostoti uz vairākām nedēļām?”

Anna paraustīja plecus. „Tu jau esi ievēlētā amatpersona. Pieņemu, ka tev par valdības muļķībām vajadzētu zināt vairāk nekā man. Es esmu konsultante. Man maksā par to, ka ievelku kaut kur caurules.”

Viņa izdzēra savu vīnu, un viesmīlis atgriezās, lai atnestu Donaldam ūdeni un pieņemtu viņu pasūtījumus. Anna pacēla uzaci, pazīstams žests, kas apzīmēja jautājumu : Vai esi gatavs? Skatīdamies ēdienkartē, Donalds atcerējās, ka kādreiz tas nozīmēja daudz vairāk.

„Kā būtu, ja tu izvēlētos kaut ko manā vietā?” padevies viņš beidzot ierosināja.

Anna pasūtīja, un viesmīlis māksloti uzslavēja viņas izvēli.

„Tad tagad viņi grib tikai kāpnes, ja?” Donalds iztēlojās betona daudzumu, ko tas prasīs, bet tad iedomājās par spirālveida metāla konstrukciju. Izturīgāka un lētāka. „Mēs taču vismaz varam paturēt dienesta liftu, vai ne? Kāpēc gan nepārbīdīt šo un neielikt to te?”

Viņš parādīja Annai planšeti.

„Nē, nekādus liftus. Viss jāatstāj vienkāršs un atvērts. Tā viņi teica.”

Donaldam tas nepatika. Pat tad, ja ēka nekad netiks izmantota, to vajadzēja būvēt tā, lai tur tomēr kāds varētu dzīvot. Citādi nebija jēgas pūlēties. Viņš bija redzējis daļu no krājumu saraksta, kas tiks uzglabāti iekšā. Sanest tos pa kāpnēm likās pilnīgs vājprāts, ja vien nav paredzēts, ka iepriekš izbūvētus stāvus, kas jau piepildīti ar krājumiem, uzreiz ieliek kopējā būvē. Vairāk par to zināja Miks. Tas bija viens no daudzajiem iemesliem, kādēļ Donalds vēlējās, lai draugs būtu atbraucis.

„Vai zini, tieši tādēļ nepaliku arhitektūrā.” Donalds izskatīja projektu un redzēja visas vietas, kur kaut kas bija mainīts. „Atceros pirmo lekciju, kurā mums vajadzēja izspēlēt simulētu tikšanos ar klientiem, un viņi vienmēr gribēja kaut ko neiespējamu vai pilnīgi stulbu, vai abus kopā. Tad es sapratu, ka tas nav domāts man.”

„Tāpēc tu pievērsies politikai,” Anna iesmējās.

„Jā. Tev taisnība.” Donalds pasmaidīja, saprazdams, cik tas ir ironiski. „Bet tavam tēvam tas izdevās.”

„Tētis kļuva par politiķi, jo nezināja, ko citu darīt. Viņš beidza dienestu, izmeta kaudzēm naudas te vienā, te otrā neizdevīgā darījumā, tad izdomāja, ka varētu kalpot savai valstij kādā citā veidā.” Viņa krietnu brīdi pētīja Donaldu.

„Šis ir mantojums, ko viņš atstās, vai saproti?” Viņa paliecās uz priekšu un graciozi pielika pirkstu pie planšetes. „Šī ir viena no tām lietām, ko visi uzskatīja par nepaveicamu, bet viņš to dara.”

Donalds nolika planšeti un atgāzās krēslā. „To pašu viņš stāsta arī man,” Donalds teica. „Ka šis projekts ir mūsu mantojums. Es viņam teicu, ka esmu pārāk jauns, lai jau strādātu pie sava mūža lielākā sasnieguma.”

Anna smaidīja. Viņi abi iemalkoja vīnu. Tika atnests groziņš ar maizi, bet viņi tam nepieskārās.

„Runājot par mantojumiem un lietu atstāšanu nākamajām paaudzēm,” Anna ieminējās, „vai ir kāds iemesls, kādēļ jums ar Helēnu nav bērnu?”

Donalds nolika glāzi atpakaļ uz galda. Anna pacēla pudeli, bet viņš atteicās. „Nav jau tā, ka mēs tos negribētu. Vienkārši abi pēc augstskolas uzreiz pievērsāmies savām karjerām. Visu laiku domājām...” „Ka jums ir visa mūžība, vai ne? Ka vienmēr pietiks laika. Nekādas steigas.”

„Nē. Ne jau tā...” Donalds paberzēja galdautu starp pirkstiem un juta, kā gludais un dārgais audums slīd pār citu galdautu, kas paklāts zem tā. Viņš iztēlojās, ka, tiklīdz viņi būs paēduši un izgājuši pa durvīm, šī virskārta tiks salocīta un aiznesta prom kopā ar viņu atstātajām drupatām, atklājot jaunu un svaigu kārtu zem tās. Kā ādu. Vai paaudzes. Viņš iemalkoja vīnu, tanīns kņudināja lūpas.

„Man gan liekas, ka ir tieši tā,” Anna neatlaidās. „Katra paaudze gaida arvien ilgāk un ilgāk. Kad es piedzimu, manai mammai bija gandrīz četrdesmit, un tā notiek arvien biežāk un biežāk.”

Viņa atglauda aiz auss atrisušu matu šķipsnu.

„Varbūt mēs visi domājam, ka būsim pirmā paaudze, kas vienkārši nenomirs, kas dzīvos mūžīgi.” Viņa pacēla uzacis. „Katrā gadījumā mēs visi gaidām, ka sasniegsim simt trīsdesmit gadu vecumu, varbūt pat vairāk, it kā tās būtu mūsu tiesības. Un mana teorijā ir...” Viņa pieliecās tuvāk. Donalds sāka justies neērti no šāda sarunas pavērsiena. „Agrāk bērni bija mūsu mantojums, vai ne? Viņi bija mūsu iespēja apmānīt nāvi, nodot tālāk kādu daļu no mums. Bet tagad mēs ceram, ka tie vienkārši būsim mēs paši”

„Tu domā klonēšanu? Tāpēc jau tā ir pretlikumīga.”

„Es nedomāju klonēšanu, turklāt mēs abi zinām, ka cilvēki to dara tikai tāpēc, ka tas ir pretlikumīgi.” Viņa iedzēra malciņu vīna un palūkojās uz ģimeni pie kāda attālāka galdiņa. „Paskaties, viņš īsts tēva dēls!”

Donalds sekoja viņas skatienam un kādu brīdi vēroja puiku, tad saprata, ka Anna vienkārši ilustrē savu piemēru.

„Un kā tad ar manu tēvu?” viņa jautāja. „Tās nanovannas, visi tie cilmes šūnu vitamīni, ko viņš dzer. Viņš tiešām domā, ka dzīvos mūžīgi. Vai zini, ka pirms vairākiem gadiem tēvs nopirka kaudzi akciju vienā no tām krioģenētikas firmām?”

Donalds iesmējās. „Biju dzirdējis. Un dzirdēju arī, ka tas nebeidzās sevišķi labi. Turklāt viņi tādas lietas ir mēģinājuši jau gadiem...” „Un turpina tuvoties mērķim,” viņa piebilda. „Bija vajadzīgs veids, kā atjaunot saldēšanas laikā bojātās šūnas, un šobrīd šis sapnis nav nemaz tik nereāls, vai ne?”

„Ceru, ka tie, kas par tādām lietām sapņo, iegūs visu, ko kārojuši, bet par mums tu kļūdies. Mēs ar Helēnu visu laiku runājam par bērniem. Zinu cilvēkus, kuriem pirmais bērns piedzima, kad viņiem bija jau piecdesmit. Mums vēl ir laiks.”

„Mmm.” Anna izdzēra glāzē palikušo vīnu un pasniedzās pēc pudeles. „Tev tā liekas,” viņa teica. „Visiem liekas, ka viņiem pieder viss pasaules laiks.” Viņas vēsi pelēkās acis lūkojās Donaldā. „Bet viņi nekad neapstājas, lai pajautātu, cik laika pasaulei vēl ir atlicis.”

Pēc vakariņām viņi zem markīzes gaidīja Annas šoferi. Donalds atteicās braukt kopā, teikdams, ka viņam jāatgriežas birojā, tādēļ vienkārši izsauks taksometru. Lietus, kas sitās pret nojumi, bija mainījies, kļuvis stiprāks. Tagad izklausījās, it kā neredzami pirksti spridzinātu burbuļplēvi.

Tiklīdz piebrauca Annas auto, spīdīgs, melns Lincoln, sāka vibrēt Donalda tālrunis. Viņš taustījās pa žaketes kabatu, kamēr Anna pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Par spīti vēsajam gaisam, pārskrēja karstuma vilnis; Donalds redzēja, ka zvana Miks, un pacēla klausuli.

„Sveiks! Tu tikko piezemējies?”

Pauze.

„Piezemējos?” Miks izklausījās apjucis. Fonā skanēja troksnis. Šoferis steidzās apkārt mašīnai, lai atvērtu Annai durvis. „Es ielidoju naktī,” Miks skaidroja. „Mans reiss piezemējās jau agri no rīta. Tagad nācu ārā no kino un ieraudzīju tavus ziņojumus. Kas notiek?”

Anna pagriezās un pamāja. Donalds pamāja pretī.

„Tu nāc no filmas? Mēs tikko beidzām tikšanos DeAnge/os. Tu to palaidi garām. Anna teica, ka uzrakstījusi tev kādus trīs e-pastus.” Viņš pacēla acis un redzēja, kā Anna ieceļ salonā kāju. Viens zibsnis viņas sarkano augstpapēžu kurpju, un šoferis aizcirta durvis. Lietus lāses uz tonētā stikla izcēlās kā dārgakmeņi.

,,Hm, būšu palaidis tos garām! Droši vien aizgājuši uz mēstuļu mapi. Tas nekas. Mēs vēl parunāsim. Lai tur būtu, kā būdams, es tikko noskatījos apdullinošu filmu. Ja tagad būtu mūsu jaunības dienas, es tevi pilnīgi noteikti piespiestu uzvilkt vienu kāsi un iet uz pusnakts seansu. Mans prāts ir pilnīgā čupā...”

Donalds vēroja, kā šoferis steidzas apkārt mašīnai, lai nesālītu. Mirdzoši melnais stikls notrīsēja, dārgakmeņi nobira, kad nedaudz nolaidās viņas logs. Viņa vēl pēdējo reizi pamāja, un automašīna iegriezās satiksmes plūsmā.

„Jā, tās dienas jau ir sen pagātnē, mans draugs!” Donalds stingri noteica. Tālumā ducināja pērkons. Kādam džentlmenim gatavojoties iziet negaisā, ar pakšķi atvērās lietussargs. „Turklāt,” Donalds teica Mikam, „dažas lietas ir labāk atstāt pagātnē, kur tām ir īstā vieta.”

18

2110. gads Elevators 1

Trenažieru zāle divpadsmitajā līmeni oda pēc sviedriem, pēc nesen notikuša treniņa. Vienā stūrī bija kaudzē samestas dažāda smaguma dzelzs hanteles un kāds bija aizmirsis savu dvieli. Tas stāvēja pārkārts pār svaru stieni, uz kura joprojām bija uzlikti apmēram piecdesmit kilogramus smagi dzelzs diski.

Trojs vēroja šo nekārtību, atskrūvēdams pēdējo velotrenažiera skrūvīti. Kad pārsegs nonāca nost, no dziļajiem caurumiem atdalījās starplikas un skrūves un izbira uz flīzēm. Trojs tās salasīja un sastūma mazā, kārtīgā kaudzītē. Ieskatījies trenažiera mehānismā, viņš redzēja lielu zobratu, uz tā lielajiem zobiem nekā nebija.

Ķēde, kurai vajadzēja paveikt visu darbu, vaļīgi nokarājās pār rata asi. Trojs bija pārsteigts to tur ieraudzīt, viņš bija domājis, ka to darbina siksnas. Šis mehānisms likās pārāk neizturīgs. Tā nebija laba izvēle tik ilgam laika posmam, kādu tam paredzēts izturēt. Patiesībā bija savādi iedomāties, ka šī iekārta ir jau piecdesmit gadus veca un ka tai jāiztur vēl gadsimtiem ilgi.

Viņš noslaucīja pieri. Uz tās joprojām izspiedās sviedru lāses no pāris kilometriem, ko viņš bija pieveicis, pirms agregāts salūza. Rakādamies pa darbarīku kasti, ko Džonss bija viņam aizdevis, Trojs atrada plakangala skrūvgriezi un sāka likt ķēdi atpakaļ uz zobrata.

Ķēdes uz zobratiem. Ķēdes uz zobratiem. Viņš pie sevis pasmējās. Vai tad tas nebija pareizais ceļš?

„Atvainojiet, ser?”

Trojs pagriezās un trenažieru zāles durvīs ieraudzīja Džonsu, savu galveno mehāniķi, kurš te strādāja pēdējo nedēļu.

„Gandrīz gatavs,” teica Trojs. „Vai jums vajadzīgi jūsu darbarīki?”

„Nē, ser! Jūs meklē doktors Hensons.” Viņš pacēla rokā vienu no tām lielajām rācijām, ko viņi šeit izmantoja.

Trojs paņēma vecu lupatu no rīku kastes un noslaucīja tajā eļļainos pirkstus. Bija laba sajūta strādāt ar rokām, nosmērēties. Tās bija patīkamas pārmaiņas, kaut kas labāks nekā ar spoguli pārbaudīt čūlas mutē vai sēdēt savā kabinetā vai dzīvoklī, gaidot, kad atkal bez iemesla būs jāsāk raudāt.

Trojs šķērsoja telpu, lai paņemtu radio no savas maiņas mehāniķa. Viņš juta skaudības uzplūdu pret šo paveco vīru. Viņam būtu paticis no rītiem celties, uzvilkt to zilo džinsa kombinezonu ar ielāpiem uz ceļiem, paņemt savu uzticamo darbarīku kasti un veikt nepieciešamos remontus. Jebkas cits viņam patiktu labāk nekā sēdēt un gaidīt, kad salūzīs kaut kas daudz nopietnāks.

Viņš piespieda pogu rācijas sānā un pielika to pie mutes.

„Te Trojs,” viņš teica.

Vārds skanēja pavisam dīvaini. Pēdējās nedēļās viņam nepatika izrunāt savu vārdu un nepatika arī to dzirdēt. Viņš prātoja, kas par to būtu sakāms doktoram Hensonam un psihiatriem.

Radio nočerkstēja. „Ser? Atvainojiet, ka traucēju!”

„Nē, tas nekas. Kas noticis?” Trojs aizgāja atpakaļ pie velotrena-žiera un paņēma savu dvieli no tā rokturiem. Viņš noslaucīja pieri un redzēja, kā Džonss skatās uz izjaukto velosipēdu un izkaisītajiem darbarīkiem. Kad viņš jautājoši pacēla uzacis, Trojs pamāja, lai ķeras klāt.

„Pie mums ir kāds kungs, uz kuru neiedarbojas ārstēšana,” teica Hensons. Izskatās pēc vēl vienas dziļās saldēšanas. Man vajadzēs, lai jūs parakstātītu atļauju.”

Džonss pacēla acis no velosipēda un sarauca pieri. Trojs ar dvieli berzēja skaustu. Viņš atcerējās Merimena brīdinājumu pat to, lai uzmanās, izsniedzot šādas atļaujas. Bija milzum daudz labu vīru, kas daudz labprātāk visu šo nekārtību nogulētu, nekā nokalpotu savas maiņas.

„Vai esat drošs?” Trojs pārjautāja.

„Esam izmēģinājuši visu. Viņš ir aizturēts. Šobrīd apsardze ar ekspresi viņu ved šurp. Vai varēsiet nobraukt lejā? Jums vajag parakstīties, pirms sūtām viņu prom.”

„Labi, labi.” Trojs saberzēja seju ar dvieli, juta mazgāšanas līdzekļa smaržu tīrajā audumā, kas sitās cauri sviedru smakai un eļļas piesitienam, kas plūda no atvērtā trenažiera. Džonss saņēma vienu no pedāļiem savās platajās plaukstās un pagrieza to. Ķēde bija atpakaļ uz zobrata, un agregāts darbojās.

„Tūlīt būšu lejā,” teica Trojs, atlaida mikrofona pogu un atdeva rāciju atpakaļ Džonsam. Dažas lietas bija prieks labot. Citas — nē.

Kad Trojs bija nonācis līdz liftiem, ekspresis jau bija aizgājis; viņš redzēja, kā displejā virs durvīm krītas stāvu numuri. Viņš izsauca otru liftu un centās iztēloties skumjo ainu, kas noritēja lejā. Lai kurš tas būtu, Trojs juta viņam līdzi.

Viņš spēcīgi nodrebēja, pie vainas droši vien bija gaiteņa vēsais gaiss un mitrā āda. Aiz stūra, atpūtas telpā, šurpu turpu lēkāja galda tenisa bumbiņa, spēlētājiem dzenoties pēc nākamā sitiena, čīkstēja sporta apavu zoles. Tur skanēja arī ieslēgts televizors, filmā bija dzirdama sievietes balss.

Nopētot sevi, Trojam palika neērti par saviem šortiem un kreklu ar īsām piedurknēm. Vienīgais, kas viņa ārienei piešķīra kaut kādu autoritāti, bija viņa kombinezons, bet nebija laika, lai uzbrauktu augšā un pārģērbtos.

Lifts nozvanīja un atvērās, iekšā apklusa saruna. Trojs pamāja, un viņu sveicināja divi vīri dzeltenos kombinezonos. Tad visi trīs dažus līmeņus brauca klusēdami, līdz četrdesmit ceturtajā stāvā — dzīvokļu līmenī — vīrieši izkāpa. Pirms durvis aizvērās, Trojs redzēja, kā pa gaiteni aizripo spilgta bumba, kurai pakaļ dzinās divi vīrieši. Varēja dzirdēt sasaukšanos un smieklus, kas vainīgi apklusa, kad spēlētāji pamanīja Troju.

Metāla durvis aizvērās ciet, aizklādamas mirklīgo skatu uz daudz normālāku dzīvi zemākajos līmeņos.

Lifts nodrebēja un grima tālāk zemes dzīlēs. Trojs juta, kā no visām pusēm spiežas zeme un betons, kā tie krājas virs galvas. Jaunos sviedrus slēpa jau esošie. Viņš nodomāja, ka medikamentu iedarbība sāk atkāpties. Katru rītu Trojs juta atgriežamies kādu fragmentu no viņa vecā „es”, un ar katru dienu viņš to atcerējās arvien ilgāk.

Garām paslīdēja piecdesmitie stāvi. Tajos lifts neapstājās. Gaiteņus aiz to sienām pildīja rezerves krājumi, Trojs cerēja, ka tos nekad nevajadzēs izmantot. Viņš atcerējās fragmentus no apmācību laika, kad visi bija nomodā. Viņš atcerējās apzīmējumus, kas visam tika noteikti, veidu, kā jaunie vārdi aizmigloja pagātni. Kaut kas no tā visa viņu urdīja, bet Trojs nespēja noteikt, kas tas ir.

Tālāk sekoja tehniskās telpas un vispārējās noliktavas, zem tām bija divi līmeņi, kuros atradās reaktors. Galu galā, vissvarīgākā noliktava no visām — Mantojums, dziļā miegā guldītie vīrieši un sievietes savos spīdīgajos zārkos, izdzīvotāji no tā laika.

Kad lifts palēnināja gaitu, Trojs juta gravitācijas grūdienu, atskanēja signāls, un durvis drebēdamas atvērās. Viņš dzirdēja kņadu ārsta kabinetā, Hensons izteica pavēles savam asistentam. Trojs steidzās pa gaiteni savā treniņtērpā, uz ādas dzisa sviedri.

Ienācis sagatavošanas telpā, Trojs ieraudzīja vecu vīru. Tas bija Hals, viņš viņu atpazina no kafetērijas, atminējās, kā viņi abi bija runājuši viņa maiņas pirmajā dienā un vēl vairākas reizes pēc tam. Divi vīri no apsardzes turēja viņu pie nestuvēm uz riteņiem. Ārsts un viņa palīgs virināja skapīšus un atvilktnes, vākdami nepieciešamās lietas.

„Mans vārds ir Karltons!" rēca Hals, vecais vīrs mētāja savas tievās rokas, bet nepiesprādzētās roku siksnas nokarājās no galda un šūpojās pie katras viņa kustības. Trojs pieņēma, ka tie viņu bija kaut kā apdullinājuši, lai varētu ievilkt liftā; viņš prātoja, vai Hals pats ir izlauzies brīvībā vai tie pie viņa atnākuši. Hensons un viņa palīgs bija atraduši meklēto un pienākuši pie ratiņiem. Ieraugot šļirci asistenta rokā, Hala acis iepletās; šķidrums tajā bija tik zils kā skaidras debesis.

Ārsts pacēla acis un ieraudzīja Troju treniņtērpā, viņš sastindzis stāvēja un vēroja visu šo ainu. Hals vēlreiz iekliedzās, ka viņa vārds ir Karltons, un, zābakiem sitoties pret galdu, turpināja spārdīt gaisu. Abi apsargi saraustīti kustējās, cenzdamies viņu noturēt.

„Palīdzēsiet?” Hensons sakostiem zobiem norūca, mēģinādams savaldīt vienu no Hala rokām.

Trojs piesteidzās pie nestuvēm un saķēra Hala kāju. Viņš stāvēja plecu pie pleca ar apsargiem un cīkstējās ar zābaku, vienlaicīgi izvairoties no spērieniem. Platajā kombinezonā Hala kājas likās tik tievas kā putnam, tomēr spēra viņš kā mūlis. Viens no apsargiem ar siksnu sasprādzēja viņa augšstilbus. Trojs ar visu svaru uzspiedās Hala lieliem, lai sargs varētu aplikt otru siksnu.

„Kas viņam kaiš?” Trojs jautāja. Redzot patiesu ārprātu, raizes par sevi pašu pēkšņi atkāpās. Vai varbūt te bija redzams, uz ko viņš virzās?

„Zāles neiedarbojas,” teica Hensons.

Vai varbūt viņš tās nedzer, nodomāja Trojs.

Ārsta asistents ar zobiem norāva debeszilās šļirces korķīti. Hala plaukstas locītava tika piespiesta pie gultas. Adata pazuda drebošajā rokā, gaiši zilais šķidrums tika ievadīts bālajā un plankumainajā miesā.

Trojs sarāvās, kad ieraudzīja, kā Hala kustīgajā rokā tiek iedurts ass tērauds, bet spēks vecā vira kājas pameta tajā pašā mirkli. Pārējie smagi elpoja, kamēr viņš ieslīga bezsamaņā, galvu noliekdams uz sāniem, vēl izdvesa pēdējo nesaprotamo kliedzienu un tad aprima dziļā nopūtā.

„Pie velna!” Trojs ar delnu notrauca sviedrus no pieres. Viņš gandrīz vai pilēja daļēji no piepūles, bet lielākoties no vājprāta ainas, kas pavērās viņa priekšā. No sajūtas, ka šādi cilvēks krīt bezsamaņā, no tā, kā iemidzinot dzīvība un griba izgaroja no viņa sperošajiem zābakiem. Paša ķermeni sagrāba pēkšņa un spēcīga trīce, kas pazuda, pirms viņš saprata, ka tā uznākusi. Ārsts paskatījās uz viņu un sarauca uzacis.

„Es atvainojos,” Hensons teica. Viņš veltīja niknu skatienu apsargiem, noveldams vainu uz tiem.

„Mums nebija nekādu problēmu viņu noturēt,” viens no tiem noteica un paraustīja plecus.

Hensons pagriezās pret Troju. Viņa sejā bija vilšanās. „Man žēl, bet jālūdz, lai jūs norakstāt šo gadījumu...”

Trojs noslaucīja seju krekla malā un pamāja ar galvu. Šādi zaudējumi, gan individuālie, gan veselu elevatoru zaudējumi, bija iepriekš paredzēti, un rezerves bija nodrošinātas, tomēr tas tik un tā bija sāpīgi.

„Protams,” Trojs atteica. Tas taču ir viņa darbs, vai ne? Parakstīt šo. Teikt šos vārdus. Sekot priekšrakstiem. Tas bija kaut kāds joks. Viņi visi lasīja rindas no lugas, ko neviens no viņiem neatcerējās. Taču Trojs sāka atcerēties. Viņš to juta.

Hensons rakņājās pa atvilktni, kas bija pilna ar veidlapām, kamēr viņa palīgs atsprādzēja Hala kombinezona lences. Apsardzes viri pajautāja, vai vēl būs vajadzīgi, vēl pēdējo reizi pārbaudīja aizturēšanas orderi, tad tika palaisti prom. Kamēr viņu zābaku soļi attālinājās lifta virzienā, viens no tiem sāka skaļi smieties par otra teikto.

Tikmēr Trojs iegrima domās, vērodams Hala atslābušo seju un viņa veco un šauro krūšu vārgo elpu. Tā bija balva par atcerēšanos, viņš nodomāja. Šis virs bija pamodies no trako nama rutīnas. Viņš nebija sajucis prātā; viņš bija pēkšņi ieguvis skaidrību. Viņš bija pavēris acis un redzējis cauri miglai.

No statīva, kas atradās pie sienas, tika noņemta planšete, pareizā veidlapa tika iegrūsta tās metāla spīlēs. Trojam tika pasniegta pildspalva. Viņš uzskribelēja savu vārdu, atdeva planšeti atpakaļ un vēroja, kā abi ārsti strādā, un prātoja, vai viņi kaut nedaudz jūtas līdzīgi kā viņš. Ja nu viņi visi spēlē vienu lomu? Ja nu ikviens šis trako mājas iemītnieks slēpj sevī tās pašas šaubas, bet neatklāj tās, jo jūtas pilnīgi vientuļš?

„Vai atskrūvēsiet, lūdzu?”

Ārsta palīgs bija nometies ceļos un grozīja kādu slēdzi pie galda pamata. Trojs redzēja, ka tas ir uz riteņiem. Asistents ar zodu norādīja uz Troja pēdām.

„Protams.” Trojs pieliecās, lai atbrīvotu riteni. Ari viņš bija iesaistīts. Tas ir viņa paraksts uz veidlapas. Tas bija viņš, kurš pagrieza slēdzlti, kas ļaus nestuvēm aizripot prom pa gaiteni, lai tās varētu aizstumt prom pa gaiteni.

Hals bija bezsamaņā, tādēļ saites tika atbrīvotas un kombinezons rūpīgi novilkts. Trojs palīdzēja novilkt zābakus, atsēja to auklas un nolika zābakus tos malā. Papīra krekls nebija vajadzīgs, tie bija paredzēti tikai nomodā esošo kauna jūtām. Tika ievietota un nostiprināta intravenozā adata; Trojs zināja, ka tā tiks savienota ar kapsulu. Viņš zināja, kāda ir sajūta, kad caur vēnām plūst ledus.

Viņi stūma nestuves pa gaiteni un apstājās pie dziļās saldēšanas kameras pamatīgajām durvīm. Trojs tās nopētīja. Likās jau kaut kur redzētas. Viņš atcerējās, ka reiz līdzīgas izmantojis kādā projektā, tikai aiz tām bija telpa, kas pilna ar iekārtām. Nē, ar datoriem.

Ārstam ievadot savu ieejas kodu, sienā pīkstēja ciparu panelis. Smagi nodunēja metāla stieņi, kas ievilkās biezajā aplodā.

„Tukšie ir galā,” teica Hensons, ar galvu norādīdamsot uz tālā gala pusi.

Garām slīdēja rindu rindas ar spīdīgām un noslēgtām gultām. Troja skatiens aizslīdēja līdz rādījumu ekrāniem pie katras kapsulas pamatnes. Tās bija zaļas, dzīvas gaismiņas, tur nebija nepieciešams izbrīvēt vietu pulsam vai sirds ritmam, tikai vārdi bez uzvārdiem, nekādas iespējas saistīt šos svešiniekus ar viņu agrāko dzīvi.

Keisija, Katrīna, Gabriela, Grečena.

Izdomāti vārdi.

Gvina. Heilija. Hetere.

Visas rindā. Viņām nebūs nekādu maiņu. Vīriešiem nebūs nekā, par ko cīnīties. Viss tiks izdarīts vienā mirklī. Iekāp glābšanas laivā, kādu brīdi pasapņo un izkāp sauszemē.

Vēl viena Hetere. Dublikāti bez uzvārdiem. Trojs prātoja, kā tas notiks. Viņš akli stūrēja starp kapsulu rindām, kamēr ārsts un tā asistents runāja par procedūru, kad perifērā redze uztvēra kādu vārdu, kas kā dūriens iztriecās cauri viņa locekļiem.

Helēna. Un vēl viena Helēna.

Trojs noņēma rokas no nestuvju malas un gandrīz nokrita. Ratiņi čīkstēdami apstājās.

„Ser?”

Divas Helēnas. Bet viņam tieši pretī, uz skaidra displeja, kas vēstīja par ļoti dziļu sasalšanu, vēl viena -

Helēna.

Trojs klupdams atkāpās no nestuvēm un Hala kailā ķermeņa. Prātā atbalsojās vecā vīra vārie saucieni, kas uzstāja, ka viņa vārds ir Karltons. Trojs noglāstīja kriokapsulas izliektos sānus.

Viņa bija šeit.

„Ser? Mums tiešām vajadzētu doties tālāk.”

Trojs ignorēja ārstu. Viņš berzēja stikla vāku, aukstums no iekšpuses plūda viņa plaukstā.

„Ser...” ’

Stiklu klāja ledains zirnekļu tīkls. Viņš noberzēja sasalušo kon-densātu, lai varētu ieskatīties iekšā.

„Mums jāievieto šis vīrietis...”

Aukstajā un tumšajā nodalījumā gulēja noslēgtas acis. Skropstas rotāja ledus kristāli. Sī bija pazīstama seja, tomēr tā nebija viņa sieva.

„Ser!”

Trojs paklupa, plaukstas atsitās pret aukstā zārka vāku, kad viņš centās nostāties taisni; atgriežoties atmiņām, rīklē sakāpa žults. Trojs dzirdēja, kā pats norīstās, juta, kā locekļi nodreb, ceļi saļimst. Viņš nokrita zemē starp divām kapsulām un mežonīgi raustījās ar putām uz lūpām, spēcīgās atmiņas cīnījās ar pēdējo medikamentu pārpalikumu.

Abi vīri baltā kliedza viens uz otru. Pret sasalušo tēraudu sitās soļi, kas pagaisa tālo, smago durvju virzienā. Ausīs skanēja drebuļi un tāla, klusa gārgšana, it kā tā nāktu no viņa paša ķermeņa.

Kas viņš bija? Ko viņš te darīja? Ko visi citi te darīja?

Sī nebija Helēna. Viņa vārds nebija Trojs.

Zābaku duna jau steidzās uz viņa pusi. Vārds bija mēles galā, bet adata jau skāra miesu.

Donijs.

Bet arī tas nebija pareizi.

Un tad pār viņu nolaidās tumsa, tā apsedza visu viņa pagātni, ko prātam bijis pārāk smagi nest.

19

2052. gads

Fultonas apgabals, Džordžija

Pār Fultonas apgabala dienvidu tālāko stūri bija nolaidies kaut kāds mūzikas festivāla, ģimenes atkalapvienošanās un štata gadatirgus sajaukums. Pēdējo divu nedēļu laikā Donalds bija vērojis, kā jaunuzceltā kodolierobežošanas kompleksa teritoriju izraibina daudzkrāsainas teltis. Piecdesmit štatu karogi plīvoja virs piecdesmit zemes iedobēm. Bija uzbūvētas skatuves, pār uzkalniem plūda nebeidzama preču un kravu parāde, golfa mašīnas un kvadracikli veidoja konvojus, kas veda pārtiku, Tuppervsare konteinerus un grozus ar dārzeņiem. Daži vilka pat nelielus, slēgtus treilerus ar mājlopiem.

Līkumotais zemnieku tirgus bija izvietots telšu un nojumju gaiteņos, kur klukstēja vistas un rukšķēja cūkas, bērni glaudīja trušus un saitēs piesietus suņus. Suņu saimnieki caur pūli veda dučiem dažādu - sugu. Tika priecīgi vicinātas astes, mitri deguni ostīja gaisu.

Kāda rokgrupa veica skaņas pārbaudi uz Džordžijas galvenās skatuves. Kad viņi pieklusa, lai noregulētu skaņu, Donalds dzirdēja, kā no Ziemeļkarolīnas delegācijas puses vējš atpūš kantrimūzikas trinkšķus. Otrā pusē kāds teica runu uz Floridas skatuves, kamēr skudru rindas pār uzkalniem veda savas kravas, bet ģimenes izklāja segas un ieturēja maltīti uz slīpo zemes bļodu malām. Tagad Donalds redzēja, ka uzkalni veido stadionus sēdēšanai, it kā būtu tam speciāli paredzēti.

Tikai viņš nespēja saprast, kurp gan tiek vestas visas šīs kravas? Šķita, ka teltīs plūstošajām rindām nav ne gala, ne malas. Kvadracikli ar saviem mazajiem kravas treileriem te braukāja jau divas nedēļas, kopš dienas, kad Donalds te bija ieradies, lai palīdzētu sagatavoties Nacionālajai partiju sanāksmei.

Viņam blakus apstājās Miks, kurš brauca ar kvadraciklu. Viņš pasmīnēja un uzgāzēja, kamēr vēl nebija atlaidis bremzes. Honda sazvārojās, riepas šķieda zemi pa gaisu.

„Gribi izmest līkumu līdz Dienvidkarolīnai?” Miks kliedza. Viņš pabīdījās uz priekšu, lai atbrīvotu Donaldam vietu uz sēdekļa.

„Vai tev pietiks benzīna, lai aizbrauktu?” Donalds pieturējās pie drauga pleca, uzkāpa uz pedāļiem un pārlika kāju pāri sēdeklim.

„Tas ir tepat aiz tā kalna, tu idiot!”

Donalds pretojās vēlmei pateikt Mikam, ka tas bija joks. Viņš turējās pie metāla rāmja sev aiz muguras, kamēr Miks nospieda gāzi un pārslēdza pārnesumus. Draugs brauca pa putekļaino ceļu starp teltīm, līdz viņi sasniedza zālainu klajumu, tad nogriezās uz Dienvid-karolīnas delegācijas pusi, no kurienes varēja redzēt Atlantas centra debesskrāpjus.

Hondai rāpjoties uzkalnā, Miks pagrieza galvu. „Kad Helēna

būs klāt?” viņš sauca.

»

Donalds paliecās uz priekšu. Viņam patika vēsais oktobra rīta gaiss, kas sitās sejā. Tas atgādināja Savannu ap šo laiku, vēsus saullēktus pie jūras. Viņš tieši domāja par Helēnu tajā brīdi, kad Miks iejautājās par viņu.

„Rīt,” viņš nokliedza. „Viņa brauks autobusā kopā ar Savannas delegāciju.”

Viņi šķērsoja uzkalna virsotni, un Miks samazināja ātrumu, lai mierīgi uzbrauktu uz kores. Viņi pabrauca garām piekrautam kvadraciklam, kas devās pretējā virzienā. Uzkalnu kores veidoja vienotu ceļu tīklu, kas vijās augstu virs katras ierobežošanas kompleksa iedobes.

Skatoties tālumā, Donalds redzēja, kā cauri visai ainavai izvi-jas ātro kvadraciklu balets. Viņš iztēlojās, ka kādudien pa plakanajiem ceļiem uzkalnu virsotnē dārdinās daudz lielāki kravas auto, kas vedīs bīstamus atkritumus un brīdinājumus par radiāciju.

Tomēr, vērojot, kā karogi plīvo virs Floridas delegācijas vienā pusē un Džordžijas štata otrā, redzot, kā slīpums izkārto apmeklētāju pūļus un ļauj visiem plaši pārredzēt katru skatuvi, Donalds nevarēja nedomāt par to, ka veiksmīgajiem negadījumiem ir kāds lielāks mērķis. Bija sajūta, ka komplekss jau no sākuma bijis paredzēts 2052. gada

Nacionalajai partiju sanāksmei, it kā tā izveidei butu bijis vēl kāds iemesls, ne tikai tā sākotnējais mērķis.

Virs Dienvidkarolīnas skatuves laiski plīvoja liels, zils karogs ar baltu koku un mēness sirpi. Miks novietoja kvadraciklu tādu pašu visurgājēju jūrā, kas ielenca uzņemšanas telti.

Sekodams Mikam caur novietoto braucamrīku rindām, Donalds ievēroja, ka viņi dodas uz kādas mazākas telts pusi, caur kuru kursēja pamatīga satiksme.

„Ko mēs te darīsim?” viņš jautāja.

Tam gan nebija lielas nozīmes. Pēdējās dienās viņi kompleksā bija darījuši nedaudz no visa. Veduši ledus maisus uz dažādu štatu bāzēm, tikušies ar kongresmeņiem un senatoriem, lai pārliecinātos, ka tiem nekā netrūkst, pārbaudījuši, vai visi brīvprātīgie un delegāti labi iekārtojušies savos treileros. Viņi darīja visu, ko Senators lūdza.

„Ai, iesim tikai nelielā ekskursijā!” Miks mīklaini noteica. Viņš pamāja, lai Donalds viņam seko nelielajā teltī, kur vienā virzienā strādnieki plūda pilnām rokām, bet ārā nāca tukšām.

Iekšienē mazā telts bija izgaismota ar prožektoriem, zāle pieplacināta pie daudzo soļu nomīdītās zemes. Betona rampa veda pazemē, strādnieki ar brīvprātīgo caurlaidēm soļoja augšup pa vienu sānu. Miks iejuka rindā, kas devās lejup.

Donalds zināja, kur viņi iet. Viņš šo rampu atpazina. Viņš aizsteidzās līdzās Mikam.

„Šī ir viena no stieņu uzglabāšanas stacijām.” Donalds nespēja noslēpt sajūsmu balsī, pat necentās to darīt. Viņš bija karsti vēlējies redzēt arī pārējos projektus, nebija svarīgi uz papīra vai dzīvē. Viņam bija pielaide tikai sava bunkura projektam; pārējās ēkas daļas palika noslēpumā tītas. „Vai mēs drīkstam tā vienkārši iet iekšā?”

It kā sniegtu atbildi, Miks devās lejā pa rampu un iejuka brīvprātīgo pūlī.

„Es viņdien gluži vai lūdzos, lai man te kaut ko izrāda,” Donalds šņāca, „bet Tūrmans sāka skandināt tās blēņas par valsts drošību...” Miks iesmējās. Pusceļā lejup pa rampu šķita, ka telts jumts ieslīd tumsā virs viņu galvām, betona sienas katrā pusē virzīja strādniekus atvērto tērauda durvju mutē.

„Citās būvēs tu netiksi iekšā,” viņam teica Miks. Viņš uzlika roku Donaldam uz muguras un pavadīja viņu caur industriālo un pazīstamo ieejas kameru. Satiksme palika lēnāka, jo cilvēkiem nācās uz maiņām ieiet un iznākt caur mazajām durvīm, kas veda tālāk. Donalds juta, ka viņa satraukums pieaug.

„Pagaidi!” Viņš palūkojās tālāk aiz durvīm. „Tas ir mans projekts!” Viņi spiedās tālāk. Miks izbrīvēja vietu cilvēkiem, kas nāca ārā. Viņš bija uzlicis roku uz Donalda pleca un veda viņu tālāk.

„Ko mēs te darām?” Donalds jautāja. Viņš varēja apzvērēt, ka viņa bunkura projekts ir izbūvēts ielokā, kas piešķirts Tenesijai. Varbūt viņš bija visu sajaucis, jo šajās divās nedēļās bija tik daudz pēdējā brīdī veiktu izmaiņu.

„Anna man teica, ka tu esi noraustījies un izvairījies šo vietu izstaigāt.”

„Kādas muļķības!” Donalds apstājās pie ovālās lūkas. Viņš pazina katru kniedi. „Kāpēc viņa tā teica? Es biju šeit. Es pārgriezu sasodīto lenti.”

Miks pastūma viņu no mugurpuses. „Ej! Tu kavē rindu.”

„Es negribu.” Viņš izlaida vēl pāris cilvēkus. Strādnieki Mikam aiz muguras sāka mīņāties, rokās turēdami smagus Tuppervsare konteinerus. „Es redzēju augšējo stāvu,” Donalds taisnojās. „Ar to pietika.” Draugs vienu plaukstu piespieda pie viņa spranda un otrā sagrāba plaukstas locītavu. Kad viņa galva tika pieliekta, Donaldam nācās iet iekšā, citādi viņš būtu nokritis ar seju pa priekšu. Viņš centās aizsniegt iekšdurvju aplodu, bet Miks turēja viņa roku.

„Es gribu, lai tu redzi, ko esi uzcēlis” draugs teica.

Donalds iespraucās apsardzes birojā. Abi ar Miku pakāpās malā, lai palaistu garām sastrēgumu, ko bija radījuši.

„Esmu skatījies uz šo sasodīto bunkuru katru dienu trīs gadu garumā,” teica Donalds. Viņš aptaustīja kabatu, kurā bija ielicis zāles, un iedomājās, ka viņš jau tagad varētu iedzert vēl vienu kapsulu. Viņš neizstāstīja Mikam, kā visu laiku, pie tā strādājot, piespiedis sevi iztēloties, ka šis projekts tiks būvēts virs zemes, ka tas būs debesskrāpis, nevis zemē ierakts salmiņš. Nepastāvēja ne mazākā iespēja, ka viņš varētu atklāt savam labākajam draugam, kādas šausmas izjūt šobrīd, kad virs galvas ir desmit metri zemes un betona. Viņš stipri Šaubījās, ka Anna lietojusi vārdu „noraustījās”, bet tieši to viņš arī bija izdarījis tūlīt pēc tam, kad beidzās ceremonija ar lentes pārgriešanu. Kamēr Senators vadāja amatpersonas pa kompleksu, Donalds bija uzkāpis augšā, lai tikai redzētu zālainu lauku un zilas debesis virs tā.

„Tas tiešām ir sasodīti svarīgi,” teica Miks. Viņš uzsita knipi Donaldam degungalā. Garām slīdēja divas strādnieku rindas. Aiz tām nelielā telpā sēdēja kāds vīrs, vienā rokā turēdams otu, bet otrā — krāsas bundžu. Viņš krāsoja tērauda restes pelēkā krāsā. Tehniķis aiz viņa sienā saslēdza kaut kāda milzīga ekrāna vadiņus. Ne viss izskatījās precīzi tā, kā Donalds bija paredzējis rasējumos.

„Donij, uzklausi mani! Es runāju ļoti nopietni. Šodien ir pēdējā diena, kad varajn to izrunāt, labi? Es gribu, lai tu redzi, ko esi uzcēlis.” Mika nemitīgais un viltīgais smīns bija pazudis, uzacis izliektas. Viņš izskatījās gandrīz vai skumjš. „Vai tu, lūdzu, ienāksi iekšā?”

Dziļi ievilkdams elpu un cīnīdamies ar vēlmi skriet ārā pie pakalniem un svaigā gaisa, prom no nospiedošajiem pūļiem, Donalds piekrita. Tas bija Mika skatiena dēļ, tās sajūtas dēļ, ka viņš grib ar Donaldamu parunāt par kādu tuvu cilvēku, kurš gājis bojā, par kaut ko ārkārtīgi nopietnu.

Kad Donalds pamāja, Miks pateicībā uzsita viņam pa plecu.

„Uz šo pusi.”

Miks veda viņu uz centrālo šahtu. Viņi izgāja caur kafetēriju, kas šobrīd tika izmantota. Tas bija loģiski. Strādniekiem bija pusdienas pārtraukums, viņi sēdēja pie galdiem un ēda no plastmasas traukiem. No virtuvēm plūda ēdiena smarža. Donalds iesmējās. Viņš nekad nedomāja, ka tās vispār tiks izmantotas. Atkal šķita, ka milzīgais pasākums devis šai vietai kādu pielietojumu. Tas Donaldu patiešām iepriecināja. Viņš iedomājās par to dienu, kad viss komplekss būs tukšs, visi strādnieki skraidīs kaut kur ārā, neitralizēdami radioaktīvos stieņus, kamēr šī milzīgā ēka, debesskrāpis, kas būtu šķēlis mākoņus, ja atrastos virs zemes, stāvēs šeit pilnīgi tukšs.

Aiz īsa gaiteņa flīzes nomainīja rievotas metāla plāksnes, un tieši caur kompleksa sirdi dziļumos ietiecās plats cilindrs. Annai bija taisnība. To tiešām bija vērts redzēt.

Viņi aizgāja līdz centrālās šahtas margām, un Donalds apstājās, lai palūkotos tām pāri. Milzīgais augstums lika uz mirkli aizmirst, ka viņš atrodas pazemē. Otrā kāpņu laukuma pusē grabēja konveijera lifta mehānisms, kas cēla pār malu nebeidzamu rindu ar plakanām kravas tvertnēm. Tas atgādināja Donaldam ūdensdzirnavu ratu. Tvertnes apgriezās un nogrima atpakaļ ēkas dziļumos.

Katrs no ārpuses ienākušais strādnieks iecēla savus atnestos konteinerus vienā no tvertnēm, pagriezās un gāja ārā pēc jaunas kravas. Donalds meklēja, kur palicis Miks, un redzēja, kā draugs nozūd kāpnēs.

Steidzoties pakaļ, viņam uz papēžiem mina bailes tikt apraktam dzīvam.

„Hei!”

Apavi lipa pie svaigi krāsotajiem pakāpieniem, to rombveida reljefs neļāva viņam steigā paslīdēt. Viņš panāca Miku, kad abi bija apgājuši pilnu apli ap biezo kolonnu, kas ietiecās ēkas dziļumā. Aiz margām rēgaini laidās lejā Tuppervuare plastmasas konteineri, pilni ar pārtikas un citām rezervēm, Donalds domāja, ka tās sapūs un nekad netiks izmantotas.

„Es negribu iet dziļāk,” viņš uzstāja.

„Vēl divus līmeņus zemāk,” Miks sauca, pacēlis galvu. „Saņemies, vecīt, es gribu, lai tu redzētu!”

Donalds mēmi paklausīja. Vēl ļaunāk būtu vienam pašam kāpt augšup.

Uz pirmā sasniegtā kāpņu laukuma pie konveijera stāvēja strādnieks ar kaut kādu pistoli. Kad garām slīdzēja konteiners, viņš ar dūcošo skeneri uzspīdināja sarkanu gaismu uz tā sānaiem. Strādnieks atbalstījās pret margām un gaidīja nākamo kasti, kamēr iepriekšējā turpināja saraustīto ceļu lejup.

„Vai esmu kaut ko palaidis garām?” Donalds jautāja. „Vai joprojām neesam iekļāvušies kaut kādā termiņā? Kas te notiek ar tiem krājumiem?”

Miks pakratīja galvu. „Termiņi, netermiņi,” viņš teica.

Vismaz Donaldam šķita, ka draugs tā teicis. Miks šķita aizdomājies.

Viņi novirpuļoja vēl vienu līmeni zemāk, starp viņiem un izeju augšgalā iespraucās desmit metri dzelzsbetona, un viņi atradās apmēram vēl deviņus metrus dziļāk..Donalds šo stāvu pazina. Un ne tikai no rasējumiem, ko bija uzzīmējis. Viņi bija izstaigājuši šādu stāvu rūpnīcā, kur tas tika uzbūvēts.

„Esmu te jau bijis,” viņš teica Mikam.

Draugs pamāja. Viņš aicināja Donaldu sekot pa gaiteni, līdz viņš nogriezās. Miks šķietami nejauši izvēlējās vienas no durvīm un atvēra tās Donaldam. Lielākā stāva daļa tika izgatavota iepriekš un tad iecelta būvē ar ceļamkrānu. Ja šis nebija tas pats stāvs, pa kuru viņi bija staigājuši, tad tas bija viens no daudziem, kas izskatījās tieši tāpat.

Kolīdz Donalds bija ienācis, Miks ieslēdza dzīvokļa griestu apgaismojumu un aizvēra durvis. Donalds bija pārsteigts, ieraugot, ka gulta ir saklāta. Uz krēsla bija nolikta salocītas gultasveļas kaudze. Miks paņēma gultasveļu un nolika to uz grīdas. Viņš apsēdās un ar zodu norādīja uz gultas kājgaļa pusi.

Donalds ignorēja žestu un pabāza galvu mazajā vannas istabā. „Patiesībā ir diezgan forši to redzēt,” viņš draugam teica. Tad pasniedzās un pagrieza krāna rokturi, negaidīdams, ka kaut kas notiks. Kad no krāna izšļācās tīrs ūdens, Donalds neviļus iesmējās.

„Es zināju, ka tev patiks, kad to redzēsi,” Miks klusi teica.

Donalds ieraudzīja sevi spogulī, redzēja prieku savā sejā. Viņš bija sācis aizmirst, kā acu kaktiņi liecas uz augšu, kad viņš smaida. Viņš pieskārās saviem matiem, kas bija sākuši sirmot, lai gan līdz iedomātās robežas šķērsošanai bija atlikuši vēl pieci gadi. Darbs lika viņam priekšlaicīgi novecot. Donalds jau bija baidījies, ka tā notiks.

„Apbrīnojami, ka mēs to uzbūvējām, vai ne?” Miks jautāja. Donalds pagriezās un piebiedrojās draugam šaurajā istabā. Viņš prātoja, vai pie abu novecošanas vainojams amats, kurā viņus ievēlēja, vai arī šis projekts, šis visu aprijošais milzis.

„Paldies, ka piespiedi mani nonākt lejā!” Viņš gandrīz piebilda, ka ar prieku aplūkotu arī pārējo, bet tad nosprieda, ka tas būtu par daudz. Turklāt gan jau komanda Džordžijas teltīs viņus jau meklē pa malu malām.

„Klau,” Miks teica, „es tev gribu kaut ko teikt!”

Donalds skatījās draugā, kurš laikam meklēja īstos vārdus. Viņš pameta skatienu uz durvīm. Miks klusēja. Donalds beidzot piekāpās un apsēdās gultas kājgalī.

„Kas par lietu?”

Tomēr viņš domāja, ka zina. Senators bija iekļāvis Miku vēl vienā savā projektā, tajā, kas noveda Donaldu līdz ārstu apmeklējumiem. Donalds domāja par biezo grāmatu, kuras lielāko daļu jau bija iemācījies no galvas. Miks bija darījis to pašu. Un viņš Donaldu bija atvedis šurp ne tikai tāpēc, lai ļautu aplūkot, ko viņi abi paveikuši, bet arī tāpēc, lai atrastu vietu, kur pilnīgi netraucēti varētu atklāt noslēpumus. Donalds uzsita pa kabatu, kurā glabāja savas zāles, tās, kuras neļāva domām aizklīst līdz bīstamām vietām.

,,Ei,” Donalds iesāka, „es negribu, lai tu saki jebko, kas nav paredzēts manām ausīm!”

Miks pacēla galvu, platajās acīs vīdēja pārsteigums.

„Tev nekas nav jāsaka, Mik! Pieņem, ka es zinu to, ko zini tu\”

Miks skumīgi nošūpoja galvu. „Bet tu nezini,” viņš teica.

„Tāpat pieņem. Es negribu neko zināt.”

„Man vajag, lai tu zini.”

„Es labāk ne...”

„Tas nav nekāds noslēpums, vecīt! Tas ir tikai... Es gribu, lai tu zini, ka mīlu tevi kā brāli. Un vienmēr esmu mīlējis.”

Abi sēdēja klusumā. Donalds pameta skatienu uz durvīm. Tas bija mulsinošs mirklis, tomēr, kad Donalds to dzirdēja, viņa sirdī ielija siltums.

„Klau...” Donalds iesāka.

„Es zinu, ka vienmēr esmu pret tevi skarbs,” Miks teica. „Un, pie velna, piedod par to! Es tevi tiešām apbrīnoju. Un Helēnu...” Miks novērsās sānis un paberzēja vaigu. „Esmu ļoti laimīgs, ka jums abiem iet labi.”

Donalds pasniedzās pār šauro telpu starp abiem un paspieda drauga roku.

„Tu esi labs draugs, Mik! Man prieks, ka esam šo laiku pavadījuši kopā, šos pēdējos gadus, kad abi kandidējām un būvējām šo...” Miks pamāja. „Jā. Man arī. Bet, klausies, es neatvedu tevi te lejā, lai puņķotos!” Viņš atkal pieskārās savam vaigam, un Donalds redzēja, ka draugs izslauka acis. „Vakar vakarā es runāju ar Tūrmanu. Viņš... Pirms dažiem mēnešiem viņš man piedāvāja vietu vienā komandā, vienā no augstākajām, un vakar vakarā es viņam pateicu, ka gribu, lai manā vietā esi tu.”

„Ko? Komitejā?” Donalds nespēja iedomāties, ka draugs atteiktos no amata, no jebkāda amata. „Kurā?”

Miks pakratīja galvu. „Nē, tas ir kaut kas cits.”

„Kas?” Donalds bija neizpratnē.

„Klau,” Miks iesāka, „kad tu par to uzzināsi un sapratīsi, kas notiek, es gribu, lai iedomājies par mani tieši tā, kā es tagad te sēžu!” Miks paskatījās visapkārt. Pilnīga klusuma brīdi pārtrauca ūdens pilēšana no vannas istabas krāna. „Ja es varētu būt jebkur, jebkur nākamo gadu laikā, tad es būtu šeit lejā kopā ar pirmo grupu.”

„Labi. Es īsti nesaprotu, par ko tu runā...”

„Tu sapratīsi. Tikai atceries šo, labi? Ka es mīlu tevi kā savu brāli un ka viss notiek tā, kā tam jānotiek. Neko citu es nebūtu gribējis. Ne tev, ne Helēnai.”

„Labi.” Donalds smaidīja. Viņš nevarēja saprast, vai Miks viņu āzē vai varbūt draugs no rīta sagaidīšanas teltī ierāvis par daudz Asiņainās Mērijas.

„Labs ir,” Miks pēkšņi pielēca kājās. Pēc kustībām šķita, ka viņš ir pilnīgi skaidrā. „Ejam prom. No šīs vietas man tirpas skrien pār kauliem.”

Donalds smējās. Miks atspēra vaļā durvis un izslēdza gaismas.

„Noraustījies, ja?” Donalds sauca nopakaļ draugam.

Miks nogrozīja galvu, un abi draugi devās atpakaļ pa gaiteni. Aiz muguras palika mazais, nejauši izvēlētais dzīvoklītis un tā pilošais krāns mazajā izlietnītē. Un Donalds mēģināja saprast, kā gan viss bija sagriezies otrādi, kā Tenesijas telts, kur viņš atklāšanā grieza lenti, bija kļuvusi par Dienvidkarolīnas telti. Viņš jau bija tuvu atminējumam, apziņā uzzibsnīja optisko kabeļu piegāde, to bija piecdesmit reizes vairāk nekā vajadzīgs, bet tad domu pavediens pārtrūka.

Tikmēr lejā pa milzīgo šahtu slīdēja konteineri ar precēm. Un uz augšu tukšās kastes nāca grabēdamas.

20

2110. gads Elevators 1

Trojs pamodās miglā, viņš jutās grīļīgs un dezorientēts, viņa galva pulsēja. Viņš pacēla rokas un sāka taustīt gaisu pie sejas, gaidīdams, ka atdursies pret ledainā stikla auksto virsmu, izliektā tērauda spiedienu, ka būs nolemts dziļajai saldēšanai. Tā vietā rokas juta tikai tukšu gaisu. Pulkstenis, kas stāvēja blakus gultai, rādīja, ka ir nedaudz pāri trijiem naktī.

Trojs piecēlās sēdus, viņam kājās bija treniņtērpa šorti. Viņš nespēja atcerēties, ka vakar būtu pārģērbies, nespēja atcerēties, kā aizgājis gulēt. Nolicis pēdas uz grīdas, viņš atbalstīja elkoņus pret ceļiem, ielika galvu plaukstās un kādu brīdi palika nekustīgi sēžam. Viss ķermenis sāpēja.

Pēc pāris minūtēm Trojs tumsā apģērbās, aizsprādzēja savu kombinezonu. Gaisma nenākt« par labu galvassāpēm. Šo pieņēmumu nebija nepieciešams pārbaudīt.

Aiz durvīm gaiteņa gaisma joprojām bija uz nakti apslāpēta, tā bija tikai tik spoža, lai kāds varētu atrast ceļu uz kopējām vannas istabām. Trojs zagās prom pa gaiteni un devās uz liftu pusi.

Viņš nospieda pogu „uz augšu”, vilcinājās, īsti nevarēja saprast, vai tas ir pareizi. Tad nospieda arī pogu „uz leju”.

Bija pārāk agrs, lai ietu uz kabinetu, ja vien Trojs negribēja nosist laiku pie datora. Viņš nebija izsalcis, bet varētu uziet augšā un vērot saullēktu. Tur būs vēlā maiņa, kas dzers kafiju. Vai arī viņš varētu doties uz atpūtas telpu paskriet. Bet tas nozīmētu, ka jāiet atpakaļ uz istabu, lai pārģērbtos.

Lifts nopīkstēdams apstājās, bet Trojs vēl nebija izlēmis. Izdzisa abas gaismas. Viņš varēja braukt gan uz augšu, gan uz leju.

Trojs iekāpa iekšā. Viņš nezināja, kurp doties.

Lifta durvis aizvērās. Tas viņu pacietīgi gaidīja. Galu galā, Trojs iedomājās, ka pēc laiciņa lifts droši vien aizslīdēs uz kādu citu

izsaukumu, uzņems pasažieri, kuram būs mērķis, kādu, kuram būs skaidrs galapunkts. Viņš varētu tur stāvēt, neko nedarīt un ļaut izlemt kādam citam.

Slidinādams pirkstus pāri pogām, Trojs mēģināja atcerēties, kas atrodas katrā līmenī. Viņš bija iegaumējis daudz ko, bet bija sajūta, ka ne viss iegaumētais ir viņam pieejams. Trojs izjuta pēkšņu vēlmi doties uz atpūtas telpu, lai skatītos televizoru un vienkārši ļautu aizritēt stundām, līdz viņam būs kaut kur jāiet. Tāda bija paredzētā maiņas norise. Jāgaida un tad jādara. Jāguļ un jāgaida. Jāsagaida vakariņas, pēc tam jāsagaida gulētiešanas laiks. Un vienmēr skats jāvērš uz beigām. Nebija nekā, pret ko dumpoties, tikai rutīna.

Lifts sakustējās. Trojs atrāva roku no pogām un atkāpās. Nevarēja redzēt, uz kurieni tas dodas, bet likās, ka uz leju.

Jau pēc dažiem stāviem tas apstājās. Durvis atvērās kādā no zemāko dzīvokļu līmeņiem. Pazīstama seja no kafetērijas, vīrs, kurš bija ģērbies reaktora sarkanajā kombinezonā, pasmaidīja un iekāpa liftā.

„Labrīt!” viņš sveicināja.

Trojs palocīja galvu.

Vīrietis pagriezās un nospieda vienu no zemākajām pogām, kas apzīmēja kādu no reaktora līmeņiem. Viņš paskatījās uz displeju, kurā bija redzams tikai viņa nospiestais līmenis, un jautājoši palūkojās uz Troju.

„Jūs jūtaties labi, ser?”

„Hmm? Jā.”

Trojs paliecās uz priekšu un nospieda sešdesmit astotā līmeņa pogu. Vīrieša raizes par viņa pašsajūtu droši vien lika Trojam iedomāties par ārstu, lai gan Hensons sāks darbu tikai pēc vairākām stundām. Bet viņu urdīja kaut kas cits, viņš juta, ka viņam kaut kas ir jāredz, sapnis, kas slīd ārā no rokām.

„Droši vien pirmoreiz kārtīgi nenospiedās,” viņš paskaidroja, " palūkodamies uz pogu.

„Mmm!”

Divus līmeņus viņi brauca klusējot.

„Cik jums vēl atlicis?” jautāja reaktora mehāniķis.

„Man? Tikai vēl pāris nedēļas. Un cik jums?”

„Es tikai pirms nedēļas tiku laukā. Bet šī ir mana otrā maiņa.” „Aktā?”

Gaismiņas stāvus skaitīja uz leju, bet skaitļus — uz augšu. Trojam tas nepatika, viņam šķita, ka zemāko līmeni vajadzētu numurēt kā pirmo. Viņiem vajadzētu skaitīt no lejas uz augšu.

„Vai otrā maiņa ir vieglāka?” viņš pajautāja. Jautājums paspruka pats no sevis. It kā tā Troja daļa, kas gribēja zināt, būtu spēcīgāka par to, kas lūdzās pēc klusuma.

Mehāniķis brīdi apdomājās.

„Es nevarētu teikt, ka tā ir vieglāka. Varbūt... ne tik neērta?” Viņš klusi iesmējās. Gravitācijas spiediens Troja ceļgalos ļāva saprast, ka viņi ir klāt. Atskanēja signāls, un durvis atvērās.

„Lai laba maiņa!” novēlēja mehāniķis. Viņi nebija nosaukuši savus vārdus. „Ja vairs netiekamies.”

Trojs pacēla plaukstu. „Līdz nākamajai reizei,” viņš teica. Vīrietis izkāpa, un durvis aizklāja skatu uz elektrostacijas gaiteņiem. Lifts dūkdams turpināja slīdēt zemāk.

Durvis nozvanīja un atvērās medicīnas līmenī. Trojs izkāpa un dzirdēja balsis gaitenī. Trojs klusi spēra soļus pa flīzēm, un balsis kļuva skaļākas. Sievietes balss. Tā nebija saruna; tā bija veca kinofilma. Trojs pabāza galvu galvenajā kabinetā un redzēja, ka tur ar muguru pret viņu uz nestuvēm bija atgūlies vīrietis, kurš skatījās stūrī novietoto televizoru. Trojs uz pirkstgaliem aizlavījās garām, lai viņu netraucētu.

Gaitenis priekšā sadalījās. Viņš iztēlojās telpu izkārtojumu, redzēja prātā trijstūrveida glabātavas, dziļās saldēšanas zārku rindas, šļaukas un caurules, kas no sienām stiepās uz to pamatiem, no pamatiem uz cilvēkiem, kas gulēja zārkos.

Viņš apstājās pie vienām no smagajām durvīm un mēģināja ievadīt savu ieejas kodu. Gaismiņa no sarkanas pārvērtās zaļā. Viņš nolaida roku, negāja iekšā, nejuta tādu vēlmi, viņš tikai gribēja pārbaudīt, vai tas darbojas.

Tā Trojs pagāja garām vēl pāris durvīm šajā gaitenī. Vai viņš jau nesen nebija te? Vai viņš kādreiz ir bijis kaut kur citur? Viņa roka nodrebēja. Viņš atrofija piedurkni un redzēja asins plankumu, sarkanu apli ap mazu dūrienu.    >

Ja bija noticis kaut kas slikts, viņš to nespēja atcerēties. Šī daļa viņā jau atkal bija nosmacēta.

Sakārtojis piedurkni, Trojs izmēģināja savu kodu vēl vienā durvju panelī un gaidīja, līdz iedegsies zaļā gaismiņa. Kaut kas viņu sauca. Šoreiz Trojs nospieda durvju atvēršanas pogu. Viņš nezināja, kas tas ir, bet viņam tur iekšā bija kaut kas jāredz.

21

2052. gads

Fultonas apgabals, Džordžija

Sanāksmes rītā cilvēku veidotos kalnus mērcēja viegls lietutiņš, svaigā zāle kļuva gluma, bet kopumā tas nemazināja svētku noskaņojumu. Stāvlaukumos celtniecības tehniku un dubļiem klātus pikapus bija nomainījuši simtiem īrētu autobusu un saujiņa smalku, melnu limuzīnu, kas bija nošļakstīti ar dubļiem.

Zemes laukums, uz kura izvietotajos treileros bija mitinājušās celtnieku komandas, tagad bija nodots štatu komiteju biedru, brīvprātīgo, delegātu un amatpersonu rīcībā, kas bija nedēļām ilgi strādājuši, lai šī diena izdotos. Pa teritoriju bija izkaisītas sagaidīšanas teltis, kas kalpoja par pasākumu koordinatoru štābiem. No autobusiem caur kompleksa apsardzes caurlaides punktivpūļiem plūda jauni apmeklētāji. Masīvie žogi ar dzeloņdrāšu lokiem šķita pārāk milzīgi un neiederīgi sanāksmes teritorijā, bet bija pilnīgi atbilstoši radioaktīvu materiālu glabātuvei. Šīs barjeras un vārti aizturēja protestētāju pūli, kurā bija apvienojušās divas grupas: labējie, kas nebija mierā ar kompleksa tagadējo pielietojumu, un kreisie, kas uztraucās par to, kā komplekss tiks izmantots nākotnē.

Vēl nekad Nacionālā partiju sanāksme nebija noritējusi ar tādu enerģiju un piesaistījusi tik daudz cilvēku. Aiz koku galotnēm vīdēja Atlantas centrs, bet šķita, ka pilsēta ir tālu prom no pēkšņās kņadas Fultonas apgabala dienvidu malā.

Donalds drebinājās zem sava lietussarga kāda paugura galā un pārlūkoja cilvēku jūru, kas pulcējās pār uzkalniem, šūpodami un vicinādami lietussargus, viņi kā ūdens vaboles plūda uz skatuvēm, virs kurām plīvoja viņu štatu karogi.

Kāds pūtēju orķestris kaut kur dārdināja mēģinājumu un maršēja vēl vienā uzkalnā, dubļu kaudzē. Gaisā bija nojauta, ka pasaule mainīsies, jo prezidenta kandidatūrai tika izvirzīta sieviete, Donalda dzīves laikā kaut kas tāds notika tikai otro reizi. Ja varēja ticēt aptaujām, šai kandidātei bija ļoti lielas izredzes uzvarēt vēlēšanās. Ja vien nenotiks kāds neparedzēts pavērsiens Irānas karā, tad tiks sasniegts vēsturisks pagrieziena punkts, tiks sašķaidīti pēdējie stikla griesti. Un tas notiks tieši šeit, šajās lielajās zemes iedobēs.

Caur stāvlaukumu slīdēja arvien jauni autobusi un izlaida pasažierus. Donalds izvilka savu telefonu un paskatījās, cik ir pulkstenis. Ekrānā joprojām bija redzama tīkla kļūmes ikona, jo sakarus traucēja milzīgais noslogojums. Viņš bija pārsteigts, ka, tik rūpīgi izplānojot citas nianses, komiteja nebija iedomājusies par mobilajiem sakariem un uzcēlusi vienu vai divus rezerves torņus.

„Kongresmeni Kīn?”

Donalds iztrūkās un ieraudzīja, ka pa kori uz viņa pusi nāk Anna. Viņš paskatījās lejā uz Džordžijas skatuvi, bet neredzēja nekādu transportlīdzekli, ar ko viņa būtu atbraukusi. Donalds bija pārsteigs, ka Anna vienkārši ar kājām uzkāpusi augšā. Tomēr viņai bija raksturīgi izvēlēties grūtākos ceļus.

„Nevarēju saprast, vai tas esi tu,” viņa smaidīdama teica. „Šeit visiem ir vienādi lietussargi.”

„Jā, tas esmu es.” Viņš dziļi ievilka elpu, jo krūtīs joprojām kaut kas salecās ikreiz, kad viņš ieraudzīja Annu, it kā katra saruna varētu radīt nepatikšanas.

Anna pienāca tuvāk, gaidīdama, ka viņš padalīsies ar savu lietussargu. Donalds pārlika to otrā rokā, lai viņai būtu vairāk vietas, tikmēr lietus smidzināja uz viņa nenosegtās rokas. Viņš ar skatienu pārmeklēja autobusu stāvlaukumu un bezcerīgi meklēja Helēnu. Viņai jau tagad vajadzēja būt klāt.

„Te būs tāda nekārtība,” Anna teica.

„Teica jau, ka laiks noskaidrosies.”

Kāda sieviete uz Ziemeļkarolīnas skatuves pārbaudīja mikrofonu. „Tad jau redzēsim.” Šai agrajā rītā stipri pūta vējš. Agrā rīta brāzmā Anna ciešāk ietinās mētelī. „Vai Helēna neieradīsies?”

„Ieradīsies. Senators Tūrmans uzstāja. Viņa nebūs sajūsmā, kad ieraudzīs, cik te ir daudz cilvēku. Viņai nepatīk pūļi. Un par dubļiem viņa arī nepriecāsies.”

Anna iesmējās. „Pēc šī pasākuma es par zemes stāvokli vairs neuztrauktos.”

Donalds iedomājās radioaktīvo atkritumu kravas, kas šeit tiks glabātas. „Tā gan.” Viņš saprata, ko Anna ar to gribēja teikt.

Viņš skatījās lejā no kalna, kur atradās Džordžijas skatuve. Šodien tur pirmo reizi notiks Nacionālā delegātu sanāksme, visi svarīgākie cilvēki atradīsies zem viena jumta. Aiz skatuves, starp kūpošajām ēdināšanas teltīm, no zemes vīdēja mazs betona tornītis ar antenu jūkli tā virsotnē, tas bija vienīgais, kas liecināja par pazemes bunkuru zem apmeklētāju kājām. Donalds iedomājās, kāds darbs vēl būs jāiegulda, lai aizvāktu visus karogus un izmirkušos vimpeļus, līdz beidzot varēs ievest pirmo iztērētās degvielas stieni.    ^

„Kļūst savādi, kad iedomājos, ka vairāki tūkstoši Tenesijas štata cilvēku mīņājas pa virsu kaut kam, ko mēs esam uzprojektējuši,” Anna ieminējās. Viņas roka berzējās gar Donalda elkoni. Viņš stāvēja nekustīgi un prātoja, vai tas notika nejauši. „Es būtu gribējusi, lai tu to apskati pamatīgāk.”

Donalds nodrebēja vairāk gan aiz pūlēm nekustēties nekā no aukstā un mitrā rīta gaisa. Viņš nebija nevienam izstāstījis par vakardienas ekskursiju kopā ar Miku. Tā šķita pārāk svēta. Viņš droši vien par to pastāstīs Helēnai, bet vairāk nevienam. „Tas ir vājprāts, ka tik daudz laika tika ieguldīts projektā, ko neviens nekad neizmantos,” viņš teica.

Anna piekrītoši nomurmināja. Viņas roka joprojām saskārās ar Donalda elkoni. Caurlaižu kompleksā joprojām nebija ne miņas no Helēnas. Donalds iracionāli juta, ka viņam izdosies pamanīt sievu pūlī. Parasti viņam izdevās. Prātā nāca augstais balkons dzīvoklī, kurā viņi uzturējās medusmēneša laikā Havaju salās. Pat no tā viņš vienmēr atrada Helēnu, kura agri rītos gāja pastaigās gar krastmalu, lai meklētu gliemežvākus. Pludmalē varēja būt vairāki simti cilvēku, bet viņa skatienu uzreiz piesaistīja Helēna.

„Šķiet, ka vienīgais veids, kā viņi šo visu spēja uzbūvēt, bija tas, ka sniedzām viņiem atbilstošas garantijas.” Donalds atkārtoja, ko viņam bija teicis Senators, bet tas tik un tā nešķita patiesi.

„Cilvēki grib justies droši,” teica Anna. „Viņi grib zināt, ka tad, ja notiks ļaunākais, viņiem būs kāds vai kaut kas, uz ko paļauties.”

Anna atkal piespiedās pie viņa rokas. Tas noteikti nebija netīšām. Donalds juta, ka atvelk roku nost, un zināja, ka arī viņa to sajutīs.

„Es tiešām cerēju, ka redzēšu kādu no pārējiem bunkuriem,” viņš ieminējās, mainīdams tēmu. „Būtu interesanti redzēt, ko izveidojušas pārējās komandas. Tomēr man netika dota atļauja.”

Anna iesmējās. „Es arī mēģināju. Mirstu no vēlēšanās redzēt mūsu konkurentu darbu. Taču var saprast arī viņu slepenību. Šo projektu vēro ļoti daudzi.” Viņa atkal pieglaudās Donaldam, neņemdama vērā atstatumu, ko viņš starp abiem bija radījis.

„Vai tu to nejūti?” viņa jautāja, palūkodamās debesīs caur lietussarga malu. „It kā šo vietu uzraudzītu kāda milzīga acs? Es domāju, ka tā redz cauri arī visiem žogiem un sienām, kas te uzceltas, varu saderēt, ka visa pasaule seko līdzi tam, kas te notiek.”

Donalds pamāja. Viņš zināja, ka Anna nerunā par sanāksmi, bet gan par nolūku, kam šī vieta kalpos pēc tam.

„Izskatās, ka man jādodas lejā.”

Viņš pagriezās, lai sekotu Annas skatienam, un ieraudzīja Senatoru Tūrmanu, kurš ar kājām kāpa uzkalnā, turēdams rokā masīvu golfa lietussargu, kas šķieda lietuslāses viņam visapkārt. Tāpat kā šo vīru neietekmēja aizejošās desmitgades, šķita, ka viņam ir imunitāte arī pret dubļiem un traipiem.

Anna pasniedzās un paspieda Donalda roku. „Vēlreiz apsveicu. Bija prieks kopā ar tevi strādāt šajā projektā.”

„Man tāpat,” viņš teica. „No mums sanāk laba komanda.”

Viņa smaidīja. Uz brīdi viņš apsvēra, vai Anna pielieksies un noskūpstīs viņu uz vaiga. Šajā mirklī tas šķistu tikai dabiski. Mirklis atnāca un aizgāja. Anna pameta viņa sargājošo lietussargu un devās Senatora virzienā.

Tūrmans pacēla lietussargu, noskūpstīja meitas vaigu un kādu brīdi vēroja, kā viņa kāpj lejā no kalna, tad sāka kāpt augšā, lai piebiedrotos Donaldam.

Viņi stāvēja līdzās, no viņu lietussargiem klusi pilēja lietus

lāses.

„Ser!” Donalds beidzot ierunājās. Viņš tikai nesen bija sācis justies ērti šī vīra klātbūtnē. Pēdējās divas nedēļas bija gandrīz kā vasaras nometne, kurā, katru dienu satiekot vienus un tos pašus cilvēkus, ar viņiem izveidojās daudz ciešākas saites, nekā tas būtu iespējams, ik pa laikam viņus satiekot vairāku gadu garumā. Kontaktējoties piespiedu kārtā, cilvēki tiešām satuvinājās. Vairāk nekā tikai acīmredzami un fiziski.

„Nolāpītais lietus,” skanēja Tūrmana atbilde.

„Visu nav iespējams kontrolēt,” teica Donalds.

Senators noņurdēja tā, it kā tam negribētu piekrist. ,Vai Helēna vēl nav klāt?”-

„Nē, ser!” Donalds kabatā taustījās pēc telefona. „Pēc kāda brīža viņai atkal uzrakstīšu. Nevaru saprast, vai manas īsziņas viņu sasniedz vai nē, tīkls pilnīgi nestrādā. Droši vien agrāk nav pieredzēts, ka šajā apgabala nostūrī ir tik daudz cilvēku.”

„Jā, šī būs nepieredzēta diena,” Tūrmans teica. „Tāda, kāda vēl nekad nav bijusi.”

„Tas lielākoties ir jūsu nopelns, ser! Es domāju ne tikai šī kompleksa uzcelšanu, bet arī jūsu izvēli nekandidēt. Šogad šī valsts būtu jūsu rīcībā.”

Senators sāka smieties. „Tā būtu taisnība vairumā citu gadu, Donij! Bet esmu iemācījies pacelt latiņu augstāk par to.”

Donalds atkal nodrebēja. Viņš nespēja atcerēties, kad Senators viņu pēdējo reizi bija tā nosaucis. Varbūt pirmajā tikšanās reizē viņa birojā, kas notika vairāk nekā pirms diviem gadiem? Vecais vīrs šķita neierasti saspringts.

„Kad atbrauks Helēna, nāciet lejā uz štata telti un uzmeklējiet mani, sarunāts?”

Donalds izvilka telefonu un paskatījās, cik ir pulkstenis. „Jūs taču zināt, ka man pēc stundas jābūt Tenesijas teltī, vai ne?”

„Plāni ir mainījušies. Es gribu, lai tu turies māju tuvumā. Miks tur pastrādās tavā vietā, un tas nozīmē, ka tu man esi vajadzīgs šeit.” „Vai jūs esat drošs? Man bija jātiekas ar...”

„Es zinu. Tas ir svarīgi, tici man! Gribu, lai jūs ar Helēnu esat pie Džordžijas telts kopā ar mani. Un, klau...”

Senators pagriezās un ieskatījās viņam sejā. Donalds novērsa skatienu no pēdējā atbraucēju autobusa. Lietus bija nedaudz mazinājies.

„Tu šajā dienā esi ieguldījis daudz vairāk, nekā tev pašam šķiet,” Tūrmans teica.

„Ser?”

„Šodien pasaule mainīsies, Donij!”

Donaldam ienāca prātā, ka varbūt Senators ir izlaidis kādu no savām nanovannu procedūrām. Acis šķita ieplestas, un skatiens koncentrējās uz kādu punktu tālumā. Likās, ka viņš palicis vecāks. „Neesmu drošs, ka saprotu...”

„Tu sapratīsi. Mums būs arī pārsteiguma viešņa. Viņai kuru katru mirkli vajadzētu būt klāt.” Viņš pasmaidīja. „Pusdienlaikā sāks dziedāt valsts himnu. Pēc tam notiks aviācijas paraugdemonstrējumi. Es gribu, lai to laikā tu esi tuvumā.”

Donalds pamāja. Viņš jau bija sapratis, kad neko nejautāt un vienkārši darīt to, ko Senators no viņa gaida.

„Jā, ser!” aukstumā drebēdams, viņš noteica.

Senators Tūrmans devās prom. Uzgriezis skatuvei muguru, Donalds pētīja pūli, kas izkāpa no pēdējā autobusa, un brīnījās, kur palikusi Helēna.

22

2110. gads Elevators 1

Trojs soļoja gar kriokapsulu rindām, it kā zinātu, uz kurieni dodas. Tas bija līdzīgi kā ar nejauši nospiesto pogu liftā, kas atvedusi viņu uz šo stāvu. Uz paneļiem bija izdomāti vārdi. Viņš to kaut kā zināja. Trojs atcerējās, kā bija izdomājis savu vārdu. Tas bija kaut kādā veidā saistīts ar viņa sievu, viņš to izdomāja, lai viņu godinātu vai varbūt radītu slepenu un aizliegtu saikni, kas kādu dienu ļautu atcerēties.

Tas viss gulēja tālā pagātnē, dziļi miglā, aizmirstā sapnī. Pirms viņa maiņas bija notikušas apmācības. Tika lasītas un pārlasītas jau zināmas grāmatas. Tad viņš bija izvēlējies savu vārdu.

Trojs satrūkās no rūgtuma parādīšanās uz mēles. Garšoja pēc kūstošas kapsulas. Viņš izbāza mēli un sāka to skrāpēt ar nagiem, bet uz tās nekā nebija. Viņš ar zobiem juta čūlas smaganās, bet nespēja atcerēties, kā tās radušās.

Trojs turpināja soļot. Kaut kas nebija pareizi. Viņam nevajadzētu šīs lietas atcerēties. Viņš iztēlojās, ka ir piespiests pie nestuvēm, kāds viņu sasien, dur viņam ar adatām. Tas nebija viņš. Viņš turēja šī vīra zābakus.

Trojs apstājās pie kādas kapsulas un izlasīja vārdu. Helēna. Kaut kas nebija tā, kā vajadzētu. Viņam sagriezās iekšas, tās pieprasīja zāles. Viņš negribēja atcerēties. Tas bija slepenais brīnumlīdzeklis — nevēlēšanās atcerēties. Tās bija atmiņas, kas izzuda, atmiņas, ko zāles ietina savos taustekļos un pavilka zem ūdens. Bet nu viņā dega sīka uguns, kas ilgojās uzzināt. Tās bija tirdošas šaubas, sajūta, ka viņš atmetis kādu ārkārtīgi svarīgu daļu no sevis. Šī uguns bija ar mieru noslīcināt pārējo, lai uzzinātu atbildes.

Nošvīkstēja no stikla notrauktais ledus. Trojs nepazina šo personu, viņš devās pie nākamās kapsulas, viņš atcerējās fragmentus no apmācībām.

Atmiņā atausa gaiteņi, kas pilni ar raudošiem cilvēkiem, pieauguši vīri, kas šņukstēja, un tabletes, kas nožāvēja viņu asaras. Lielajā ekrānā bija redzami baismi mākoņi. Sievietes tika aizvestas drošībā. Gluži kā glābšanas laivās — sievietes un bērni pa priekšu.

Trojs atcerējās. Tas nebija negadījums. Viņš atminējās sarunu citā kapsulā, lielākā kapsulā, kas izskatījās pēc zāļu tabletes, par pasaules galu, kas tuvojās, par telpas izbrīvēšanu, par pasaules iznīcināšanu, pirms tā pati sevi iznīcina.

Kontrolēts sprādziens. Dažkārt bumbas tika izmantotas, lai nodzēstu ugunsgrēkus.

Trojs noslaucīja vēl vienu apsarmojušu stikla paneli. Nākamajā kamerā guļošā apveida skropstās mirdzēja ledus. Tā bija svešiniece. Viņš devās tālāk, bet tas atgriezās. Viņa roka noraustījās. Bet trīce pārgāja.

Trojs atcerējās katastrofu, bet tā tika rīkota tikai skata pēc. Patiesie draudi bija gaisā, un tie bija neredzami. Bumbas lika cilvēkiem kustēties, baidīties, lika tiem raudāt un aizmirst. Tie bija plūduši kā stikla lodītes bļodā. Nē, ne bļodā, bet piltuvē. Kāds skaidroja, kādēļ viņi tika apžēloti. Viņš atcerējās baltu miglu, skrējienu caur baltu miglu. Nāve jau bija viņos. Trojs atcerējās metālisko garšu uz mēles.

No nākamās plāksnes sarma jau bija nokasīta, to nesen kāds bija skrāpējis. Kondensācijas pērlītes lauza gaismu kā sīkas lēcas. Viņš paberzēja stiklu un jau zināja, kas toreiz notika. Iekšā viņš ieraudzīja sievieti ar kastaņbrūniem matiem, ko viņa dažkārt mēdza nēsāt mezglā. Tā nebija viņa sieva. Tā bija kāda, kura būtu gribējusi būt viņa sieva.

„Vai te kāds ir?”

Trojs pagriezās balss virzienā. Tas bija naktsmaiņas ārsts, lavierēdams starp kapsulām, viņš nāca pie Troja. Viņš saķēra roku tajā vietā, kur joprojām sūrstēja adatas dūriens. Viņš negribēja tikt saņemts ciet. Viņi nedrīkstēja likt viņam atkal aizmirst.

„Ser, jums nevajadzētu šeit atrasties!”

Trojs neatbildēja. Ārsts apstājās kapsulas kājgalī. Iekšā gulēja sieviete, kas nebija Troja sieva. Nebija viņa sieva, bet bija gribējusi būt.

„Nāciet man līdzi!” viņš mudināja.

„Es gribētu palikt,” teica Trojs. Viņš juta savādu mieru. Visas sāpes bija izgaisušas. Tas bija daudz spēcīgāk par aizmiršanu. Viņš atcerējās visu. Dvēsele beidzot bija brīva no važām.

„Es nevaru ļaut jums šeit atrasties, ser! Nāciet man līdzi! Jūs te nosalsiet.”

Trojs paskatījās uz savām pēdām. Viņš bija aizmirsis uzvilkt apavus. Viņš pacēla kāju pirkstus no grīdas... tad atkal nolaida tos lejā.

„Ser? Lūdzu!” Jaunais ārsts ar žestu norādīja uz izeju. Trojs atlaida savu roku un redzēja, ka viss notiek tā, kā tam pieklājas. Ja neviens nespārdījās, tad arī netika sasiets. Ja neraustījās drebuļos, tad netika sazāļots.

Viņš izdzirdēja steidzīgu zābaku čīkstēšanu gaitenī. Atvērtajās kameras durvīs parādījās liels un manāmi noskrējies apsardzes vīrs. Trojs pamanīja, ka ārsts dod zīmi, lai viņš nomierinās. Viņi mēģināja Troju nenobiedēt. Viņi nezināja, ka viņu vairs nav iespējams nobiedēt.

„Jūs mani sasaldēsiet pavisam,” Trojs teica. Tas bija kaut kas starp apgalvojumu un jautājumu. Tā bija atskārsme. Viņš prātoja, vai ir tāds pats kā Hals, kā Karltons, uz kuru zāles vairs nekad neiedarbosies. Viņš paskatījās uz telpas tālāko galu, zinādams, ka tur stāv tukšās kapsulas. Tur viņu apglabās.

„Tikai lēnām un mierīgi,” teica ārsts.

Viņš veda Troju uz izeju; viņš to iebalzamēs ar spilgti zilo debesu šķīdumu. Abiem soļojot klusumā, garām slīdēja kapsulas.

Durvīs stāvošais apsargs smagi elsoja, kombinezonā cilājās varenās krūtis. Nodipēja soļi, kad piesteidzās otrs sargs. Trojs saprata, ka viņa maiņa ir galā. Bija atlikušas tikai divas nedēļas. Viņam bija gandrīz izdevies.

Ārsts ar žestu norādīja, lai lielie vīri dod ceļu, viņš laikam cerēja, ka viņu palīdzība nebūs nepieciešama. Tie nostājās Trojam pie sāniem; izskatījās, ka viņi domā citādāk. Trojs tika vests pa gaiteni, viņu vadīja cerības, un sānus sagrāba bailes.

„Jūs zināt” Trojs teica ārstam, pagriezdamies, lai viņu nopētītu. „Jūs visu atceraties, vai ne?”

Ārsts nepagriezās pret viņu. Tikai pamāja.

Tā šķita kā nodevība. Tas nebija godīgi.

„Kāpēc jums ļauts atcerēties?” Trojs jautāja. Viņš gribēja zināt, kādēļ tie, kas izsniedza medikamentus, paši tos nelietoja.

Ārsts aicināja savā kabinetā. Tur bija arī viņa asistents pidžamā, kurš uz statīva jau kāra intravenozā šķidruma paku, kas pilna ar debesu zilgmi.

„Daži no mums atceras,” ārsts iesāka, „jo mēs zinām, ka tas, ko izdarījām, nebija nekas slikts.” Viņš sarauca pieri un palīdzēja Trojam uzrausties uz nestuvēm. Likās, ka viņu patiešām apbēdina Troja stāvoklis. „Mēs šeit veicam labu darbu,” viņš teica. „Mēs glābjam pasauli, nevis to iznīcinām. Un medikamenti iedarbojas tikai uz to, ko nožēlojam.” Viņš pacēla acis. „Daži no mums neko nenožēlo.”

Durvīs stāvēja apsargi. Tās bija aizsprostotas. Asistents atsprādzēja Troja kombinezonu. Viņš mēmi noskatījās.

„Lai ietekmētu to, ko mēs zinām, vajadzētu cita veida zāles,” stāstīja ārsts. Viņš no sienas noņēma planšeti. Tās žokļos nonāca papīra loksne. īsa pauze, un tad Troja rokā tika iespiesta pildspalva.

Trojs smiedamies parakstīja veidlapu par viņa paša norakstīšanu.

„Tad kāpēc es?” viņš jautāja. „Kāpēc es esmu šeit?” Viņš vienmēr bija gribējis to pajautāt kādām, kurš varētu zināt. Tās bija jauneklīgas lūgšanas, bet tagad pastāvēja iespēja, ka tās varētu tikt atbildētas.

Ārsts pasmaidīja un paņēma planšeti. Viņš droši vien vēl nebija sasniedzis trīsdesmit gadu vecumu, viņa maiņa bija sākusies pirms dažām nedēļām. Trojam pēc dažiem gadiem paliks četrdesmit. Tomēr šim jauneklim bija visas zināšanas un visas atbildes.

„Ir labi, ja par galvenajiem kļūst tādi cilvēki kā jūs,” ārsts teica, un šķita, ka viņš patiešām tā domā. Planšete atgriezās uz statīva. Viens no apsargiem nožāvājās un aizklāja muti ar plaukstu. Trojs vēroja, kā uz viņa krūtīm saplok kombinezona audums. Nags uzsita pa šļirces galu.

„Es gribētu par to padomāt,” Trojs ieminējās. Viņš juta pēkšņu panikas uzplūdu. Viņš zināja, ka tam jānotiek tik un tā, tomēr vēlējās vēl dažas minūtes palikt vienatnē ar savām domām, lai aptvertu šo īso apskaidrības mirkli. Viņš pilnīgi noteikti gribēja gulēt, tikai ne tūlīt.

Pamanījuši Troja šaubas, ieraudzījuši bailes viņa acīs, vīri durvīs sakustējās.

„Es gribētu, lai ir kāda cita izeja,” skumji noteica ārsts. Viņš uzlika roku uz Troja pleca un lēnām piespieda viņu pie galda. Apsardzes vīri pienāca tuvāk.

Kaut kas iedzēla rokā, dziļš kodiens bez brīdinājuma. Viņš palūkojās lejā un redzēja, ka vēnā ieslīd sudrabots vadiņš un ieplūst spilgti zilais šķidrums.

„Es negribu...” viņš iesāka.

Pēkšņi kādas rokas turēja viņa apakšstilbus, ceļus, uz viņa pleciem uzgūla liels svars. Bet smagumu krūtīs radīja kaut kas cits.

Caur ķermeni izplūda dedzinošs vilnis, tam tūlīt pat sekoja truls tukšums. Viņi viņu iemidzināja. Viņi viņu nogalināja. Trojs to zināja tik pēkšņi un strauji, tāpat kā to, ka viņa sieva ir mirusi, ka kaut kāda sieviete bija mēģinājusi ieņemt viņas vietu. Šoreiz viņš paliks zārkā pavisam. Un visai šai zemei, kas sakrauta viņam virs galvas, beidzot būs kaut kāda jēga.

Redzi aizmigloja tumsa. Trojs aizvēra acis, mēģināja kliegt, lai tas apstājas, bet nespēja izdvest ne skaņu. Viņš gribēja spārdīties un cīnīties pret to, bet tagad viņu turēja kaut kas spēcīgāks par cilvēku rokām. Viņš grima.

Pēdējā doma bija par viņa skaisto sievu, bet domas zaudēja saistību, tās jau ielauzās sapņu pasaulē.

Viņa ir Tenesijā, Trojs nodomāja. Viņš nesaprata, kāpēc vai kā viņš to zina. Bet viņa bija tur un viņu gaidīja. Viņa jau bija mirusi, un viņai līdzās bija izrakta bedre tieši viņam.

Trojam bija tikai vēl viens jautājums, viens vārds, ko viņš gribēja aptvert un noturēt, pirms viņš nogrimst, kāda daļa no sevis, ko paņemt līdzi dzelmē. Tas bija mēles galā kā rūgta tablete, tik tuvu, ka viņš jau juta tā garšu...

Bet tad viņš aizmirsa.

23

2052gads

Fultonas apgabals, Džordžija

Kad kareivīgie paziņojumi un kaujinieciskie ritmi piepildīja gaisu un uzkalnus izraibināja pūļi, lietus beidzot mitējās. Kamēr galvenā skatuve tika gatavota vakara noslēgumam, Donaldam izklausījās, ka īstā darbība norisināsies visos pārējos štatos. Atklāšanas grupas steidzās pie saviem instrumentiem, kvadraciklu rūkoņa apsīka, visas mazās un aizņemtās skudras atgriezās savos pūžņos.

Stāvot ieloces centrā pie Džordžijas skatuves, pārņēma viegli klaustrofobiska sajūta. Donalds juta spēcīgu vēlmi kāpt augstāk, pārredzēt visu notiekošo no kores gala. Tā vietā viņš spēja tikai iztēloties skatu, kā tūkstošiem apmeklētāju sapulcējas ap katru uzkalnu, un just politisko spriedzi visapkārt gaisā, redzēt, kā līdzīgi domājošas ģimenes apvienojas, lai svinētu solījumu, kas nesīs kaut ko jaunu.

Lai kā Donalds vēlētos svinēt jaunu sākumu kopā ar viņiem, viņš vairāk gaidīja beigas. Viņš nevarēja sagaidīt, kad sanāksme noslēgsies. Šīs nedēļas bija viņu nogurdinājušas. Viņš ilgojās pēc īstas gultas, vienatnes, sava datora, stabiliem mobilajiem sakariem, vakariņām restorānos, bet vairāk par visu viņš ilgojās pēc savas sievas.

Izzvejojis no kabatas mobilo telefonu, viņš jau atkal pārbaudīja ziņojumus. Līdz himnai bija palikušas kādas piecas minūtes, un pēc tam virs kompleksa paraugdemonstrējumus sniegs 141. aviācijas iznīcinātāju grupa. Viņš bija dzirdējis, ka kāds pieminamēja arī uguņošanu, kas uzsāks sanāksmi ar kārtīgu blīkšķi.

Telefonā bija redzams, ka pēdējais pusducis ziņojumu nav sasniedzis adresātu. Tīkls bija pārslogots, un uz riņķi griezās apaļa bultiņa, kādu viņš agrāk nekad nebija redzējis. Izskatījās, ka vismaz dažas no senākajām bija nosūtītas. Viņš meklēja sievas stāvu uzkalnu slīpumā, cerēdams ieraudzīt, kā viņa kāpj lejā un smaidu viņas sejā, ko viņš atpazītu no jebkura attāluma.

Kāds nostājās blakus. Donalds novērsās no uzkalniem un redzēja, ka viņam pie skatuves piebiedrojusies Anna.

„Tūlīt ies vaļā,” viņa klusi teica, pētīdama pūli.

Anna izskatījās un izklausījās nervoza. Varbūt tas bija tēva dēļ, kurš bija atbildīgs par norisēm uz galvenās skatuves un to, lai visi atrastos pareizajās vietās. Pametis skatienu atpakaļ, Trojs redzēja, ka cilvēki ieņem sēdvietas krēslos, no kuriem bija noslaucītas rīta lietus lāses, un ka skatītāju ir daudz mazāk, nekā sākumā bija šķitis. Droši vien viņi strādāja teltīs vai bija aizgājuši uz citām skatuvēm. Tas bija klusuma mirklis pirms...

„Lūk, kur viņa ir.”

Anna savicināja rokas. Donalds juta, kā, pagriežoties un sekojot Annas skatienam, salecas sirds. Atvieglojums jaucās ar paniku par to, ka Helēna redzēs viņu kopā ar Annu, kā viņi abi tur stāvēja līdzās un gaidīja.

Lejā no kalna noteikti nāca pazīstams stāvs. Jauna sieviete gludā, zilā uniformā, pasitusi padusē cepuri, tumšie mati sasieti ciešā mezglā.

„Šarlote?” Donalds piesedza acis no pusdienlaika saules stariem, kas spiedās caur klīstošajiem mākoņiem. Viņš noelsās, neticēdams savām acīm. Visi pārējie notikumi un raizes atkāpās, tiklīdz māsa viņus pamanīja un pamāja pretī.

„Viņa nudien paspēja par mata tiesu,” Anna nomurmināja.

Donalds piesteidzās pie sava kvadracikla un pagrieza atslēgu. Viņš iedarbināja dzinēju, uzspieda uz gāzes un aiztraucās pa mitro zāli pretī māsai.

Šarlote staroja, viņš nobremzēja uzkalna pakājē. Noslāpēja motoru.

„Sveiks, Donij!”

Māsa pieliecās, vēl pirms viņš paguva nokāpt no braucamrīka. Viņa apmeta brālim ap kaklu rokas un cieši apskāva.

Donalds atbildēja apskāvienam, uztraukdamies, ka saburzīs vai nosmērēs viņas kārtīgo uniformu. „Ko tu te dari?” viņš jautāja.

Viņa palaida Donaldu vaļā, atkāpās un nogludināja krekla priekšu. Gaisa spēku uniformas cepure atkal pazuda zem viņas rokas, ^ katra kustība kā iesakņojies un precīzs ieradums.

„Vai esi pārsteigts?” viņa jautāja. „Es domāju, ka Senators jau būs tev pateicis.”

„Sasodīts, nē! Viņš gan teica kaut ko par viešņu, bet neteica, kas tā būs. Es domāju, ka tu esi Irānā. Vai viņš to noorganizēja?”

Māsa pamāja, un Donalds juta, kā no platā smaida vaigi kļūst stīvi. Katru reizi, satiekot māsu, viņš juta prieku par to, ka viņa joprojām ir tas pats cilvēks. Asais zods un vasarraibumi uz deguna, mirdzums acīs, ko redzētās šausmas joprojām nebija apdzēsušas. Viņai tikko apritējis trīsdesmit gadu, un tas noticis otrā pasaules malā prom no ģimenes, bet Donalda prātā viņa joprojām bija jaunā pusaudze, kas iestājusies dienestā.

„Man liekas, ka man šovakar būs jākāpj uz skatuves,” viņa teica.

„Protams,” Donalds smaidīja. „Esmu drošs, ka viņi gribēs tevi nofilmēt, lai izrādītu atbalstu bruņotajiem spēkiem”

Šarlote sarauca pieri. „Ak Dievs, es esmu viens no tiem cilvēkiem, vai ne?”

Viņš smējās. „Gan jau ar tevi kopā būs arī kāds no armijas, flotes un kājniekiem.”

„Ak Dievs! Un es būšu tā laimīgā meitene

Abi smējās. Aiz uzkalniem kāda grupa beidza spēlēt. Donalds pabīdījās un teica māsai, lai kāpj virsū, iepriekš justais smagums krūtīs bija mitējies. Bija mainījušies laika apstākļi, mākoņi pašķīrušies, skatuves apklusušas, un tagad notika ģimenes satikšanās.

Viņš iedarbināja dzinēju un izbrauca pa dubļaino ceļu atpakaļ līdz skatuvei, kamēr māsa cieši turējās pie viņa pleciem. Viņi piebrauca pie Annas, māsa nolēca no kvadracikla un metās viņu apskaut. Kamēr viņas pļāpāja, Donalds izslēdza aizdedzi un pārbaudīja tālruni. Beidzot bija pienācis viens ziņojums.

Helēna: Tenesijā. Kur tu esi?

Kādu mirkli viņš bija apjucis, viņa smadzenes mēģināja saprast ziņojuma jēgu. Tas bija no Helēnas. Ko viņa darīja Tenesijā?

Apklusa pēdējā skatuve. Pēc viena vai diviem sirdspukstiem Donalds aptvēra, ka viņa nav simtiem jūdžu attālumā. Viņa bija tepat aiz uzkalna. Viņa nebija saņēmusi nevienu ziņojumu par tikšanos pie Džordžijas skatuves.

„Klau, es tūlīt būšu atpakaļ!”

Donalds iedarbināja kvadraciklu. Anna saķēra viņa roku.

„Uz kurieni tu dodies?” viņa jautāja.

Viņš pasmaidīja. „Uz Tenesiju. Man tikko atrakstīja Helēna.”

Anna palūkojās uz mākoņiem. Māsa pētīja savu cepuri. Uz skatuves uznāca jauna meitene un piegāja pie mikrofona. Viņu pavadīja karognesējs, un sēdvietas pie skatuves sāka aizpildīties, skatītāji gaidīdami staipīja kaklus.

Pirms viņš paguva kaut kā reaģēt vai iedarbināt braucamrīku, Anna pasniedzās, pagrieza atslēgu un izrāva to no aizdedzes.

„Ne tagad,” viņa teica.

Donalds juta niknuma vilni. Viņš stiepās pēc Annas rokām, pēc atslēgas, bet tā pazuda viņai aiz muguras.

„Pagaidi!” viņa šņāca.

Šarlote bija pievērsusies skatuvei. Uz tās ar mikrofonu rokā stāvēja Senators Tūrmans, viņam blakus jaunā meitene, kurai varbūt bija kādi sešpadsmit gadi. Pār uzkalniem nolaidās nāves klusums. Donalds saprata, kādu troksni būtu radījis kvadracikls. Meitene tūlīt sāks dziedāt.

Dāmas un kungi, dārgie demokrāti...

Pauze. Donalds nokāpa no braucamā, vēl pēdējo reizi palūkojās telefona displejā, tad iebāza to kabatā.

...un mūsu saujiņa neatkarīgo.

Skatītājus pāršalca smiekli. Donalds devās skrējienā pāri līdzenajam laukumam iedobes dibenā. Kurpes švīkstēja, skrienot pa slapjo zāli un plāno dubļu kārtiņu. Senatora Tūrmana balss turpināja rēkt mikrofonā:

Šodien aust jauna ēra, jauns laikmets.

Viņš galīgi nebija formā, viņa kurpes aplipa ar dubļiem.

Esam sapulcējušies vietā, kas nākotnē mums sola neatkarību...

Ticis līdz slīpumam, viņš jau bija noguris.

... un tā man atgādina vārdus, ko teicis viens no mūsu ienaidniekiem. Kāds republikānis.

Tāli smiekli, bet Donalds koncentrējās uz kāpienu.

Tas bija Ronalds Reigans, kas reiz teica, ka par brīvību ir jācīnās un miers ir balva, kas jānopelna. Klausoties šajā himnā, kas sen atpakaļ uzrakstīta, krītot bumbām un liesmās dzimstot jaunai valstij, domāsim par cenu, kas samaksāta par mūsu brīvību, un pajautāsim sev, vai iespējama pārāk augsta maksa par to, lai šī brīvība mums nekad netiktu atņemta.

Trešdaļa no ceļa bija pieveikta, un Donaldam nācās apstāties, lai atvilktu elpu. Kājas grasījās padoties ātrāk nekā plaušas. Viņš nožēloja, ka pēdējo nedēļu laikā braukājis apkārt ar kvadraciklu, kamēr citi staigājuši kājām. Viņš sev apsolīja, ka atgūs formu.

Donalds atsāka kāpienu, un balss piepildīja iedobi kā dziedošs kristāls. Tā harmoniski plūda pār robaino uzkalnu. Viņš pagriezās pret skatuvi, kur lejā valsts himnu dziedāja skaistākā no jaunajām balsīm...

Un ieraudzīja Annu, kas steidzās pa kalnu viņam pakaļ, uztraukumā saviebusi seju.

Donalds zināja, ka nu būs nepatikšanas. Viņš prātoja, vai, rāpdamies augšup kalnā, izrādījis necieņu pret himnu. Himnas laikā visiem bija jāstāv savās vietās, bet viņš to ignorēja. Donalds uzgrieza muguru Annai un devās tālāk ar divkāršu apņēmību.

.. .kopā ar vaļņiem mēs vērojām...

Viņš smējās, palicis galīgi bez elpas, un iedomājās, vai šie zemes uzbērumi varētu tikt uzskatīti par aizsargvaļņiem. Bija viegli saprast, par ko šie ieliekumi bija kļuvuši pēdējo nedēļu laikā, tie bija atsevišķi štati, kas pilni ar cilvēkiem, precēm un mājlopiem, piecdesmit štatos vienlaicīgi čaloja gadatirgus, tas viss notika šīs varenās dienas dēļ, lai pazustu uz neatgriešanos, tiklīdz komplekss sāks darboties.

...un rakešu sārtā gaisma, bumbu sprādzieni gaisā...

Viņš sasniedza kalna virsotni un plaušās dziļi ievilka svaigo, tīro gaisu. Lejā pie skatuves liegā vējā laiski plīvoja karogi. Lielajā ekrānā tika rādīts video ar meiteni, kura dziedāja par pierādījumu un būšanu joprojām tur.

Plaukstas locītavu sagrāba tvēriens.

„Nāc atpakaļ!” šņāca Anna.

Viņš elsoja. Arī Anna bija bez elpas, viņas ceļi bija nosmērēti ar dubļiem un zāli. Viņa droši vien bija paslīdējusi.

„Helēna nezina, kur es esmu,” viņš teica.

.. .kaarooogs vēēlplīnilv...

Pirms beigām atskanēja aplausi, kompliments dziedātājai. Donalda skatienu piesaistīja lidmašīnas, vēl pirms to rēkoņa sasniedza viņa ausis. Tās lidoja rombveida rakstā, spārnu galiem tikpat kā saskaroties.

„Pie velna, tūlīt pat nāc lejā!” Anna kliedza. Viņa raustīja viņa

roku.

Donalds izgrozījās no viņas tvēriena. Lidmašīnas bija piesaistījušas visu viņa uzmanību.

.. .pār brīttvības zeeeeemi...

Mīlīgā, jaunā balss pacēlās no piecdesmit zemes bedrēm un ietriecās jaudīgo iznīcinātāju, planējošo, majestātisko nāves eņģeļu, apdullinošajā rēkoņā.

„Laid vaļā!” Donalds pieprasīja, kad Anna viņu saķēra atkal un pūlējās novilkt lejā no kalna.

.. .kur drošsiržiii mīiīīīt...

Gaiss vibrēja no precīzi laikā uzsāktā paraugdemonstrējuma. Iznīcinātāji kauca, lidmašīnu rombam izjūkot un aizlokoties baltajos mākoņos.

Anna jau sāka cīnīties ar viņu, apmetusi rokas ap pleciem. Donalds atmodās no transa, ko radījuši garām lidojošie iznīcinātāji, brīnišķīgais himnas atskaņojums un pūles pamanīt sievu kaut kur ielocē, kas atradās lejā pie kājām.

„Nolāpīts, Donij, mums jātiek lejā...”

Pirmais zibsnis nāca, vēl pirms viņa paguva piesegt viņa acis ar plaukstām. Spilgts punkts redzes perifērijā, Atlantas centra pusē. Tas bija kā zibens uzliesmojums dienas laikā. Donalds pagriezās uz to pusi, gaidīdams pērkonu. Zibsnis bija pārvērties žilbinošā mirdzumā. Annas rokas bija apliktas viņam ap vidukli, viņa atmuguriski vilka viņu prom. Elsdama pieskrēja Donalda māsa, aizsedza savas acis un kliedza: „Pie velna, kas tas ir?”

Vēl viens uzliesmojums, tad redzi aizmigloja dzirksteļu sprakšķi. Visos skaļruņos iegaudojās sirēnas. Tas bija ierakstīts gaisa uzlidojumu brīdinājuma signāls.

Donaldam likās, ka ir pa pusei akls. Pat tad, kad virs zemes pacēlās sēnēm līdzīgi mākoņi, kas bija neiespējami milzīgi, lai gan bija tik tālu, viņš vēl uzreiz neaptvēra, kas notiek.

Viņas vilka Donaldu lejā no kalna. Aplausi bija pārvērtušies kliedzienos, kas pārmāca pat kaucošās sirēnu gaudas. Donalds gandrīz neko neredzēja. Viņš atmuguriski klupa un gandrīz nokrita, kad trijotne šļūca lejā pa ieloci, mitrā zāle viņus slidināja uz skatuves pusi. Briestošo sēņu pūkainās cepures cēlās arvien augstāk un augstāk, tās bija redzamas pat .tad, kad pārējie uzkalni un koki jau bija izzuduši skatienaam.

„Pagaidiet!” viņš kliedza.

Donalds kaut ko aizmirsa. Viņš nespēja atcerēties, kas tas bija. Viņš iztēlojās, ka viņa kvadracikls palicis kalna korē. Viņš to tur atstājis. Kā viņš nokļuva tur augšā? Kas notika?

„Aiziet! Aiziet! Aiziet!” Anna sauca.

Māsa nesaprata, ko darīt. Viņa bija nobijusies un apjukusi, tāpat kā Donalds. Tādu viņš māsu nekad nebija redzējis.

„Uz galveno telti!”

Donalds apgriezās, papēži slīdēja zālē, rokas bija sadurstītas zālē un dubļos, tās bija palikušas slapjas no lietus. Pa kuru laiku viņš bija pakritis?

Trijotne traucās lejā un bija sasniegusi ieloces līdzenumu, kad viņus beidzot sasniedza tāla pērkona dārds. Šķita, ka mākoņi virs

galvas bēg no sprādzieniem, tos aizstumj nedabisks vējš. Mākoņu malas zibsnīja un pulsēja, it kā vēl spertu zibens, it kā sprāgtu vairākas bumbas. Lejā pie skatuves cilvēki nebēga ārā no ieloces, tā vietā viņi plūda iekšā teltīs, viņiem ceļu rādīja brīvprātīgie, mādami ar rokām, tirgus teltis un letes tika pamestas, koka krēslu rindas bija sakritušas un apgāztas lielā jūklī, kaut kur rēja pie staba piesiets suns.

Šķita, ka daži cilvēki joprojām nebija ļāvušies panikai, viņi joprojām bija saglabājuši spriestspēju. Anna bija viena no tiem. Pie kādas mazākas telts Donalds pamanīja Senatoru, kas vadīja cilvēku plūsmu. Kur visi skrēja? Donalds nejuta savu ķermeni, tikai ļāvās plūsmai kopā ar pārējiem. Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai viņš aptvertu. Kodolsprādzieni. Klātienē pieredzēts tas, kas līdz šim pastāvējis tikai graudainos kara laika videoierakstos. īstas bumbas, kas uzsprāga īstā gaisā. Tepat. Viņš tās bija redzējis. Kāpēc viņš nebija pilnīgi akls? Vai tas vispār bija noticis?

Viņu pārņēma mežonīgas nāves bailes. Kādā prāta nostūrī Donalds zināja, ka viņi visi mirs. Pienācis gals visam. No tā nevar izbēgt/ Nevar noslēpties. Prātā nāca paragrāfi no grāmatas, ko viņš bija izlasījis, tūkstošiem iegaumēto paragrāfu. Viņš aptaustīja bikšu kabatu, meklēdams zāles, bet to tur nebija. Palūkojies pār plecu, Donalds pūlējās atcerēties, ko ir atstājis aiz muguras...

Anna un Donalda māsa pastūma viņu garām Senatoram, kura sejā bija barga apņēmības izteiksme. Palūkojoties uz meitu, viņš sarauca pieri. Donalda sejā iesitās telts pārsegs, iekšā daži piekārtie starmeši šķēla tumsu. Melnumā dzirksteļoja baltie punkti, ko redzē bija radījuši spilgtie uzliesmojumi. Cilvēki drūzmējās un spiedās, bet viņu nebija tik daudz, cik tiem vajadzētu būt. Kur palikuši visi pūļi? Viņš to nesaprata, līdz attapās, ka dodas lejā.

Betona rampa, visapkārt cilvēki, pleci stumdījās, cilvēki gārdza, kliedza, sauca viens otru, izstiepuši rokas, kamēr pūļa spiešanās tos izšķīra, vīru izšķīra no sievas, daži raudāja, citi bija pilnīgi mierīgi...

Vīrs un sieva.

Helēna!

Donalds izkliedza viņas vārdu pār pūļa galvām. Donalds pagriezās un centās grūsties pretī izbiedētajai ļaužu plūsmai. Anna un viņa māsa vilka viņu atpakaļ. No augšas spiedās cilvēki, kas mēģināja tikt lejā. Donalds bija spiests iet uz leju, iekšā dzelmē. Viņš gribēja iet lejā kopā ar sievu. Viņš gribēja noslīkt kopā ar viņu.

„Helēn!”

Ak Dievs, viņš atcerējās!

Viņš atcerējās, ko atstājis ārā.

Atkāpās panika, tās vietu ieņēma bailes. Nu viņš redzēja. Acis bija skaidras. Bet viņš nespēja pretoties nenovēršamajam spiedienam.

Donalds atcerējās sarunu ar Senatoru par to, kā viss beigsies. Gaisā zumēja elektrība, uz mēles bija miruša metāla garša, apkārt bija balta migla. Viņš atcerējās lielāko daļu grāmatas. Donalds zināja, kas tas ir, zināja, kas tagad notiek.

Viņa pasaule bija gājusi bojā.

Viņu aprija jauna.

OTRĀ MAIŅA Kārtība

24

2212. gads Elevators 1

Pēc murgos pavadītas nakts Trojs uztrūkās no miega. Pasaule bija aizdegusies, un cilvēki, kas tika nosūtīti to apdzēst, gulēja ciešā miegā. Aizmiguši un sasaluši kā līķi, tie joprojām pirkstos turēja kūpošus sērkociņus, gaisā joprojām vijās ļauno darbu pelēkie pavedieni.

Viņš bija apbedīts, ietīts tumsā, varēja sajust sava šaurā zārka cietās sienas, kas spiedās virsū no visām pusēm.

Aiz apsarmojušā stikla bija manāmi tumši apveidi, vīri ar lāpstām pūlējās viņu atbrīvot.

Likās, ka viņa plakstiņi salūzīs un saplaisās, ja viņš mēģinās tos pavērt plašāk. Acu kaktiņos bija sakrājusies sarma, tā kusa un slīdēja lejā pa vaigiem. Trojs centās pacelt rokas, lai to notrauktu, bet tās bija tik vārgas, ka neklausīja. Mēģinot pacelt roku, plaukstas locītavai pievienotā intravenozā sistēma vilka to uz leju. Viņš juta starp kājām katetru. Kad viņš no nebūtības iznira aukstumā, kņudēja katra ķermeņa šūna.

Gaisa svilpiens, un vāks atvērās. Zārka sānu pāršķēla gaismas josla, kas pletās arvien platāka, un ēnas atkāpās.

Pretī sniedzās saudzīgas ārsta un viņa asistenta rokas. Trojs mēģināja runāt, bet spēja tikai ieklepoties. Tie palīdzēja viņam piecelties sēdus un iedeva rūgto dzērienu. Bija grūti to norīt. Plaukstas bija tik vājas, rokas tik ļoti drebēja, ka viņiem nācās palīdzēt noturēt glāzi. Uz mēles bija metāla garša. Tā garšoja pēc nāves.

„Mierīgi!” tie teica, kad viņš sāka dzert pārāk ātri. Prasmīgas rokas uzmanīgi izņēma viņa ķermenim pievienotās caurulītes un intravenozo sistēmu, piespieda un pielīmēja plāksterus pie nosalušās ādas. Viņam uzvilka papīra kreklu.

„Kurš gads?” viņš jautāja balsī, kas skrapstēja kā smilšpapīrs.

„Vēl agrs,” teica ārsts, cits ārsts. Dega spilgta gaisma. Trojs samirkšķināja acis. Viņš nepazina nevienu vīrieti, kas viņu aprūpēja. Zārku jūra visapkārt pārvērtās ņirbošā miglā.

„Nesteidzieties!” teica asistents, pieliekdams tuvāk glāzīti.

Trojs ar mokām norija dažus malciņus. Viņš jutās sliktāk nekā iepriekšējā reizē. Bija pagājis ilgāks laiks. Sals bija iesūcies dziļi kaulos. Tad viņš atcerējās, ka viņa vārds nav Trojs. Viņam vajadzēja būt mirušam. No vienas puses, viņam bija žēl, ka miegs iztraucēts. Bet, no otras puses, viņš cerēja, ka ļaunāko ir nogulējis.

„Ser, atvainojiet, ka nācās jūs modināt, bet mums vajadzīga jūsu palīdzība!”

„Jūsu ziņojums...”

Abi vīrieši runāja vienlaicīgi.

„Ir radušās problēmas vēl vienā elevatorā, ser! Elevatorā 18...”

Uzradās zāļu kapsulas. Trojs ar roku atgaiņājās. Viņš vairs nevēlējās tās dzert.

Ārsts vilcinājās, sniedza pretī plaukstu ar divām kapsulām. Viņš pagriezās, lai apspriestos ar vēl kādu trešo vīrieti. Trojs mirkšķināja un centās koncentrēt skatienu. Kaut kas tika teikts. Pirksti ap kapsulām sakļāvās, un viņu pārņēma atvieglojums.

Tie palīdzēja viņam piecelties, blakus jau bija nolikts ratiņkrēsls. Aiz tā stāvēja kāds vīrs, kura mati bija tikpat balti kā kombinezons, viņam bija stūrains zods un pazīstami, dzelžaini vaibsti. Trojs viņu atcerējās. Šis vīrs modināja sasalušos.

Atbalstoties pret kapsulu, viņš iedzēra vēl vienu ūdens malku, ceļi drebēja no aukstuma un nespēka.

„Kas ir ar elevatoru 18?” čukstēja Trojs, kad glāze tika nolaista.

Ārsts sarauca pieri un klusēja. Vīrs aiz ratiņkrēsla cieši pētīja Troju.

„Es tevi pazīstu,” Trojs teica.

Baltais vīrs pamāja ar galvu. Ratiņkrēsls gaidīja Troju. Atdzīvojoties nekustīgajām ķermeņa daļām, Trojs juta, kā pakrūtē sakāpj nelabums.

„Tu esi Kausētājs,” viņš teica, lai gan tas neizklausījās īsti pareizi. Papīra krekls bija silts. Tas čabēja, kamēr tie viņa rokas ieslidināja piedurknēs. Vīri, kas darbojās ap Troju, bija manāmi satraukti. Viņi saraustīti sarunājās, viens no viņiem teica, ka iet bojā elevators, otrs piebilda, ka viņiem ir vajadzīga Troja palīdzība. Bet Troju interesēja tikai vīrs baltā. Tie palīdzēja viņam tikt līdz ratiņkrēslam.

„Vai viss ir galā?” Trojs jautāja. Viņš vēroja bezkrāsainā vīra seju, redze noskaidrojās, un balss sāka pieņemties spēkā. Viņš ļoti cerēja, ka ir visu nogulējis.

Kamēr Troju lēni iesēdināja krēslā, Kausētājs skumji nogrozīja galvu.

„Baidos, dēls,” teica pazīstama balss, „ka viss vēl tikai sākas!”

25

Lielas sacelšanās gads Elevators 18

Nāves dienas bija dzimšanas dienas. Tā viņi teica, lai remdētu palicēju sāpes. Nomirst vecs vīrs, un kāds uzvar loterijā. Bērni gauži raud, kamēr cerību pilni vecāki lej prieka asaras. Nāves dienas bija dzimšanas dienas, un neviens to nezināja labāk par Mišenu Džonsu.

Rīt būs viņa septiņpadsmitā dzimšanas diena. Rīt viņš kļūs par gadu vecāks. Rīt apritēs arī viņa mātes nāves septiņpadsmitā gadadiena.

Dzīvības un nāves cikls bija visur, tas vijās visam cauri kā lielās vītņveida kāpnes, bet nekur tas nebija tik nepārprotami, tik skaidri saskatāms kā viņā: lai varētu dāvāt dzīvību, kādam citam dzīvība tika atņemta. Un tā Mišens savu dzimšanas dienu gaidīja bez prieka, ar smagu nastu jaunajos plecos un ar domām par nāvi, nevis svinībām.

Trīs pakāpienus aiz viņa varēja dzirdēt, kā, piemērojies Mišena gaitai, sēc viņa draugs Kems, kurš stiepa otru nastas galu. Kad Ekspedīcijas nodaļa lika viņiem strādāt tandēmā, abi puiši bija metuši monētu. Kam ģerbonis, tas pirmais, un Kems bija zaudējis. Tas nozīmēja, ka Mišens varēja iet pa priekšu un garajā ceļā skaidri pārredzēt kāpnes. Turklāt tas viņam deva tiesības noteikt iešanas ātrumu, viņa drūmās domas iešanu padarīja steidzīgu.

Torīt kāpnēs nebija daudz cilvēku. Bērni vēl nebija pamodušies, lai dotos uz skolu, vismaz tie, kas skolu vēl apmeklēja. Uz darbu vilkās daži miegaini tirgotāji. No vēlajām maiņām atgriezās tehniskie darbinieki ar uzšūtiem ielāpiem uz viņu ceļgaliem un eļļas traipiem uz kombinezonu vēderiem. Kāds vīrs kāpa lejā, stiepdams daudz vairāk, nekā pieklātos kādam, kurš nav nesējs, bet Mišenam nebija noskaņojuma likt zemē savu kravu un nosvērt svešinieka nesamo. Pietika uz šo kungu nikni palūkoties, liekot viņam saprast, ka nesējs šo pārkāpumu ir pamanījis.

„Palikuši vēl trīs,” viņš pūzdams teica Kemam, kad draugi gāja garām trīsdesmit piektajam līmenim. Nesēja siksna griezās plecos, jo nasta bija patiešām smaga. Un vēl nomācošāks bija tās galapunkts. Mišens nebija iegriezies dārzos gandrīz četrus mēnešus un nebija saticis savu tēvu tikpat ilgi. Protams, brāli viņš ik pa laikam satika Ligzdā, bet kopš pēdējās reizes tik un tā bija pagājušas vairākas nedēļas. Būs neērti ierasties savas dzimšanas dienas priekšvakarā, tomēr no tā nebija iespējams izvairīties. Viņš paļāvās uz to, ka tēvs rīkosies kā vienmēr un neliksies ne zinis par šo dienu, neievēros, ka dēls ir kļuvis vecāks.

Kad trīsdesmit piektais līmenis bija aiz muguras, abi nesēji gāja garām grafīti, ar ko no vienas vietas bija noklātas visas sienas starp līmeņiem. Gaisā bija jūtama paštaisītas krāsas kodīgā smaka. Šur tur vīdēja neseni ķēpājumi, daži no tiem šķita uzkrāsoti vēl pagājušajā naktī. Pār ieliekto betona sienu, tālu aiz kāpņu margām vijās uzraksts

Šis ir mūsu Tors.

Zargonvārds, kas apzīmēja elevatoru, šķita novecojis, lai gan krāsa pat nebija nožuvusi. Tā neviens vairs nerunāja. Jau gadiem. Augstāk rēgojās daudz vecāks uzraksts^1

Notīri šito, kuces—

Tālāko aizklāja cenzējošs krāsas traips. It kā garāmgājējs, to izlasot, tāpat nevarētu iedomāties, kas bija rakstīts tukšajā vietā. Visaizvainojošākā tik un tā bija tieši pirmā daļa.

Nost ar Augšu!

Šis Mišenu sasmīdināja. Viņš to parādīja Kemam. To droši vien uzķēpājis kāds puišelis, kas dzimis kaut kur virs vidus līmeņiem un ir naida pilns, kāds nelga, kurš nespēj samierināties ar to, cik ļoti viņam paveicies. Mišens tādus pazina. Viņš pētīja visus šos uzrakstus, kas

pārkrāsoti pāri pagājušā gada grafīti un visiem tiem, kuri tur bijuši jau daudzus gadus pirms tam. Tieši šeit, starp līmeņiem, tērauda sijas no kāpnēm ietiecās cementā, ļaujot šādiem saukļiem izraibināt sienas paaudzēm ilgi.

Gals ir tuvu...

Šim Mišens soļoja garām, nespēdams neko iebilst. Gals bija tuvu. Viņš to juta kaulu smadzenēs. Viņš to dzirdēja sēcošajā elevatora graboņā, tā vaļīgajās skrūvēs, sarūsējušajās eņģēs, saskatīja tajā, kā cilvēki pēdējā laikā staigāja, ierāvuši galvas plecos un savu nesamo piespieduši cieši pie krūtīm. Tuvojās gals viņiem visiem.

Protams, tēvs smējās un nepiekrita. Pār visiem šiem līmeņiem Mišens dzirdēja tēva balsi, kas viņam stāstīja, kā cilvēki tāpat domājuši un jutušies vēl ilgu laiku pirms viņa un viņa brāļa dzimšanas, kā ikviena paaudze lepni uzskata, ka jūt to pirmā, ka tās laiks ir īpašs un ka pasaulei pienāks gals kopā ar viņiem. Tēvs teica, ka cilvēkiem tā justies liek cerība, nevis bailes. Ļaudis runāja par gaidāmo galu ar -vāji slēptiem Smaidiem uz lūpām. Viņi lūdza par to, lai nebūtu jābūt vieniem, kad pienāks viņu pēdējā stunda. Viņi cerēja, ka laime neuzsmaidīs arī pārējiem un šai pasaulē nepaliks neviens, kas varētu nākt un laimīgi dzīvot pēc tam, kad viņu vairs nebūs.

Šādas domas lika iekņudēties Mišena kaklam. Ar vienu roku viņš pieturēja siksnu, bet ar otru sakārtoja kaklautu. Viņam bija nervozs ieradums aizsegt kaklu, kad gadījās iedomāties par pasaules galu.

„Tev tur viss kārtībā?” iejautājās Kems.

„Nekāda vaina,” atsaucās Mišens, saprazdams, ka ir palēninājis gaitu. Viņš saķēra siksnu ar abām plaukstām un koncentrējās uz iešanu un darbu. Ja kaut kas bija jānes tandēmā, no ēnošanas laikiem galvā tikšķēja metronoms — tik tak, tik tak. Divi nesēji, kas darbojas saskaņoti, varēja kustēties vienā ritmā un pieveikt duci līmeņu, nejūtot kravas īsto svaru. Mišens un Kems vēl nebija tik prasmīgi. Kādam no viņiem nācās ik pa laikam pielāgot soļu ritmu vai mainīt iešanas

ātrumu, lai tas abiem sakristu. Citādi viņu krava varēja sākt bīstami svārstīties.

Viņu krava. Bija vieglāk par to domāt kā kravu. Labāk nedomāt, ka uz pleciem tika nests līķis — miris cilvēks.

Mišens iedomājās par savu vectēvu, kuru viņš nekad nebija saticis. Viņš gāja bojā 78. gada sacelšanās laikā, aiz sevis atstādams dēlu, kas turpināja darbu dārzos, un meitu, kas kļuva par strādnieci Tīrīšanas daļā. Pirms dažiem gadiem Mišena tante šo darbu pameta; viņa vairs netīrīja rūsas traipus, negruntēja un nekrāsoja kailo tēraudu. To neviens vairs nedarīja. Nevienam tas nerūpēja. Taču viņa tēvs joprojām kopa to pašu augsnes pleķīti, ko Džonsu vīrieši bija apstrādājuši paaudžu paaudzēs, vienmēr apgalvodami, ka pasaule nekad nemainīsies.

„Zini, tas vārds nozīmē kaut ko citu!” reiz teica tēvs, kad Mišens ierunājās par revolūciju. „Tas nozīmē arī periodisku atkārtošanos. Iešanu uz riņķi. Viena revolūcija, un tu esi atpakaļ tieši tur, no kurienes sāki.”

Tēvs runāja līdzīgi arī tad, kad priesteri nāca apglabāt kādu zem viņa kukurūzas. Viņš pieblietēja zemi ar lāpstu, teica, ka tāda tā dzīve ir, un ielika sēklu ar īkšķi iespiestā bedrītē.

Mišens pastāstīja draugiem par otru revolūcijas nozīmi. Toreiz viņš izlikās, ka to atklājis pats. Tas gluži labi atbilda pseidointelektu-ālajām muļķībām, kādas viņi viens otram mēdza stāstīt, vēlās naktīs sēdēdami uz tumšiem kāpņu laukumiem un no plastmasas maisiņiem ostīdami kartupeļu līmes izgarojumus.

Vienīgais, uz kuru tas neatstāja nekādu iespaidu, bija viņa labākais draugs Rodnijs. „Nekas nemainās, kamēr mēs neliekam tam mai-• nīties,” viņš toreiz nopietni teica.

Mišens prātoja, ar ko gan tagad nodarbojas viņa labākais draugs. Viņš nebija saticis Rodniju mēnešiem ilgi. Lai ko Rodnijs ēnoja IT, izskatījās, ka tas viņam liedza piedalīties sabiedriskajā dzīvē.

Mišens atsauca atmiņā labākus laikus, kad visi draugi plecu pie pleca auga Ligzdā. Viņš atcerējās, kā domājis, ka draugi paliks kopā un tepat augšā nodzīvos līdz sirmam vecumam. Viņi dzīvos tajos

pašos gaiteņos un pēc tam vēros, kā tur spēlējas pašu bērni, tāpat kā viņi savā bērnībā.

Bet katrs bija aizgājis savu ceļu. Mišens vairs nespēja atcerēties, kurš pirmais sagrāva savu vecāku cerības, ka bērns sekos viņu pēdās, tomēr ar laiku gandrīz visi draugi to bija izdarījuši. Viņi pameta mājas un izvēlējās sev citādu likteni. Santehniķu dēli uzsāka darbu dārzos. Meitenes no kafetērijas iemācījās šūt. Dārznieku dēli kļuva par nesējiem.

Mišens atminējās, kā aizejot bija dusmojies. Viņš joprojām atcerējās strīdu ar tēvu, to, kā viņš bija nometis savu lāpstu, solīdamies nekad vairs neizrakt nevienu vagu. Ligzdā viņš bija iemācījies, ka var kļūt par to, ko vien vēlas, ka pats ir sava likteņa noteicējs. Tādēļ, saju-ties nožēlojami, Mišens pieņēma, ka šo sajūtu rada dārzi, un domāja, ka pie vainas viņa ģimene.

Ekspedīcijas nodaļā viņi ar Kemu bija metuši monētu, sarunādami, ka ģerbonis ies pa priekšu, tā nu Mišens soļoja, un pret viņa kamiešiem spiedās miroņa pleci. Kad viņš pacēla galvu, lai paskatītos uz pakāpieniem sev priekšā, pakausis caur plastikāta maisu atdūrās pret līķa galvu. Dzimšanas dienas un nāves dienas sakusa cieši kopā, vienas monētas divas puses. Mišens nesa tās abas, šo nastu, kas domāta diviem. Viņš ātrā solī kāpa pār diviem pakāpieniem uzreiz, virzīdamies uz augšu pretī dārzam, kur pagājusi viņa bērnība.

26

Elevators 18

Trīsdesmit otrajā līmeni, tieši zem dārziem, atradās krimināl-meklētājas birojs, kas bija paslēpts tumšo, mitro un ar saknēm caurvīto gaiteņu pašā galā. Šajā puslīmenī bija zemi griesti. Augšā rēgojās dažādas caurules, kas nikni grabēja, tiklīdz ieslēdzās sūkņi, kas pumpēja barības vielas uz attālām un izslāpušām saknēm. Spaiņos un podos pilēja ūdens no sīkām cauruļu bojājumu vietām. Podā, kas nesen bija iztukšots, katra lāse pakšķēja ar metālisku atbalsi. Kāds cits jau bija pārplūdis. Grīdas bija slidenas, sienas mitras kā sasvīdusi āda.

Nonākuši galā, puiši uzcēla līķi uz apskrambāta metāla galda, kriminālmeklētāja parakstīja Mišena darba žurnālu. Viņa iedeva tiem dzeramnaudu par ātro piegādi, un, ieraugot papildu žetonus, no Kema sejas izgaisa īgnums par nesamērīgi ātro kāpienu. Kad viņi izgāja gaitenī, Kems novēlēja Mišenam veiksmīgu dienu un, plakšķinādams pa slapjo grīdu, aizslāja uz izejas pusi.

Mišens noskatījās, kā viņš aiziet, un jutās tā, it kā būtu daudz vecāks par draugu, kaut gan īstenībā viņš bija vecāks tikai par vienu gadu. Kems neko nezināja par vakara plāniem, par nesēju naksnīgajām tikšanās reizēm. Mišens apskauda puiku par viņa nezināšanu.

Negribēdams ierasties dārzos tukšām rokām un klausīties, kā tēvs rājas par viņa slinkumu, Mišens iegriezās remontdarbnīcā gaiteņa galā, lai palūkotos, vai no turienes kaut kas nav jāuznes augšā. Tagad dežurēja Vinters — tumsnējs vīrs ar sirmu bārdu un ķērienu uz sūkņiem. Aizdomu pilns viņš uzlūkoja Mišenu un noskaldīja, ka viņam neesot naudas, ko tērēt nesējiem. Mišens paskaidroja, ka ies augšā tik un tā un ka ar prieku kaut ko uznesīs.

„Tādā gadījumā...” Vinterss iesāka. Viņš uz skrūvgalda uzcēla lielu ūdens sūkni.

„Tieši tas, kas vajadzīgs,” viņam uzsmaidot, teica Mišens.

Vinterss samiedza acis, it kā puisis no sūkņa butu izrāvis kadu skrūvi.

Sūknis neietilpa nesēja somā, bet stiprinājuma siksnas somas ārpusē bija viegli apmest ap izvirzītajām caurulēm un stūrainajām detaļām. Vinterss palīdzēja Mišenam izbāzt rokas caur lencēm, un nu sūknis labi piegūla nesēja mugurai. Viņš pateicās Vintersam, tā izraisīdams vēl vienu raižpilnu sejas izteiksmi vecā vīra sejā, un tad devās puslīmeni augstāk. Nonākot līdz kāpnēm, mitro sienu pelējuma smaku aizstāja smilšmāla un svaigi uzraktas zemes smārds, kas atgādināja mājas un lika Mišenam atgriezties atpakaļ laikā.

Kāpņu laukums trīsdesmit pirmajā līmenī bija pilns ar cilvēkiem, kuri centās iespiesties dārzos, lai saņemtu dienišķo pārtikas devu. Nostāk no pūļa stāvēja sieviete dārznieku zaļajā kombinezonā un rokās šūpoja raudošu bērnu. Uz kombinezona ceļiem varēja redzēt augļu vācējiem raksturīgos traipus, viņa bija uztraukta, jo tikusi izsūtīta ārā no dobēm, lai nomierinātu savu trokšņaino pēcnācēju. Spiezdamies garām, Mišens dzirdēja, kā māte savam mazulim dzied pazīstamu šūpuļdziesmu. Viņa aijāja bērnu bīstami tuvu margām, un Mišenam šķita, ka mazuļa platajās acīs redzamas neviltotas bailes.

Viņš izlavierēja cauri pūlim, un bērna raudas pagaisa vispārējā kņadā. Mišens aptvēra, ka pēdējā laikā elevatorā bija ļoti maz bērnu. Ne tā kā viņa bērnībā. Pēc vardarbības, kuru pārdzīvoja iepriekšējā paaudze, bija sācies liels jaundzimušo pieplūdums, bet šobrīd to aizstāja dabīga nāve un saujiņa loterijas uzvarētāju. Tas nozīmēja mazāk raudošu zīdaiņu un mazāk laimīgu vecāku.

Beidzot Mišens izspiedās caur durvīm un nokļuva galvenajā zālē. Viņš ar kaklautu no lūpām noslaucīja sviedrus. Puisis bija aizmirsis iepriekšējā līmenī uzpildīt savu blašķi, un nu mute bija sausa. Viņa steigas iemesls tagad šķita smieklīgs. It kā viņa dzimšanas diena būtu kāds gala termiņš, līdz kuram jāpaspēj apciemot tēvu, bet pēc tam ātri jādodas prom. Tagad, kad viņu ieskāva bērnības skati un skaņas, drūmās un niknās domas pagaisa. Tās bija mājas, un Mišens necieta to, ka šeit jūtas tik labi.

Dodoties uz vārtu pusi, viņam vairākkārt kāds pamāja un sveicināja. Daži pazīstami nesēji krāva plecos maisus ar augļiem un dārzeņiem, ko nest augšā uz kafetēriju. Viņš redzēja savu tanti, kas strādāja vienā no nelielajām tirgus letēm pie apsardzes vārtiem. Pametusi savu vietu Tīrīšanas daļā, viņa sāka strādāt par tirgotāju, bet tas neatbilda likumiem, jo viņa nebija ēnojusi nevienu tirgotāju un viņai nebija nekādu tiesību ar to nodarboties. Mišens centās neskatīties uz tantes pusi; viņš negribēja tikt aizkavēts ar pamācībām, matu bužināšanu vai kaklauta iztaisnošanu.

Tālākajā stūrī aiz letēm pulcējās bariņš jaunāku bērnu, kas droši vien tirgojās ar sēklām un nemaz neizskatījās tik neuzkrītoši, kā pašiem droši vien likās. Visa šī aina galvenajā zālē izskatījās pēc otra tirgus, kur dārznieki paši tirgoja savu izaudzēto pārtiku un kur ļaudis no attāliem līmeņiem stāvēja rindās pēc pārtikas, jo baidījās, ka līdz viņu veikaliņiem un noliktavām tā nemaz nenonāks. Tās bija bailes, kuru cēlonis bija bailes, bari kļuva par pūļiem, un bija viegli iztēloties, ka tiem varētu sekot satrakotas masas.

Pie galvenajiem apsardzes vārtiem strādāja Frenkijs, garš, izstīdzējis puisis, ar kuru Mišens kopā bija uzaudzis. Mišens noslaucīja pieri ar apakškreklu, kas jau tāpat bija vēss un mitrs no sviedriem. „Sveiks, Frenkij!” viņš iesaucās.

„Mišen!” Galvas mājiens un smaids. Nekādu aizvainojumu no cita puiša, kurš jau sen beidzis ēnošanu. Frenkija tēvs strādāja IT apsardzē. Puisis bija gribējis kļūt par dārznieku, to Mišens nekādi nespēja saprast. Viņu skolotāju Vārnas kundzi tas gan ļoti iepriecināja, un viņa mudināja Frenkiju sekot saviem sapņiem. Un nu šķita ironiski, ka beigās Frenkijs dabūjis darbu dārzu apsardzē. It kā viņš nevarētu izvairīties no darba, kas viņam bija lemts.

Mišens smaidīdams pamāja uz Frenkija matiem, kas sniedzās līdz pleciem. „Vai tevi kāds aplaistījis ar augšanas līdzekli?”

Frenkijs samulsis atglauda matus aiz auss. „Vai ne? Māte draud uznākt augšā un tos nogriezt, man guļot.”

„Pasaki viņai, ka pieturēšu tevi, kamēr viņa to darīs,” Mišens smiedamies teica. „Izlaidīsi cauri?”

Sānos bija plati vārti, kas paredzēti ķerrām un ratiņiem. Mišens īsti negribēja ar milzīgo sūkni, kas bija uzkrauts viņam mugurā, spiesties cauri turniketiem. Frenkijs uzsita pa pogu, un vārti nozumēja. Mišens izspiedās tiem cauri.

„Ko tu tur stiep?” apsargs iejautājās.

„Ūdens sūkni no Vintersa. Kā tev klājies visu šo laiku?”

Frenkijs pētīja pūli aiz vārtiem. „Pagaidi vienu mirklīti!” viņš teica, ar skatienu kādu meklēdams. Divi dārznieki reģistrēja savas darba kartes un pļāpādami izgāja cauri turniketiem. Frenkijs pamāja kādam strādniekam zaļā tērpā un palūdza uz mirkli viņu aizstāt.

„Nu,” draugs teica Mišenam, „ejam pastaigāties.”

Abi senie draugi pār galveno zāli devās uz attālo, spilgto un mirdzošo fotosintēzes lampu pusi. Smaržas bija reibinošas un pazīstamas. Mišens prātoja, ko bērnības smaržas nozīmē Frenkijam, kurš bija uzaudzis ūdens attīrīšanas stacijas smirdoņā. Varbūt ūdens attīrīšanas stacijas smakas uz Frenkiju iedarbojās, tāpat kā dārzu smaržas uz Mišenu. Varbūt tās uzjundīja viņā dārgas atmiņas.

„Te notiek trakas lietas,” Frenkijs čukstus teica, kolīdz viņi bija attālinājušies no vārtiem.

Mišens pamāja. „Jā, skatos, ka parādījušās vēl pāris letes. Ar katru dienu arvien vairāk, ja?”

Frenkijs satvēra Mišena roku un palēnināja gaitu, lai viņiem būtu vairāk laika sarunai. No kādas telpas plūda svaigas maizes smarža. Ceptuve septītajā līmenī atradās pārāk tālu, lai līdz šejienei varētu nonākt silta maize, tāpēc tagad to cepa uz vietas, tāda bija jaunā lietu kārtība. Milti droši vien tika samalti kaut kur dārzu dziļumos.

„Tu taču esi redzējis, ko viņi dara augšā kafetērijā, vai ne?” jautāja Frenkijs.

„Pirms vairākām nedēļām uznesu tur kādu kravu,” stāstīja Mišens. Viņš aizbāza īkšķus aiz somas lencēm un uzrāva smago sūkni augstāk virs gurniem. „Redzēju, kā viņi pie sienas ekrāniem kaut ko būvē. Nesaskatīju, kas tas bija.”

„Viņi sāk tur audzēt pākšaugus,” teica Frenkijs. „Laikam arī kukurūzu.”

„Tad mums būs mazāk, ko nest uz turieni un atpakaļ,” domādams kā nesējs, novilka Mišens. Viņš bakstīja sienu ar zābaka purngalu. „Roukers būs nikns, kad to uzzinās.”

Frenkijs iekoda lūpā un samiedza acis. „Jā, bet vai tad Roukers nebija pirmais, kurš lejā Ekspedīcijā sāka audzēt savas pupiņas?”

Mišens paraustīja plecus. Sāka tirpt rokas. Viņš nebija radis stāvēt uz vietas ar kravu plecos, viņš bija pieradis kustēties. „Tas ir citādi,” viņš iebilda. „Tās ir uzkodas ceļam.”

Frenkijs pašūpoja galvu. „Jā, bet vai tas nav lielmanīgi no viņa puses?

„Tu domā liekulīgi?”

„Vienalga, vecīt! Viss, ko gribu teikt, ir tas, ka katrs atrod kādu aizbildinājumu. „Mēs to darām, jo to dara viņi un vēl kāds cits to iesāka. Un kas par to, ka darām to nedaudz vairāk nekā viņi?” Lūk, tāda tagad ir attieksme, vecīt! Bet tad esam pārsteigti, ka nākamais bariņš to dara nedaudz vairāk nekā mēs. Tas darbojas kā sprūdrats.” Mišens paskatījās uz tālo fotosintēzes blāzmu gaiteņa galā. „Es nezinu,” viņš noteica. „Pēdējā laikā izskatās, ka mērs visiem dod pārāk lielu brīvību.”

Draugs iesmējās. „Tu tiešām domā, ka mērs te kaut ko nosaka? Mērs ir nobijies, vecīt! Pārbijies un vecs.” Tad Frenkijs pameta skatienu pār plecu, lai pārliecinātos, ka pa gaiteni neviens nenāk. Viņš jau kopš bērnības bijis nedaudz nervozs un paranojas mākts. Kad viņš bija jaunāks, tas bija uzjautrinoši, bet tagad tas bija nedaudz skumji un satrauca apkārtējos. „Atceries, kā runājām par to, ka reiz būsim noteicēji? Ka tad viss būtu citādāk?”

„Tā tas nenotiek,” teica Mišens. „Ap to laiku, kad būsim noteicēji, paši būsim vecāki nekā viņi, mums viss būs vienalga. Un tad mūsu bērni varēs ienīst mūs par to, ka rīkojamies tikpat muļķīgi.”

Frenkijs iespurdzās, šķita, ka spriedze atstāj viņa kalsno stāvu. „Varu saderēt, ka tev taisnība.”

„Jā, klau, man jāiet, pirms nokrīt rokas!” Mišens uzrāva sūkni augstāk plecos.

Draugs uzsita viņam uz pleca. „Jā. Bija prieks tevi satikt, draugs!” „Abpusēji.” Mišens palocīja galvu un pagriezās iešanai.

,,Ā, paklau, Miš!”

Viņš apstājās un palūkojās atpakaļ.

„Tu kaut kad drīzumā taisies iegriezties pie Vārnas?”

„Jā, rīt iešu uz to pusi,” Mišens atbildēja, pieņemdams, ka izturēs šo nakti.

Frenkijs pasmaidīja. „Nodosi viņai sveicienu no manis?” „Protams,” Mišens apsolīja.

Vēl viens vārds, ko ierindot sarakstā. Ja vien viņš prasītu saviem draugiem naudu par visām ziņām, ko to uzdevumā nodod, viņš būtu sakrājis jau daudz vairāk nekā trīssimt astoņdesmit četrus žetonus, kas viņam bija tagad. Pusžetons par katru Vārnai nodoto sveicienu, un šobrīd viņam jau būtu pašam savs dzīvoklis. Nevajadzētu nakšņot starpstacijās. Bet draugu ziņas svēra daudz mazāk nekā drūmās domas, tādēļ Mišenam nebija iebildumu, ka tās aizņem vietu vjņa galvā. Tās izspieda ārā drūmo. Un Tas Kungs labi zināja, ka ar šo nastu plecos Mišens jau izstaigājis tālus ceļus.

27

Elevators 18

Aiznest sūkni, pirms viņš satiek tēvu, būtu bijis saprātīgāk un saudzīgāk pret Mišena muguru, taču viņš to bija stiepis augšā tikai tādēļ, lai vecais redzētu, kā dēls nes kravu. Tādēļ puisis devās uz stādu zālēm un to pašu audzēšanas sektoru, kur bija strādājis viņa vectēvs un droši vien arī vecvectēvs. Garām pupiņām un melleņu krūmiem, aiz ķirbjiem un kartupeļiem. Viņš ieraudzīja tēvu kukurūzas dobēs, izskatījās, ka kukurūza ir jau nogatavojusies; tēvs bija nometies rāpus un izskatījās tieši tā, kā Mišens viņu vienmēr atcerēsies, viņš ar mazu lāpstiņu rušināja zemi un ar ierastām kustībām ravēja nezāles, līdzīgi kā meitene, kas atkal un atkal ap pirkstu tin matu šķipsnu, pati to nemaz nemanīdama.

„Tēvs!”

Vecais pagrieza galvu sānis, no fotosintēzes lampu karstuma uz pieres bija izspiedušies sviedri. Ātri uzzibsnīja un nozuda smaids. No kukurūzas vagas parādījās Mišena pusbrālis Railijs, mazs, divpadsmitgadīgs sava tēva spoguļattēls, kuram rokas bija nosmērētas ar zemi. Viņš bija naskāks uz sveicināšanos un, steidzīgi rausdamies kājās, sauca: „Mišen!”

„Kukurūza izskatās labi,” Mišens teica. Smagajam sūknim spiežoties pret muguru, viņš vienu roku atbalstīja pret margām un pasniedzās, lai ar pirkstiem paburzītu kādu lapu. Mitra. Pēc dažām nedēļām vālītes varēs novākt, to smarža lika puisim atgriezties pagātnē. Viņš pamanīja kādu knisli, kas skrēja augšā pa stublāju, un ar pirkstu veikli nospieda sīko parazītu.

„Ko ta mah atnesi?” spiedza mazais brālis.

Mišens iesmējās un sabužināja brāļa tumšo matu ērkuli, ko tas mantojis no savas mātes. „Piedod, brāl’! Šoreiz viņi mani jau tāpat bija apkrāvuši.” Viņš nedaudz pagriezās, lai Railijs un viņa tēvs redzētu. Viņa brālis uzkāpa uz zemākā margu stieņa un pieliecās, lai labāk izpētītu nastu.

„Varbūt tu vari to uz mirkli nolikt zemē,” ierosināja tēvs. Viņš sasita plaukstas, lai dārgās smiltis paliktu pareizajā žoga pusē, tad pasniedzās un paspieda dēlam roku. „Labi izskaties.”

„Tu arī, tēt!” Mišens būtu izriezis krūtis un nostājies staltāk, ja vien tas viņam nedraudētu ar nogāšanos uz muguras sūkņa lielā svara dēļ. „Vai tā ir taisnība, ka tagad kafetērijā sākuši audzēt paši savus pākšaugus?”

Tēvs kaut ko noņurdēja un pašūpoja galvu. „Esmu dzirdējis, ka arī kukurūzu. Nolāpītie resursu zagļi.” Viņš iebakstīja pirkstu Mišenam krūtīs. „Tas ietekmēs arī jūs, puikas!”

Tēvs runāja par nesējiem, turklāt viņa balsij bija īpatnējs tonis. Viņa balsij vienmēr bija šis tonis.

Railijs paraustīja Mišena kombinezonu un palūdza, vai varētu paturēt brāļa nazi. Mišens izņēma asmeni no maksts un sniedza brālītim, pētīdams tēva seju, starp viņiem sabiezēja klusums. Tēvs izskatījās vecāks. Viņa āda bija ieeļļotas koksnes krāsā, tā bija kļuvusi neveselīgi tumsnēja no pārlieku ilgā darba zem fotosintēzes lampām. To sauca par „iedegumu,” un pēc tā dārznieku varēja atpazīt arī divu kāpņu laukumu attālumā.

Virs galvas no spuldzēm staroja liels karstums, un dusmas, ko Mišens nēsāja līdzi, būdams prom no mājām, pārtapa skumjās. Varēja just tukšumu, ko aiz sevis bija atstājusi māte. Tas Mišenam atgādināja par dārgo cenu, kas bija jāmaksā, lai viņš piedzimtu. Vēl skaudrāks bija žēlums, ko viņš juta pret savu veco tēvu ar sabojāto ādu un plankumiem uz deguna, kas radušies no gadiem ilgās karsēšanās lampu gaismā. Šīs pazīmes piemita visiem zaļā tērptajiem ļaudīm, kas apstrādāja zemi, liedami darba sviedrus uz elevatora miroņiem.

Prātā uzplaiksnīja viņa pirmās bērnības atmiņas: viņš bija apbruņojies ar sīku liekšķerīti, kas toreiz šķita kā milzīga lāpsta. Mišens bija spēlējies kukurūzas vagās, atdarinādams tēvu, un rakņājies pa zemi, kad tēvs nebrīdinot bija satvēris viņa plaukstas locītavu.

„Tur neroc!” viņš teica skarbā balsī. Tas notika, pirms Mišens bija redzējis pirmās bēres savā mūžā, pirms viņš savām acīm bija skatījis, kas tiek guldīts zem sēklām. Pēc tās reizes viņš iemācījās atšķirt uzkalniņus, ko veidoja tumša un uzirdināta zeme.

„Redzu, ka šie tev jau dod cilāt lielos smagumus,” iesāka tēvs, pārtraukdams klusumu. Viņš pieņēma, ka Ekspedīcijas nodaļa bija likusi Mišenam nest sūkni. Puisis viņu neizlaboja.

„Viņi ļauj mums nest to, ko spējam pacelt,” viņš teica. „Vecākie nesēji piegādā pastu. Katrs nesam to, ko varam panest.”

„Atceros, kā pats pirmo reizi beidzu ēnot,” tēvs sāka stāstīt. Viņš samiedza acis, noslaucīja pieri un ar zodu norādīja uz vagu pusi. „Iestrēgu pie kartupeļiem, bet mans vadītājs atgriezās lasīt mellenes. Divas grozā, vienu mutē.”

Atkal sākās vecās runas. Mišens vēroja, kā Railijs ar pirksta spilventiņu pārbauda naža gala asumu. Brālis pasniedzās, lai paņemtu nazi atpakaļ, bet puika izlocījās no viņa tvēriena.

„Vecākie nesēji nēsā pastu, jo viņi tā var” skaidroja tēvs.

„Tu nesaproti, par ko tu runā,” Mišens teica, skumjas bija pagaisušas, to vietā atgriezās dusmas. „Vecajiem nesējiem ir vāji ceļi, tāpēc mums jānes smagās nastas. Turklāt mana algas prēmija tiek aprēķināta pēc svara un piegādes laika, tāpēc man nav iebildumu.”

„O, jā!” Tēvs norādīja uz Mišena kājām. „Viņi tev dod prēmijas, bet tu tiem atdod savus ceļgalus.”

Mišens juta, kā saspringst žoklis un sāk svilt kakls.

„Dēls, viss, ko gribu teikt, ir tas, ka vecums nenāks viens, bet to, kas tam nāks līdzi, tu izvēlies jau tagad! Tas arī viss. Es gribu, lai tu sargi sevi.”

„Es jau sargu sevi, tēt!”

Railijs uzrāpās uz margām un, apsēdies uz pēdējā stieņa, ar atieztiem zobiem spoguļojās naža asmenī. Puikam uz deguna jau parādījās vasaras raibumiem līdzīgi plankumiņi, dārzu strādnieka iedeguma pirmā stadija. Sabojāta miesa no sabojātas miesas, kāds tēvs, tāds dēls. Un Mišens jau varēja iztēloties Railiju pēc vairākiem gadiem, kad viņš būs pieaudzis un viņam pašam būs bērni. Tas lika justies pateicīgam, ka viņš izlauzies no dārziem un uzņēmies darbu, kas pa dienu neaizlien aiz nagiem un kuru nenākas vakarā ņemt līdzi uz mājām.

„Vai piebiedrosies mums pusdienās?” jautāja tēvs, varbūt sajuzdams, ka atgrūž Mišenu.

„Ja tu neiebilsti,” Mišens atbildēja. Viņš jutās vainīgs par to, ka tēvs jau bija gaidījis, ka vajadzēs ciemiņu pabarot, tomēr Mišens bija pateicīgs, ka tas viņam pašam nav jājautā. Ja viņš neiegrieztos mājās, pamāte apvainotos. „Pēc tam gan jāskrien. Man šonakt paredzēta... viena piegāde.”

Tēvs sarauca pieri. „Bet tev taču šovakar būs laiks satikt Eliju? Viņa mūždien jautā par tevi. Neliec viņai vairs gaidīt! Šejienes puiši jau stāv rindā, lai viņu precētu.”

Mišens slaucīja pieri, lai noslēptu savu sejas izteiksmi. Elija bija laba draudzene, viņa pirmā un īsākā aizraušanās, bet precēt viņu nozīmētu apprecēt dārzus, atgriezties mājās, dzīvot starp apbedītajiem miroņiem. „Šoreiz laikam nē,” viņš teica. To sakot, viņš jutās slikti.

„Skaidrs. Tad jau ej un aiznes to tur! Nepazaudē savu prēmiju, te ar mums sēdēdams un kuldams tukšus salmus.” Vilšanās vecā vīra balsī bija izteiksmīgāka nekā lampu gaisma virs galvas, turklāt to nebija tik viegli aizēnot. „Tad pēc pusstundas tiekamies ēdnīcā?” Viņš pasniedzās, vēlreiz saņēma dēla roku savējā un paspieda. „Prieks tevi redzēt, dēls!”

„Man tāpat.” Mišens paspieda tēva roku, tad sasita plaukstas virs dobes, lai nobirdinātu smiltis atpakaļ dobē. Railijs vilcinādamies atdeva brālim nazi, un Mišens ieslidināja to atpakaļ makstī. Viņš nostiprināja sprādzi ap spalu un iedomājās, ka šonakt var nākties to izmantot. Tad viņš kādu mirkli apsvēra, ka vajadzētu pabrīdināt tēvu, ka varētu viņam pateikt, lai abi ar Railiju paliek mājās līdz rītam un nenāk ārā.

Bet viņš turēja mēli aiz zobiem, uzsita brālim uz pleca un aizso-ļoja uz sūkņu telpu zāles otrā galā. Iedams garām dobēm, kurās strādāja audzētāji un lasītāji, Mišens domāja par to, ka dārznieki sākuši pārdot savu ražu pagaidu letēs un malt paši savus miltus. Viņš domāja par kafetēriju, kuras darbinieki sākuši audzēt savus pākšaugus un kukurūzu. Un tad iedomājās par nesen atklātajiem plāniem, kā, neiesaistot nesējus, iespējams pārvietot kaut ko smagu no viena kāpņu laukuma uz otru.

Visi centās par sevi parūpēties, lai būtu nodrošināti, ja nu atsāktos vardarbība. Mišens juta, kā tā briest, kā aug aizdomas un neuzticība, kā tiek būvētas sienas. Ikviens centās kļūt nedaudz neatkarīgāks no pārējiem, sagatavoties nenovēršamajam, iebarikādēties.

Tuvodamies sūkņu telpai, puisis palaida vaļīgāk somas siksnas, un kā atklāsme prātā ienāca bīstama doma: ja ikviens centās panākt, ka pārējie viņam nav vajadzīgi, kā tas palīdzēs viņiem visiem dzīvot kopā?

28

Elevators 18

Naktī lielajās vītņu kāpnēs gaisma tika padarīta blāvāka, lai cilvēki un elevators varētu atpūsties. Sajās īsajās stundās bērnus ieaijāja liegas šūpuļdziesmas, bet apkārt ložņāja tikai tie, kam prātā bija ļauni nodomi. Mišens šajā tumsā sēdēja pilnīgi nekustīgi un gaidīja. Kaut kur virs viņa atskanēja troksnis, ko radīja pār metālu cieši nostiepta virve, gurkstēja virves šķiedras, kas apvītas ap tēraudu un nospriegotas ar kādu lielu smagumu.

Kopā ar viņu uz kāpnēm sēdēja vēl kāds bariņš nesēju. Mišens piespieda vaigu pie kāpņu iekšējās kolonnas, tās tērauds dzesēja sakarsušo ādu. Viņš centās elpot vienmērīgi un klausījās virves radītajās skaņās. Puisis labi pazina šīs skaņas, juta, kā svilst kakls, savu nelīdzeno švīku, kas gadu gaitā sadzijusi, tā bija zīme, kas bieži piesaistīja svešus skatienus, bet reti kad tika pieminēta skaļi. Un atkal caur pelēko krēslas gaisu atplūda pazīstama čīkstēšana, kas liecināja par to, ka krava tiek lēni laista lejā.

Mišens gaidīja signālu. Viņš domāja par virvi, par savu dzīvību un citām aizliegtām lietām. Lejā Ekspedīcijā, septiņdesmit ceturtajā līmenī, bija grāmata, kurā tika veikta uzskaite. Visu nesēju galvenajā centrā aiz atslēgas tika glabāta virsgrāmata, tik bieza, ka tās papīrs maksāja veselu bagātību. Tajā tika uzskaitītas noteikta tipa piegādes, turklāt tās tika rakstītas ar roku, lai informācija nevarētu nonākt e-pastos.

Mišens bija dzirdējis, ka galvenie nesēji seko, kur šajā uzskaitē paliek konkrēta veida caurules, bet viņš nezināja, kādēļ viņi to dara. Tika izsekots arī misiņu, dažādu pulveru un šķidrumu ceļš no Ķīmijas nodaļas. Pasūtot šīs lietas vai pārāk daudz virves, varēja nonākt novēroto sarakstā. Nesēji bija baumu pavēlnieki. Viņi zināja, kur nonāk katra no šīm lietām. Un viņu čuksti kā kondensāts krājās Ekspedīcijas galvenajā bāzē, kur tie tika pierakstīti.

Mišens klausījās, kā tumsā iečīkstas un iedziedas virve. Viņš zināja, kāda ir sajūta, kad tā cieši sažņaudzas ap kaklu. Šķita tik savādi, ka tad, ja tu pasūti tik daudz virves, lai varētu pakārties, visiem ir vienalga. Bet, ja pasūti tik daudz, lai tā sniegtos dažu līmeņu garumā, tad tiek jautājoši paceltas uzacis.

Viņš piekārtoja savu kaklautu un pustumsā domāja par šīm lietām. Šķita, ka cilvēks drīkst atņemt sev dzīvību, ja vēlas, bet viņš nedrīkst atņemt otram darbu.

„Gatavojieties!” atskanēja čuksts no augšas.

Mišens satvēra ciešāk nazi un koncentrējās uz gaidāmo uzdevumu. Acis pūlējās kaut ko saskatīt blāvajā apgaismojumā. Viņš dzirdēja, kā visapkārt viņa biedri vienmērīgi elpo. Nebija nekādu šaubu, ka arī viņi gaidot jau ir sažņauguši rokās nažus.

Nazis bija neatņemama darba sastāvdaļa. Nesēja nazis bija jāizmanto, lai atgrieztu vaļā piegādātos iepakojumus, sagrieztu augļus, ko ēst pa ceļam, un lai saglabātu sirdsmieru, kamēr tā īpašnieks klaiņo pa visiem elevatora augstumiem un dziļumiem, uzņemoties dažādas briesmas. Tagad Mišens pirkstos sažņaudza sava naža spalu un gaidīja pavēli.

Divus pilnus kāpņu posmus augstāk, blāvi izgaismotā kāpņu laukumā pieklusinātās balsīs strīdējās dārznieki, kas turēja šīs virves otru galu un nakts tumsā veica nesēju darbu, lai ietaupītu simt vai divsimt žetonu. Aiz margām nakts tumsā virve nebija redzama. Viņam būs jāpastiepjas un akli jāsniedzas pēc tās. Puisis juta karstu cilpu sev ap kaklu, un sasvīdusī plauksta nedroši turēja naža spalu.

„Vēl ne,” čukstēja Morgans, un Mišens uz pleca sajuta sava vecā vadītāja roku, kas viņu kavēja rauties uz priekšu. Puiša prāts noskaidrojās. Atkal klusa čīkstēšana, kas rodas, virvei turot smagu ģeneratoru; redzes lokā ieslīdēja ļiels, pelēks apveids. Vīri augšā čukstus sasaucās, zaļā tērptie vīri atņēma zilā tērpto darbu.

Kamēr pelēkais apveids slīdēja zemāk, Mišens iedomājās par nakts briesmām un brīnījās par sirdī dzimušajām bailēm. Pēkšņi viņam rūpēja dzīvība, kuru pats reiz centies pārraut, šī dzīve, kurai nemaz nebūtu vajadzējis sākties. Viņš iedomājās par savu māti, par to, kāda viņa bija, pirms izdarīja pārkāpumu, kas maksāja viņas dzīvību. Tas bija viss, ko viņš par savu māti zināja. Viņš zināja, ka viņas gurnā iestrādātais implants viņai nederēja, tā var notikt vienā no desmit tūkstošiem gadījumu. Un tā vietā, lai ziņotu par šo nesaderību un savu grūtniecību, viņa bija slēpusies vaļīgā apģērbā, līdz beidzās laiks, kurā saskaņā ar Paktu varēja atbrīvoties no bērna kā no nevēlamas cistas.

„Gatavojieties!” nošņāca Morgans.

Pelēkais ģenerators noslīdēja zemāk un pazuda skatam. Mišens žņaudzīja naža spalu un domāja par to, kā viņš būtu izgriezts no mātes miesas un izmests. Taču pagāja noteikts laiks, un viena dzīvība tika iemainīta pret citu. Tā bija noteikts Paktā. Mišens piedzima aiz restēm, pēc tam tika atbrīvots, bet viņa māti izsūtīja ārā tīrīt.

„Aiziet!” komandēja Morgans, un Mišens ķērās pie darba. Uz kāpnēm klusi gurkstēja mīkstu un labi ievalkātu zābaku zoles, vīri sarosījās, lai uzbruktu. Mišens koncentrējās uz savu uzdevumu. Viņš atspiedās pret izliektajām margām un pasniedzās uz priekšu tukšumā. Plauksta sataustīja virvi, tā bija tik cieta kā tērauds. Viņš tajā iespieda naža asmeni.

Puisis juta, kā pārtrūkst virves cīpslas. Pirmās šķiedras atdalījās uzreiz pēc asā metāla pirmā pieskāriena.

Mišens tikai īsu mirkli paspēja iedomāties par cilvēkiem uz kāpņu laukuma tur lejā, dārznieku līdzzinātājiem, kas gaidīja divus līmeņus zemāk. Nesēji traucās augšā pa kāpnēm. Mišens gribēja viņiem piebiedroties. Viegli zāģējoša kustība, un virves pinums atraisījās pats no sevis, Mišenam šķita, ka ģenerators iesvilpjas, kad tas krizdams uzņēma ātrumu. Mirkli vēlāk nogranda dārdošs blīkšķis, lejā klaigāja satraukti vīri. Tikmēr augšā bija sācies cīniņš.

Ar vienu roku pieķēries pie margām, otrā sažņaudzis nazi, Mišens lēca pār trīs pakāpieniem uzreiz. Viņš steidzās, lai piedalītos kautiņā, kas būkšķēja virs galvas, šajā pusnakts mācību stundā par to, kā pārkāpt Paktu, par to, kā atņemt otram darbu. No kāpņu laukuma plūda stenēšana, vaidi un sitienu skaņas, un Mišens metās tajā iekšā un domāja nevis par sekām, bet tikai par šo cīņas mirkli.

29

2212. gads Elevators 1

Ratiņkrēsls čīkstēja no riteņu griešanās. Katru riteņu apgriezienu pavadīja žēlīgu vaidu virkne, kam sekoja dziļš klusums. Tiekot stumtam uz priekšu, Donalds aizmirsās ritmiskajā troksnī. Elpa izgaroja gaisā, telpu pildīja tas pats bargais aukstums, kas saldēja viņa kaulus.

Abās pusēs stiepās nebeidzamas rindas ar kapsulām. Uz maziem ekrāniņiem spīdēja oranži vārdi, tie bija izdomāti, lai atrautu pagātni no tagadnes. Donalds tos vēroja, kamēr viņš tika virzīts uz izejas pusi. Galva bija smaga, atmiņu svars nomāca sapņus, kas aizvijās prom un pagaisa kā dūmu strūklas.

Vīri gaišajos kombinezonos caur durvīm izveda viņu gaitenī. Tad iestūma pazīstamā telpā ar pazīstamu galdu. Tie nocēla viņa basās pēdas no kāju balstiem, un ratiņkrēsls sašūpojās. Donalds jautāja, cik daudz laika pagājis, cik ilgi viņš gulējis.

„Simts gadi,” kāds atbildēja. Un tas nozīmēja, ka kopš apmācībām pagājuši simt sešdesmit gadi. Nebija brīnums, ka šis ratiņkrēsls šķita nestabils, tas bija vecāks par viņu. Desmitiem gadu laikā, kamēr Donalds gulējis, tā skrūves bija kļuvušas vaļīgas.

Tie palīdzēja viņam piecelties. Pēc ilgās dīkstāves pēdas joprojām bija nejutīgas, aukstums palēnām kļuva par sāpīgu tirpoņu. Tika aizvilkts priekškars. Tie palūdza viņam iečurāt glāzītē, izrādījās, ka tas sniedz milzīgu atvieglojumu. Paraugs bija ogļu krāsā, jo no viņa sistēmas tika izskaloti mirušie nanoroboti. Papīra krekls nespēja viņu sasildīt, lai gan Donalds zināja, ka aukstums ir viņā pašā, nevis šajā telpā. Tie vēlreiz iedeva viņam rūgto dzērienu.

„Pēc cik ilga laika viņš sāks skaidri domāt?” kāds jautāja.

„Pēc kādas dienas,” atbildēja ārsts. „Labākajā gadījumā rīt.”

Tie viņu apsēdināja un paņēma asins paraugu. Durvīs, saraucis pieri, stāvēja vecs vīrs baltā kombinezonā, viņa mati bija balti kā milti.

„Krāj spēkus!” viņš teica. Tad pamāja ārstam, lai tas turpina iesākto, un pazuda, pirms Donalds paguva viņu atrast savās nedrošajās atmiņās. Vērojot, kā tiek paņemts asins paraugs, kas no aukstuma bija kļuvis zils, viņam sareiba galva.

Viņi brauca pazīstamā liftā. Vīri apkārt sarunājās, bet to balsis šķita tālas. Donalds jutās sazāļots, bet tad atcerējās, ka bija pārtraucis lietot tabletes. Viņš pielika pirkstu pie apakšlūpas, sīkas tirpas durstīja gan pirkstu, gan muti. Taustīdamies ar pirkstu, viņš meklēja čūlu, mazo slēptuvi, kurā bija turējis nenorītās kapsulas.

Taču tās'tur vairs nebija. Tā būs miegā sadzijusi jau pirms vairākām desmitgadēm. Lifta durvis atvērās, un Donalds juta, kā sapņi atkāpjas.

Tie viņu stūma pa vēl kādu gaiteni, uz sienām riteņu augstumā stiepās švīkas, melni loki, kur gumija reiz saskārusies ar krāsu. Viņa skatiens klīda pār sienām, griestiem, flīzēm, kas bija apdilušas gadsimtu gaitā. Šķita, ka vēl tikai vakar tās bija pilnīgi jaunas. Tagad viss bija nolietots, pēkšņi apdrupis. Donalds atcerējās, kā projektējis tieši šādus gaiteņus. Viņš atminējās, kā toreiz domājis, ka viņu radītais kalpos mūžīgi. Un visu šo laiku patiesība bija viņa acu priekšā. Tā bija projektā, skatījās viņam pretī, pārāk vājprātīga, lai Donalds to uztvertu nopietni.

Ratiņkrēsls palēnināja gaitu.

„Nākamās,” aiz muguras teica kāda piesmakuši, pazīstama balss. No vienām aizvērtām durvīm Donalds tika piestumts pie citām. Atslēgu riņķim šķindot pie jostas, viens no sanitāriem apgāja ap ratiņ-krēslu. Tad atrada pareizo atslēgu un, to ielicis slēdzenē, pāris reizes ar klikšķi pagrieza. Durvis vērās uz iekšu, iečīkstējās eņģes. Kāds iekšā ieslēdza gaismu.

Tā bija kamerai līdzīga telpa, tajā bija sasmacis gaiss. Stūrī atradās šaura divstāvu lāva, naktsskapītis, kumode un vannas istaba.

„Kādēļ es esmu šeit?” Donalds čērkstošā balsī jautāja.

„Šī būs jūsu istaba,” teica sanitārs, pielikdams atslēgas atpakaļ pie jostas. Meklēdams apstiprinājumu saviem vārdiem, viņš savu jauneklīgo skatienu pievērsa vīrietim, kas stūma ratiņkrēslu. Piesteidzās vēl viens jauns vīrietis gaiši zilā kombinezonā, nocēla Donalda pēdas no kāju balstiem un uzlika tās uz gadu gaitā nodeldētā paklāja.

Donalda pēdējās atmiņas bija par to, kā rūcoši suņi ar atiez-tiem zobiem un no ādas veidotiem spārniem dzina viņu augšā milzīgā kaulu kalnā. Bet tas bija sapnis. Kādas ir viņa pēdējās īstās atmiņas? Viņš atcerējās adatu. Atcerējās, ka mira. Likās, ka tas notiek pa īstam.

„Es gribēju jautāt...” Donalds sāpīgi norija siekalas. „Kāpēc esmu... nomodā?”

Viņš gandrīz pateica dzīvs. Palīdzot viņam pārsēsties no ratiņkrēsla uz zemās lāvas, abi sanitāri saskatījās. Pirms ratiņkrēsls tika izstumts atpakaļ gaitenī, tas vēl pēdējo reizi iečīkstējās. Vīrs, kas to stūma, apstājās, platie pleci lika durvju ailei izskatīties šaurākai nekā patiesībā.

Viens no sanitāriem satvēra Donalda plaukstas locītavu un piespieda divus pirkstus pie leduszilajām vēnām, klusi skaitot, viņa lūpas kustējās. Otrs plastmasas glāzītē iemeta divas tabletes un, paņēmis glāzīti rokā, neveikli mēģināja atskrūvēt ūdens pudeli.

„Tas nebūs nepieciešams,” teica siluets durvīs.

Sanitārs ar zālēm rokā lūkojās pār plecu, kamēr vecākais vīrs ienāca telpā; tagad tajā bija vēl mazāk gaisa. Istaba sarāvās. Donaldam kļuva vēl grūtāk elpot.

„Tu esi Kaus...” Donalds nočukstēja.

Vecais, sirmais vīrs pamāja abiem sanitāriem. „Dodiet mums kādu brīdi!” viņš teica. Vīrietis, kas mērīja Donalda pulsu, pabeidza darāmo un pamāja otram. Nenorītās tabletes, grabēdamas plastmasas glāzītē, tika aiznestas prom. Vecā vīra seja bija Donaldā kaut ko atmodinājusi, caurdūrusi vīziju un sapņu miglu.

„Es tevi atceros,” Donalds iesāka, „tu esi Kausētājs.”

Krunciņām savelkoties ap acīm un muti, nozibēja smaids, tikpat balts kā viņa mati. Gaitenī čīkstēja ratiņkrēsls, tas tika stumts prom. Durvis ar klikšķi aizvērās. Donaldam šķita, ka viņš dzird, kā noklikšķ arī slēdzene, bet viņam vēl ik pa brīdim klabēja zobi, un dzirde joprojām bija neskaidra.

„Tūrmans,” vīrietis viņu izlaboja.

„Es atceros,” teica Donalds. Viņš atminējās savu kabinetu kādas ēkas augšējā stāvā un vēl kādu citu kabinetu tālu prom, vietā, kur joprojām lija lietus, auga zāle un reizi gadā uzziedēja ķirši. Sis vīrs reiz bija senators.

„Tas, ka tu atceries, ir kaut kas noslēpumains, un mums tas jāatklāj,” vecais vīrs pielieca galvu. „Pagaidām labi vien ir, ka tu atceries. Mums tas ir nepieciešams.”

Tūrmans atspiedās pret metāla kumodi. Viņš izskatījās tā, it kā dienām ilgi nebūtu gulējis. Mati bija izspūruši, ne gluži tādi, kādus Donalds tos atcerējās. Tumši loki zem skumīgām acīm. Kaut kāda iemesla dēļ viņš šķita daudz... vecāks.

Donalds nolieca galvu un palūkojās uz savām plaukstām. Matrača atsperes radīja iespaidu, ka istaba šūpojas. Prātā uzplaiksnīja šausmīga aina ar vīru, kurš atcerējies savu vārdu un grib tikt brīvībā.

„Mans vārds ir Donalds Kīns.”

„Tātad tu patiešām atceries. Un vai zini, kas es esmu?” Viņš no kabatas izvilka salocītu papīra lapu un gaidīja atbildi.

Donalds pamāja ar galvu.

„Labi.” Kausētājs pagriezās un nolika salocīto papīru uz skapīša. Viņš to novietoja ar malām uz leju tā, ka muguriņa tiecās uz augšu pretī griestiem. „Mums vajag, lai tu atcerētos visu,” viņš teica. „Kad prāts noskaidrosies, izpēti šo ziņojumu, padomā, vai kaut kas neuz-aust atmiņā! Tiklīdz tavs vēders sāks strādāt, likšu, lai kāds tev atnes kārtīgu maltīti.”

Donalds berzēja deniņus.

„Esi bijis prom krietnu laiciņu,” ieminējās Kausētājs. Tad ar pirkstu kauliņiem uzsita pa durvīm.

Donalds paberzēja basās pēdas pret paklāju. Kājās sāka atgriezās sajūtas. Durvis noklikšķēja un atvērās, Senators atkal aizsedza gaismu no gaiteņa. Uz mirkli viņš izskatījās pēc ēnas.

„Atpūties, un tad mēs kopā atradīsim atbildes! Kāds vēlas tevi satikt.”

Istaba tika cieši aizslēgta, pirms Donalds paguva pajautāt, ko tas viss nozīmē. Tomēr, kad durvis bija ciet un viņš bija prom, mazajā telpā kļuva vieglāk elpot. Donalds pāris reizes ievilka plaušās gaisu. Sakopojis spēkus, viņš satvēra gultas rāmi un ar pūlēm pietrausās kājās. Kādu brīdi viņš šūpodamies stāvēja.

„Kopā atradīsim atbildes,” viņš skaļi atkārtoja. Kāds vēlējās viņu satikt.

Donalds pakratīja galvu, un pasaule visapkārt sagriezās. It kā viņam būtu atbildes! Viņam ir vieni vienīgi jautājumi. Viņš atcerējās, ka, viņu modinot, sanitāri bija kaut ko runājuši par elevatora krišanu. Viņš nespēja atcerēties tā numuru. Kādēļ tie viņu pamodināja elevatora dēļ?

Donalds nedroši aizsteberēja līdz durvīm, paraustīja rokturi un pārliecinājās par to, ko pats jau zināja. Tad piegāja pie kumodes, uz kuras bija nolikta salocītā papīra lapa.

„Atpūties!” viņš teica, pasmiedamies par šādu ieteikumu. It kā viņš spētu aizmigt. Bija sajūta, ka nogulēta vesela mūžība. Donalds paņēma papīru un atlocīja to vaļā.

Ziņojums. Donalds to atcerējās. Tā bija dokumenta kopija. Ziņojums par jaunu vīrieti, kas izdarījis briesmu lietas. Istaba ap viņu sagriezās, it kā Donalds stāvētu uz kādas ass, prātā uzplaiksnīja atmiņas par sabradātiem un mirstošiem cilvēkiem, par šausminošu pavēli, par sejām, kas viņā lūkojās no gaiteņa kaut kur tālā pagātnē.

Donalds samirkšķināja acis, lai aizdzītu asaras, un sāka pētīt rokās drebošo ziņojumu. Vai tad to nebija rakstījis viņš? Viņš to bija parakstījis, to Donalds atcerējās. Bet vārds ziņojuma apakšā bija svešs. Tas bija viņa rokraksts, bet ne viņa vārds.

Trojs.

Donalda kājas kļuva nejutīgas. Viņš gribēja aiziet līdz gultai, bet sabruka uz grīdas, kur pār viņu gāzās atmiņu vilnis. Trojas Helēna. Helēna un Trojs. Viņš atcerējās savu sievu. Iztēlojās, kā viņa nozūd aiz kalna, roka rāda uz debesīm, no kurām krīt bumbas, bet Donalda māsa un kāda tumša bezvārda ena rauj viņu atpakaļ, kamēr cilvēku pūlis caur baltas miglas mākoņiem saplūst tumšā caurumā kā raibas stikla lodītes.

Donalds atcerējās. Viņš atcerējās visu, kas noticis ar pasauli. Elevatorā, pilnā ar miroņiem, kā ēna starp serveriem klīda nelaimīgs puisis. Viņš bija izraisījis elevatora 12 bojāeju, un Donalds par to bija uzrakstījis ziņojumu. Bet Donalds — ko viņš pats bija izdarījis? Viņš bija nogalinājis kaut ko vairāk nekā elevatoru, kas pilns ar cilvēkiem; viņš bija uzzīmējis rasējumus, kas palīdzēja nogalināt visu pasauli. Atmiņas atgriezās, rokā drebēja ziņojuma lapa. Un uz tās uzkritušās asaras iekrāsoja papīru gaiši zilā krāsā.

30

Elevators 1

Pēc pāris stundām ārsts atnesa zupu, maizi un lielu ūdens glāzi. Kamēr vīrietis pārbaudīja viņa pulsu, Donalds izsalcis ēda. Bija tik labi ēst siltu zupu. Tā aizslīdēja līdz ķermeņa centram, likās, ka tā izstaro siltumu pa visām dzīslām. Donalds ar zobiem koda maizi un norija to ar ūdeni. Viņš izmisīgi ēda pēc gavēņa tik daudzu gadu garumā.

„Paldies,” viņš starp kumosiem bilda, „par ēdienu!”

Ārsts, kurš mērīja Donalda asinsspiedienu, pacēla acis. Viņš bija plecīgs, pavecāks vīrs ar biezām un kuplām uzacīm un plānu matu ērkuli, kas turējās pie viņa galvas kā mākonis pie kalna virsotnes.

„Mani sauc Donalds,” Donalds ar sevi iepazīstināja.

Vecā vīra pierē parādījās apjukuma grumba. Pelēkās acis noslīdēja līdz papīram uz planšetes, viņa skatiens pauda pārliecību, ka viens no viņiem noteikti kļūdās. Mērierīces adata lēkāja Donalda pulsa ritmā.

„Kā jūs sauc?” Donalds jautāja.

„Esmu doktors Snīds,” viņš beidzot atbildēja, bet neizklausījās pārliecināts.

Donalds ilgi dzēra savu ūdeni, būdams pateicīgs par to, ka tas ir istabas temperatūrā. Viņš vairs nekad nedzers neko aukstu. „No kurienes jūs esat?”

Ārsts ar skaļu tirkšķi noņēma aproci no Donalda rokas. „No desmitā līmeņa. Taču mans kabinets atrodas sešdesmit astotajā.” Viņš ielika instrumentus atpakaļ somā un planšetē kaut ko atzīmēja.

„Nē, es gribēju jautāt, no kurienes jūs bijāt? Jūs zināt... agrāk.”

Doktors Snīds viegli papliķēja Donalda celi un piecēlās. Planšete tika uzkārta uz āķīša pie durvīm. „Dažās turpmākajās dienās jūs varbūt piedzīvosiet reiboņus. Ziņojiet, ja sākas drebuļi, sarunāts?”

Donalds pamāja ar galvu. Viņš atminējās, ka šādus ieteikumus dzirdējis jau agrāk. Vai tas bija viha iepriekšējā maiņā? Varbūt tie tika atkārtoti cilvēkiem, kuriem bija grūtības atcerēties. Viņš vairs nebūs viens no tiem. Ne šoreiz.

Pār istabu nolaidās ēna. Donalds pacēla galvu un ieraudzīja, ka durvīs stāv Kausētājs. Viņš satvēra metāla paplāti, lai tā no ceļiem nenoslīdētu uz grīdas.

Kausētājs pamāja doktoram Snīdam, bet tie nebija viņu īstie vārdi. Tūrmans, Donalds sev teica. Senators Tūrmans. Viņš to zināja.

„Vai jums būtu kāds mirklis laika?” Tūrmans jautāja ārstam.

„Protams.” Snīds paņēma savu somu un izgāja ārā. Durvis aizveroties noklikšķēja, un Donalds palika viens pats ar savu zupu.

Viņš klusi smēla to karotē, pūlēdamies izšķirt vārdus balsu murdoņā aiz durvīm. Tūrmans, viņš sev atkārtoja. Un ne senators. Kāds senators? Tās dienas bija pagājušas. Donalds bija uzzīmējis rasējumus.

Uz kumodes stāvēja salocīts ziņojums, tas bija nolikts atpakaļ savā vietā. Donalds nokoda kumosu maizes un atcerējās stāvus, ko bija izplānojis. Šie stāvi tagad bija īsti. Tie eksistēja. Tajos dzīvoja cilvēki, audzināja savus bērnus, smējās, ķīvējās, dziedāja dušā un apglabāja savus mirušos.

Pagāja dažas minūtes, tad rokturis noliecās, un durvis atvērās uz iekšu. Kausētājs ienāca istabā viens pats. Viņš aizvēra durvis un caur sarauktu pieri paskatījās uz Donaldu. „Kā jūties?”

Karote sitās pret bļodas malu. Donalds nolika to malā un satvēra paplāti ar abām rokām, lai tās nedrebētu, lai viņa plauksta nesavilktos dūrēs.

„Jūs zināt,” Donalds šņāca caur sakostiem zobiem. „Jūs zināt, ko mēs izdarījām.”

Tūrmans pavērsa plaukstas pret viņu. „Mēs izdarījām to, kas bija jādara.”

„Nē. Tikai nevajag!” Donalds kratīja galvu. Ūdens glāzē šūpojās, it kā tas paredzētu briesmas. „Pasaule...”

„Mēs to izglābām.”

„Nav taisnība!” Donalda balss aizlūza. Viņš pūlējās atcerēties. „Pasaules vairs nav!” Prātā atausa aina no augšas, no kafetērijas. Viņš

atcerējās neizteiksmīgos un brūnos pakalnus, debesis, kas pilnas ar draudīgiem mākoņiem. „Mēs to iznīcinājām. Mēs visus nogalinājām.” „Viņi jau bija miruši,” Tūrmans teica. „Mēs visi tādi bijām. Mirst visi, dēls! Vienīgais, kam ir nozīme...”

„Apklustiet!” Donalds atgaiņājās no vārdiem, it kā tie būtu dūcoši lidoņi, kas viņu var sakost. „To nav iespējams attaisnot...” Viņš juta siekalas uz lūpām un noslaucīja tās piedurknē. Paplāte klēpī bīstami sašūpojās, un Tūrmans metās to noķert, viņam tas izdevās daudz veiklāk, nekā varētu gaidīt no vīrieša viņa gados. Viņš nolika maltītes pārpalikumus uz naktsskapīša, un, viņam pienākot tuvāk, Donalds redzēja, ka viņš ir kļuvis vecāks. Grumbas bija dziļākas, un āda nokarājās no kauliem. Donalds prātoja, cik ilgu laiku Tūrmans pavadījis nomodā, kamēr viņš pats gulējis.

„Karā es nogalināju daudz cilvēku,” Tūrmans iesāka, skatīdamies uz pa pusei apēstā ēdiena paplāti.

Donalds attapās, ka bija koncentrējis uzmanību uz vecā vīra kaklu. Viņš sakļāva rokas kopā, lai tās nedrebētu. Šī pēkšņā atzīšanās radīja iespaidu, ka Tūrmans var lasīt viņa domas, ka Tūrmans brīdina, lai Donalds nejaucas viņa slepkavnieciskajos plānos.

Tūrmans pagriezās pret skapīti un paņēma salocīto ziņojumu. Viņš to atlocīja, un Donalds ievēroja gaiši zilos smērējumus, ko atstājušas viņa ledus krāsas asaras.

„Daži saka, ka ar laiku kļūst vieglāk nogalināt, ja to dara pietiekami ilgi,” viņš teica. Viņš izklausījās skumjš, nevis draudīgs. Donalds paskatījās uz saviem ceļiem, kas bija sākuši lēkāt paši no sevis. Viņš piespieda papēžus pie paklāja un centās tos neatraut no grīdas.

„Man tas kļuva arvien smagāk. Irānā bija kāds vīrs...”

„Visu planētu, Dieva dēļ!” Donalds nočukstēja, uzsvērdams katru vārdu. To viņš teica skaļi, bet patiesībā spēja domāt tikai par savu sievu Helēnu, kas tika novilkta lejā pa nepareizo nogāzi, par visu, kas jebkad pastāvējis un tika satriekts drupās. „Mēs visus nogalinājām.” Senators dziļi ievilka elpu un uz brīdi to aizturēja. „Es tev teicu,” viņš turpināja, „viņi visi jau bija pagalam.”

„Jūs mani nekad nepārliecināsiet. Jūs varat mani sazāļot vai nogalināt, bet es zvēru, ka nekad mani nepārliecināsiet.”

Tūrmans pētīja ziņojumu. Šķita, ka viņš par kaut ko šaubās. Papīra lapa viegli trīcēja, bet varbūt tas bija griestu ventilatora dēļ. Beidzot viņš palocīja galvu tā, it kā piekristu. „Sazāļošana uz tevi neiedarbojas. Esmu pārlasījis to, kā noritēja tava pirmā maiņa. Tikai daži cilvēki izrāda pretestību medikamentu iedarbībai. Mēs labprāt uzzinātu, kādēļ tas tā notiek.”

Donalds spēja tikai iesmieties. Viņš atspiedās pret sienu aiz lāvas un ieslīga ēnā, ko meta augšējā lāva. „Varbūt esmu redzējis pārāk daudz, lai spētu to aizmirst,” viņš teica.

„Nē, es tā nedomāju.” Tūrmans pielieca galvu, lai joprojām varētu saglabāt acu kontaktu. Satvēris glāzi abās plaukstās, Donalds iedzēra malku ūdens. „Jo vairāk tu redzi un smagāku traumu gūsti, jo medikamenti var labāk iedarboties. Tie ļauj to vieglāk aizmirst. Izņemot dažus gadījumus. Tieši tādēļ paņēmām paraugu.”

Donalds uzmeta skatu savai rokai. Uz ārsta adatas atstātā asiņu punkta bija uzlīmēts neliels marles kvadrātiņš. Viņš juta, kā iekšā briest kodīgs bezpalīdzības un baiļu sajaukums. „Jūs mani pamodinājāt, lai paņemtu asinis?”

„Ne gluži,” Tūrmans vilcinājās. „Tava neuzņēmība pret medikamentiem man šķiet ļoti interesanta, bet tu tiki pamodināts tādēļ, ka man palūdza to izdarīt. Mēs zaudējam elevatorus...”

„Bet man šķita, ka tāds ir plāns,” Donalds izspļāva. „Zaudēt elevatorus. Man likās, ka tieši to taču jūs gribējāt.” Viņš atcerējās, kā ar sarkanu tinti izsvītroja elevatoru 12, visas tās zaudētās dzīvības. Tas bija ieplānots. Elevatori varēja iet bojā. Tā viņam tika stāstīts.

Tūrmans šūpoja galvu. „Mums jāsaprot, kas tur notiek, lai kas tas arī būtu. Un šeit ir kāds... kāds, kurš domā, ka tu esi uzgājis atbildi. Mums tev ir daži jautājumi, un tad varam vest tevi atpakaļ lejā.”

Atpakaļ lejā. Tātad viņš nebūs ārā uz ilgu laiku. Tie bija viņu pamodinājuši tikai tāpēc, lai paņemtu asinis un paložņātu viņa prātā, bet pēc tam atkal sasaldētu. Donalds paberzēja savas rokas, kas šķita tievas un atrofējušās. Viņš tajā kapsulā mira. Tikai daudz lēnāk, nekā viņam gribētos.

„Mums jāzina, ko tu atceries saistībā ar šo ziņojumu.” Tūrmans to sniedza Donaldam. Viņš atmeta ar roku papīra lapai.

„Es to jau pārskatīju,” Donalds teica. Viņš vairs negribēja to redzēt. Aizverot acis, prātā nāca izmisušie cilvēki, kas izskrējuši smilšainajā klajumā, cilvēki, kurus viņš pavēlēja nogalināt.

„Mums ir citi medikamenti, kas varētu atvieglot...”

„Nē, vairs nekādu tablešu.” Donalds sakrustoja plauktu locītavas un, šķeļot gaisu, izpleta rokas. „Paklau, man nav nekādas imunitātes pret jūsu zālēm!” Patiesība. Meli viņam bija apnikuši. „Nav nekāda noslēpuma. Es vienkārši pārtraucu dzert tabletes.”

Bija tik labi to atzīt. Galu galā, ko viņi varēja viņam nodarīt? Atkal iemidzināt? Donalds iedzēra vēl vienu ūdens malku un ļāva Tūrmanam aptvert šo atzīšanos. Viņš norija malku.

„Es tās turēju mutē un vēlāk izspļāvu. Vienkārši! Droši vien, ka tāpat darīja arī pārējie, kas atcerējās. Piemēram, Hals jeb Karltons, vai kā viņu tur sauca.”

Tūrmans viņu mierīgi uzlūkoja. Šķita, ka viņš to apdomā, viņa pirksti bungoja pa ziņojumu. „Mēs zinām, ka tu pārtrauci dzert tabletes,” viņš beidzot teica. „Un zinām arī, kad tas notika.”

Donalds paraustīja plecus. „Tad jau noslēpums ir atrisināts,” viņš izdzēra atlikušo ūdeni un nolika tukšo glāzi atpakaļ uz paplātes.

„Zāles, pret kurām tu esi imūns, neatrodas tabletēs, Donij! Iemesls, kādēļ cilvēki pārtrauc tās dzert, ir tas, ka viņi sāk atcerēties, nevis otrādi.”

Donalds neticīgi pētīja Tūrmana seju.

„Kad pārtrauc tās lietot, urīns maina krāsu. Smaganās, kur tās slēpj, parādās jēlumi. Mēs meklējam šīs pazīmes.”

„Ko?”

„Zāles nav tabletēs, Donij!”

„Es jums neticu.”

„Mēs sazāļojam pilnīgi visus. Starp mums ir cilvēki, kas pret to ir imūni. Bet tev nevajadzētu tādam būt.”

„Muļķības! Es atceros! Tabletes padarīja mani izklaidīgu. Tiklīdz beidzu tās lietot, man kļuva labāk.”

Tūrmans nolieca galvu sānis. „Iemesls, kādēļ tu pārtrauci tās dzert, bija tas, ka... es neteiktu, ka tev kļuva labāk. Tas bija tāpēc, ka cauri sāka spiesties bailes. Donij, medikamenti ir ūdenī!” Viņš ar žestu norādīja uz paplāti un tukšo glāzi. Donalds ar skatu sekoja rokai un tūlīt pat sajuta, kā kaklā sakāpj nelabums.

„Neuztraucies,” Tūrmans mierināja, „mēs noskaidrosim, kas un kāpēc!”

„Es negribu jums palīdzēt! Es negribu runāt par to ziņojumu. Es negribu satikt cilvēku, kuru gribat, lai satieku.”

Viņš gribēja satikt Helēnu. Vienīgais, ko viņš gribēja, bija atkal redzēt savu sievu.

„Ja tu mums nepalīdzēsi, var nomirt tūkstošiem cilvēku. Pastāv iespēja, ka ar šo savu ziņojumu esi kaut ko atklājis, kaut gan es tam neticu.”

Donalds paskatījās uz vannas istabas durvīm, prātā pavīdēja doma, ka varētu tur ieslēgties un piespiest sevi vemt, atbrīvoties no norītās pārtikas un ūdens. Varbūt Tūrmans viņam meloja. Varbūt viņš teica patiesību. Meli nozīmētu, ka ūdens ir vienkārši ūdens. Patiesība nozīmētu, ka viņam tiešām ir kaut kāda imunitāte.

„Es tik tikko atceros, kā to sasodīto papīru uzrakstīju,” Donalds atzina. Un kurš gan grib viņu satikt? Viņš pieņēma, ka tas būs vēl viens ārsts, varbūt kāda elevatora vadītājs, varbūt atbildīgais par šo maiņu.

Viņš paberzēja deniņus, juta, kā starp tiem palielinās spiediens. Varbūt vajadzētu vienkārši darīt, ko viņi liek, lai tiktu atpakaļ gulēt, atpakaļ pie saviem sapņiem. Šad un tad viņš tajos redzēja Helēnu. Tā bija vienīgā vieta, kur viņš vēl varēja būt kopā ar sievu.

„Labi,” Donalds noteica, „es iešu. Bet tik un tā nesaprotu, ko es tādu varētu zināt.” Viņš paberzēja vietu, no kuras viņam tika paņemtas asinis. Tā kņudēja. Viņam kņudēja tik ļoti, it kā tur būtu brūce.

Senators Tūrmans pamāja ar galvu. „Es sliecos tev piekrist. Bet viņa tā nedomā.”

Donalds sastinga. „Viņa?” Pieļaudams, ka varbūt ir pārklausījies, viņš jautājoši ieskatījās Tūrmanam acīs. „Kas viņa ir?”

Vecais vīrs sarauca pieri. „Viņa, kura teica, lai tevi pamodinu,” viņš norādīja uz lāvu. „Atpūties! Rīt no rīta aizvedīšu tevi pie viņas.”

31

Elevators 1

Viņš nespēja aizmigt. Stundas bija nežēlīgas, gausas un neziņas pilnas. Nebija pulksteņa, kas iezīmētu laika plūdumu, nebija atbildes uz viņa uzstājīgajiem plaukstas sitieniem pa durvīm. Donalds bija atstāts pilnīgi viens. Viņš gulēja uz savas lāvas, un viss, ko viņš varēja darīt, bija blenzt rombveida rakstā, kādā bija savītas stieples, kas turēja otru matraci viņam virs galvas, un klausīties, kā apslēptās caurulēs burbuļo ūdens, kas tika novirzīts uz kādu citu istabu. Donalds nevarēja aizmigt. Viņam nebija ne jausmas, vai tagad ir nakts vidus vai dienas vidus. Viņu nospieda elevatora svars.

Kad garlaicība kļuva neizturama, Donalds padevās un pārskatīja ziņojumu vēlreiz. Viņš to izpētīja rūpīgāk. Tas nebija oriģināls, paraksts bija plakans, turklāt viņš atcerējās, ka toreiz bija rakstījis ar zilu pildspalvu.

Viņš ātri pārlasīja atskaiti par elevatora bojāeju un savu teoriju, ka IT vadītāji sākot ēnot pārāk agrā vecumā. Viņš bija ieteicis palielināt kandidātu vecumu. Donalds prātoja, vai viņi to bija ņēmuši vērā. Varbūt jau bija, tomēr problēmas turpinājās. Tika pieminēts arī kāds jauns vīrietis, kuru viņš oficiāli apstiprinājis amatā, kāds jauns vīrietis, kuram bijis jautājums. Šī jaunekļa vecvecmāmiņa bija viena no tiem cilvēkiem, kas atcerējās, tāpat kā Donalds. Ziņojumā bija izteikts priekšlikums ļaut katram kandidātam uzdot vienu jautājumu. Viņiem taču tika uzticēts Mantojums. Kādēļ gan pēdējā ideoloģiskās audzināšanas posmā viņiem neatklāt, ka iespējamas vēl citas patiesības?

Slēdzene klusi klikšķēja, kamēr tika griezta atslēga. Donalds nolika ziņojumu, un Tūrmans atvēra vaļā durvis.

„Jūties labāk?” viņš jautāja.

Donalds neatbildēja.

„Vai vari paiet?”

Viņš pamāja. Pastaiga. Kaut gan īstenībā viņš kliegdams gribēja skriet pa gaiteni un sienās sist caurumus. Bet derēs ari pastaiga. Pastaiga pirms Donalda nākamā dziļā miega.

Liftā viņi klusēja. Donalds ievēroja, ka pirms piecdesmit ceturtā līmeņa pogas nospiešanas Tūrmans noskenēja savu caurlaidi. Starp pārējām pogām, kas gadu gaitā bija nodilušas, šī poga izskatījās spilgta un jauna. Ja atmiņa Donaldu nevīla, tad šajā līmenī atradās tikai noliktavas, pilnas ar lietām, kuras viņiem nekad nevajadzētu izmantot. Tuvojoties līmenim, kuram parasti paskrēja garām, lifts palēnināja gaitu. Durvis pavēra skatu uz plašai alai līdzīgu zāli un plauktu rindām, kas pilnas ar nāves rīkiem.

Tūrmans veda viņu tam visam cauri. Tur bija koka kastes ar trafarētiem uzrakstiem „MUNĪCIJA”, tām blakus iegarenas kastes ar uzrakstiem ,,M22” un ,,M19”. Garas plauktu rindas ar bruņām un ķiverēm, kastēm, uz kurām bija rakstīts „MEDIKAMENTI” un „UZTURS”, uz daudzām vispār nebija uzrakstu. Un aiz šiem plauktiem ar brezentu bija apsegti noapaļoti un spārnoti objekti, ko Donalds pazina kā bezpiļpta lidaparātus. BPLA. Viņa māsa tādus bija pilotējusi karā, kas tagad šķita bezjēdzīgs un tāls, daļa sensenas vēstures. Bet te nu šīs relikvijas stāvēja, ieeļļotas un apsegtas, tās dvakoja pēc smērvielām un bailēm.

Kad viņi bija pagājuši garām lidaparātiem, Tūrmans viņu veda cauri krēslainai joslai, kas radīja iespaidu, ka noliktava ir bezgalīga. Plašās telpas tālākajā galā no kādām atvērtām kabineta durvīm plūda gaisma. Kāds šķirstīja papīru, pagriežoties nočīkstēja krēsls. Donalds pienāca pie durvju ailes un sev par pārsteigumu kabinetā ieraudzīja viņu.

„Anna?”

Viņa sēdēja pie sapulču galda, ko apjoza identisku krēslu rinda, pacēla acis no dokumentu klājuma un datora monitora. Viņas sejā nebija nekāda pārsteiguma, tikai apstiprinošs smaids un nogurums, ko smaids nespēja noslēpt.

Kamēr Donalds sastindzis skatījās, viņas tēvs šķērsoja telpu. Tūrmans viegli paspieda viņas delmu un noskūpstīja meitu uz vaiga, bet Annas skatiens vēl joprojām bija pievērsts Donaldam. Vecais vīrs kaut ko pačukstēja meitai un tad paziņoja, ka viņam jāpievēršas saviem darbiem. Donalds nepakustējās, kamēr Senators nebija izgājis no telpas.

„Anna...”

Viņa atnāca smagā galda otrā pusē un apvija savas rokas viņam ap kaklu. Anna viņam ausi sāka čukstēt mierinošus vārdus, un Donalds ļāvās viņas apskāvienam, viņš pēkšņi bija pārguris. Viņš juta, kā sievietes plauksta glāsta pakausi un paliek uz skausta. Paša rokas apņēma viņas muguru.

„Ko tu te dari?” viņš čukstēja.

„Mēs abi šeit esam viena un tā paša iemesla dēļ,” viņa atlaida rokas. „Es meklēju atbildes.” Anna atkāpās un uzmeta skatienu nekārtībai uz galda. „Varbūt uz citiem jautājumiem.”

Galdu klāja pazīstamā shēma — piecdesmit elevatoru tīkls. Katrs no tiem bija kā mazs šķīvis, un tie visi bija iesprostoti zem stikla. Apkārt rindojās apmēram ducis krēslu. Donalds aptvēra, ka šī ir kara stratēģijas telpa, kādu izmantoja ģenerāļi, stumdīdami plastmasas modeļus un žēlodamies par tūkstošiem zaudētu dzīvību. Viņš paskatījās uz kartēm un shēmām, kas bija piekārtas pie sienām. Blakus atradās vannas istaba, uz tās durvju āķīša karājās dvielis. Tālākajā stūrī bija iekārtota saliekamā gulta, kas bija rūpīgi saklāta. Tai blakus atradās lampa, tā bija uzlikta uz vienas no noliktavas koka kastēm. Šur tur pār grīdu stiepās pagarinātāji, tas nozīmēja, ka telpa pārveidota par savdabīgu dzīvokli.

Viņš pagriezās pret sienu un pašķirstīja dažus zīmējumus. Vietām tie bija sasprausti pat trīs kārtās, un tos visus klāja piezīmes. Neizskatījās, ka tiktu plānots karš. Izskatījās pēc ainas no kāda izmeklēšanas seriāla, kas iepriekšējā dzīvē viņu bija ieaijājis miegā.

„Tu esi bijusi nomodā ilgāk par mani,” viņš teica.

Anna nostājās Donaldam blakus. Plauksta viegli nolaidās viņam uz pleca, un Donalds juta, ka satrūkstas pat no tik viegla pieskāriena.

„Jau gandrīz gadu,” pieskāriens pārslīdēja pār viņa muguru un tikai tad izgaisa. „Vai vēlies iedzert? Ūdeni? Man te ir arī kaste viskija. Tētis nezina pat pusi no lietām, ko tie šeit noslēpuši.”

Donalds pakratīja galvu. Viņš pagriezās un vēroja, kā Anna pazūd vannas istabā un atgriež krānu. Viņa atgriezās, lēni dzerdama no glāzes.

„Kas te notiek?” viņš jautāja. „Kāpēc esmu pamodināts?”

Viņa norija malku un ar glāzi norādīja uz sienām. „Tas...” Viņa iesmējās un pašūpoja galvu. „Es gribēju teikt, ka tas nav nekas svarīgs, bet tā ir elle, kas lika man piecelties no vienas kastes un iet sēdēt citā. Tas uz tevi neattiecas. Lielākā daļa.”

Donalds vēlreiz apskatīja telpu. Gads, kas nodzīvots šādi. Skatiens atgriezās pie Annas, viņas matiem, kas saņemti mezglā un sasprausti ar zīmuli. Āda bija bāla, ja neņem vērā tumšos lokus zem acīm. Viņš brīnījās, kā viņa spēj to izturēt, kā viņa var tā dzīvot.

Pie tālākās sienas bija piestiprināta izdruka, kas izskatījās tāda pati kā uz galda, tas bija apļu režģis, kompleksa izkārtojums. Pār apli augšējā kreisajā stūri, kas apzīmēja elevatoru 12, bija pārvilkts pazīstams krusts sarkanā krāsā. Tā tuvumā bija vēl viens krusts, jauns, izskatījās, ka tas pārvilkts pār elevatoru 10. Vēl vairāk zaudētu dzīvību. Un apakšējā labajā stūrĻlaija viņam nesaprotamas atzīmes. Soļojot tuvāk, šķita, ka istaba šūpojas.

„Donij?”

„Kas šeit noticis?” viņš jautāja čukstošā balsi. Anna pagriezās, lai redzētu, uz ko viņš skatās. Viņa paskatījās uz galdu, un Donalds saprata, ka dokumenti izklāti tieši ap to pašu galda stūri, kur redzama šī kompleksa daļa. Stikla virsmu izraibināja ar sarkanu un zilu vasku veiktas piezīmes. „Donij!” Viņa pienāca tuvāk. „Mums neiet labi.”

Viņš pagriezās un izpētīja sarkanos kricelējumus uz sienas shēmas. Tur bija krusti un jautājuma zīmes. Sarkanas piezīmes, dažādas līnijas un bultas. Kādi desmit vai divpadsmit elevatori bija pamatīgi aprakstīti.

„Cik daudz?” viņš jautāja, mēģinādams izskaitīt, sarēķināt, cik daudz dzīvību kopumā pazaudētas. „Vai tie ir iznicināti?”

Anna dziļi ieelpoja. „Mēs nezinām.” Viņa izdzēra savu ūdeni, aizgāja līdz garajam galdam, un pasniedzās zem viena no krēsliem, kas tur stāvēja. Tad no galda apakšas izvilka pudeli un no tās ielēja viskiju savā plastmasas glāzē pāris pirkstu augstumā.

„Tas sākās ar elevatoru 40,” viņa teica, „tas pazuda apmēram pirms gada...”

„Pazuda?”

Anna iemalkoja viskiju un pamāja. Aplaizīja lūpas. „Vispirms pazuda novērošanas kameru signāli. Ne visi uzreiz, bet ar laiku viņi atrada tās visas. Pazuda sakari ar elevatora vadītājiem. Neviens vairs neatbildēja. Tobrīd maiņu vadīja Erskins. Viņš sekoja Kārtībā teiktajam un deva atļauju elevatoru slēgt...”

„Tas nozīmē visus nogalināt.”

Anna uz viņu nikni apskatījās. „Tu zini, ka tas bija jādara.” Prātā atgriezās elevators 12. Viņš atcerējās, kā pieņēma tādu pašu lēmumu. It kā tas būtu lēmums, ko pieņemt. Sistēma strādāja automātiski. Vai viņš vienkārši neizpildīja nākamo soli procedūru rindā, ko bija uzrakstījis kāds cits?

Viņš pētīja ar sarkanām zīmēm izraibināto plakātu. „Un pārējie? Kā ar citiem elevatoriem?”

Anna iztukšoja glāzi vienā rāvienā un noelsās. Donalds ievēroja, ka viņa atkal skatās uz pudeli. „Viņi pamodināja tēti, kad pazuda četrdesmit otrais. Kopš tā brīža, kad viņš ieradās pēc manis, pazuduši vēl divi elevatori.”

Vēl divi elevatori. „Kāpēc tu?” Donalds jautāja.

Viņa aizlika aiz auss atrisušu matu šķipsnu. „Tāpēc, ka vairāk neviena nebija. Tāpēc, ka visi, kas bija piedalījušies šīs vietas veidošanā, bija vai nu miruši, vai vairs nezināja, ko domāt. Un tāpēc, ka tētis bija izmisumā.”

„Viņš gribēja tevi redzēt.”

Viņa iesmējās. „Tas nebija tāpēc. Tici man!” Ar tukšo glāzi Anna norādīja uz galdu, kur bija izkārtotas apļu rindas un dokumenti. „Viņi izmantoja augstas frekvences radio. Mēs domājam, ka tas sākās četrdesmitajā, varbūt viņu IT vadītājs sadumpojās. Viņi pārņēma savas antenas vadību un sāka sazināties ar apkārtējiem elevatoriem, un mēs nespējām viņus apklusināt. Viņi bija parūpējušies arī par to. Tiklīdz tētis to saprata, viņš teica pārējiem, ka bezvadu tikli ir mana specialitāte. Beigās viņi piekāpās. Neviens negribēja likt lietā lidmašīnas.” „Kam viņš to teica? Kas vēl zina, ka tu esi šeit?” Donalds nespēja nedomāt, cik tas var kļūt bīstami, bet varbūt viņā kliedza paša vājums.

„Mans tētis, Erskins, doktors Snlds un viņa asistenti, kas mani piecēla. Bet viņiem vairs nebūs maiņu.”

„Dziļā saldēšana?”

Anna sarauca pieri un saskalināja savu glāzi, un Donalds pēkšņi aptvēra, cik daudz kas noticis, kamēr viņš gulējis. Dažiem jau bija beigušās visas maiņas. Vēl viens elevators iznicināts, uz kartes uzzīmēts vēl viens sarkans krusts. Vairāki elevatori uzsākuši kaut kādu dumpi. Tikmēr Tūrmans ir bijis nomodā veselu gadu un ar to visu cīnījies. Un viņa meita arī. Donalds novicināja roku pret sienām. „Tu jau gadu šeit esi iesprostota? Un strādā pie šī?”

Viņa pagrieza galvu uz durvju pusi un iesmējās. „Esmu bijusi iespundēta daudz ļaunākās vietās uz daudz ilgāku laiku. Bet, jā, te ir neērti. Man šeit ir apnicis.” Anna iedzēra vēl vienu malku, sejas izteiksmi noslēpdama aiz glāzes, un Donalds prātoja, vai varētu būt, ka viņš ticis pamodināts viņas vājuma dēļ, tāpat kā viņa tikusi pamodināta sava tēva vājuma dēļ. Un kas tālāk? Donalds dosies uz dziļās saldēšanas kameru meklēt savu māsu Šarloti?

„Līdz šim esam zaudējuši sakarus ar vienpadsmit elevatoriem.” Anna pētīja šķidrumu savā glāzē. „Liekas, ka tagad man ir izdevies to visu apturēt, bet mēs joprojām mēģinām noskaidrot, kā tas notika, vai tur vēl kāds ir dzīvs. Es tā nedomāju, bet tētis grib sūtīt izlūkus vai lidmašīnas. Visi saka, ka tas ir ļoti riskanti. Un nu izskatās, ka astoņpadsmitais grasās pats sevi nodedzināt.”

„Un man būtu kaut kā jāpalīdz? Ko, pēc tava tēva domām, es zinu?” Viņš apgāja ap galdu un norādīja uz pudeli. Anna saskalināja savu glāzīti un sniedza dzērienu viņam; tad pasniedzās pie monitora pēc vēl vienas glāzītes, bet Donalds tikmēr smagi nosēdās uz viņas gultas. Viņš bija dzirdējis jau ļoti daudz.

„Ne jau tētis domā, ka tu kaut ko zini. Viņš vispār negribēja tevi modināt. Nav paredzēts, ka no dziļās saldēšanas kāds atgriežas.” Viņa uzskrūvēja pudelei korķi. „Tas bija viņa priekšnieks.”

Donalds gandrīz aizrijās ar pirmo viskija malku. Viņš izpūta to pa muti un noslaucīja zodu ar piedurkni, kamēr Anna viņu bažīgi vēroja.

„Viņa priekšnieks?” kampdams pēc gaisa, Donalds pārjautāja. Anna samiedza acis. „Tētis taču tev teica, kāpēc esi šeit, vai ne?” Donalds kabatā meklēja ziņojumu. „Tāpēc, ka es kaut ko uzrakstīju savas pēdējās... savas maiņas laikā. Tūrmanam ir priekšnieks? Es domāju, ka viņš te ir galvenais.”

Anna drūmi iesmējās. „Galvenais nav neviens,” viņa teica. „Galvenā ir sistēma. Tā vienkārši darbojas. Mēs izveidojām to tādu, lai tā vienkārši darbotos.” Anna piecēlās no krēsla un piebiedrojās Donaldam uz gultas malas. Viņš pabīdījās, lai atbrīvotu viņai vietu.

„Tētis bija atbildīgs, lai tiktu izrakti šie caurumi, tas bija viņa darbs. Lielāko daļu kompleksa izplānoja trīs cilvēki. Abi pārējie izstrādāja idejas, kā varētu noslēpt šo vietu. Tētis viņus pārliecināja, ka to vajadzētu būvēt pilnīgi atklāti. Kodolizolācijas komplekss bija viņa ideja, turklāt tētis bija amatā, kas ļāva to īstenot.”

„Tu teici trīs. Kas bija pārējie?”

„Viktors un Erskins.” Anna sabužināja spilvenu un atspiedās pret sienu. „Protams, tie nav viņu īstie vārdi. Bet kāda tam nozīme? Vārds paliek tikai vārds. Te lejā tu vari būt jebkas. Erskins bija tas, kurš atklāja pastāvošos draudus, kurš izstāstīja Viktoram un tētim par nanorobotiem. Tu viņu satiksi. Viņam ir dubultmaiņa, tāpat kā man, un viņš strādā pie pazaudētajiem elevatoriem, lai gan tā nav viņa specialitāte. Vai gribi vēl?” Viņa paskatījās uz Donalda glāzes pusi.

„Nē. Es jau jūtos apreibis.” Donalds nepieminēja, ka tas nav alkohola dēļ. „Atceros kādu Viktoru savā maiņā. Viņa kabinets atradās pretī manējam.”

„Tas ir viņš.” Anna uz mirkli novērsās. „Tētis viņu sauca par bosu, bet esmu kādu laiku strādājusi ar Viktoru kopā, un viņš pats par sevi tā nekad nedomāja. Viņš uzskatīja sevi par tādu kā pavadoni, reiz pajokoja, ka jūtas kā Noass. Astoņpadsmitā elevatora dēļ viņš gribēja tevi pamodināt jau pirms vairākiem mēnešiem, bet tētis šo domu neatbalstīja. Es domāju, ka tu Viktoram patiki. Viņš par tevi bieži ieminējās.”

„Viktors runāja par mani?” Donalds atminējās viru, kurš strādāja pāri gaitenim, psihiatru. Anna pasniedzās un noslaucīja acis.

„Jā. Viņš bija ģeniāls cilvēks, viņš zināja, ko tu domā, viņš zināja, ko jebkurš domā savā prātā. Lielāko daļu no šī visa izplānoja viņš. Uzrakstīja Kārtību, sākotnējo Paktu. Viss bija veidots pēc viņa plāna.”

„Kādēļ tu saki bija?”

Viņas lūpas nodrebēja. Anna sašķieba glāzīti, bet tās dibenā bija palicis pavisam maz.

„Viktors ir miris,” viņa teica. „Pirms divām dienām, sēžot pie sava rakstāmgalda, viņš nošāvās.”

32

Elevators 1

Viktors? Nošāvās?” Donalds pūlējās iztēloties, kā mierīgais cilvēks, kas bija strādājis viņam pretī, būtu varējis izdarīt ko tādu. „Kādēļ?”

Anna nošņaukājās un pasēdās tuvāk Donaldam. Rokās viņa grozīja tukšo glāzīti. „Mēs nezinām. Viņš bija kā apsēsts ar to pirmo elevatoru, ko pazaudējām. Apsēsts! Man lūza sirds, skatoties, kā viņš tajā vaino sevi. Viktors mēdza teikt, ka spēj paredzēt konkrētus notikumus, ka pastāv... noteiktas varbūtības.” Abus pēdējos vārdus viņa pateica, atdarinādama Viktora balsi, un tas vēl vairāk atsauca atmiņā vecā vīra seju.

„Bet viņu mocīja neziņa par precīzu laiku un vietu.” Anna izslaucīja acis. „Kaut tas būtu noticis kāda cita maiņas laikā! Ne viņa. Tas neliktu viņam justies tik vainīgam.”

„Viņš vainoja mani,” truli blenzdams grīdā, ieminējās Donalds. „Tas notika manā maiņā. Es biju tik apjucis. Nespēju skaidri spriest.” „Ko? Donij, nē!” Anna uzlika plaukstu uz viņa ceļgala. „Tur neviens nav vainīgs.”

„Bet mans ziņojums...” Tas joprojām bija viņam rokā, salocīts un šur tur izraibināts ar blāvi zilām asarām.

Annas skatiens pievērsās papīram. „Vai tā ir kopija?” Viņa pasniedzās pēc tā un atglauda no sejas atrisušas matu šķipsnas. „Tētim pietika drosmes tev izstāstīt par šo, bet ne par to, ko izdarīja Viks.” Viņa pagrozīja galvu. „Dažās lietās Viktors bija spēcīgs, bet citās ļoti vājš.” Viņa pagriezās pret Donaldu. „Viņu atrada mirušu pie rakstāmgalda, visapkārt bija piezīmes, viss, kas bija saistīts ar to elevatoru, un tavs ziņojums bija pašā augšā.”

Anna atlocīja lapu un sāka lasīt. „Tikai kopija,” viņa nočukstēja. „Varbūt tas bija...” Donalds iesāka.

„Oriģināls bija pilns ar viņa piezīmēm.” Annas pirksts slīdēja pa lappusi. „Apmēram šeit viņš bija ierakstījis: „Lūk, kāpēc!””

„Lūk, kāpēc? Kāpēc viņš to izdarīja?” Donalds bezpalīdzīgi noplātīja rokas. „Vai iemeslam nevajadzētu būt šim visam? Varbūt viņš saprata, ka ir pieļāvis kļūdu.” Donalds satvēra Annas roku. „Padomā, ko mēs esam izdarījuši! Ja nu esam sekojuši uz pazemi jukušam cilvēkam? Varbūt Viktoru piemeklēja pēkšņs apskaidrības mirklis. Ja nu viņš uz brīdi atjēdzās un redzēja, ko esam izdarījuši?”

„Nē.” Anna kratīja galvu. „Mums tas bija jādara.”

Viņš iesita pa sienu aiz gultas. „Visi nebeidz to atkārtot.” „Paklausies!” Viņa uzlika plaukstu viņam uz ceļgala, mēģinādama viņu nomierināt. „Tu nedrīksti sākt trakot, labi?” Viņa bailīgi paskatījās uz durvīm. „Es lūdzu, lai viņš tevi pamodinātu, jo man bija vajadzīga tava palīdzība. Viena pati es nevaru to izdarīt. Viks strādāja pie situācijas risinājuma astoņpadsmitajā elevatorā. Ja tētis panāks savu, viņš to vienkārši iznīcinās, lai nebūtu daudz jākrāmējas. Viktors to negribēja. Es to negribu.”

Donalds domāja par elevatoru 12, ko pats bija iznīcinājis. Bet tas jau bija uz iznīcības robežas, vai ne? Bija jau pārvēlu. Viņi bija atvēruši gaisa slūžas. Donalds palūkojās uz shēmu pie sienas un prātoja, vai ir par vēlu glābt arī elevatoru 18.

„Ko Viktors saskatīja manā ziņojumā?” viņš jautāja.

„Es nezinu. Bet viņš gribēja tevi modināt jau pirms vairākām nedēļām. Viņš uzskatīja, ka esi kaut ko uzgājis.”

„Vai varbūt tas bija vienkārši tāpēc, ka tobrīd strādāju.”

Donalds palūkojās uz norādēm pilno istabu. Anna bija pētījusi, iegremdējusies citā problēmā. Tik daudz jautājumu un atbilžu. Viņa prāts bija skaidrāks nekā iepriekšējā reizē. Nu viņam bija pašam savi jautājumi. Donalds gribēja atrast savu māsu, uzzināt, kas noticis ar Helēnu, izkliedēt šo vājprātīgo sajūtu, ka viņa kaut kur joprojām ir dzīva. Viņš gribēja uzzināt vairāk par šo nolādēto vietu, ko palīdzējis uzbūvēt.

„Vai tu mums palīdzēsi?” jautāja Anna. Viņa uzlika plaukstu uz Donalda muguras, un mierinošais pieskāriens atsauca atmiņā viņa sievu, brīžus, kad viņa mierināja un rūpējās par Donaldu. Viņš salēcās kā dzelts, jo kaut kur dziļi sirdī viņš juta, ka vēl aizvien ir precējies, ka Helēna vēl varbūt ir dzīva, varbūt ir sasaldēta, un viņa gaida, kad Donalds nāks viņu pamodināt.

„Man vajag...” Donalds pielēca kājās un palūkojās visapkārt. Skatiens apstājās pie datora, kas dūca uz galda. „Man šis tas jāpaskatās.”

Anna nostājās viņam līdzās. „Protams. Es varu tev pastāstīt visu, ko līdz šim esam noskaidrojuši. Viktors atstājis virkni piezīmju. Viņš aprakstīja visu tavu ziņojumu. Es tev varu parādīt. Un varbūt tu varēsi pārliecināt tēti, ka viņš bija uzgājis kaut ko, kā dēļ būtu vērts šo elevatoru glābt.”

„Jā,” Donalds teica. Viņš to darīs. Bet tikai tādēļ, lai varētu palikt nomodā. Un uz mirkli prātā iešāvās doma, ka arī Annai ir tāds pats nodoms. Varbūt Anna gribēja viņu paturēt savā tuvumā.

Vēl tikai pirms stundas Donalda vienīgā vēlēšanās bija iet atpakaļ gulēt, izbēgt no šīs pasaules, kuru viņš bija palīdzējis radīt. Bet tagad Donalds gribēja atbildes. Viņš izpētīs elevatoru 18, bet atradīs arī Helēnu. Noskaidros, kas ar viņu noticis, kur viņa ir. Viņš iedomājās par Miku un atcerējās Tenesijas nosaukumu. Donalds pagriezās pret elevatoru shēmu uz sienas un pūlējās atcerēties, kāds bija katra štata numurs.

„Kuriem no mums ir dota pieeja šim līmenim?1’ viņš jautāja. Iedomājoties par atbildēm, kas nonāks viņa rīcībā, pār muguru pārskrēja karsts vilnis.

Anna pagrieza galvu pret durvīm. Aiz tām tumsā skanēja soļi.

„Tētis. Viņš ir vienīgais, kuram ir pieeja šim līmenim.”

„Vienīgais?” Donalds pārjautāja.

„Jā. Kā tev šķiet, kur Viktors dabūja savu pistoli?” viņa pieklusināja balsi. „Kad viņš atnāca un atvēra kādu kasti, es biju te lejā. Es to pat nedzirdēju. Klau, tajā, kas notika ar Viktoru, mans tēvs vaino sevi, un viņš joprojām netic, ka tam bija kāds sakars ar tavu atskaiti. Bet es Viku pazinu. Viņš nebija jucis. Ja tu vari kaut ko darīt, tad es tevi lūdzu. Manis dēl.”

Viņa saspieda Donalda delmu. Viņš palūkojās uz leju, jo tikai tagad aptvēra, ka viņa to satvērusi. Otrā rokā Anna turēja ziņojumu. Soļi tuvojās. Donalds piekrītoši pamāja.

„Paldies!” viņa teica. Anna atlaida Donalda roku, paķēra viņa tukšo glāzi no gultas un ieslidināja to savējā. Tad nolika glāzes un pudeli uz kāda krēsla un pastūma to zem galda. Tūrmans jau klauvēja pie durvīm.

„Nāc iekšā!” Anna aicināja, atglauzdama no sejas matus.

Tūrmans kādu brīdi viņus vēroja. „Erskins plāno nelielu ceremoniju,” viņš teica. „Tikai mēs. Tie, kas zina.”

Anna pamāja. „Protams.”

Tūrmans samiedza acis, un viņa skatiens no viņa meitas pievērsās Donaldam. Anna uztvēra to kā jautājumu.

„Donijs domā, ka varēs palīdzēt,” viņa iesāka. „Mēs abi vienojāmies, ka vislabāk būs, ja viņš strādās te lejā kopā ar mani. Vismaz tik ilgi, līdz kaut ko noskaidrosim.”

Donalds pārsteigts viņā paskatījās. Tūrmans klusēja.

„Mums vajadzēs vēl vienu datoru,” viņa piebilda. „Ja tu nonestu datoru lejā, es varētu to uzstādīt.”

To Donaldam patika dzirdēt.

„Un, protams, vēl vienu saliekamo gultu,” Anna smaidīdama

33

Elevators 18

Pēc kautiņa ar dārzniekiem Mišens aizlavījās prom, un pārējie nesēji izklīda kur nu kurais. No saņemtā sitiena viņam tagad bija nejutīgs deguns un pulsēja lūpas, viņš pāris stundas pagulēja augšējā starpstacijā, kas atradās desmitajā līmenī. Viņš svaidījās un grozījās, jo bija pārāk satraukts, lai nogulētu mierīgi, puisis pamodās agrā rīta stundā un saprata, ka vēl ir pārāk agrs, lai dotos uz Ligzdu; Vārna vēl gulēs. Tādēļ viņš devās uz kafetēriju vērot saullēktu un iekost kārtīgas brokastis par kriminālmeklētājas iedoto dzeramnaudu, kas svilināja kabatu, tāpat kā sasitumi svilināja viņa pirkstu kauliņus.

Mišens remdēja sāpes ar ilgi gaidītu siltu maltīti, viņš ēda kopā ar tiem, kas beiguši darbu pusnakts maiņā, un vēroja, kā pār uzkalniem mutuļo mākoņi. Pirmos austošās saules starus uztvēra torņu čaulas tur tālumā, Vārna tās sauca par debesskrāpjiem. Tā bija zīme, ka pasaule modīsies vēl vienai dienai. Un Mišens aptvēra, ka tā būs viņa dzimšanas diena. Viņš atstāja traukus uz galda un blakus nolika žetonu darbiniekam, kurš pēc viņa notīrīs galdu, un centās nemaz nedomāt par tīrīšanu. Tā vietā Mišens steidzās lejā, astoņus kāpņu posmus zemāk, pirms pamodīsies viss elevators. Viņš devās uz Ligzdu, nejuzdamies vecāks ne par dienu.

Trīspadsmitā līmeņa kāpņu laukumā viņu sagaidīja pazīstams uzraksts. Tur virs durvīm līmeņa numura vietā bija lasāms:

VĀRNAS LIGZDA

Vārdi bija uzrakstīti ar spilgtiem, stūrainiem burtiem. Bija ievērotas gadiem un paaudzēm senas kontūras, krāsa bija klāta kārtu kārtām, un burtu nelīdzenais krāsojums rādīja, ka to tapšanā piedalījušies vairāki bērni. Elevatora bērni nāca un gāja, atstāja savas pēdas ar otām, bet Vecā Vārna palika.

Viņas ligzdu veidoja bērnudārzs, skola un klases, kurās mācījās augšējo līmeņu bērni. Viņa tajā bija tupējusi ilgāk, nekā dzīvie spēja atcerēties. Klīda runas, ka viņa ir tik veca kā pats elevators, bet Mišens zināja, ka tā ir tikai leģenda. Neviens nezināja, cik vecs tas ir.

Mišens iegāja Ligzdā un atklāja, ka agrajā stundā gaiteņi vēl ir tukši un klusi. Kādā klasē skanēja slāpēti švīksti, kāds laikam bīdīja solus. Citā klasē Mišens uz mirkli manīja divas skolotājas, kas ar raižu māktām sejām kaut ko apsprieda, iespējams, prātodamas, ko iesākt ar kādu Mišena bērnības līdzinieku. Stipras tējas aromāts jaucās ar krāsas un krīta smaržu. Gaiteni stiepās ar mazām dūrltēm apdauzītu metāla skapīšu rindas, kuras pavisam noteikti vajadzēja pārkrāsot; tās pārcēla Mišenu atpakaļ laikā. Šķita, ka vēl tikai vakar viņš dauzījies šajā gaitenī. Mišens un visi viņa draugi, kurus vairs nesanāk satikt vai kurus viņš nesatiek tik bieži, kā gribētos.

Vārnas istaba bija gaiteņa galā, tā bija savienota ar vienīgo dzīvokli visā līmeni. Dzīvoklis tika izbūvēts tieši viņai, pārveidojot klases telpu, vismaz tā runāja. Un, par spīti tam, ka viņa mācīja vairs tikai pašus jaunākos bērnus, viņai piederēja visa skola. Tā bija viņas ligzda.

Mišens atminējās, kā nācis pie viņas dažādos dzīves posmos. Sākumā pēc mierinājuma, jo dārzos juties tik svešs. Vēlāk pēc vieda padoma, jo beidzot bijis pietiekami vecs, lai saprastu, ka viņam tā trūkst. Un ne vienu reizi vien viņš bija nācis pēc abiem, ari tajā dienā, kad bija uzzinājis patiesību par savu dzimšanu un mātes nāvi, par to, ka viņa bija izsūtīta tīrīt Mišena dēļ. Mišens labi atcerējās to dienu. Tā bija vienīgā reize, kad viņš bija redzējis, kā Vecā Vārna raud.

Puisis pieklauvēja pie klases durvīm un, iegājis iekšā, ieraudzīja, ka viņa sēž pie tāfeles, kas bija nolaista zemāk, lai viņa varētu uz tās rakstīt, nepieceldamās no krēsla. Vārnas kundze pārtrauca dzēst vakar uzrakstīto, pagriezās un ar smaidu uzlūkoja Mišenu.

„Manu puisīt!” viņa noķērkstēja. Tad ar tāfeles sūkli norādīja, lai viņš panāk tuvāk. Gaisā noputēja krita migla. „Manu puisīt, manu puisīt!”

„Labdien, Vārnas kundze!” Lai tiktu pie viņas, Mišens paspraucās garām pāris soliem. Vecās skolotājas elektriski vadāmā krēsla vads stiepās no griestu vidus līdz stabam, kas pacēlās no krēsla atzveltnes. Nākot tuvāk, Mišens pieliecās, lai to neaizķertu, un apskāva Vārnu. Viņš apķēra skolotāju ar savām rokām un ieelpoja viņas smaržu — bērnības un nevainības aromātu. Dzeltenā un ar puķītēm izraibinātā kleita bija viņas trešdienu tērps, kas bija tikpat uzticams kā jebkurš kalendārs. Kopš Mišena skolas laikiem tā bija pabālējusi, tāpat arī viss pārējais.

„Rādās, ka esi paaudzies,” pacēlusi galvu, viņa smaidīdama teica. Skolotājas balss bija kā tikko jaušams čuksts, un Mišens atcerējās, ka pat vismazākie bērni sēdēja klusi un mierīgi, lai sadzirdētu viņas teikto. Skolotāja pacēla roku un pieskārās sev pie vaiga. „Kas noticis ar tavu seju?”

Mišens iesmējās un no pleciem noņēma nesēja somu. „Tas tikai tāds negadījums,” viņš attrauca, melodams skolotājai gluži kā bērnībā. Viņš atbalstīja somu pret vienu no mazajiem soliem un iztēlojās, kā varētu sakņupis pie tā apsēsties un palikt uz šīs dienas nodarbību.

„Kā jums klājies visu šo laiku?” viņš jautāja. Puisis pētīja viņas seju, dziļās grumbas un tumšo ādu, kas tāda bija kļuvusi nevis no fotosintēzes lampām, bet no vecuma. Viņas acis bija miglainas, tomēr tajās staroja dzīvība.

„Ne pārāk labi,” Vārnas kundze atbildēja. Viņa pakustināja mazu kloķīti uz rokas balsta, un kāda bijušā skolnieka pirms vairākiem gadu desmitiem uzbūvētais krēsls pagriezās, lai viņa varētu labāk saskatīt viesi. Atrotljusi piedurkni, vecā sieviete parādīja Mišenam marles pārsēju, kas bija pielīmēts pie viņas plankumainās rokas ādas. „Atnāca tie ārsti un atņēma man asinis.” Rādot pierādījumus, viņas roka drebēja. „Es tā rēķinu, ka viņi paņēma pusi.”

Mišens iesmējās. „Esmu diezgan pārliecināts, ka viņi nepaņēma pusi jūsu asiņu, Vārnas kundze! Ārsti vienkārši rūpējas par jums.”

Viņas seja savilkās domīgā krunku grimasē. Nelikās, ka viņa būtu pārliecināta par to. „Es viņiem neuzticos,” vecā sieviete teica.

Mišens smaidīja. „Jūs neuzticaties nevienam. Un, klau, varbūt viņi vienkārši mēģina izpētīt, kāpēc jūs nenomirstat tāpat kā visi pārējie! Varbūt viņi kādudien atklās līdzekli, ar kura palīdzību visi dzīvos tikpat ilgi kā jūs.”

Vārnas kundze berzēja pārsēju uz savas savītušās rokas. „Vai ari viņi mēģina izdomāt, kā mani varētu nogalināt,” viņa noteica.

„Ai, neesiet taču tik drūma!” Mišens norullēja piedurkni lejā, lai viņa neknibinātos ap pārsēju. „Kādēļ jūs iedomājāties kaut ko tādu?” Viņa sarauca uzacis un neatbildēja. Skatiens aizslīdēja līdz Mišena tukšajai mugursomai. „Brīvdiena?” viņa pajautāja.

Mišens pagriezās un sekoja viņas skatienam. „M? Ai, nē! Vakar kaut ko atnesu. Drīz iešu pakaļ vēl vienam sūtījumam, nesīšu to tur, kur viņiem vajadzēs.”

„Ak, būt atkal tik jaunai un brīvai!” Vārnas kundze apgrieza savu krēslu un aizstūrēja to aiz sava rakstāmgalda. Mišens aiz ieraduma pieliecās, lai neaizķertu vadu; stabs pie atzveltnes bija veidots, rēķinoties ar mazāka auguma skolēniem. Viņa lika pie lūpām trauku ar nepievilcīgo dārzeņu biezeni, ko viņa dzēra labprātāk nekā ūdeni, un iemalkoja to. „Pagājušajā nedēļā bija iegriezusies Elija,” viņa nolika zaļi melno šķidrumu atpakaļ uz galda. „Viņa apjautājās par tevi. Gribēja zināt, vai tev joprojām nav draudzenes.”

„Tiešām?” Mišenam pēkšņi kļuva karsti. Reiz Vārnas kundze bija pieķērusi viņus skūpstāmies, tas notika, pirms Mišens bija sapratis, kādēļ cilvēki skūpstās. Viņa ar zinošu smaidu bija tiem izteikusi brīdinājumu. „Visi tā izklīduši,” Mišens ieminējās, mainīdams tematu, cerēdams, ka viņa sapratis mājienu.

„Tā ari vajadzētu būt,” Vārna atvēra rakstāmgalda atvilktni un, nedaudz parakņājusies, izvilka no tās aploksni. Mišens redzēja, ka uz tās nosvītroti jau vairāki vārdi. Izskatījās, ka tā ir izmantota vairākas reizes. „Tu no šejienes dosies uz leju? Varbūt vari kaut ko aiznest Rodnijam?”

Skolotāja sniedza viņam aploksni. Mišens to paņēma, priekšpusē izlasīja sava labākā drauga vārdu, bet pārējie bija nosvītroti.

„Protams, atstāšu to viņam. Pēdējās divas reizes, kad tur piestāju, man gan teica, ka viņu nav iespējams satikt.”

Vārnas kundze pamāja, it kā viņa to jau zinātu. „Jautā pēc Džefrija, viņš tur lejā ir apsardzes priekšnieks, viens no maniem zēniem. Saki viņam, ka tas ir no manis un ka es teicu, lai nodod to Rodnijam rokās. Personīgi.” Viņa savicināja rokas gaisā, radot mazus un drebošus virpuļus. „Uzrakstīšu Džefrijam zīmīti.”

Kamēr viņa rakstāmgaldā meklēja spalvu un tinti, Mišens pameta skatienu uz sienas pulksteni. Drīz gaiteņus pildīs bērnu čalas un skapīšu durvju čīksti. Kamēr viņa rakstīja savu zīmīti, Mišens pacietīgi gaidīja un pētīja vecos plakātus un karogus, kas izraibināja sienas, Vārnas kundze tos mēdza saukt par „motivātoriem”.

Tu vari kļūt par to, ko vien vēlies, bija teikts vienā no tiem. Vienkāršotā zīmējumā bija attēlots zēns un meitene, kas stāvēja liela kalna galā. Uzkalns bija zaļā krāsā, un debesis bija zilas tāpat kā bilžu grāmatās. Kādā citā bija rakstīts: Sapņo, cik tavai sirsniņai tīk. Pār uzrakstu eleganti izliecās dažādu krāsu līniju loks. Vārna to bija kaut kā saukusi, bet Mišens šo vārdu bija aizmirsis. Vēl viens pazīstams aicinājums: Atklāj jaunas vietas! Tajā bija attēlota vārna, kas sēž neiedomājami augsta koka zarā ar izplestiem spārniem, it kā grasītos celties gaisā.

„Džefrijs ir tas, kuram nav matu,” teica Vārnas kundze. Viņa norādīja uz savu sirmo galvu, ko sedza plāna matu kārta.

„Es zinu,” atbildēja Mišens. Tas bija kā savāds atgādinājums par to, ka tik daudzi pieaugušie un nu jau pavecākie elevatora iedzīvotāji kādreiz bijuši viņas skolnieki. Gaitenī aizcirtās kāda skapīša durvis. Mišens atcerējās, ka viņa bērnībā šī telpa bija pilna ar mazu skolas solu rindām. Te bija ari rotaļu istabas, kas pilnas ar sarullētiem diendusas matračiem, tas viņam atgādināja skolas ikdienas kārtību, kad klases vidusdaļa tika atbrīvota no mēbelēm un bija jāatrod savs matracītis, lai ieslīgtu miegā, kamēr Vārna dziedāja sen aizmirstas dziesmas. Viņam pietrūka šo laiku. Pietrūka stāstu par pasauli senos laikos, tie bija pilni ar neiespējamiem brīnumiem. Atspiedies pret solu,

M išens pēkšņi jutās tikpat vecs kā Vārna, it kā viņa bērnība būtu tikpat neiespējami tāla.

„Iedod šo Džefrijam, un tad noteikti nogādā manu zīmīti Rodnijam! Atdod to viņam pats, sarunāts?”

Mišens pacēla mugursomu un ieslidināja abus sūtījumus kurjera kabatā. Par samaksu viņi nerunāja; viņš jutās vainīgs par kaut ko tādu vispār iedomājoties. Rakņāšanās somā atgādināja viņam par lietām, ko viņš bija atnesis Vārnai, bet piemirsis pagājušās nakts kautiņa dēļ.

„Ak jā, šos es atnesu jums no dārziem!” Mišens izvilka no somas dažus nelielus gurķus, divus piparus un lielu, nedaudz iedauzītu tomātu. Viņš nolika tos uz skolotājas galda. „Jūsu dārzeņu dzērieniem,” puisis piebilda.

Vārnas kundze sasita plaukstas un priecīgi smaidīja.

„Vai jums ir vajadzīgs vēl kaut kas, ko es varētu atnest, kad iegriezīšos nākamajā reizē?”

„Tikai šie apciemojumi,” viņa teica, pār viņas seju parādījās grumbains smaids. „Viss, kas man rūp, ir mani mazie. Iegriezies, kad vien vari, labi?”

Mišens paspieda viņas delmu, kas šķita kā piedurknē ietērpts slotaskāts. „Tā arī darīšu,” viņš apsolīja. „Tas man atgādina, ka Frenkijs lika nodot sveicienus.”

„Viņam vajadzētu atnākt biežāk,” skolotāja teica, viņas balsij ietrīsoties.

„Ne visi staigā apkārt kā es,” Mišens ierunājās, „droši vien viņš arī gribētu jūs biežāk satikt.”

„Tu viņam pasaki,” Vārna iesāka, „pasaki, ka man vairs nav atlicis daudz laika.”

Mišens iesmējās un atgaiņāja šo drūmo domu. „To jūs droši vien teicāt arī manam vectēvam, kad viņš bija jauns, un viņa tēvam vēl pirms tam.”

Vārna smaidīja, it kā tā būtu patiesība. „Paredzi nenovēršamo,” viņa teica, „un kādu dienu tev izrādīsies taisnība.”

Mišens smaidīja. Tas viņam patika. „Tik un tā es vēlos, kaut jūs nerunātu par miršanu. Nevienam nepatīk to dzirdēt.”

„Viņiem tas var nepatikt, bet lieks atgādinājums nekaitēs.” Viņa izstiepa rokas uz priekšu, puķainās kleitas piedurknes atslīdēja atpakaļ, vēlreiz atklādamas pārsēju. „Saki man, ko tu redzi, kad lūkojies uz šīm rokām?” Viņa tās pagrozīja šurpu turpu.

„Es redzu laiku,” izmeta Mišens, pats nesaprazdams, no kurienes šī doma radusies. Viņš novērsās, pēkšņi juzdams, ka viņas āda šķiet groteska. Kā sačokurojies kartupelis, kas labu laiku pēc tā izrakšanas netīšām atrasts dziļi zemē. Viņš ienīda sevi par to, ka tā jutās.

„Laiks, kā tad,” teica Vārnas kundze. „Te ir daudz laika. Taču te ir arī paliekas. Es atceros, ka reiz viss bija labāks. Tu piemini slikto, lai atgādinātu sev par labo.”

Viņa vēl mirkli pētīja savas rokas, it kā meklētu vēl kaut ko. Kad viņa pacēla acis un ieskatījās Mišena sejā, tajās mirdzēja skumjas. Puisis juta, kā pašam acīs sariešas asaras, tas daļēji bija mulsuma un daļēji grūtsirdības plīvura dēļ, kas pārklājis viņu sarunu. Tas atgādināja, ka šī ir viņa dzimšanas diena, un šī doma lika saspringt kaklam un atstāja krūtīs tukšumu. Viņš bija pārliecināts, ka Vārna zina, kas šī ir par dienu. Viņa vienkārši mīlēja viņu pietiekami stipri, lai to nepieminētu.

„Vai zini, es kādreiz biju skaista!” Vārnas kundze salika rokas klēpī. „Kad tas paiet, kad tas ir prom uz visiem laikiem, neviens to vairs neredz.”

Mišens juta spēcīgu vēlēšanos viņu mierināt, pateikt Vārnas kundzei, ka viņa joprojām daudzējādā ziņā ir skaista. Viņa prata radīt mūziku. Un gleznot. Tik maz cilvēku atceras, kā to darīt. Viņa lika bērniem justies mīlētiem un pasargātiem, tas bija vēl viens brīnums, kas sen jau aizmirsts.

„Kad biju tavā vecumā,” Vārna smaidot teica, „es būtu varējusi dabūt jebkuru puisi, ja vien to būtu gribējusi.”

Viņa sāka smieties, izkliedēdama spriedzi un aizdzīdama ēnas, bet Mišens viņai ticēja, par spīti tam, ka nespēja to iztēloties, nespēja gara acīm saskatīt viņas seju bez grumbām un plankumiem un plaukstu virspuses bez gariem, sirmiem matiņiem. Tik un tā viņš Vārnai ticēja. Viņš vienmēr viņai ticēja.

„Pasaule ir ļoti līdzīga man.” Viņa pavērsa acis uz griestiem un, iespējams, uz to, kas atradās virs tiem. „Arī tā reiz bija skaista.”

Mišens juta, ka stāsts bija kā negaisa mākonis, kas brieda aizvien lielāks. Gaitenī aizcirtās vēl citi skapīši, ārā pulcējās bērnu balsis.

„Pastāstiet man!” lūdza Mišens, atcerēdamies, kā, sēžot pie viņas kājām, kādreiz stundas aizskrēja kā acumirkļi, kā viņa dziedāja dziesmas, kamēr bērni gulēja. „Pastāstiet man par veco pasauli!”

Vecā Vārna samiedza acis, skatiens palika vērsts uz kādu tumšāku istabas stūri. Viņas laika sakrunkotās lūpas pavērās, un stāsts varēja sākties; stāsts, ko Mišens bija dzirdējis jau simtiem reižu pirms tam. Bet viesošanās Vārnas iztēles zemē nekad neapnika. Un, ieskrējuši klasē, izlavījušies starp soliem, arī mazie apklusa un sanāca tuvāk, lai plaši atvērtām acīm un prātiem sekotu līdzi stāstiem par pasauli, kas reiz bijusi brīnišķīga un tagad iegrimusi pilnīgā aizmirstībā.

34

Elevators 18

Vārnas kundzes izdomātie stāsti bija tiešs tupinājums bilžu grāmatu attēliem. Tajos debesis bija zilas un lauki zaļi, tur dzīvoja dzīvnieki, kas bija līdzīgi kaķiem un suņiem, bet lielāki nekā cilvēki. Bērnišķīgas lietas. Tomēr šie fantastiskie stāsti par labāku pasauli lika Mišenam dusmoties uz pasauli, kurā dzīvoja viņš. Atstādams augstākos līmeņus aiz muguras un iedams pa ceļu, kas vijās lejā gar dārziem un līmeņiem, kur aizvadīta bērnība, Mišens domāja par šo labāko pasauli, bet viņam pazīstamā puisi mulsināja. Solījums par citurieni izgaismoja šīs pasaules trūkumus. Viņš bija devies prom, lai kļūtu par nesēju, lai aizlidotu un būtu viss, kas vēlējās būt, un nu viņš vēlējās tikt tālāk, nekā ļāva šīs pasaules robežas.

Tās bija bīstamas domas. Tās atgādināja par māti un to, kur viņa tika aizsūtīta šajā pašā dienā pirms septiņpadsmit gadiem.

Ticis garām dārziem, Mišens sajuta deguma smaku kaut kur dziļāk elevatorā. Gaiss bija dūmakains, un uz mēles parādījās viegla dūmu piegarša. Varbūt kāda atkritumu kaudze. Kāds negribēja maksāt nesējam, kas nogādātu to uz otrreizējo pārstrādi. Vai kāds uzskatīja, ka elevators nepastāvēs pietiekami ilgi, lai atkritumu pārstrāde tam būtu vajadzīga.

Protams, tas varēja būt arī negadījums, bet Mišens par to šaubījās. Tā neviens vairs nedomāja. Tas bija redzams kāpnēs sastapto cilvēku sejās. Pēc tā, kā tie ķērās pie savām lietām, sargāja savus bērnus, varēja redzēt, ka elevatora nākotne balansē uz naža asmens. Tam vēl viens pierādījums bija pagājušās nakts cīniņš.

Mišens sakārtoja somu plecos un steidzās lejā uz trīsdesmit ceturtā līmeņa IT nodaļu. Nonākot tur, viņš ieraudzīja pūli, kas gaidīja kāpņu laukumā. Pārsvarā tie bija viņa vecuma vai nedaudz vecāki puiši, viņš daudzus pazina, daudzi bija atnākuši no vidus līmeņiem. Liela daļa padusēs bija pasituši datorus, kuru vadi viļņojās kopā ar pūli. Mišens izspiedās cauri. Iekšā atklājās, ka tieši aiz durvīm uzstādīta barjera. Pagaidu vārtus pieskatīja divi apsargi, kas laida cauri tikai galvu plecos ierāvušos IT darbiniekus.

„Sūtījums!” kliedza Mišens. Viņš aizstūmās līdz pirmajām rindām un uzmanīgi izvilka no somas Vārnas kundzes rakstīto zīmīti. „Sūtījums apsardzes priekšniekam Džefrijam!”

Viens no apsargiem paņēma viņa zīmīti. Pūlis no aizmugures spieda Mišenu pret barjeru. Kāda sieviete tika izlaista cauri. Atvieglojumā nogludinādama kombinezonu, viņa steidzās uz īstajiem drošības vārtiem, aiz kuriem atradās vestibils. Vienā no plašās zāles stūriem jaunu vīriešu pulkam tika dotas kaut kādas instrukcijas. Viņi stāvēja miera stājā glītā ierindā, bet viņus nodeva bailes, kas bija redzamas viņu plaši ieplestajās acīs.

„Kas, pie velna, te notiek?” Mišens jautāja, kad viņa priekšā tika pacelta barjera.

„Kas, pie velna, te tik nenotiek?” attrauca viens no apsargiem. „Vakarnakt sprieguma lēciens izsitis no ierindas veselu kaudzi datoru. Visi mūsu tehniķi raujas ar divkāršu sparu. Lejā Mehāniskajā ir ugunsgrēks vai kaut kas tamlīdzīgs, turklāt dārzos bijusi kaut kāda veida vardarbība. Vai tu saņēmi e-pastu?”

Mehāniskā. Tas bija ļoti tālu, tomēr ugunsgrēka smārds bija jūtams pat šeit. Un izplatījušās baumas par nakts uzbrukumu, liekot Mišenam justies uzkrītošam ar savu sasisto degunu. „Kas par e-pastu?” viņš pajautāja.

Apsargs norādīja uz zēnu grupām. „Mēs ņemam darbā jaunus tehniķus.”

Viss, ko Mišens redzēja, bija jauni vīrieši, kuriem instrukcijas sniedz darbinieks, kas bija no apsardzes, nevis no IT. Sargs deva zīmīti atpakaļ Mišenam un norādīja uz galvenajiem vārtiem. Sieviete, kas tika iekšā pirms Mišena, jau gāja cauri vārtiem, un liela, pazīstama plikpaura galva pagriezās, lai vērotu viņas pēcpusi, kamēr viņa devās prom pa gaiteni.

„Ser?” Mišens iesaucās, tuvodamies vārtiem.

Džefrijs pagriezās, no viņa kakla pazuda dziļās rievas.

„Hmm? Ak!” viņš uzsita knipi, mēģinādams atcerēties vārdu. „Mišens.”

Viņš pakratīja pirkstu. „Kā tad! Tev kaut kas jāatstāj man, nesēj?” apsardzes priekšnieks pastiepa plaukstu, bet neizskatījās īpaši ieinteresēts.

Mišens sniedza viņam zīmīti. „Patiesību sakot, Vārnas kundze man lika kaut ko piegādāt personīgi.” Viņš no somas izvilka aizlīmēto aploksni ar nosvītrotajiem vārdiem. „Vienkārša vēstule, ser!”

Vecais sargs pameta skatu uz aploksni, tad turpināja lasīt sev adresēto zīmīti. „Rodnijs šobrīd ir aizņemts.” Viņš pakratīja galvu. „Nevaru pateikt, cik ilgi tas būs. Tas var būt nedēļām ilgi. Atstāsi to man?”

Atkal izstiepta plauksta, bet nu jau ar lielāku interesi. Mišens piesardzīgi pavilka aploksni atpakaļ. „Es nevaru. Vai tiešām nav iespējas to viņam vienkārši atdot? Tā ir no Vārnas. Ja man būtu prasījis mērs, es teiktu, ka nav nekādu problēmu.”

Džefrijs pasmaidīja. „Tu arī biji viens no viņas zēniem?”

Mišens pamāja ar galvu. Apsardzes priekšnieks viņam pār plecu palūkojās uz kādu vīru, kurš tuvojās vārtiem ar rokā pastieptu ID karti. Mišens pakāpās malā, kamēr džentlmenis noskenēja savu caurlaidi un pasveicināja Džefriju.

„Teikšu tev tā. Pēc kāda brīža es nesīšu Rodnijam viņa pusdienas. Tad tu varēsi atnākt līdzi un iedot viņam vēstuli, kamēr es tur būšu, un man nebūs jāuztraucas, ka Vārna mani vēlāk noknābās. Derēs?”

Mišens pasmaidīja. „Izklausās labi. Paldies!”

Apsargs norādīja uz trokšņainā vestibila otru galu. „Tu tagad varētu paņemt glāzi ūdens un aiziet mani pagaidīt sanāksmju telpā, labi? Tur daži puiši aizpilda iestāšanās dokumentus.” Džefrijs nopētīja Mišenu no galvas līdz kājām. „Varbūt tu arī gribi aizpildīt pieteikumu? Mums noderētu tava palīdzība.”

„Es...ē, neko daudz par datoriem nezinu!” ieminējās Mišens.

Džefrijs paraustīja plecus, it kā tas nebūtu svarīgi. „Kā vēlies. Viens puisis mani pēc brīža aizvietos. Es aiziešu tev pakaļ.”

Mišens vēlreiz viņam pateicās. Tad šķērsoja lielo vestibilu, kurā kārtīgās kolonnās un rindās sastājušies zēni klausījās viņiem izkliegtajās instrukcijās. Vēl viens apsargs mādams aicināja viņu sanāksmju telpā un izsniedza papīra lapu un ogles zīmuli. Mišens ievēroja, ka papīra loksnes otra puse ir balta, un paņēma to, pat nedomādams neko aizpildīt. Pusžetonu vērts papīrs, ko var labi izmantot.

Ap plato galdu bija daži tukši krēsli. Viņš izvēlējās vienu no tiem. Vairāki puiši ar ogles zīmuļiem skribelēja iesniegumus, viņu sejas bija sarauktas no koncentrēšanās. Mišens apsēdās ar muguru pret vienīgo logu un nolika somu uz galda, neizlaizdams vēstuli no rokām. Viņš ieslidināja pieteikumu somā, lai varētu izlietot papīru vēlāk, un pirmo reizi kārtīgi aplūkoja Vārnas vēstuli.

Aploksne bija veca, bet kādam nodota tikai dažas reizes. Viena mala bija nodilusi, tā bija plāna kā salvete, un pa nelielu caurumu tās sānā varēja redzēt iekšā ielikto, salocīto papīra lapiņu. Ieskatījies ciešāk, Mišens ievēroja, ka tas ir paštaisīts papīrs, visticamāk, to Vārnas ligzdā izgatavojis kāds no viņas bērniem, to gatavoja no ūdens un saplēsta papīra masas, visu sajauca, izlika uz sietiem nospiesties un atstāja izžūt.

„Mišen!” pie galda kāds iešņācās.

Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka pretī sēž Bredlijs. Viņš arī bija nesējs, savu zilo kaklautu viņš bija apsējis ap augšdelmu. Mišens bija domājis, ka biedrs veic pastāvīgas piegādes dziļumos.

„Tu pieteiksies?” Bredlijs nošņāca.

Kāds no pārējiem zēniem noklepojās dūrē, tādējādi dodot viņiem mājienu netrokšņot. Izskatījās, ka Bredlija pieteikums jau ir aizpildīts.

Mišens noraidoši pakratīja galvu. Kāds pieklauvēja pie loga viņam aiz muguras un, griežoties apkārt, puisis gandrīz nometa zemē vēstuli. Džefrijs pabāza galvu pa durvīm. „Divas minūtes,” apsargs teica Mišenam. Viņš pameta ar īkšķi pār plecu. „Vēl gaidu viņa paplāti.”

Mišens pamāja ar galvu, un durvis aizvērās. Pārējie puiši viņu ziņkārīgi vēroja.

„Jāaiznes sūtījums,” viņš paskaidroja Bredlijam pietiekami skaļi, lai dzirdētu ari pārējie. Tad pievilka somu tuvāk un aiz tās noslēpa aploksni. Puiši turpināja rakstīt. Bredlijs viņus vēroja, saraucis pieri.

Mišens vēlreiz aplūkoja aploksni. Divas minūtes. Cik ilgi viņš varēs parunāt ar Rodniju? Viņš aptaustīja aizlīmētā pārloka stūri. Piena līme, ko izmantojusi Vārna, slikti lipa pie iepriekšējās līmes kārtas, kas tikusi uzklāta pirms vairākiem mēnešiem vai varbūt pat gadiem. Neskatīdamies uz aploksni, Mišens pavēra vienu tās stūri un vēroja Bredliju. Viņš pārkāpa nesēju trešo pamatlikumu, pats sev iestāstīdams, ka šis gadījums ir citādāks, ka viņš atrodas vienā telpā ar diviem seniem draugiem un netīšām dzird viņu sarunu.

Tomēr, izvelkot vēstuli no aploksnes, trīcēja rokas. Paslēpis lapiņu, viņš aši paskatījās uz leju. Tumši pelēko, lēto papīru izraibināja violeti un sarkani pavedieni. Viņa bija rakstījusi ar krītu. Tas nozīmēja, ka burtiem jābūt lieliem. Ielocēs bija sakrājies balts pūderis, tas nobiris no burtiem kā putekļi no vecām caurulēm:

Drīz, drīz, putnu mamma dzied.

Gaisā skrien, gaisā skrien!

Fragments no vecas šūpuļdziesmas. Spārnus raisi, Mišens pie sevis nočukstēja, atcerēdamies pārējos vārdus, stāstu par vārnu mazuli, kas mācās kļūt brīvs.

Spārnus raisi, tie pretī gaismai aiznesīs.

Skrien, skrien no visa spēka!

Viņš apgrieza lapiņu, lai atrastu īsto zīmīti, kaut ko vairāk par šīs dziesmiņas rindām, kad pie loga atkal atskanēja klauvējiens. Daži zēni aiz satraukuma nometa savus zīmuļus. Vēl kāds klusi nola-

mājās. Mišens pagriezās un aiz stikla ieraudzīja Džefriju, kas viņu

nepacietīgi aicināja, mājot savu plikpauraino galvu, uz plaukstas turēdams metāla paplāti.

Mišens salocīja vēstuli un ielika to atpakaļ aploksnē. Tad pacēla roku virs galvas, likdams Džefrijam saprast, ka tūlīt būs klāt, nolaizīja pirkstu, samitrināja lipīgo pastu un aizlīmēja aploksni, cik cieši vien spēdams. „Veiksmi!” viņš novēlēja Bredlijam, kaut gan Mišenam nebija ne jausmas, ko šis zellis sadomājis darīt. Viņš no galda paķēra somu, piesardzīgi noslaucīja izbirušos krīta putekļus un izsteidzās pa sapulču telpas durvīm.

„Ejam,” teica Džefrijs, izskatīdamies manāmi aizkaitināts.

Mišens steidzās viņam nopakaļ. Viņš vēlreiz paskatījās uz logu, tad uz trokšņaino pūli, kas mudžēja aiz pagaidu vārtiem. Pie šī pūļa piegāja IT tehniķis, nesdams datoru ar rūpīgi satītiem vadiem, un no barjeras otras puses pēc tā izmisīgi pasniedzās kāda sieviete, gluži kā māte, kas alkst paņemt rokās savu mazuli.

„Kopš kura laika cilvēki sākuši savus datorus nest šurp?” puisis pajautāja; viņa profesija bija radījusi viņā ziņkārību par to, kā lietas no vienas vietas nokļūst otrā, bet pēc tam atgriežas atpakaļ. Šķita, ka arī šis pienākums nesējiem tiek atņemts. Roukers vienkārši uzsprāgs, to ieraugot.

„Kopš vakardienas. Vaiks nolēma, ka vairs nesūtīs savus tehniķus tos labot. Saka, ka šādi esot drošāk. Cilvēki tur tiek aplaupīti, un trūkst apsargu, kas varētu lejā patrulēt.”

Viņi tika izlaisti cauri vārtiem un klusēdami gāja pa gaiteņiem, katrā kabinetā skanēja tastatūru klaboņa vai strīdīgas balsis. Mišens visur redzēja elektronisko ierīču rezerves daļas un izmētātus papīrus. Viņš prātoja, kurā kabinetā strādā Rodnijs, kāpēc pusdienas netiek piegādātas nevienam citam. Varbūt viņa draugam bija nepatikšanas. Tā noteikti bija. Tas visu izskaidrotu. Varbūt viņš izspēlējis kādu no saviem jokiem. Vai viņiem trīsdesmit ceturtajā bija kāda aizturēšanas kamera? Mišenam tā nelikās. Viņš jau grasījās jautāt Džefrijam, vai Rodnijs ir kaut kur iespundēts, kad vecais apsardzes priekšnieks apstājās pie iespaidīgām tērauda durvīm.

„Paturi!” Viņš sniedza paplāti Mišenam, kurš satvēra aploksni ar muti un paņēma paplāti. Džefrijs paskatījās pār plecu un aizstājās priekšā atslēgas panelim, lai Mišens to neredzētu, un ievadīja ciparu kodu. Smago durvju aplodā nodunēja vairāki klaudzieni. Rodnijs iekūlies nepatikšanās. Kas šī ir par kameru?

Durvis vērās uz iekšu. Džefrijs paņēma paplāti un piekodināja, lai Mišens pastāv un pagaida. Kamēr apsardzes priekšnieks iegāja telpā, kas sniedzās kaut kur tālu dziļumā, puisis joprojām uz lūpām juta piena līmes garšu. Gaisma iekšā raustījās, it kā kaut kas nebūtu kārtībā, tie bija sarkani un brīdinoši zibšņi kā ugunsgrēka signalizācija. Džefrijs sauca Rodniju, kamēr Mišens snaikstījās aiz apsarga, mēģinādams saskatīt kaut ko vairāk.

Pēc mirkļa parādījās arī Rodnijs, it kā jau būtu viņus gaidījis. Pamanot pie durvīm Mišenu, viņa acis iepletās. Toties Mišens pūlējās aizvērt žokli, kas bija atkāries, ieraugot drauga izskatu.

„Sveiks!” Rodnijs atvēra smagās durvis nedaudz plašāk un ielūkojās gaitenī. „Ko tu te dari?”

„Man arī prieks tevi satikt!” noteica Mišens. Tad sniedza puisim vēstuli. „To tev sūta Vārna.”

„Skaidrs, darba darīšanas.” Rodnijs pasmaidīja. „Esi atnācis kā nesējs, ja? Nevis kā draugs?”

Rodnijs smaidīja, bet Mišens redzēja, ka draugs ir galīgi savārdzis. Viņš izskatījās tā, it kā nebūtu gulējis dienām ilgi. Vaigi iekrituši, tumši loki zem acīm, rugāju ēna uz zoda. Mati, ko Rodnijs agrāk tik rūpīgi centās veidot, bija nogriezti pavisam īsi. Mišens ieskatījās lielajā telpā un prātoja, ko viņi draugam liek šeit darīt. Viss, ko puisis spēja saskatīt, bija augsti metāla skapji. Tie bija līdzeni izkārtoti un rindojās nepārredzamos telpas dziļumos.

„Mācies labot ledusskapjus?” Mišens pajautāja.

Rodnijs palūkojās pār plecu. Tad sāka smieties. „Tie ir datori.” Viņa balsij joprojām piemita tas žēlabainais tonis. Mišens gandrīz pateica draugam, ka šodien ir viņa dzimšanas diena, ka abi tagad ir vienā vecumā. Rodnijs bija vienīgais, kuram viņš to gribēja atgādināt. Džefrijs nepacietīgi nokremšļojās, izskatījās, ka saruna viņu kaitina.

Rodnijs pievērsās apsardzes priekšniekam. „Vai neiebilstat, ja pārmīsim pāris vārdus divatā?” viņš pajautāja.

Iečīkstoties zābaku stīvajai ādai, Džefrijs pārnesa svaru no vienas kājas uz otru. „Tu zini, ka es nedrīkstu,” viņš teica. „Es droši vien jau tāpat dabūšu rājienu par to, ka ļauju jums tikties.”

„Jums taisnība.” Rodnijs nošūpoja galvu, it kā saprazdams, ka nemaz nebija vajadzējis jautāt. Mišens vēroja vārdu apmaiņu. Lai gan kopš draugu pēdējās tikšanās bija pagājuši vairāki mēneši, viņš juta, ka Rodnijs ir tāds pats kā vienmēr. Viņš bija iekūlies nepatikšanās un par kādu pārdrošu lietu, ko pateicis vai izdarījis, tagad bija spiests veikt netīkamāko darbu visā IT. To iedomājoties, Mišens pasmaidīja.

Pēkšņi Rodnijs saspringa, it kā telpas dziļumā kaut ko būtu sadzirdējis. Viņš pacēla pirkstu un lūdza, lai tie viņu pagaida ārpusē. „Mirklīti!” puisis izmeta un iesteidzās iekšā, basajām pēdām plakšķi-not pret tērauda grīdu.

Džefrijs sakrustoja rokas uz krūtīm un neapmierināts nopētīja Mišenu. „Jūs abi uzaugāt vienā gaitenī?”

„Kopā gājām skolā,” atbildēja Mišens. „Ko tad Rods ir izdarījis? Vai zināt, ja stundās ākstījāmies, Vārnas kundze lika mums slaucīt visas Ligzdas grīdas un mazgāt tāfeles. Kopā esam daudz slaucījuši.” Džefrijs uzmeta viņam vērtējošu skatienu. Un tad viņa vienaldzīgajā sejā parādījās plats smīns. „Tu domā, ka tavs draugs ir ķezā?” viņš noprasīja. Šķita, ka apsargs tūlīt sāks smieties. „Dēls, tev nav ne jausmas!”

Pirms Mišens paguva izprašņāt sīkāk, smaidīgs un aizelsies atgriezās Rodnijs.

„Atvainojiet,” viņš teica Džefrijam, „man vajadzēja atbildēt!” Tad draugs pagriezās pret Mišenu. „Paldies, ka piekāpi, vecīt! Bija prieks tevi satikt.”

Un tas ir viss?

„Man arī prieks,” Mišens noteica, būdams pārsteigts, ka tikšanās bijusi tik īsa. „Hei, padod kādreiz kādu ziņu!” Viņš gāja apskaut savu seno draugu, bet Rodnijs tā vietā pasniedza roku. Mišens uz to skatījās, juzdamies apjucis, caur prātu izskrēja doma par to, vai viņi jau ir tik ļoti atsvešinājušies.

„Novēli no manis visiem to labāko!” Rodnijs teica, it kā vairs necerētu nevienu no viņiem satikt.

Manāmi aizkaitināts un gatavs doties prom, Džefrijs ieklepojās vēlreiz.

„Tā arī darīšu,” noteica Mišens, pūlēdamies neizklausīties apbēdināts. Viņš saņēma drauga plaukstu savējā. Abi paspieda viens otram roku kā svešinieki, Rodnija sejā notrīsēja smaids, un viņa plaukstā paslēptās zīmītes stūri asi iespiedās Mišena plaukstā.

35

Elevators 18

Tas bija brīnums, ka Mišens nenometa pasniegto zīmīti, saprata, ka kaut kas nav kārtībā, turēja muti ciet un nestāvēja tur kā muļķis, un Džefrija priekšā neizsaucās: „Hei, kas tad tas?” Tā vietā viņš saspieda saburzīto papīriņu plaukstā un cieši turēja, kamēr tika pavadīts atpakaļ uz caurlaides punktu. Viņi jau gandrīz bija klāt, kad no viena kabineta kāds sauca: „Nesēj!”

Džefrija roka uzgūla uz Mišena krūtīm, liekot apstāties. Abi pagriezās, un tiem pretī pa gaiteni nāca pazīstams vīrs. Tas bija Vaika kungs, IT vadītājs, kuru pazina lielākā daļa nesēju. Nebeidzamā bojātu un salabotu datoru apmaiņa nodarbināja desmitā stāva Augšējo Ekspedīcijas nodaļu tikpat intensīvi, kā Apgāde nostrādināja Apakšējo Ekspedīciju simt divdesmitajā līmenī. Mišens iedomājās, ka kopš vakardienas tas varētu būt mainījies.

„Vai šodien strādā, dēls?” Vaika kungs pētīja mezglā sasieto nesēja kaklautu ap Mišena kaklu. IT vadītājs bija gara auguma vīrs ar rūpīgi koptu bārdu un gaišām acīm. Mišenam nācās atgāzt galvu, lai tajās ieskatītos.

„Jā, ser!” puisis atbildēja, slēpdams Rodnija zīmīti aiz muguras. Līdzīgi kā sēkliņu zemē, viņš ar īkšķi iespieda to kombinezona aizmugures kabatā. „Jums vajag kaut ko aiznest, ser?”

„Tieši tā.” Vaika kungs brīdi viņu vēroja, tad noglauda savu bārdu. „Tu esi Džonsu puika, vai ne? Nulle.”

Izdzirdējis šo terminu, kas apzīmēja to, ka viņa piedzimšanai netika izlozēts loterijas numurs, Mišens juta, kā karstuma uzplūds sažņaudz kaklu. „Jā, ser! Mans vārds ir Mišens.” Viņš sniedza sveicienam roku. Vaika kungs to paspieda.

„Jā, jā. Gāju skolā kopā ar tavu tēvu. Un, protams, arī tavu māti.” Viņš apklusa, lai dotu Mišenam laiku atbildēt. Puisis sakoda zobus un klusēja. Mišens atlaida Vaika roku, pirms viņš ievēroja nodevīgi nosvīdušo plaukstu.

„Pieņemsim, ka man vajadzētu kaut ko pārvietot, neizlaižot to caur Ekspedīciju,” smaidīdams iesāka Vaika kungs. Viņa zobi bija krīta baltumā. „Un es gribētu izvairīties no tādām nepatīkamām situācijām, kāda pagājušajā naktī noritēja dažus līmeņus augstāk...” Mišens palūkojās uz Džefriju, kurš izskatījās pilnīgi neieinteresēts viņu sarunā. Bija savādi uzklausīt tāda veida piedāvājumu no amatpersonas, turklāt vēl Apsardzes darbinieka klātbūtnē, bet kopš ēnošanas gaitu beigām viņš bija sapratis vienu — viss kļūst tikai neskaidrāks.

„Es īsti nesaprotu,” Mišens atbildēja. Viņš pretojās vēlmei pagriezties un paskatīties, cik vēl tālu palicis līdz caurlaides vārtiem. No kabineta gaiteņa galā, kas atradās Vaika kungam aiz muguras, iznāca kāda sieviete. Džefrijs, gaisā izstiepdams roku, lika saprast, ka viņai jāapstājas un jāturas pa gabalu, lai nevarētu neko sadzirdēt.

„Domāju, ka tu saproti gan, un es apbrīnoju tavu takta izjūtu. Divi simti žetonu par paciņu, kas tiktu nogādāta sešu līmeņu attālumā no Apgādes.”

Mišens centās saglabāt mieru. Divi simti žetonu. Mēneša alga par pusi no dienas darba. Viņš nobijās, ka tā ir kaut kāda pārbaude. Varbūt Rodnijs iekūlās ķezā par to, ka izgāzās līdzīgā veidā.

„Es nezinu.” Mišens iesāka.

„Piedāvājums paliek spēkā,” Vaiks teica. „To saņems arī nākamais nesējs, kurš te ienāks. Man vienalga, kurš to paveic, bet žetonus dabūs tikai viens.” Viņš pacēla roku. „Tev nav man jāatbild. Vienkārši aizej uz Apgādes centru un jautā pēc Džoisas. Pasaki viņai, ka nāc Vaika uzdevumā. Viss pārējais būs rakstīts piegādes atskaitē.”

„Es par to padomāšu, ser!”

„Labi,” Vaiks smaidīdams attrauca.

„Vai varu vēl kā pakalpot?” Mišens jautāja.

„Nē, nē. Vari iet.” Viņš pamāja ar galvu Džefrijam, kurš iznira no savas domu pasaules vai kādiem citiem prāta nostūriem.

„Paldies, ser!” Mišens pagriezās un sekoja apsardzes priekšniekam.

,,Ā, daudz laimes dzimšanas dienā, dēls!” Vaiks sauca nopakaļ.

Mišens palūkojās pār plecu, bet neteica paldies; viņš sekoja Džefrijam, tad gāja tālāk cauri vārtiem, garām pūļiem, ārā kāpņu laukumā un divus kāpņu posmus zemāk un tikai tad pasniedzās kabatā pēc Rodnija zīmītes. Viņu māca neizskaidrojamas bailes, ka zīmīte varētu izslīdēt viņam no rokām, aizlēkāt prom pa pakāpieniem un tad izkrist cauri margām, tāpēc viņš zīmīti atlocīja ārkārtīgi uzmanīgi. Tā izskatījās pēc tādas pašas pašdarinātas lupatiņas kā Vārnas kundzes papīrs, raupjo, pelēko šķiedru caurvija tie paši violetie un sarkanie pavedieni. Uz mirkli Mišens nobijās, ka zīmīte būs adresēta Vārnai, nevis viņam, varbūt tajā būs vēl kādas vecu šūpuļdziesmu rindas. Viņš nogludināja lapiņu. Tās viena puse bija tukša; viņš to pagrieza, lai aplūkotu otru pusi.

Tai nebija adresāta. Tikai divi vārdi, kas Mišenam atsauca atmiņā drauga tramīgo smaidu, ko atvadoties bija redzējis viņa sejā.

Pēkšņi Mišens jutās pilnīgi viens. Kāpnēs vēdīja deguma smaka, dūmi, kas jaucās ar žūstošās grafiti krāsas smārdu. Viņš saņēma mazo zīmīti pirkstos un saplēsa to sīkos gabaliņos. Viņš to plūkāja sīkās daļiņās, līdz nekas vairs nepalika pāri, un tad izkaisīja blāvos konfeti pār margām, kur tie, virpuļodami lejup, izgaisa nebūtībā. Pierādījumi iznīcināti, bet ziņa bija spilgti ierakstīta viņa prātā. Sasteigtais kricelējums, neskaidri ieskrāpēts papīrā ar monētas vai karotes malu, tik tikko salasāmi divi vārdi no viņa drauga, kuram nekad nevienu nav vajadzējis un kurš nekad nav citiem kaut ko lūdzis.

Palīdziet man!

Un tas bija viss.

36

Elevators 1

Atrast pareizo elevatoru bija diezgan viegli. Donalds varēja pētīt veco shēmu un atminēties, kā stāvējis pauguru virsotnēs un ieskatījies plašajās iedobēs, kas veda uz katru būvi. Prātā atgriezās kvadra-ciklu rūkoņa, zemes kukuržņi, ko kvadraciklu riepas, šķērsojot pauguru kores, meta gaisā tajās vietās, kur vēl neauga zāle. Viņš atcerējās, kā pār uzkalniem tika sēta zāle, kā visur dīga asni un sēklas, tagad tas šķita skumji un nevajadzīgi.

Atmiņās stāvēdams uz šis kores, viņš spēja iztēloties Tenesi-jas delegāciju. Tas bija elevators 2. Paturējis to prātā, Donalds pētīja tālāk. Nācās mazliet papūlēties, lai atcerētos, kā darbojas šī datorprogramma, kā pārlapot datubāzēs ierakstītās dzīves. Ja vien prata to izlasīt, te bija atrodama visu elevatoru vēsture no pašiem pirmsākumiem, bet ne senāk. Tā apstājās pie izdomātajiem vārdiem, pie apmācībām. Mantojums, kas pastāvējis pirms tā visa, tika aizmests nebūtībā. Vecā pasaule bija apslēpta aiz bumbu sprādzieniem, aiz dūmu un aizmirstības miglas.

Viņš zināja, kurš ir īstais elevators, bet atrast tajā Helēnu varētu izrādīties neiespējami. Kamēr Anna dušā dziedāja, Donalds dedzīgi meklēja.

Viņa bija atstājusi vannas istabas durvis vaļā, no tām plūda silti tvaiki. Donalds pieņēma, ka tas ir ielūgums, to«#ēr nelikās ne zinis. Viņš ignorēja pulsāciju, tieksmi un hormonu uzplūdus, ko pēc gadsimtiem ilga celibāta radīja bijušās draudzenes klātbūtne, un turpināja meklēt savu sievu.

Pirmajā paaudzē, kas dzīvoja elevatorā 2, bija četri tūkstoši vārdu. Tieši četri tūkstoši. Apmēram puse no tiem bija sievietes. Bija trīs Helēnas. Pie katra vārda serveros bija saglabāta graudaina fotogrāfija. Neviena no šīm Helēnām neizskatījās pēc viņa sievas, ko atcerējās Donalds vai vismaz domāja, ka atceras. Neaicinātas sariesās asaras.

Viņš tās notrausa, dusmodamies uz sevi. Kamēr Donalds pārlūkoja nejauši izvēlētas fotogrāfijas, Anna dziedāja skumju un ārkārtīgi senu dziesmu. Pēc vairākiem portretiem svešinieču sejas sāka likties līdzīgas, tās draudēja aizskalot atmiņā paturēto Helēnas attēlu. Donalds atgriezās pie meklēšanas pēc vārda. Viņš noteikti varēs uzminēt vārdu, kuru viņa sev izvēlējusies. Pirms daudziem gadiem viņš bija nosaucis sevi par Troju, lai šis vārds kā pavediens aizvestu viņu atpakaļ pie sievas. Donalds pieņēma, ka viņa būtu darījusi tāpat.

Viņš pamēģināja Sandru, viņas mātes vārdu, bet neviens no abiem rezultātiem nebija īstais. Izmēģināja Dānieļu, viņas māsas vārdu. Viens rezultāts. Tā nebija viņa.

Viņa taču nebūtu izvēlējusies pilnīgi nejaušu vārdu, vai ne? Reiz viņi bija runājuši par to, kā sauks savus bērnus. Sākumā jokodamies, viņi bija runājuši par dievu un dieviešu vārdiem, bet Helēnai ļoti patika Atēnas vārds. Viņš to ierakstīja meklēšanas lodziņā. Pirmajā paaudzē nebija neviena rezultāta.

Kad Anna aizgrieza ūdeni, iečīkstējās caurules. Viņas dziesma pārvērtās dungošanā. Tā bija himna, kas būs jādzied bērēs, kuras viņi grasījās apmeklēt. Cerēdams atrast kaut ko, jebko, Donalds nepacietīgi izmēģināja vēl dažus vārdus. Ja vajadzēs, viņš meklēs katru nakti. Negulēs, kamēr nebūs viņu atradis.

„Vai iesi dušā pirms aizlūguma?” Anna sauca no vannas istabas. Donalds gandrīz pateica, ka nemaz negrib iet uz šo aizlūgumu. Viktoru viņš pazina tikai kā cilvēku, no kura baidīties, sirms vīrs, kurš sēdēja pāri gaitenim, allaž viņu novēroja, izsniedza medikamentus un manipulēja ar viņu. Vismaz tādu iespaidu bija radījusi pirmajā maiņā piedzīvotā paranoja.

„Iešu tāds pats,” viņš noteica. Mugurā joprojām bija bēšais kombinezons, ko tie bija viņam iedevuši iepriekšējā dienā. Šoreiz viņš sāka ar alfabēta pirmo burtu un atkal šķirstīja nejaušas fotogrāfijas. Kādu vārdu vēl varētu pārbaudīt? Donalds baidījās, ka varētu aizmirst, kā sieva izskatās. Vai par to, ka viņa prātā Helēna varētu arvien vairāk sākt līdzināties Annai. Viņš nedrīkstēja to pieļaut.

„Kaut ko atradi?”

Viņa pielavījās no mugurpuses un sniedzās pēc kāda priekšmeta uz rakstāmgalda. Ap krūtīm bija aptīts dvielis, kas beidzās augstu virs ceļgaliem. Mitra āda. Viņa paņēma matu suku un dungodama aizgāja atpakaļ uz vannas istabu. Donalds aizmirsa atbildēt. Viņa ķermeņa reakcija uz Annas tuvumu Donaldu saniknoja un pildīja ar vainas sajūtu.

Viņš sev atgādināja, ka joprojām ir precējies. Un būs precējies, līdz uzzinās, kas noticis ar Helēnu. Viņš būs uzticīgs sievai līdz mūža galam.

Uzticība.

Šīs atklāsmes iedvesmots, viņš meklētājā ierakstīja vārdu Karma.

Viens rezultāts. Donalds apsēdās taisnāk. Uz to viņš nebija cerējis. Tā viņi bija saukuši savu suni, būtni, kas līdzinājās viņu kopīgajam bērnam. Viņš atvēra fotogrāfiju.

„Izskatās, ka uz bērēm visi iesim šajā briesmīgajā apģērbā, vai ne?” Anna nogāja gar rakstāmgaldu, vilkdama ciet rāvējslēdzēju baltā kombinezona priekšā. Donalds to manīja tikai asaru aizmiglotā skatiena perifērijā. Viņš aizsedza muti ar plaukstu un juta, kā ķermenis trīc apspiestās elsās. Mazā melnbaltu pikseļu taisnstūrī, darba apliecības vidū no ekrāna Donaldam pretī raudzījās viņa sieva.

„Tu būsi gatavs pēc dažām minūtēm, vai ne?”

Ķemmēdama matus, Anna atkal nozuda vannas istabā. Donalds^ noslaucīja vaigus, notrausa sāli no lūpām un lasīja.

Karma Brūvere. Sarakstā bija minētas vairākas nodarbošanās, pie katras cita apliecības fotogrāfija. Skolotāja, skolas direktore, tiesnese. Katrā fotogrāfijā bija arvien vairāk grumbu, bet vienmēr tas pats tikko jaušamais smaids. Viņš atvēra visu lietu, pēkšņi iedomājās, kā būtu bijis, ja viņš būtu nokļuvis vienā no elevatora pirmajām maiņām, viņš būtu varējis vērot, kā turpat blakus risinās viņas dzīve, varbūt pat būtu mēģinājis kaut kā ar viņu sazināties. Tiesnese. Viņai bija sapnis kādudien kļūt par tiesnesi. Kamēr Anna dungoja, Donalds šņukstēja un caur asaru miglu lasīja par savas sievas dzīvi, kas bija aizritējusi bez viņa.

Precējusies, tur bija teikts, un sākumā tas likās pašsaprotami. Protams, ka precējusies. Ar viņu. Līdz Donalds izlasīja par viņas nāvi. Viņa nomira astoņdesmit divu gadu vecumā. Bija palicis atraitnis, vīrs Riks Brūvers, un divi bērni — Atēna un Marss.

Riks Brūvers.

Sienas un griesti ieliecās. Donalds juta, kā pārskrien saltas tirpas. Tur bija vēl citi fotoattēli. Viņš sekoja saitei uz pārējiem. Uz viņas vīra lietu.

„Miks,” aiz muguras nočukstēja Anna.

Donalds satrūkās un pagriezies redzēja, ka Anna lasa viņam pār plecu. Viņa seju klāja žūstošu asaru švīkas, bet Donaldam bija vienalga. Viņa labākais draugs un viņa sieva. Divi bērni. Viņš pagriezās pret ekrānu un atvēra meitas lietu. Atēna. Atklājās vairākas fotogrāfijas no dažādām darbavietām un dzīves posmiem. Viņai bija Helēnas lūpas.

„Donij, lūdzu, nedari tā!”

Plauksta uz viņa pleca. Donalds to nokratīja un vēroja niknu klikšķu radītu animāciju, kurā šī meitene pārvētās par viņa sievas līdzinieci, pēc tam sievietes lietā parādījās viņas pašas bērni.

„Donij,” Anna čukstēja, „mēs nokavēsim bēres!”

Donalds raudāja. Elsas lauzās caur krūtīm, it kā tās būtu no papīra. „Par vēlu,” viņš raudāja. „Simts gadus par vēlu,” viņš caur asarām izmocīja un padevās skumjām. Uz ekrāna bija mazmeita, kas nebija viņa mazbērns, vēl viena klikšķa attālumā bija mazmazmeita. Visi šie bērni lūkojās Donaldā, bet nevienam nebija viņa acu.

37

Elevators 1

Iedams uz Viktora bērēm, Donalds jutās iekšēji sastindzis un sagrauts. Liftā viņš brauca klusēdams un vēroja savus zābakus, kas spēra soļus uz priekšu, bet, nonācis medicīnas līmenī, saprata, ka tās nebūs bēres, bet drīzāk gan atbrīvošanās no līķa. Viņi ieliks mirstīgās atliekas atpakaļ kapsulā, jo šeit nav zemes, kur apbedīt savus mirušos. Visa elevatora pārtika bija pildīta metāla konservu kārbās. Un līdzīgās kārbās nonāca arī iemītnieku mirstīgās atliekas.

Donaldu iepazīstināja ar Erskinu, kurš neaicināts paskaidroja, ka ķermenis nesapūs. Tie paši neredzamie nanoroboti, kas ļāva viņiem izdzīvot sasaldēšanas procesā un pamostoties padarīja urīnu ogļ-melnu, saglabās mironi mīkstu un svaigu, it kā viņš vēl būtu dzīvs. Šī bija nepatīkama doma. Donalds vēroja, kā vīrietis, ko viņš bija pazinis kā Viktoru, tika sagatavots dziļajai saldēšanai.

Viņi aizstūma ķermeni pa gaiteni un pēc tam vēl cauri veselai jūrai kapsulu. Tagad Donalds redzēja, ka dziļās saldēšanas kamera ir kā kapsēta. Rindas ar mierīgi noguldītiem ķermeņiem, tikai vārdi displejos, lai norādītu iekšā guldītās personas. Maiņu laikā daži vīri noteikti mira dabīgā nāvē. Kādi citi droši vien salūza un paši sev atņēma dzīvību, tāpat kā to bija izdarījis Viktors.

Donalds palīdzēja pārējiem iecelt mirstīgās atliekas kapsulā. Atnākuši bija tikai pieci cilvēki, tikai viņi pieci drīkstēja zināt, kā Viktors nomiris. Jāsaglabā ilūzija, ka šo visu kāds pārvalda. Donalds iedomājās par savu pēdējo darbu, par dirnēšanu pie rakstāmgalda, par to, kā izlicies, ka tur rokas uz stūres, kas neko nevadīja. Viņš vēroja veco Tūrmanu, kas noskūpstīja savus pirkstu galus un piespieda tos pie Viktora vaiga. Vāks tika aizvērts. Telpas saltajā gaisā karājās viņu izelpas mākonīši.

Visi pēc kārtas pieminēja Viktoru, bet Donalds nepiedalījās. Viņa prāts klīda citur, viņš domāja par sievieti, kuru viņš tik sen bija mīlējis, par bērniem, kuru viņam nebija. Viņš neraudāja. Donalds bija elsojis liftā, kur Anna viņu bija maigi mierinājusi. Helēna bija mirusi vairāk nekā pirms gadsimta. Un bija pagājis vēl ilgāks laiks kopš tā brīža, kad viņš pazaudēja sievu aiz tā kalna, nesaņēma viņas īsziņas, nespēja ar viņu sazināties. Viņš atcerējās, kā gaisu piepildīja valsts himna un eksplozijas. Tad atcerējās, ka tur bija arī viņa māsa Šarlote.

Viņa māsa. Ģimene.

Donalds zināja, ka Šarlote todien izglābās. Viņu pārņēma pēkšņa vēlme atrast māsu un pamodināt viņu, atdzīvināt kādu, ko viņš mīl.

Erskins atdeva pēdējo godu. Lai apraudātu šo vīru, kurš bija nogalinājis miljardus, bija atnākuši tikai viņi pieci. Donalds sajuta Annas tuvumu un saprata, ka patiesībā bērinieku ir tik maz tieši viņas dēļ. Vienīgi pieci klātesošie zināja, ka ir pamodināta sieviete. Viņas tēvs, doktors Snīds, kurš bija veicis apbedīšanas procedūru, Anna, Erskins, par kuru viņa izteicās kā par draugu, un Donalds.

Stāvot starp šiem cilvēkiem, Donalds pēkšņi aptvēra, cik absurda ir viņa paša eksistence un stāvoklis, kādā nonākusi pasaule. Viņš te neiederējās. Viņš te stāvēja tikai meitenes dēļ, ar kuru bija ticies koledžas laikā, kuras tēvs bija senators, kuras kvēlās aizraušanās dēļ tika panākta viņa ievēlēšana, kura ievilkusi viņu slepkavnieciskā plānā un nu izrāvusi no sasaldētas nāves aizmirstības. Visas viņa dzīves veiksmīgākās sakritības un lielākie panākumi vienā mirklī bija izdzēsti. To vietā bija parādījušās auklas, aiz kurām viņš tika raustīts kā lelle.

„Patiešām traģisks zaudējums.”

Donalds iznira no pārdomām un saprata, ka ceremonija beigusies. Anna un viņas tēvs kaut ko apsprieda divas kapsulu rindas tālāk. Doktors Snīds bija pietupies pie kapsulas pamatnes un veica izmaiņas displeja iestatījumos. Tādējādi Donalds bija palicis divatā ar Erskinu, kalsnu, briļļainu vīru, kuram piemita britu akcents. Viņš vēroja Donaldu, stāvēdams kapsulas otrā pusē.

„Viņš strādāja manā maiņā,” Donalds neveikli ieminējās, mēģinādams paskaidrot, kādēļ šeit atrodas. Viņam vairs nebija, ko teikt par

mirušo. Donalds pienāca tuvāk un caur mazo lodziņu ieskatījās kapsulā dusošajā un mierīgajā sejā.

„Es zinu,” Erskins iesāka. Šis aptuveni sešdesmit vai sešdesmit piecus gadus vecais, stiegrainais vīrs iztaisnoja uz šaurā deguna uzliktās brilles un, tāpat kā Donalds, ieskatījās lodziņā. „Vai zināt, viņš jūs bija iemīļojis!”

„Es nezināju. Es domāju... viņš ar mani īpaši daudz nerunāja.”

„Tādā ziņā viņš bija īpatnējs.” Erskins ar smaidu vēroja mirušā seju. „Viņš izcili izprata apkārtējo prātus, bet nelabprāt ar tiem sazinājās.”

„Vai pazināt viņu pirms tam?” Donalds pajautāja. Viņš nebija drošs, kā varētu aizsākt šo tēmu. Daži šo pirms tam uztvēra kā tabu, bet citi par to runāja pilnīgi atklāti.

Erskins apstiprinoši pamāja. „Mēs kopā strādājām. Pareizāk sakot, strādājām vienā slimnīcā. Diezgan ilgus gadus bijām kaut kādā mērā saistīti, līdz veicu savu atklājumu.” Viņš pasniedzās un pieskārās stiklam, lai pēdējo reizi atvadītos no sena drauga.

„Kas tas bija par atklājumu?” Donalds neskaidri atcerējās, ka Anna bija to pieminējusi.

Erskins pacēla skatienu. Palūkojies vērīgāk, Donalds nosprieda, ka viņam varētu būt vairāk nekā septiņdesmit gadu. Bija grūti noteikt. Viņam, tāpat kā Tūrmanam, īsti nevarēja noteikt īsto vecumu, viņš bija līdzīgs antikvāram priekšmetam, kas apsūbē, bet vecāks nepaliek.

„Es atklāju lielos draudus,” viņš teica. Izklausījās vairāk pēc vainas atzīšanas nekā lepna apgalvojuma. Balsī bija dzirdama skumju pieskaņa. Doktors Snīds bija beidzis darboties ap kapsulu, viņš piecēlās un atvainojās. Tad aizstūma tukšās nestuves uz izejas pusi.

„Nanoroboti.” Donalds atcerējās; Anna to bija pieminējusi. Viņš vēroja, kā Tūrmans ar savu meitu kaut ko apspriež, vecā vīra dūre atkal un atkal sitās pret otras rokas plaukstu, un Donalda prātā radās jautājums. Viņš gribēja dzirdēt atbildi no vēl kāda. Gribēja dzirdēt, vai meli ir saskaņoti, vai tas varētu nozīmēt, ka tajos ir kāda maza daļa patiesības.

„Jūs bijāt ārsts?” viņš jautāja.

Erskins apdomāja jautājumu. Šķita, ka tas ir pietiekami vienkāršs, lai varētu atbildēt uzreiz.

„Ne gluži,” viņš ar manāmu akcentu atbildēja. „Es būvēju ārstus, ķoti maziņus.” Viņš saņēma pirkstos gaisu un paskatījās uz to ar samiegtām acīm. „Mēs strādājām pie metodēm, kas pasargātu karavīrus, dziedētu viņu ievainojumus. Un tad vienā asins paraugā atradu kāda cita roku darbu. Mazas mašīnas, kas mēģināja paveikt tieši pretējo. Robotus, kas cīnījās ar mūsu radītajiem robotiem. Nemanāmu kauju, kas noritēja tur, kur neviens to nespēja saskatīt. Drīz vien sāku uziet mazos izdzimteņus pilnīgi visur.”

Anna un Tūrmans nāca viņu virzienā. Viņa galvā uzlika cepuri ar nagu, tās virspusē manāmi izspiedās mezglā saņemtie mati. Tā bija neliela maskēšanās, lai slēptu viņas dzimumu, tomēr labākajā gadījumā tā pārliecināja tikai pa gabalu.

„Es gribētu vēl kādreiz ar jums par to parunāt,” Donalds steidzīgi teica. „Tas varētu palīdzēt manai... palīdzēt man, izmeklējot problēmu elevatorā 18.”

„Protams,” Erskins piekrita.

„Man jāiet atpakaļ,” Anna teica Donaldam. Pēc strīda ar tēvu viņas lūpas bija savilktas tievā līnijā, un Donalds beidzot saprata, cik ļoti viņa īstenībā ir iesprostota. Viņš iztēlojās gadu, kas pavadīts tajā kara noliktavā pie galda, pār kuru izkaisīti neskaidri pavedieni, gulēšanu mazā, saliekamā gultā bez iespējas pat uzbraukt augšā uz kafetēriju, lai palūkotos uz uzkalniem un melnajiem mākoņiem vai ēstu maltītes, kad pašai gribas, viņa nevarēja būt neatkarīga no citiem, kuri visu viņai pienes klāt.

„Pēc brīža uzvadīšu jauno cilvēku augšā,” Donalds izdzirdēja Erskinu sakām un juta, kā uz pleca nolaižas viņa plauksta. „Es vēlos ar mūsu zēnu nedaudz patērzēt.” Tūrmans samiedza acis, bet neiebilda. Anna pēdējo reizi paspieda Donalda roku, pameta skatienu uz kapsulu un pagriezās izejas virzienā. Viņas tēvs sekoja pāris soļu attālumā.

„Nāciet man līdzi!” Gaisā mutuļoja Erskina elpa. „Es vēlos jums kādu parādīt.”

38

Elevators 1

Erskins mērķtiecīgi līkumoja caur kapsulu rindām, it kā būtu šo ceļu gājis jau neskaitāmas reizes. Donalds sekoja viņam pa pēdām, mēģinādams berzējot sasildīt plaukstas. Viņš šajās kapenēs bija uzturējies jau pārāk ilgi. Aukstums atkal spiedās kaulos.

„Tūrmans nebeidz atkārtot, ka mēs jau bijām nolemti,” viņš iesāka, bez aplinkiem pievērsdamies savam jautājumam. „Vai tā ir patiesība?”

Erskins pār plecu palūkojās atpakaļ. Tad laikam apdomāja jautājumu un pagaidīja, kamēr Donalds viņu panāks.

„Nu,” Donalds prasīja, „vai bijām?”

„Simtprocentīgi efektīvu modeli es neredzēju ne reizi,” Erskins teica. „Savos pētījumos mēs vēl nebijām tik tālu nonākuši, un viss, kas nāca no Irānas un Sīrijas, bija daudz primitīvāks. Ziemeļkore-jas izstrādājumi bija eleganti. Es būtu derējis uz tiem. Viņu toreizējais veikums būtu iznīcinājis lielāko daļu no mums. Šī daļa ir pat ļoti patiesa.” Viņš atsāka pastaigu pa aizmigušo līķu lauku. „Pat vispostošākās epidēmijas reiz izsīkst,” viņš turpināja, „tādēļ grūti spriest. Es biju pārliecināts, ka jāveic pretpasākumi. Bet Viktors uzstāja uz šādu risinājumu.” Viņš izpleta rokas pār kluso zāli.

„Un Viktors uzvarēja.”

„Tieši tā.”

„Kā jums šķiet, vai viņš... sāka šaubīties? Vai tāpēc...?”

Erskins apstājās pie kādas kapsulas un ar abām plaukstām atspiedās pret tās ledaino virsmu. „Esmu pārliecināts, ka mēs visi šaubāmies,” viņš skumji noteica. „Bet nedomāju, ka Viks kaut mirkli apšaubīja savas misijas pareizību. Nezinu, kādēļ viņš tai pielika tādu punktu. Tas neizskatās pēc viņa.”

Donalds ielūkojās kapsulā, pie kuras Erskins viņu bija pievedis. Tajā ar aizvērtiem, sarmas klātiem plakstiem gulēja pusmūža sieviete.

„Mana meita,” Erskins teica, „mans vienīgais bērns.”

Klusuma mirklis. Tas ļāva saklausīt neskaitāmo kapsulu tikko jaušamo dūkoņu.

„Kad Tūrmans pieņēma lēmumu pamodināt Annu, viss, par ko spēju domāt, bija tas, ka es varētu izdarīt to pašu. Bet kādēļ? Nebija nekāda iemesla, nekādas vajadzības pēc viņas zināšanām. Kerolīna bija grāmatvede. Turklāt nebūtu godīgi viņu izraut no sapņiem.”

Donalds gribēja jautāt, vai tas vispār jebkad būs godīgi. Pēc Erskina domām, kādu pasauli viņa meita ieraudzīs, kad pamodīsies? Kad viņa varēs mosties, lai dzīvotu normālu dzīvi? Laimīgu dzīvi?

„Kad viņas asinīs atradu nanorobotus, sapratu, ka tā ir pareizā izvēle.” Viņš pagriezās pret Donaldu. „Zinu, dēls, ka tu meklē atbildes! Tās meklējam mēs visi. Šī ir nežēlīga pasaule. Tā vienmēr ir bijusi tāda. Esmu aizvadījis visu savu mūžu, meklēdams veidus, kā to uzlabot, kā to saglābt, sapņodams par ideālu. Bet uz katru tādu nelgu kā es ir desmit citu, kas mēģina visu sagraut. Un pietiek, ja paveicas kaut vai vienam no viņiem.”

Donalds atcerējās dienu, kad Tūrmans bija iedevis viņam Kārtību. Tā biezā grāmata aizsāka viņa kritienu vājprāta dziļumos. Viņš atcerējās sarunu lielajā kamerā, to, ka viņam likās, ka tiek inficēts, viņš atcerējās paranoju, ko radīja uzmācīga sajūta, ka ķermenī ielaužas kaut kas neredzams un kaitīgs. Bet, ja Erskina un Tūrmana teiktais bija patiesība, tad Donalds bija inficēts jau ilgi pirms tam.

„Todien jūs mani neindējāt.” Viņa skatiens no kapsulas pievērsās Erskinam, viņš beidzot sāka kaut ko saprast. „Intervija ar Tūrmanu, ilgās nedēļas, ko viņš pavadīja tajā kamerā, tikdamies ar padotajiem. Jūs mūs neinficējāt.”

Erskins viegli pamāja ar galvu. „Mēs jūs ārstējām.”

Donalds sajuta pēkšņu dusmu vilni. „Tad kādēļ neizārstēt visus?” viņš uzstājīgi jautāja.

„Mēs to apsvērām. Es uzskatīju tāpat. Man tā bija inženierijas problēma. Es vēlējos būvēt pretlīdzekļus, mašīnas, kas nogalinātu mašīnas, pirms tās tiktu mums klāt. Arī Tūrmanam bija līdzīgas

idejas. Viņš tajā saskatīja neredzamu karu, kurā mums izmisīgi jāizcīna uzvara pār pretinieku. Saproti, mēs redzējām kaujas, kādās bijām pieraduši cīnīties. Es to redzēju asinsritē, bet Tūrmans to saskatīja karā tur, tālu aiz jūrām. Viktors bija tas, kurš mums atvēra acis.”

Erskins izvilka no krūšu kabatas auduma gabaliņu un noņēma brilles. Runādams viņš tās tīrīja, bet viņa balss kā čuksti atbalsojās no sienām. „Viktors teica, ka šim karam nebūs gala. Piemēram, viņš to salīdzināja ar datorvīrusiem, to, kā tie spēj izplatīties un sabojāt miljoniem iekārtu. Agrāk vai vēlāk kāds nanouzbrukums izlauztos cauri, kļūtu nevaldāms un aizsāktu epidēmiju, kas balstītos uz koda fragmentiem, nevis DNS pavedieniem.”

„Un kas par to? Ar sērgām esam tikuši galā jau agrāk. Kāpēc šī reize būtu atšķirīga?” Donalds norādīja uz kapsulām. „Izskaidrojiet man, kāpēc šāds risinājums nav ļaunāks par pašu problēmu?”

Tas viss Donaldu sadusmoja, bet viņš juta, ja šos vārdus būtu izdzirdējis no Tūrmana, viņš būtu bijis daudz niknāks. Prātā pavīdēja doma, ka varbūt tas viss bija speciāli noorganizēts, lai kāds laipnāks vīrs, svešinieks, varētu novest viņu malā un pastāstīt lietas, kuras Tūrmans gribēja viņam darīt zināmas. Bija grūti pretoties sajūtai, ka ar viņu manipulē, grūti nemanīt aukliņas, kas piesietas pie locītavām.

„Psiholoģija,” Erskins atbildēja. Viņš uzlika brilles uz deguna. „Tā Viktors mūs pārliecināja, ka mūsu idejas lemtas neveiksmei. Nekad neaizmirsīšu šo sarunu. Mēs sēdējām Valtera Rīda slimnīcas kafetērijā. Tūrmans bija ieradies, lai izdalītu lentītes, kaut gan patiesais apmeklējuma iemesls bija mūsu tikšanās.” Viņš šūpoja galvu. „Tur bija pilns ar cilvēkiem. Ja kāds būtu zinājis, par ko mēs runājām...” „Psiholoģija,” Donalds viņam atgādināja. „Paskaidrojiet, kādā ziņā šis risinājums ir labāks! Šādā veidā nomirst daudz vairāk cilvēku.” Erskins atgriezās tagadnē. „Tieši tur mēs kļūdījāmies. Tāpat kā jūs. Iztēlojieties, kā gaismā nāk fakts, ka šī epidēmija ir cilvēku radīta, iztēlojieties paniku un vardarbību, ko tas izraisītu! Tas pasauli novestu līdz bojāejai. Viesuļvētrā iet bojā daži simti cilvēku, tiek nodarīti zaudējumi vairāku miljardu apmērā, un ko mēs darām?” Erskins savija kopā pirkstus. „Mēs sanākam kopā. Atjaunojam sagrautos posmus. Bet teroristu bumba.” Viņš sarauca pieri. „Tā nodara tādus pašus postījumus, bet pasaulē aizsāk nekārtības.”

Viņš atpleta plaukstas: „Kad varam vainot tikai Dievu, mēs viņam piedodam. Kad nogrēkojas līdzcilvēks, mēs viņu iznīcinām.” Donalds šūpoja galvu. Viņš negribēja tam ticēt. Bet tad iedomājās bailes un niknumu, ko juta tad, kad bija pārliecināts, ka tajā kamerā ticis ar kaut ko inficēts. Līdz tam brīdim viņu nekad nebija uztraukušas tās radības, kas jau kopš dzimšanas brīža peldējušas viņa iekšās.

„Mēs nevaram mainīt gēnus pārtikai, ko paši ēdam, neizraisot aizdomas,” Erskins turpināja. „Varam gaidīt, kad daba pati uz zāles stiebra ļaus izaugt kukurūzas vālītei, bet nedrīkstam to izraisīt paši un radīt ar nodomu. Vikam bija daudz šādu piemēru. Vakcīnas un dabiskā imunitāte, klonēšana un dvīņi, modificēta pārtika. Protams, ka viņam bija pilnīga taisnība. Haosu izraisītu tieši fakts, ka to radījuši cilvēki. Apziņa, ka ir cilvēki, kas grib mūs iznīcināt, ka briesmas ir gaisā, ko elpojam.”

Erskins uz brīdi apklusa. Donalda domas auļoja.

„Vai zināt, Viks reiz teica, ja šiem teroristiem būtu bijis kaut nedaudz saprāta, viņi būtu vienkārši paziņojuši, pie kā viņi strādā, un tad apsēdušies, lai noskatītos, kā pasaule pati sevi iznīcina. Pēc viņa domām, pietiktu ar to vien, ja mēs zinātu, ka tas notiek, ka gals ikvienam no mums var pienākt klusi, neredzami un jebkurā mirklī.”

„Un risinājums bija pašiem visu nopostīt līdz pamatiem?” Donalds izlaida pirkstus caur matiem un mēģināja to visu aptvert. Viņš iedomājās par ugunsdzēsības metodi, kas vienmēr šķitusi tikpat mulsinoša, jo, lai novērstu uguns izplatīšanos, tiek nodedzinātas plašas mežu teritorijas. Un viņš zināja, ka pirmā kara laikā vienīgā iespēja, kā apdzēst Irānā aizdedzinātos naftas urbumus, bija tos uzspridzināt, liesmas bija jāapkaro ar kaut ko vēl postošāku.

„Ticiet man,” Erskins teica, „es pret to iebildu! Man bija bezgalīgi daudz argumentu. Bet es zināju patiesību jau no paša sākuma;

tikai, lai to pieņemtu, bija vajadzīgs laiks. Tūrmans padevās daudz ātrāk. Viņš uzreiz redzēja, ka mums jātiek prom no šīs akmens lodes, jāsāk viss no jauna. Bet ceļa izmaksas bija pārāk augstas.”

„Kādēļ ceļot telpā,” Donalds pārtrauca, „ja var ceļot laikā?” Viņš atcerējās kādu sarunu Tūrmana kabinetā. Jau pirmajā dienā vecais bija viņam atklājis savus plānus, tikai Donalds tos nebija sapratis.

Erskina acis iepletās. „Jā. Tas bija viņa arguments. Pieņemu, ka viņš bija noguris no karošanas. Bet man nebija Tūrmana pieredzes vai profesionālas... distancēšanās spēju, kādas piemita Vikam. Man lika padoties datorvīrusa analoģija, skats uz nanorobotiem kā jaunu kiber-karu. Es zināju, ko tie spēj, cik ātri tie var pārstrukturēties, attīstīties, ja tā drīkst teikt. Ja tas bija sācies, tas apstātos tikai tad, kad mūsu vairs nebūtu. Un varbūt arī tad ne. Katra aizsardzība kļūtu par nākamā uzbrukuma plānu. Gaiss sabiezētu no mūsu neredzamajām armijām. Tajā virmotu milzīgi mākoņi, kur notiktu nekontrolētas mutācijas un cīņas. Un, tiklīdz sabiedrība to pamanītu un uzzinātu..." Teikums palika nepabeigts.

„Histērija,” Donalds nomurmināja.

Erskins pamāja.

„Jūs teicāt, ka tas varētu nekad nebeigties, pat tad, ja mūsu vairs nebūtu. Vai tas nozīmē, ka tie joprojām ir tur ārā? Nanoroboti?”

Erskins palūkojās uz griestiem. „Šobrīd ārpasaule netiek vienkārši atbrīvota no cilvēkiem, ja to jūs gribējāt jautāt. Tā tiek veidota no jauna. Tiek izdzēsti visi mūsu eksperimenti. Ja Dievs dos, paies patiešām ārkārtīgi ilgs laiks, pirms iedomāsimies tos atkārtot vēlreiz.” Donalds no apmācībām atcerējās, ka visas maiņas turpināsies piecsimt gadu garumā. Puse tūkstošgades zem zemes. Cik liela tīrīšana bija nepieciešama? Un kas viņus atturēs doties pa to pašu ceļu arī otrreiz? Kā iespējams izskaust potenciālās briesmas katrā cilvēkā? Kad iedegusies uguns, to vairs nevar savaldīt.

„Jūs man jautājāt, vai Viktors nožēloja.” Erskins ieklepojās, pielikdams mutei priekšā dūri, un pamāja ar galvu. „Es domāju, ka vienreiz viņš juta kaut ko līdzīgu. Viņš man to teica, kad beidza savu astoto vai devīto maiņu, neatceros, kura īsti tā bija. Es laikam uzsāku savu sesto. Tas bija uzreiz pēc tam, kad jūs abi strādājāt kopā, pēc nepatīkamā notikuma ar elevatoru divpadsmit.”

„Mana pirmā maiņa,” Donalds teica, ja reiz Erskins tās uzskaitīja. Viņš gribēja piebilst, ka tā bija viņa vienīgā maiņa.

„Jā, protams.” Erskins sakārtoja brilles. „Esmu drošs, ka pazināt viņu pietiekami labi, lai saprastu, ka viņš savas emocijas bieži neizpauda.”

„Bija grūti saprast, ko viņš domā,” Donalds piekrita. Par viru, kuru tikko palīdzējis apbedīt, viņš nezināja gandrīz neko.

„Tad es pieņemu, ka šo jūs spēsiet novērtēt. Mēs kopā braucām liftā, un Viks pagriezās pret mani un teica, cik smagi ir sēdēt tur aiz tā rakstāmgalda un skatīties, ko nodarām vīriem, kas strādā pāri gaitenim. Protams, viņš runāja par jums. Cilvēkiem jūsu amatā.”

Donalds mēģināja iztēloties, ka vīrs, ko viņš pazina, bija teicis kaut ko tādu. Viņš gribēja tam ticēt.

„Bet ne jau tas mani satrieca. Nekad nebiju redzējis viņu skumjāku kā toreiz, kad viņš teica, lūk, ko! Viņš teica...” Erskins uzlika plaukstu uz kapsulas. „Viņš teica, ka, tur sēdēdams, vērodams, kā jūs, cilvēki, strādājat pie saviem rakstāmgaldiem, iepazīdams jūs, viņš bieži iedomājies, ka pasaule būtu labāka, ja to vadītu tādi ļaudis kā jūs.”

„Tādi kā es?” Donalds pakratīja galvu. „Ko tas vispār nozīmē?” Erskins pasmaidīja. „Es viņam vaicāju tieši to pašu. Viņš atbildēja, ka ir smagi darīt to, kas ir pareizi, būt saprātīgam un loģiskam.” Vecais virs noglāstīja kapsulas vāku, it kā pieskāriens spētu aizsniegt viņa meitu, kas gulēja kapsulā. „Un, ka viss būtu daudz vienkāršāk, ja atrastos pietiekami drosmīgi cilvēki, kas izdarītu to, kas ir taisnīgi.”

39

Elevators 1

Tonakt pie viņa atnāca Anna. Pēc dienas, kas pavadīta tukšumā un atmiņās par nāvi, ēdot Tūrmana atnestās maltītes un neizbaudot nevienu apēstā kumosu, vērojot, kā Anna uzstāda datoru un tā priekšā izklāj mapes ar piezīmēm, tagad Donaldam tumsā piebiedrojās viņa.

Donalds pretojās. Viņš centās Annu atgrūst. Viņa sēdēja uz saliekamās gultas malas un turēja viņa plaukstu locītavas, kamēr viņš šņukstēja un zaudēja spēkus. Donalds domāja par Erskina stāstu, par to, ko nozīmē rīkoties taisnīgi, nevis pareizi, kāda bija atšķirība. Viņš par to domāja un raudāja, kamēr bijusī draudzene piekļāvās viņam, uzlika roku uz skausta, piespieda vaigu pie viņa pleca un gulēja blakus.

Viņš domāja, kā gadsimtu ilgais miegs viņu novājinājis. Simt gadi miega un apjausma, ka Miks un Helēna kopā nodzīvojuši mūžu. Pēkšņi viņš jutās nikns uz Helēnu par to, ka viņa nav atturējusies, nav dzīvojusi viena, par to, ka viņa nesaņēma tās īsziņas un nesatika viņu aiz kalna.

Anna skūpstīja Donalda vaigu un čukstēja, ka viss būs kārtībā. Pār seju noritēja atkal jaunas asaras, jo viņš saprata, ka ir tiešs pretstats tam tēlam, ko viņā bija saskatījis Viktors. Donalds bija nožēlojams cilvēks, jo vēlējās, kaut viņa sieva būtu nodzīvojusi mūžu vientulībā tikai tāpēc, lai pēc gadsimta viņš spētu mierīgi gulēt. Nožēlojams cilvēks, jo liedza mierinājumu Annai, lai gan viņas pieskārieni lika viņam justies daudz labāk.

„Es nevaru,” viņš jau atkal čukstēja.

„Kuš!” Anna teica. Viņa tumsā atglauda Donalda matus. Un viņi abi palika divvientulībā šajā telpā, kurā tika izcīnīti kari. Div-vientulībā starp kastēm, kas pilnas ar kara rīkiem, ieročiem, munīciju un citām vēl bīstamākām lietām.

40

Elevators 18

Mišens devās lejā uz Galveno Ekspedīcijas centru un mocījās ar domām par to, kā izpestīt Rodniju. Viņš baidījās par savu draugu, bet juta, ka palīdzēt nav viņa spēkos. Durvis, aiz kurām Rodnijs ieslodzīts, nelīdzinājās nevienām citām, ko viņš līdz šim redzējis, tās bija biezas un pamatīgas, spīdīgas un biedējošas. Ja nepatikšanas, ko draugs radījis, salīdzināmas ar to, kur viņi Rodniju iespundējuši...

Viņš nodrebēja, jo baidījās turpināt šādu domu gājienu. Kopš pēdējās tīrīšanas bija pagājuši tikai daži mēneši. Mišens tur bija, viņam nācās no IT nest augšā daļu no tērpa, un tas bija vēl biedējošāk nekā nest mironi uz apbedīšanu. Mirušie vismaz tika ievietoti melnajos maisos, ko izmanto kriminālmeklētāji. Tīrītāja tērps ir cita veida maiss, speciāli veidots kādai dzīvai dvēselei, kas tajā ielīdis un būs spiesta tur iekšā nomirt.

Mišens atcerējās, kur viņi bija gājuši pakaļ aprīkojumam. Tā bija kāda telpa tajā pašā gaiteni, kur atradās Rodnija ieslodzījuma vieta. Vai ar tīrīšanām nenodarbojās tā pati nodaļa? Viņš atkal nodrebēja. Viens nepareizs vārds, un tu esi tur ārā, pauguru pakājē, pūstošs līķis, bet viņa draugs Rodnijs bija pazīstams ar to, ka viņš mēli aiz zobiem neturēja.

Vispirms viņa māte, tagad labākais draugs. Mišens prātoja, kas Paktā teikts par brīvprātīgu pieteikšanos tīrīt kāda cita vietā, ja tur vispār kaut kas tāds ir minēts. Apbrīnojami, ka viņa dzīve bija pakļauta likumiem, bet dokumentu, kurā visi šie likumi apkopoti, viņš nekad nebija lasījis. Viņš vienkārši pieņēma, ka to ir izlasījuši pārējie, tie, kas visu vadīja, un ka viņi šo kodeksu godprātīgi ievēro.

Piecdesmit astotajā līmeni viņa uzmanību piesaistīja pie margām piesiets nesēja kaklauts. Tas bija līdzīgs Mišena lakatiņam, zils, bet ar spilgti sarkanu maliņu, kas nozīmēja, ka tirgotājam vajadzīga palīdzība. Viņu sauca pienākums, izkliedēdams bezmērķīgās, drūmās domas. Mišens atsēja lakatu un apskatīja audumu, meklēdams tirgotāja zīmogu. Tas piederēja aptiekāram Drekselam, kurš strādāja šī paša līmeņa gaitenī. Parasti no viņa bija sagaidāms viegls nesamais un niecīga samaksa. Bet vismaz viņš varētu turpināt savu iesākto ceļu lejā, ja vien Dreksels atkal nav bijis izklaidīgs un piesējis lakatiņu uz nepareizā margu stieņa.

Mišens karsti ilgojās nokļūt Galvenajā Ekspedīcijas centrā, kur viņu gaidītu duša un tīras drēbes, bet, ja kāds pamanītu, ka viņš ar tukšu mugursomu pagājis garām signāla lakatam, viņš dabūtu rājienu no Roukera un pārējiem. Mišens steidzās iekšā pie Dreksela, cerēdams, ka tā nebūs zāļu partija, kas jāiznēsā pa dučiem atsevišķu dzīvokļu. Kājas iesāpējās no šīs domas vien.

Kad Mišens pavēra aptiekas čīkstošās durvis, Dreksels stāvēja aiz letes. Lielais vīrs ar kuplo bārdu un paplāniem matiem vidus līmeņos bija kļuvis par diezgan svarīgu personu. Daudzi labprātāk nāca pie viņa, nekā apmeklēja ārstus, lai gan Mišens nebija drošs, vai šāds lēmums ir saprātīgs. Bieži vien žetonus dabūja vīrs, kas bārstījās ar solījumiem, nevis tas, kurš uzlaboja cilvēku veselību.

Dreksela uzgaidāmajā telpā uz soliņa šņaukādamies un klepodami sēdēja daži šķietamie slimnieki. Mišens juta vēlmi aizsegt muti ar kaklautu. Tā vietā viņš pieklājīgi aizturēja elpu un gaidīja, kamēr Dreksels uz neliela papīra kvadrātiņa bēra kādu pulveri, rūpīgi salocīja papīru un pasniedza to kādai sievietei. Viņa pār leti pārslidināja dažus žetonus. Kad viņa aizgāja, Mišens uzmeta signāla lakatu uz monētām.

,,Ā, Mišen! Prieks tevi redzēt, puis’! Izskaties svaigs kā gurķītis.” Dreksels nogludināja savu bārdu, un, viņam pasmaidot, starp nokareno ūsu sariem pavīdēja dzelteni zobi.

„Jūs tāpat,” saņēmies, lai ievilktu elpu, pieklājīgi piebilda Mišens. „Vai ir kāds darbiņš?”

„Ir gan. Vienu mirklīti!”

Dreksels pazuda aiz plauktu rindas, kas bija piekrauta ar sīkām pudelītēm un burciņām. Atkal parādījās aptiekārs, nesdams rokās nelielu maisiņu. „Zāles dziļumiem,” viņš teica.

„Varu aiznest tās līdz Galvenajam centram un nodot Ekspedīcijai, lai tā zāles aizsūta tālāk,” Mišens skaidroja. „Es nupat beidzu savu maiņu.”

Dreksels sarauca pieri un paberzēja bārdu. „Gan jau derēs. Un rēķinu man izrakstīs Ekspedīcija?”

Mišens izstiepa plaukstu. „Ja iedosiet dzeramnaudu,” viņš teica. „Kā tad! Bet tikai tad, ja atminēsi mīklu!” Dreksels pieliecās uz priekšu, atbalstīdamies uz letes, šķita, ka lete ieliecas no viņa svara. Pēdējais, ko Mišens gribēja dzirdēt, bija vēl viena vecā vīra mīkla, pēc kuras viņam neko nesamaksās. Dreksels vienmēr meklēja ieganstu paturēt žetonu savā letes pusē.

„Labi,” raustīdams savas ūsas, iesāka aptiekārs. „Vai smagāks ir maiss, kurā ir trīsdesmit kilogrami spalvu, vai maiss, kurā ir trīsdesmit kilogrami akmeņu?”

Mišens uzreiz atbildēja. „Maiss ar spalvām,” viņš paziņoja. Šī jau bija dzirdēta. Tā bija paredzēta nesējiem, un, staigādams starp līmeņiem, viņš bija ilgi par to prātojis un izdomājis atbildi, kas atšķiras no acīmredzamās.

„Nepareizi!” kratīdams pirkstu, rēca Dreksels. „Tie nav akmeņi!” Viņš pierima. „Pagaidi, vai tu teici — spalvas?” Tad pakratīja galvu. „Nē, puis’, tie sver vienādi!”

„Saturs sver vienādi,” Mišens viņam stāstīja, „tikai spalvu maiss būtu lielāks. Jūs teicāt, ka tie abi ir pilni, kas nozīmē, ka lielākā maisa pašūšanai vajadzētu vairāk materiāla, tāpēc tas svērtu vairāk.” Mišens pastiepa plaukstu. Dreksels stāvēja aiz letes un, uz mirkli apmulsis, košļāja savu bārdu. Tad negribīgi paņēma divas monētas no sievietes atstātajām un iespieda tās Mišenam saujā. Puisis tās paņēma, iebāza zāļu maisiņu somā un cieši to aizsprādzēja.

„Jo lielāks maiss...” Dreksels murmināja, kamēr Mišens, aizturot elpu un tabletēm somā grabot, steidzās garām soliņiem.

Saniknot aptiekāru bija vēl lielāks prieks nekā saņemt dzeramnaudu, bet Mišens bija pateicīgs gan par vienu, gan otru. Tomēr, kāpjot lejā, arvien dziļāk saspringtajā elevatorā, prieks pagaisa. Kādā no kāpņu laukumiem viņš redzēja šerifa vietniekus, kas, rokas uz pistolēm turēdami, pūlējās nomierināt kaimiņus, kas savā starpā strīdējās. Kāda veikaliņa logi sešdesmit otrajā līmenī bija izsisti un aizlīmēti ar plastmasas plēvi. Mišens bija diezgan drošs, ka tas noticis nesen. Sešdesmit ceturtajā pie margām sēdēja kāda sieviete un raudāja, saķērusi seju plaukstās, neviens garāmgājējs neapstājās, lai pajautātu, kas viņai kaiš. Vītņu kāpnēm drebot, uzrakstiem uz sienām brīdinot par to, kas tuvojas, viņš gāja arvien tālāk.

Galvenajā Ekspedīcijas centrā viss bija savādi kluss; Mišens pagāja garām šķirošanas telpām, tajās atradās augstie plaukti, tie bija piekrauti ar lietām, kas vēl jānogādā adresātiem, un devās taisnā ceļā uz galveno leti. Pirms iešanas dušā un pārģērbšanās viņš gribēja nodot savu nesamo un pierakstīties uz nākamo darbu. Aiz letes strādāja Keitlīna. Nebija neviena cita nesēja, kas stāvētu rindā. Varbūt pārējie kaut kur apkopj savas rētas. Vai varbūt šajos nemierīgajos laikos devušies apciemot ģimenes.

„Sveika, Keitlīn!”

„Mišen!” Viņa smaidīja. „Izskatās, ka esi vienā gabalā.”

Viņš iesmējās un pieskārās degunam, kas joprojām sāpēja. „Paldies!” „Tikko bija ienācis Kems un jautāja par tevi.”

„Tiešām?” Mišens bija pārsteigts. Viņš bija iedomājies, ka pēc kriminālmeklētājas dāsnās dzeramnaudas draugs būs paņēmis brīvdienu. „Vai viņš kaut ko paņēma?”

„Jā. Prasīja visu, kas nesams uz Apgādes pusi. Bija labākā omā nekā parasti, lai gan likās noskaities par to, ka netika aicināts piedalīties iepriekšējās nakts piedzīvojumos.”

„Ak, tad viņš par to ir dzirdējis?” Mišens pētīja piegāžu sarakstu. Viņš meklēja uzdevumu, kura pildīšanas laikā viņam būtu jākāpj uz augšu. Vārnas kundze zinātu, ko iesākt ar Rodniju. Varbūt viņa varētu no mēra noskaidrot, par ko Rodnijs tiek sodīts, varbūt aizlikt kādu labu vārdu par viņu.

„Pagaidi!” viņš iesaucās, pacēla galvu un lūkojās uz Keitlīnu. „Ko tu gribēji teikt ar to, ka viņš bija labā omā? Un viņš devās uz Apgādi?”

Prātā pazibēja doma par darbu, ko viņam piedāvāja Vaiks. IT vadītājs bija Mišenam teicis, ka viņš nebūs pēdējais, kam šis priekšlikums tiks izteikts. Varbūt viņš nebija ar\pirmais. „No kurienes Kems nāca?” Keitlīna pielika pirksta galu pie mēles un sāka šķirstīt veco žurnālu. „Man liekas, ka viņa pēdējā piegāde bija bojāts dators, kas jāaiznes uz...”

„Tas mazais žurkulēns!” Mišens uzsita pa leti. „Vai ir vēl kaut kas nesams uz leju? Varbūt uz Apgādi vai Ķīmisko?”

Keitlīna pārbaudīja sarakstu datorā, viņas pirksti mežonīgā ātrumā klabināja taustiņus, bet viņas stāvs palika pilnīgi mierīgs. „Mēs šobrīd strādājam tik lēni,” viņa teica, it kā gribētu atvainoties. „Te ir kaut kas no Mehāniskās, kas jānogādā atpakaļ augšā uz Apgādi. Divdesmit kilogrami. Nekādas steigas. Standarta krava.” Viņa pār leti palūkojās uz Mišenu, lai noskaidrotu, vai viņš ir ieinteresēts.

„Es to ņemšu,” viņš noteica. Bet Mišens neplānoja uzreiz doties lejā uz Mehānisko. Ja viņš pieliks soli, varbūt apsteigs Kemu un pirmais nokļūs Apgādē, lai paveiktu Vaika uzdoto darbiņu. Tas bija ceļš, ko viņš meklēja. Viņam nevajadzēja naudu, Mišens vienkārši gribēja atrast ieganstu, lai varētu atgriezties pēc naudas trīsdesmit ceturtajā līmenī, kur rastos vēl viena iespēja satikt Rodniju un noskaidrot, kāda palīdzība draugam vajadzīga un kādās īsti nepatikšanās viņš iekūlies.

41

Elevators 18

Mišens noskrēja lejā rekordīsā laikā. Palīdzēja tas, ka satiksme bija niecīga, viņš pa ceļam nesatika Kemu, un tā bija slikta zīme. Sīkajam būs bijis liels handikaps. Vai arī Mišenam paveicies un izdevies Kemu apdzīt, kamēr viņš iegājis kāda stāva tualetē.

Uz brīdi apstājies kāpņu laukumā pie Apgādes durvīm, Mišens atguva elpu un nosusināja sviedrus no kakla. Viņš joprojām nebija iegājis dušā. Varbūt pēc tam, kad būs atradis Kemu un parūpējies par uzdevumu Mehāniskajā, viņš beidzot varēs nomazgāties un kārtīgi atpūsties. Apakšējā Ekspedīcijā viņam vajadzētu būt kādai drēbju kārtai, pēc tam būs jāizdomā, ko iesākt ar Rodniju. Tik daudz lietu, par ko lauzīt galvu. Tās nāca kā svētība, lai novērstu viņa domas par dzimšanas dienu.

Apgādē pie letes bija izveidojusies neliela rinda. No Kema nebija ne miņas. Ja puika te ir bijis un jau devies prom, tad viņam būtu bijis jālido, tas nozīmētu, ka sūtījums jau ir ceļā uz leju. Mišens nepacietīgi sita pēdu pret grīdu un gaidīja savu kārtu. Ticis pie letes, viņš jautāja pēc Džoisas, kā bija licis Vaiks. Vīrietis norādīja uz smagnēju sievieti ar garām bizēm, kas sēdēja otrā letes galā. Mišens viņu atpazina. Šī darbiniece parasti kārtoja lietas, kas saistītas ar IT speciāli marķētā aprīkojuma plūsmu. Puisis pagaidīja, līdz viņa beidz apkalpot klientu, un pajautāja, vai ir kāda piegāde, kas veicama Vaika vārdā.

Džoisa nopētīja viņu ar samiegtām acīm. „Jums tur Ekspedīcijā dubultojas?” viņa pajautāja. „Tā jau ir nodota.” Viņa pievērsās cilvēkam, kas stāvēja rindā aiz Mišena.

„Vai varat man pateikt, uz kurieni tā nosūtīta?” Mišens jautāja. „Mani sūtīja aizvietot to otru puisi. Viņa... viņa māte saslimusi. Ārsti nezina, vai viņa izdzīvos.”

Mišens iekšēji saviebās no šiem meliem. Sieviete aiz letes neticīgi savilka lūpas.

„Lūdzu,” viņš iesaucās, „tas ir patiešām svarīgi!”

Viņa vilcinājās. „Sūtījums tiks piegādāts uz kaut kādu dzīvokli sešus stāvus zemāk. Man nav dzīvokļa numura. Tas bija rakstīts piegādes atskaitē.”

„Sešus zemāk.” Mišens šo līmeni zināja. Simt sešpadsmitais bija dzīvokļu līmenis, ja neskaita dažus nelegālos uzņēmumus, kas darbojās dažos dzīvokļos. „Paldies!” viņš noteica. Tad uzsita ar plaukstu pa leti un steidzās uz izeju. Tas tik un tā bija pa ceļam uz Mehānisko. Varbūt viņš vairs nevarēja paspēt pirmais izpildīt Vaika uzdevumu, bet viņš varēja palūgt Kemam, lai ļauj aiziet pakaļ viņa naudai, un apmaiņā pret to piedāvāt savu brīvdienu talonu. Vai ari godīgi pateikt, ka sens draugs iekūlies ķezā un viņam jātiek garām apsardzei. Ja tas neizdosies, Mišenam nāksies Ekspedīcijā gaidīt darbu, kas vestu uz IT, un pagūt uz to pierakstīties pirmajam. Un viņam atlika vien cerēt, ka Rodnijam ir tik daudz laika.

Kad nogranda sprādziens, viņš, kaldams tamlīdzīgus plānus, bija noskrējis jau četrus līmeņus.

Lielās kāpnes sasvērās, it kā būtu saņēmušas triecienu no sāniem. Mišens atsitās pret margām un gandrīz pārvēlās tām pāri. Viņš cieši turējās, abām rokām apķēris satricināto tēraudu.

No murdošu vaidu kora iznira spalgs kliedziens. Pabāzis galvu tukšajā gaisā aiz margām, viņš noskatījās, kā divus līmeņus zemāk atdalās kāpņu laukums. Metāla platforma džinkstēdama un čīkstēdama atdalījās un griezdamās iegāzās elevatora dzīlēs.

Tai sekoja vairāki cilvēku stāvi. Ķermeņi kūleņodami nogrima tumsā.

Mišens piespieda sevi atrauties no šī skata. Uz kāpnēm, dažus pakāpienus zemāk, nometusies rāpus, tupēja sieviete un skatījās Mišenā ar mežonīgu un izbiedētu skatienu. Kaut kur neiespējami tālu lejā nogranda sprādziens.

Es nezinu! viņš gribēja teikt. Sievietes acis bija šis jautājums, tas pats, kas līdz ar dārda atbalsīm pulsēja viņa galvā. Pie velna, kas tikko notika? Vai tas ir tas? Vai tas ir sācies?

Viņš gribēja skriet augšā, prom no sprādziena, bet no lejas plūda kliedzieni, un nesēja pienākums ir palīdzēt, ja cilvēki kāpnēs nonāk nelaimē. Viņš palīdzēja sievietei piecelties un norādīja, lai viņa dodas augšā. Gaisu jau pildīja dūmu migla un kaut kāda kodīga smaka. „Ejiet!” viņš mudināja un devās lejā, spiezdamies pret ļaužu straumi, kas steidzās pretējā virzienā. Tur lejā bija Kems. Tas, ka draugs aiznesis sūtījumu uz to pašu vietu, no kuras atskanēja sprādziens, Mišena apstulbušajam prātam joprojām šķita tikai sakritība.

Kāpņu laukums, kas atradās zemāk, bija stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem. Iedzīvotāji un veikalnieki stūmās pa durvīm ārā, lai izcīnītu vietu pie margām un varētu uzmest skatu postažai vienu līmeni zemāk. Mišens spiedās cauri, saukdams Kema vārdu, mēģinādams atrast draugu. Kāds nokvēpis pāris, turēdamies pie margām un viens pie otra un tukšām acīm blenzdami pakāpienos, lēni spēra soļus uz augšu, viņi virzījās uz pārpildīto kāpņu laukumu. Kemu nekur neredzēja.

Viņš savā ierasti ātrajā gaitā metās uz priekšu un, klupdams uz gludajiem pakāpieniem, noskrēja piecus kāpņu lokus zemāk. Tas taču būs bijis līmenis, uz kuru devās Kems, vai ne? Sešus līmeņus zemāk. Simt sešpadsmitais līmenis. Ar viņu visam vajadzētu būt kārtībā. Jābūt kārtībā. Un tad Mišena pēkšņi atcerējās skatu ar ļaudīm, kas kūleņo gaisā. Viņš zināja, ka šo ainu nekad neaizmirsīs. Skaidrs, ka Kema starp viņiem nebija. Tas puika vienmēr ieradās par agru vai visu nokavēja, viņš nekad neieradās tieši laikā.

Mišens apmeta vēl vienu loku, un vietā, kur vajadzēja būt nākamajam kāpņu laukumam, pletās tukšums. Pirms atdalīšanās kāpņu laukums bija pārplēsis lielo vītņu kāpņu margas. Pie centrālās kolonnas karājās daži ieliekti pakāpieni, un Mišens juta, kā mala viņu pievelk, kā tukšums snaikstās gar kājām. Nebija nekā, kas varētu apturēt viņa kritienu. Tērauds zem kājām šķita slidens.

Caur saplaisājušā un saliektā tērauda spraugu varēja redzēt, ka izgāztas arī simt sešpadsmitā līmeņa durvis. To vietā rēgojās apdru-puša cementa robs, no kura kā rokas izliecās uz āru tumši dzelzs stieņi, kas sniedzās pēc pazudušā kāpņu laukuma. Caurumā saskatāmajā gaitenī no griestiem bira balts pulveris. Neticami, bet putekļu miglā bija manāma kustība, cilvēki klepoja un kliedza. Sauca pēc palīdzības.

„Nesēj!” kāds uzsauca no augšas.

Mišens uzmanīgi aizslīdēja līdz slīpo un saliekto pakāpienu malai. Viņš satvēra norauto margu galu. Tas vēl bija silts. Pārliecies par margām, puisis pētīja pūli, kas drūzmējās piecpadsmit metrus virs viņa, un mēģināja saskatīt cilvēku, kas viņu saucis.

Viņu ieraugot un ievērojot zilo kaklautu, kāds rādīja ar pirkstu.

„Tur jau viņš ir!” iekliedzās kāda sieviete, viena no izdzīvojušajām, kas ar vājprātīgu skatienu bija rāpusies augšā, kamēr Mišens steidzās lejā. „To izdarīja tas nesējs!” viņa sauca.

42

Elevators 18

Kad kāpnes sāka dunēt un klaudzēt no pūļa soļiem, kas virzījās uz leju, Mišens pagriezās un metās bēgt. Viņš skrēja lejā, ar plaukstu turēdamies pie iekšējās sienas, viņš cerēja, ka drīz parādīsies margas. Tās bija norautas garā kāpņu posmā. Bojājumi bija padarījuši kāpnes nestabilas. Mišenam nebija ne jausmas, kādēļ pūlis dzenas viņam pakaļ. Margas parādījās tikai pēc pilna kāpņu loka un atkal ļāva justies droši, skrienot tādā ātrumā. Vēl pēc kāda brīža viņš saprata, ka Kems ir miris. Viņa draugs bija piegādājis sūtījumu, un nu bija miris. Viņš un vēl daudzi citi. īss acu skatiens uz viņa zilo kaklautu, un kāds augšā būs padomājis, ka piegādi veicis Mišens. Viņš gandrīz tiešām to bija izdarījis.

Vēl viens pūlis simt septiņpadsmitajā kāpņu laukumā. Asaru švīkas sejās, kāda sieviete drebēja, aptvērusi sevi ar rokām, kāds vīrietis bija ar plaukstām aizklājis seju, un visi kā viens skatījās uz kāpnēm, kas veda uz augšu un uz leju. Viņi bija redzējuši, kā garām veļas kāpņu platforma. Mišens steidzās tālāk. Apakšējā Ekspedīcijas nodaļa simt divdesmitajā bija viņa vienīgais patvērums līdz pat Mehāniskajai. Viņš steidzās turp, mežonīgu kliedzienu pavadīts, pūlis tuvojās pārāk ātri, lai viņš pagūtu aizbēgt.

Mišens satrūkās un gandrīz paklupa, kad viņam garām aizbrā-zās vaimanājošs vīrietis. Puisis jau gaidīja, ka viņu no mugurpuses saķers svešas rokas, bet skaņa paslīdēja viņam garām un nošvīkstēja kaut kur aiz margām. Vēl viens cilvēks. Viņš kliegdams krita, viņš vēl bija dzīvs, bet tagad triecās iekšā dziļumā. Vaļīgie pakāpieni un tukšums tur augstāk, virs galvas, bija izraisījuši viņa vajātāja bojāeju.

Mišens uzņēma ātrumu, atlaizdams iekšējo sienu un tverdamies pie ārējām margām, kur kāpņu izliekums bija platāks un plūstošāks un skrējiena inerces spēks spieda viņu pret tērauda stieni. Tā viņš varēja kustēties ātrāk. Mišens centās nedomāt par to, kas notiktu, ja zemāk margās atklātos vēl kāds pārrāvums. Viņam acīs koda dūmi, Mišens skrēja tālāk savu vajātāju soļu un klaudzienu pavadībā un sākumā nesaprata, ka smogs gaisā nav radies no postažas, kas palika aiz muguras. Dūmi visapkārt cēlās no lejas.

43

Elevators 1

Donalda brokastis ar olu pulveri un tomātu biezeni jau sen bija atdzisušas. Viņš reti pieskārās ēdienam, ko lejā nesa Tūrmans un Erskins, un deva priekšroku bezgaršīgajiem konserviem no sudrabotām bundžām bez etiķetēm, tos viņš bija atradis kādā no krātuves hermētiski noslēgtajām kastēm. Runa pat nebija par vienkāršu uzticību, viņš izbaudīja protesta doto spēku, to, ka izdzīvošanu bija paņēmis pats savās rokās. Viņš uzdūra uz dakšas dzeltenīgi oranžu, želej-veidīgu burbuli, kas, iespējams, reiz bijis persika gabals, un ielika to mutē. Tad košļāja, nejuzdams pilnīgi nekādu garšu. Bet iedomājās, ka tas garšo pēc persika.

Galda otrā pusē Anna grozīja sava radio skalas un no krūzes skaļi strēba aukstu kafiju. No kādas melnas kastes līdz viņas datoram stiepās vadu vīšķis, un gaisu pildīja klusa statikas šņākoņa.

„Žēl, ka nevaram dabūt labāku staciju,” Donalds drūmi novilka. Viņš caurdūra vēl vienu mistiskā augļa gabalu un iemeta to mutē. Mango, viņš sev teica, tikai dažādībai.

„Vislabāk ir tad, ja nav nekādas stacijas,” Anna atbildēja, tā pauzdama cerību, ka elevatora 40 un tā kaimiņu torņi turpinās klusēt. Anna bija mēģinājusi paskaidrot, ko viņa dara, lai pārtrauktu sakarus ar visiem tiem, kam varbūt izdevies izdzīvot, bet Donalds no tā maz ko saprata. Tika uzskatīts, ka apmēram pirms gada elevators 40 uzlauza sistēmu. Tika pieņemts, ka pie tā bija vainīgs sadumpojies IT vadītājs. Nevienam citam nebija vajadzīgo zināšanu un pieejas aprīkojumam, lai kaut ko tādu paveiktu. Ap to laiku, kad pārtrūka kameru pārraides, visi pārējie drošības līdzekļi jau bija piedzīvojuši neveiksmi. Bija notikuši mēģinājumi iznīcināt elevatoru, bet nebija iespējams pārbaudīt, vai tas izdevies. Kad tumsa sāka izplatīties uz citiem elevatoriem, bija skaidrs, ka iznīcināšanas mēģinājumi nebija nostrādājuši.

Tūrmans, Erskins un Viktors bija strādājuši saskaņā ar protokolu. Turpmākie drošības līdzekļi izrādījās neefektīvi, un Erskins sāka uztraukties, ka dumpis attīstījies līdz nanorobotu līmenim un mašīnas gaisā tiek pārprogrammētas, un ir apdraudēts viss, ko viņi iesākuši. Pēc ilgstošas pierunāšanas Tūrmans bija viņus abus pārliecinājis, ka Anna var palīdzēt. Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā viņa bija pētījusi bezvadu viļņu alterāciju, bezvadu uzlādēšanas tehnoloģiju un metodes, kā kontrolēt elektroniku ar radioviļņu palīdzību.

Viņai bija izdevies pārņemt iesaistīto elevatoru sagraušanas mehānismu vadību. No domām par to Donaldam joprojām rādījās murgi. Kamēr viņa stāstīja, kā norit šis process, Donalds bija pētījis parasta elevatora shēmu uz sienas. Viņš bija iztēlojies sprādzienus, kas starp līmeņiem atbrīvoja smaga betona kārtas, kuras kā domino kauliņi gāzās elevatora dzīlēs viena pēc otras, saspiezdamas visus un visu savā ceļā. Piecpadsmit metrus biezi betona blāķi satrieca drupās veselas sabiedrības. Jau no paša sākuma šis pazemes ēkas tika būvētas tā, lai tās, tāpat kā jebkuras citas būves, būtu iespējams sagraut, turklāt to darot no attāluma. Tas, ka vispār šāds drošības pasākums ir bijis paredzēts, šķebināja tikpat ļoti, cik nežēlīga likās paša procesa izpilde.

No šiem elevatoriem bija palikuši pāri tikai mirušo radiofrek-venču čerksti un šņākoņa. Pārējiem elevatoru vadītājiem par šo katastrofu vēl pat nebija paziņots. Viņu shēmās nebūs sarkano krustu, kas tos katru dienu biedēs. Elevatoru vadītāji savā starpā gandrīz nesazi-nājās. Lielākas raizes varētu sagādāt panikas izplatīšanās.

Taču Viktors to visu bija zinājis. Un Donaldam bija aizdomas, ka izdarīt pašnāvību viņu piespiedusi tieši šī smagā nasta, nevis tas, ka īstenojusies kāda no Tūrmana piedāvātajām teorijām. Tūrmans tā apbrīnoja Viktora šķietamo ģenialitāti, ka viņa pašnāvībā meklēja kādu loģisku iemeslu, kādu konspirāciju. Donalds bija bīstami tuvu skumjai atklāsmei, ka cilvēci uz izmiršanas robežas noveduši daži jukušie, kas ieņēmuši ietekmīgus amatus, paļāvušies viens uz otru un ticējuši ilūzijai, ka pārējie apzinās, ko viņi dara.

Viņš iedzēra tomātu sulu no caurdurtas bundžas un pasniedzās pēc divām lapām, kas bija iejukušas papīru klājumā ap viņa tastatūru. Kaut kur šajās divās lapās vajadzēja būt apslēptam elevatora 18 liktenim. Tie bija viena un tā paša ziņojuma divi eksemplāri. Viens bija neskarta kopija, kurā viņš sen atpakaļ atskaitījās par elevatora 12 bojāeju. Donalds tik tikko atcerējās, kā bija to rakstījis. Un nu viņš bija uz to skatījies tik ilgi, ka vairs neuztvēra tā jēgu, līdzīgi kā notika tad, kad, pārāk bieži dzirdot atkārtotu vārdu, tas pārvēršas tukšā skaņā.

Otrā eksemplārā bija redzamas piezīmes, kuras uz viņa ziņojuma uzrakstījis Viktors. Viņš bija rakstījis ar sarkanu pildspalvu, un kāds tur augšā bija papūlējies nokopēt arī šo krāsu, lai abas versijas izskatītos tuvākas oriģinālam. Tomēr, kopējot sarkano, uz papīra bija parādījusies arī smalka migla un dažas viņa asins lāses. Šīs atbaidošās zīmes kalpoja par atgādinājumu, ka šis ziņojums atradies uz Viktora rakstāmgalda viņa dzīves pēdējos mirkļos.

Trīs dienas to pētījis, Donalds sāka domāt, ka ziņojums nav nekas vairāk nekā vienkāršs papīrs. Kāpēc kādam vajadzēja rakstīt pāri šim ziņojumam? Tomēr Viktors bija Tūrmanam vairākas reizes teicis, ka tajā atrodama atslēga, kas ļautu novērst vardarbību elevatorā 18. Viktors bija pieprasījis, lai Donalds tiktu pamodināts no dziļās saldēšanas, bet nebija spējis iegūt ne Erskina, ne Tūrmana piekrišanu. Donalda rīcībā bija tikai meļu atskaite par to, ko bija teicis miris cilvēks.

Meļi un miroņi — viņu spējas patiesības atklāšanā nebija tās labākās.

Papīra gabals ar sarkano tinti un rūsganajiem asins traipiem īpaši nepalīdzēja. Tomēr bija dažas rindiņas, kas lika aizdomāties. Tās Donaldam atgādināja horoskopus, kas sniedza neskaidrus un virspusējus aprakstus, liekot lasītāja acīs izskatīties ticamam visam pārējam tekstam.

Tas, kurš atceras, tas bija uzrakstīts ar trekniem un pārliecinošiem burtiem ziņojuma centrā. Donaldam likās, ka tas varētu būt saistīts ar viņu un viņa neuzņēmību pret medikamentiem. Vai Anna nebija stāstījusi, ka Viktors bieži viņu pieminējis, ka gribējis pamodināt, lai veiktu pārbaudes un nopratinātu? Arī pārējās piezīmes bija tikpat neskaidras un biedējošas. Tāpēc, bija rakstījis Viktors. Un arī — Gals visiem.

Vai šis Tāpēc bija iemesls viņa pašnāvībai vai vardarbībai elevatorā 18? Un uz ko attiecās Gals visiem?

Lielā mērā vardarbības cikls, kas atkārtojās elevatorā 18, neatšķīrās no notikumiem citos elevatoros. Izņemot tikai to, ka šis cikls norisinājās nežēlīgāk; elevatorā noritēja tie paši cilvēku pūļu paisumi un bēgumi, tā pati dumpošanās, kad piecpadsmit līdz divdesmit gadu ilgā asiņainu nemieru ciklā katra jaunā paaudze vēršas pret iepriekšējo.

Viktors bija daudz rakstījis par šo tēmu. Viņš bija atstājis aiz sevis ziņojumus par visu iespējamo, sākot ar primātu uzvedību un beidzot ar kariem divdesmitajā un divdesmit pirmajā gadsimtā. Viens no tiem Donaldam šķita sevišķi biedējošs. Tajā bija sīki raksturots, kā pieaugot primāti mēģina gāzt no varas savus tēvus, bara līderus. Tajā bija stāstīts, kā šimpanzes veica jaundzimušo nogalināšanu, tēviņi atņēma mātītēm mazuļus un uznesa tos augstu kokos, kur mazajiem norāva kājas un rokas, sadalīdami viņus gabalu pa gabalam. Viktors bija rakstījis, ka pēc tam mātītes atkal sāka meklēties. Tādējādi atbrīvojās vieta nākamajai paaudzei.

Donaldam bija grūti tam noticēt. Vēl grūtāk bija saprast ziņojumu par pieres daivu un to, cik daudz laika nepieciešams, lai cilvēkam tā pilnīgi attīstītos. Varbūt tā bija svarīga informācija, kas palīdzētu atrisināt kādu mistēriju. Vai arī tie bija vājprātīga cilvēka murgi, bet varbūt viņš bija sadzirdējis sirdsapziņas balsi un aptvēris, ko nodarījis šai pasaulei.

Donalds pētīja savu veco atskaiti un meklēja atbildi Viktora piezīmēs. Viņš piemērojās rutīnai, ko Anna bija noslīpējusi jau sen. Viņi gulēja, ēda un strādāja. Vakaros dzēra dedzinošus viskija malkus un izdzertās pudeles atstāja uz elevatoru diagrammas kā rūpnīcu skursteņus. No rītiem viņi viens pēc otra gāja dušā, Anna nekautrējās no sava kailuma, bet Donalds vēlējās, kaut viņa tā nedarītu. Viņas klātbūtne bija reibinošs atgādinājums par pagātni, un Donalda prātā sāka saplūst jaunās realitātes fragmenti: viņš kopā ar Annu atkal strādāja pie kāda slepena projekta; Helēna bija palikusi Savannā; Miks netika uz sanāksmēm; Donalds nevarēja ar viņiem sazināties, jo viņam nedarbojās telefons.

Vienmēr pie vainas tas telefons. Ja todien kaut viena īsziņa būtu sasniegusi mērķi, Helēna tagad varētu būt lejā, dziļās saldēšanas kamerā, aizmigusi savā kapsulā. Viņš sievu varētu apciemot, tāpat kā Erskins gāja pie savas meitas. Kad visas beigtos, viņi atkal būtu kopā.

Citā šī sapņa versijā Donalds iztēlojās, ka bija paspējis šķērsot to uzkalnu un nokļūt Tenesijas pusē. Gaisā eksplodēja bumbas, pārbiedēti ļaudis patvērās caurumos, jauna meitene dziedāja dzidrā balsī. Šajā fantāzijā viņš kopā ar Helēnu pazuda viena elevatora ieejā. Viņiem bija bērni un mazbērni, un viņi tika apbedīti līdzās.

Šie sapņi viņu vajāja, kamēr Donalds ļāva Annai sev pieskarties, gulēt viņam blakus gultā kādu stundu pirms iemigšanas, viņš vienkārši klausījās viņas elpā, juta viņas galvu sev uz krūtīm un alkohola dvingu abu dvašā. Viņš gulēja un to pieļāva, izbaudīdams, cik laba bija sajūta, kad viņa aplika roku viņam ap kaklu, taču aizmigt viņam izdevās tikai tad, kad Annai šaurībā kļuva neērti un viņa aizgāja atpakaļ uz savu saliekamo gultu.

Rītos viņa dušā dziedāja, kara telpā garoja tvaiki, bet Donalds atgriezās pie saviem pētījumiem. Viņš piesēdās pie Annas datora, no kura varēja piekļūt Viktora personīgajām direktorijām. Bija redzams, kad šie faili izveidoti un izmantoti, cik bieži tas darīts. Viens no vecākajiem un visnesenāk izmantotajiem failiem bija saraksts ar visiem elevatoriem, kas sarindoti kaut kādā secībā. Astoņpadsmitais bija viens no pirmajiem, bet nebija skaidrs, vai tie sarindoti pēc potenciālo nekārtību pakāpes vai pēc kādas citas pazīmes. Un kādēļ vispār tika izveidots šāds saraksts? Kādam nolūkam?

Viņš izmantoja Annas datoru arī tāpēc, lai atrastu savu māsu Šarloti. Viņš viņu nevarēja atrast ne lejā novietoto kapsulu sarakstā, ne arī fotogrāfijās vai vārdos, kas Donaldam bija pieejami. Bet apmācību laikā māsa bija šeit. Viņš atcerējās, kā Šarlote tika aizvesta uz dziļo saldēšanu kopā ar pārējām sievietēm. Un nu viņa bija pazudusi. Bet kur?

Tik daudz jautājumu. Donalds skatījās uz abiem ziņojumiem, kamēr ausīs griezās šausmīgā, mirušo radio statiskā šņākoņa, zemes svars spiedās virsū no visām pusēm, un Donaldam ienāca prātā, vai ir iespējams, ka tad, ja viņš vēl vairāk koncentrēsies uz šīm piezīmēm, viņam pienāks tāds pats gals kā Viktoram.

44

Elevators 1

Kad Donalds vairs nespēja skatīties uz piezīmēm, viņš devās nu jau ierastā pastaigā starp noliktavas šaujamieročiem un apsegtajiem lidaparātiem. Tas bija viņa glābiņš no radio šņākoņas un viņu pagaidu mājvietas šaurības, mezdams šos lokus, Donalds gandrīz spēja izvēdināt galvu no saviem sapņiem, iepriekšējās nakts viskija pudeles un emociju sajaukuma, ko sāka just pret Annu.

Tomēr visvairāk viņš pastaigu laikā centās aptvert šo jauno pasauli. Donalds prātoja, ko Tūrmans un Viktors bija ieplānojuši darīt ar elevatoriem. Piecsimt gadi pazemē un ko tālāk? Viņš izmisīgi gribēja zināt. Un tajos mirkļos, kad viņš rīkojās, kad mēģināja noskaidrot atbildes, Donalds jutās patiešām dzīvs. Viņš piedzīvoja to pašu gaistošās varas apziņu, ko juta toreiz, kad atteicās no tabletēm, nokrāsoja pirkstus zilus un ar mēli taustīja čūlas, kas bija izveidojušās starp smaganām un vaigiem.

Bezmērķīgo klejojumu laikā viņš ielūkojās plastmasas kastēs, kas klāja gandrīz visas milzīgās telpas sienas un grīdu. Viņš atrada vienu kasti, kurā trūka viena šaujamieroča, to droši vien bija nozadzis Viktors. Hermētiski noslēgtais iepakojums bija attaisīts vaļā, un no kastes plūda pārējo ieroču smērvielu smaka. Viņš atklāja, ka dažās kastēs glabājās salocīti formastērpi un biezā plastmasā hermētiski iepakots apģērbs, kas atgādināja astronautu skafandrus; citās kastēs bija ķiveres ar lielu galvas izliekumu un metāla apkaklēm. Kastēs varēja atrast kabatas lukturīšus ar sarkanām lēcām, pārtiku un pirmās palīdzības aptieciņas, mugursomas, lielu daudzumu munīcijas un visdažādākos rīkus un ierīces, kuru pielietojumu viņš varēja tikai minēt. Kādā konteinerā Donalds bija atradis laminētu karti, tā bija piecdesmit elevatoru shēma. No katra elevatora stiepās sarkana līnija, un tās visas satikās vienā punktā kaut kur ārpus kompleksa. Turēdams karti pret gaismu, kas plūda no viņu attālās darbistabas, Donalds bija vilcis ar pirkstu pa līnijām. Viņš bija prātojis par to un tad nolicis karti atpakaļ vietā, nespēdams saprast tās noslēpumaino nolūku.

Šoreiz Donalds pārtrauca pastaigu, lai pavēzētu rokas un palēkātu platajās ejās starp mierīgajiem lidaparātiem. Vēl pirms divām dienām vingrošana sagādāja pūles, bet tagad šķita, ka sals viņa asinsvados atkāpjas. Jo vairāk viņš piespieda sevi kustēties, jo mundrāks un veiklāks kļuva. Viņš veica divdesmit septiņus palēcienus, tas bija par desmit vairāk nekā vakar. Atguvis elpu, Donalds nogūlās uz grīdas, lai pārliecinātos, cik reizes viņa novārgušie muskuļi ļaus viņam piepumpēties. Un tieši tajā brīdī, sava ieslodzījuma trešajā dienā, seju pacēlis tikai dažus centimetrus virs tērauda grīdas, viņš atklāja palaišanas liftu, garāžas durvis, kas tik tikko sniedzās viņam līdz viduklim, tomēr bija pietiekami platas, lai caur tām ar izplestiem spārniem izsprauktos zem brezenta apslēptās bezpilota lidmašīnas.

Donalds piecēlās no grīdas un piegāja pie zemajām durvīm. Visa noliktava bija izteikti krēslaina, šī siena grima gandrīz piķa melnā tumsā. Viņš iedomājās, ka varētu aiziet pēc kabatas lukturīšiem, bet tad pamanīja sarkano rokturi. To pavelkot, rievotās durvis sāka celties augšā un ieslīdēja sienā. Nometies rāpus, Donalds izpētīja caurumu, kas aiz tām pavērās, tas līdzinājās ejai un sniedzās vairāku metru dziļumā. Gar sienām nebija nekādu pogu vai kloķu, nekādas iespējas liftu iedarbināt.

Ziņkārības pārņemts, Donalds izlīda ārā, lai paņemtu kabatas lukturīti. Pagriežoties viņš tumšajā sienā pamanīja vēl vienas durvis. Donalds nospieda rokturi, arī šīs durvis nebija aizslēgtas un pavēra ceļu uz krēslainu gaiteni. Viņš taustījās un meklēja gaismas slēdzi, pēc mirkļa lēni ieslēdzās griestu apgaismojums. Donalds ielavījās iekšā un aizvēra aiz sevis durvis.

Piecdesmit soļu garā gaiteņa tālākajā galā atradās durvis, un katrā gaiteņa sānā bija vēl divas durvis. Donalds pieņēma, ka aiz tām atrodas vēl citi kabineti, līdzīgi kā mājoklī, ko Anna iekārtojusi noliktavas tālākajā galā. Viņš atvēra pirmās durvis, un no telpas izplūda naftalīna smarža.

Iekšā pavērās skats uz saliekamo gultu rindām; putekļos uz grīdas bija redzamas nesenu soļu pēdas, kas veda uz tukšumu gultu rindā, kur agrāk atradušās divas saliekamās gultas. Bija jūtama šis vietas pamestība. Viņš ielūkojās durvīs gaiteņa otrā pusē un atrada tualetes un vairākas dušas.

Aiz nākamajām durvīm pavērās līdzīgs skats, vienīgi tualetē gar sienu rindojās arī pisuāri. Iespējams, ka cilvēki te lejā bija dzīvojuši, lai pieskatītu munīciju, tomēr Donalds neatminējās, ka viņa pirmās maiņas laikā kāds būtu nācis uz šo līmeni strādāt. Nē, šīs telpas tika taupītas kādam citam laikam, tāpat kā zem brezenta paslēptās lidmašīnas. Donalds pameta vannas istabu, atstājot to rēgiem, un pārbaudīja durvis gaiteņa galā.

Aiz tām bija ar plastmasas pārvalkiem apsegti galdi un krēsli, ko sedza plāna putekļu kārta. Sēdekļi bija piestiprināti pie galdiem, kuru virsmu klāja kaut kur jau redzēti slēdži un pogas. Donalds notupās, satvēra pārklāja malu un, materiālam skaļi čaukstot, pavilka to malā.

Lidojumu vadības paneļi iemeta viņu atpakaļ citā dzīvē. Tur bija kloķis, ko viņa māsa bija saukusi par iejūgu, pedāļi zem krēsla, ko viņa bija dēvējusi vēl kaut kādos citos vārdos, jaudas skala, kā arī visas pārējās skalas un rādītāji. Donalds atcerējās pastaigu pa lidotāju mācību kompleksu pēc tam, kad māsa bija pabeigusi pilotu skolu. Viņi bija lidojuši uz viņas izlaidumu Kolorādo. Donalds atcerējās, kā vēroja tieši šādu ekrānu, kamēr māsas vadītā lidmašīna pacēlās gaisā un piebiedrojās pārējām kāsī. Viņš atcerējās, kā no viņas graciozā lidaparāta priekšgala pavērās skats uz Kolorādo no augšas.

Donalds palūkojās visapkārt un redzēja, ka šeit ir apmēram divpadsmit vadības pultis. Viņš saprata acīmredzamo vajadzību pēc šīs vietas. Tad iztēlojās balsis gaitenī, vīriešus un sievietes, kas mazgājas dušās un savā starpā pļāpā, dvieļus, ar kuriem tiek uzsists pa pēcpusēm, viņš iztēlojās, ka dzird kādu jautājam, vai var aizņemties skuvekli, kā piloti mainās un sēž šajos krēslos, kuriem blakus mierīgi kūp kafijas krūzes, kamēr ārā no debesīm krīt nāve.

Donalds nolika plastmasas pārklāju vietā. Viņš iedomājās par savu māsu, kas guļ apslēpta vairākus līmeņus zemāk un kuru viņš nevar atrast, un viņam ienāca prātā, ka viņa varbūt nemaz netika šurp atvesta kā pārsteigums viņam. Varbūt viņu atveda kā pārsteigumu kādiem citiem nākotnē.

Un pēkšņi, domādams par māsu, par laiku, kas zaudēts sapņos un vientulības asarās, Donalds aptvēra, ka tausta savas kabatas un kaut ko meklē. Zāles. Veca recepte, uz kuras bija Šarlotes vārds. Helēna bija piespiedusi viņu iet pie ārsta, vai ne? Un pēkšņi Donalds zināja, kādēļ nespēja aizmirst, kādēļ viņu zāles uz viņu neiedarbojās. Atklāsmi pavadīja spēcīga vēlme atrast māsu. Iemesls bija Šarlote. Viņa bija atbilde uz vienu no Tūrmana mīklām.

45

Elevators 1

Vispirms es gribu viņu redzēt,” Donalds pieprasīja. „Ļaujiet man uz viņu paskatīties, un tad es jums pateikšu!”

Viņš gaidīja, ko teiks Tūrmans vai doktors Snīds. Visi trīs stāvēja Snīda kabinetā, kas atradās kriokapsulu spārnā. Donalds bija kaulējies ar Tūrmanu liftā, bet nu viņš to turpināja šeit. Viņam bija aizdomas, ka māsas zāles bija vainojamas pie tā, ka viņš nespēja aizmirst. Donalds gribēja šo atklājumu iemainīt pret kaut ko citu. Viņš gribēja zināt, kur Šarlote ir, gribēja viņu redzēt.

Starp abiem vīriešiem noritēja vārdos neizteikta saruna. Tūrmans brīdinoši palūkojās uz Donaldu. „Viņa netiks modināta,” viņš noteica, „pat ne tava atklājuma dēļ.”

Donalds pamāja ar galvu. Skaidrs, ka likumus drīkstēja pārkāpt tikai tie, kas tos rakstījuši.

Doktors Snīds pievērsās datoram uz sava rakstāmgalda. „Es viņu sameklēšu.”

„Tas nav nepieciešams,” Tūrmans iebilda. „Es zinu, kur viņa ir.” Viņš izveda viņus ārā no kabineta, tālāk viņi gāja prom pa gaiteni, garām galvenajām maiņu telpām, kur pirms daudziem gadiem Donalds pamodās kā Trojs, garām dziļās saldēšanas kamerai, kur viņš bija nogulējis gadsimtu, taisnā ceļā uz kādām durvīm, kas izskatījās ļoti līdzīgas visām pārējām.

Atšķīrās Tūrmana ievadītais kods; to Donalds noteica pēc neskanīgās četru nošu dziesmiņas, ko izdziedāja taustiņu panelis. Virs tā ar nelieliem trafareta burtiem bija uzkrāsoti vārdi Ārkārtas personāls. Slēdži tirkšķēja un klaudzēja kā veci kauli, un durvis lēni atvērās.

Kad viņi iegāja iekšā, gaiteņa siltais gaiss saskārās ar salto kapeņu atmosfēru, viņus pavadīja tvaika mutuļi. Te atradās apmēram desmit kapsulu rindas, kādi piecdesmit vai sešdesmit cilvēki, kas bija nedaudz vairāk nekā viena pilna maiņa. Donalds ieskatījās vienā no

zārkam līdzīgajām iekārtām, zem kuras stikla pletās zili balts ledus zirnekļu tīkls, un ieraudzīja stingrus un smalkus vaibstus, sasaluša kareivja seju, vismaz tā lika domāt viņa iztēle.

Tūrmans veda viņus tālāk starp rindām, līdz apstājās pie vienas kapsulas. Ar tādu kā pieķeršanos viņš uzlika rokas uz kapsulas virsmas. Gaisā plūda viņa elpas garaiņi. Tie lika sirmajiem matiem un baltajai bārdai izskatīties apsarmojušiem.

„Šarlote,” Donalds noelsās, skatīdamies uz savu māsu. Viņa nebija mainījusies, nemaz nebija novecojusi. Pat zilganais ādas tonis šķita normāls un piemērots. Viņš bija sācis pierast, ka jāredz cilvēki šādā stāvoklī.

Donalds paberzēja mazo lodziņu, lai notīrītu sarmas kārtiņu, un brīnījās par savām tievajām rokām un kaulainajām locītavām. Viņš bija atrofējies. Donalds bija kļuvis vecāks, kamēr viņa māsa nebija mainījusies ne par mata tiesu.

„Es viņu reiz tieši šādu ieslēdzu savās atmiņās,” viņš teica, skatīdamies māsas sejā. „Tas bija toreiz, kad viņa gāja karā. Tāpat izdarīja mūsu vecāki. Viņa bija mūsu mazā Šarla.”

Novērsies Donalds pētīja abus vīriešus, kas stāvēja otrā kapsulas pusē. Snīds sāka kaut ko teikt, bet Tūrmans satvēra ārsta roku. Donalds pievērsās māsai.

„Protams, ka viņa bija kļuvusi vecāka, nekā mums šķita. Viņa taču nogalināja cilvēkus. Mēs par to runājām pēc vairākiem gadiem, kad tiku ievēlēts amatā, un viņa bija nolēmusi, ka beidzot būšu gana pieaudzis.” Viņš iesmējās un pašūpoja galvu. „Mana mazā māšele, kura gaidīja, kad es kļūšu pieaudzis.”

Uz aizsalušā stikla nokrita asara. Sāls izkausēja ledu un atstāja skaidras pēdas. Donalds to noslaucīja, atstādams švīku, bet tad izbijās, ka varētu viņu iztraucēt.

„Viņi lika Šarlotei celties nakts vidū,” viņš teica. „Vienalga kad, ja mērķis bija noteikts... kā viņa to sauca? Izpildāms. Tie viņu modināja. Šarlote stāstīja, cik savādi no sapņiem uzreiz ķerties pie nogalināšanas. Tas šķita tik nesaprotami. Un, aizgājusi atpakaļ gulēt, viņa sapņos redzēja lidojuma video, to pēdējo skatu no krītošā šāviņa, ko viņa vadīja uz mērķi.”

Donalds ievilka elpu un palūkojās uz Tūrmanu.

„Vai zināt, es toreiz domāju, ka ir labi, ka viņa pati nevar tikt ievainota. Viņa bija drošībā kādā treileri, nevis augstu gaisā. Bet Šarlote par to sūdzējās. Stāstīja savam ārstam, ka viņai nešķiet pareizi, darot kaut ko tādu, atrasties drošībā. Cilvēki frontē varēja aizbildināties ar bailēm. Viņos darbojās pašsaglabāšanās instinkts. Iemesls nogalināt. Šarlote nogalināja cilvēkus un tad aizgāja uz ēdnīcu apēst pīrāga gabalu. Tā viņa teica ārstam. Viņa reizēm ēda kaut ko saldu un nejuta tā garšu.” „Kas tas bija par ārstu?” jautāja Snlds.

„Mans ārsts,” Donalds teica. Viņš noslaucīja vaigu, bet nekaunējās no asarām. Būdams līdzās māsai, viņš jutās drosmīgs un pašapzinīgs, ne tik vientuļš. Tagad Donalds spēja ieskatīties sejā gan pagātnei, gan nākotnei. „Helēna satraucās par atkārtotu manis ievēlēšanu. Šarlotei jau bija recepte, pēc pirmā ceļojuma viņai diagnosticēja pēctraumatisko stresa sindromu, tādēļ mēs turpinājām tās pirkt uz viņas vārda, pat ar viņas apdrošināšanu.”

Snlds vēzēja plaukstu pa gaisu, taujādams pēc plašākas informācijas. „Kas tie bija par medikamentiem?”

„Propra,” bilda Tūrmans. „Viņa dzēra propru, vai ne? Un tu uztraucies, ka prese uzzinās par zālēm, ko tu lieto bez ārsta receptes.” Donalds pamāja. „Helēna bija noraizējusies. Viņa domāja, ka varētu izskatīties tā, ka es dzeru kaut ko, lai apspiestu savas... neprātīgākās domas. Zāles palīdzēja man tās aizmirst, saglabāt līdzsvaru. Es spēju izstudēt Kārtību, un viss, ko es redzēju, bija vārdi, nevis to sekas. Es nebaidījos.” Viņš palūkojās uz māsu, beidzot sapratis, kādēļ viņa atteicās lietot medikamentus. Viņa gribēja just bailes. Tās kaut kāda iemesla dēļ viņai bija vajadzīgas un lika justies cilvēciskākai.

„Atceros, kā tu stāstīji, ka viņa tās lieto,” Tūrmans teica. „Mēs bijām grāmatnīcā.”

„Vai atceraties savu devu?” iejaucās Snlds. „Cik ilgi jūs tās lietojāt?” „Sāku tās lietot uzreiz pēc tam, kad man iedeva Kārtību.” Viņš vēroja Tūrmanu, cerēdams, ka mainīsies viņa sejas izteiksme, bet veltīgi. „Šķiet, ka tas bija kādus divus vai trīs gadus pirms partiju

sanāksmes. Līdz tam brīdim lietoju tās gandrīz katru dienu.” Viņš pievērsās Snldam. „Apmācību laikā man tās būtu bijušas līdzi, ja es sanāksmes dienā tās nebūtu pazaudējis uz kalna. Man šķiet, ka es nokritu. Atceros, ka kritu.”

Snlds uzrunāja Tūrmanu: „Nav iespējams noteikt, kādas varētu būt komplikācijas. Viktors rūpīgi izvēlējās administratīvo personālu, kam nebija saistības ar psihotropiem preparātiem. Visi tika pārbaudīti.” „Es nē,” teica Donalds.

Snlds uz viņu paskatījās. „Visi tika pārbaudīti.”

„Ne viņš.” Tūrmans vēroja kapsulas virsmu. „Pēdējā brīdī notika izmaiņas. Es par viņu galvoju. Un, ja viņš tās pirka, izmantojot māsas vārdu, arī viņa medicīniskajos ierakstos neko nevarēs atrast.”

„Mums tas jāizstāsta Erskinam,” teica Snlds. „Es varētu ar viņu strādāt. Varam izmainīt formulu. Tas varētu izskaidrot dažus imunitātes gadījumus citos elevatoros.” Viņš pagriezās prom no kapsulas, it kā grasītos iet atpakaļ uz kabinetu.

Tūrmans paskatījās uz Donaldu. „Vai tu vēl gribi te uzkavēties?” Donalds mirkli vēroja māsas seju. Viņš gribēja Šarloti pamodināt, parunāt ar viņu. Varbūt viņš varētu atgriezties vēl kādu reizi, lai viņu vienkārši apraudzītu.

„Es gribētu te vēl atgriezties,” viņš ieminējās.

„Tad jau redzēsim.”

Tūrmans apgāja apkārt kapsulai un līdzjūtībā viegli paspieda Donalda plecu. Viņš veda viņu uz durvju pusi, un Donalds nepalū-kojās atpakaļ, neizlasīja ekrānā savas māsas jauno vārdu. Viņam bija vienalga. Donalds zināja, kur viņa ir, un viņam māsa vienmēr paliks Šarlote. Viņa nekad nemainīsies.

„Tu izdarīji pareizi,” Tūrmans teica. „Tas patiešām ir ļoti labi.” Abi izgāja gaiteni, un viņš aizvēra biezās durvis. „Varbūt tu esi atklājis, kādēļ Viktors bija tik ļoti apsēsts ar to tavu ziņojumu.”

„Tiešām?” Donalds nesaskatīja saistību.

„Es nedomāju, ka viņu vispār interesēja tas, ko tu uzrakstīji,” Tūrmans atbildēja. „Es domāju, ka viņu īstenībā interesēji tu pats”

46

Elevators 1

Donalds neizkāpa piecdesmit ceturtajā līmeni, bet kopā ar Tūrmanu brauca līdz kafetērijai. Bija gandrīz pienācis pusdienlaiks, un Donalds varēja palīdzēt Tūrmanam ar paplātēm. Kamēr iedegās un izdzisa līmeņu numuri, kas rādija, cik tālu lifts ticis, viņu nelika mierā Tūrmana minējums par Viktoru. Ja nu Viktors tikai interesējies par viņa imunitāti pret medikamentiem? Ja nu tajā ziņojumā patiešām nekā nebija?

Viņi pabrauca garām četrdesmitajam līmenim, kura poga spilgti iedegās, bet tad izdzisa, un Donalds iedomājās par elevatoru, kas ari bija izdzisis. „Ko tas nozīmēs elevatoram 18?” viņš pajautāja, vērodams mirgojošos skaitļus.

Tūrmans lūkojās uz nerūsējošā tērauda durvīm, uz kurām bija redzams taukains plaukstas nospiedums, to atstājis kāds, kurš mēģinājis noturēt līdzsvaru.

„Viks gribēja mēģināt astoņpadsmito restartēt vēlreiz. Es joprojām neredzu tam jēgu. Bet varbūt viņam bija taisnība. Varbūt dosim viņiem vēl vienu iespēju.”

„Kā notiek restartēšana?”

„Tu zini, kā tā notiek.” Tūrmans ieskatījās viņam acis. „Tāpat kā mēs restartējām pasauli, tikai tas notiek mazākā mērogā. Samazinām populāciju, iztīrām datorus, viņu atmiņas, mēģinām visu sākt no jauna. Sajā elevatorā tas ir darīts jau vairākas reizes. Pastāv arī riski. Nav iespējams izraisīt traumu, neradot nekārtības. Pienāk bridis, kad vienkāršāk un drošāk ir to izslēgt pavisam.”

„Viņus iznicināt,” Donalds teica un tagad saprata, pret ko nostājies Viktors, ko pūlējies novērst ar savu darbu. Viņš vēlējās, kaut varētu ar veco vīru parunāt. Anna stāstīja, ka Viktors viņu bieži pieminējis. Un Erskins teica, ka Viktors vēlējies, kaut vadībā būtu tādi cilvēki kā Donalds.

Lifta durvis atvērās augšējā līmeni. Donalds no tā izkāpa un uzreiz sajutās savādi, staigādams starp tiem, kas strādāja savās maiņās, viņš atradās šeit, tomēr bija atsvešināts no elevatora ikdienas dzīves.

Viņš ievēroja, ka uz Tūrmanu neviens neskatās ar godbijību. Vecais nebija šis maiņas vadītājs, un neviens viņu šeit nepazina. Vienkārši divi viri, viens baltā, otrs bēšā tērpā, kas liek uz paplātēm ēdienu un skatās uz postažu, kas paveras no sienas ekrāna.

Donalds paņēma vienu paplāti un atkal ievēroja, ka lielākā daļa cilvēku skatās uz sienas ekrānu. Tikai viens vai divi ēda, uzgriezuši tam muguras. Viņš sekoja Tūrmanam uz liftu, bet patiesībā ilgojās parunāt ar šiem pāris vīriem, pajautāt, ko viņi atceras, no kā viņi baidās, pateikt, ka bailes nav nekas slikts.

„Kādēļ ekrāni ir arī citos elevatoros?” pieklusinājis balsi, viņš jautāja Tūrmanam. Par kompleksa daļām, ko pats nebija veidojis, Donalds zināja visai maz. „Kādēļ rādīt viņiem to, ko esam izdarījuši?”

„Lai noturētu viņus iekšā,” teica Tūrmans. Ar vienu roku viņš balansēja paplāti, bet ar otru roku piespieda ekspreša izsaukšanas pogu. „Tas nav paredzēts tāpēc, lai parādītu, ko izdarījām. Mēs rādām, kas viņus sagaida ārā. Tos cilvēkus iekšā notur tikai šie ekrāni un daži aizliegumi. Mums, cilvēkiem, piemīt šī sērga, Donij, šī tieksme iet uz priekšu, līdz pret kaut ko atduramies! Un tad mēs šim kaut kam izrokamies cauri vai aizkuģojam tālāk par horizontu, vai pārrāpjamies pāri kalniem.”

Pienāca ekspresis. Kāds vīrietis reaktora sarkanajā kombinezonā atvainojās un nostājās starp viņiem. Viņi iekāpa kabīnē, un Tūrmans sāka taustīties pēc savas caurlaides. „Bailes,” viņš turpināja, „pat nāves bailes šai mūsu apsēstībai ir vien niecīgs šķērslis. Ja mēs nerādītu viņiem, kas tur ārā ir, viņi ietu skatīties paši. Mēs kā suga to vienmēr esam darījuši.”

Donalds apsvēra dzirdēto. Viņš iedomājās par paša vēlmi izbēgt no šim nospiedošā betona sienām pat tad, ja tas nozīmētu nāvi tur ārā. Lēnā nosmakšana iekšā bija daudz ļaunāka.

„Es labāk noskatītos, kā vesels elevators tiek restartēts, nevis iznīcināts,” vērodams garām slīdošos numurus, ierunājās Donalds. Viņš nepieminēja, ka bija sācis lasīt par cilvēkiem, kas tur dzīvo. Res-tarts nestu zaudējumus un sirdssāpes, bet būtu cerība uz dzīvi pēc tam. Alternatīva bija nāve viņiem visiem.

„Es pats arvien mazāk un mazāk vēlos to vietu iznīcināt,” atzina Tūrmans. „Kad Viks bija dzīvs, es visu laiku iebildu, ka ar šādiem elevatoriem mums nav jātērē savs laiks. Tagad, kad viņa vairs nav, es jūtu, ka gribu dot šiem cilvēkiem iespēju. Gribu godāt Vika pēdējās vēlēšanās. Un ir bīstami iekrist šādās lamatās.”

Lifts apstājās divdesmitajā līmenī, iekāpa divi strādnieki, kuri pārtrauca savu sarunu un brauca klusēdami. Donalds domāja par šo procesu, kura laikā elevators tiek iztīrīts tikai tāpēc, lai noskatītos, kā pēc noteikta laika vardarbība atkārtojas. Tā notika ari ar lielajiem pagātnes kariem. Viņš atcerējās divus karus Irānā, nākamā paaudze jau tos bija aizmirsusi, un dēli devās kaujās, kurās jau bija cīnījušies viņu tēvi.

Abi strādnieki izkāpa atpūtas zālē, un, liftam aizveroties, atsāka savu sarunu. Donalds atcerējās, kādu baudu bija sagādājusi sevis mocīšana svaru zālē. Tagad viņš izdila, viņam nebija nekādas apetītes, nekā, kam pretoties, nekādas pretestības.

„Brīžiem es prātoju, vai tas bija iemesls, kādēļ viņš to izdarīja,” Tūrmans piebilda. Lifts tuvojās piecdesmit ceturtajam līmenim. „Viks visu aprēķināja. Vienmēr ar kaut kādu mērķi. Varbūt viņa paņēmiens, kā uzvarēt mūsu strīdā, bija pārliecināties, ka pēdējais vārds piederēs viņam.” Tūrmans paskatījās uz Donaldu. „Pie velna, tas mani beidzot piespieda pamodināt tevi!”

Donalds skaļi neizpauda, cik vājprātīga viņam šķita šāda versija. Viņš iedomājās, ka Tūrmans vienkārši meklē, kā izskaidrot nesaprotamo. Protams, Viktora nāve bija pielikusi strīdam punktu. Sī nebija pirmā reize, kad Donaldam ienāca prātā, ka tā varbūt nemaz nebija pašnāvība. Bet viņš neredzēja, kur šādas šaubas varētu novest, tās radītu vienīgi nepatikšanas.

Viņi izkāpa piecdesmit ceturtajā un nesa ēdiena paplātes garām munīcijas plauktiem. Ejot garām lidaparātiem, Donalds iedomājās par savu māsu, kas guļ tāpat kā šie lidaparāti. Bija labi zināt, kur viņa ir, ka viņa ir drošībā. Neliels mierinājums.

Viņi paēda pie kara telpas galda. Kamēr Tūrmans un Anna sarunājās, Donalds pa šķīvi stumdīja ēdienu. Viņa priekšā bija abi ziņojumi, likās, ka tās ir parastas papīra lapas. Tajās nav atminējuma. Viņš bija pētījis nepareizajā virzienā, pieņēmis, ka pavedieni meklējami viņa vārdos, bet Viktora uzmanību bija piesaistījusi tikai Donalda eksistence. Viņš bija sēdējis kabinetā pāri gaitenim un vērojis, kā Donalds reaģē uz vielām, kas ir viņu ūdenī vai zālēs. Un tagad, skatoties uz viņa piezīmēm, Donalds redzēja vien papīra lapu, uz kuras starp asins traipiem uzšņāptas sāpes.

Ignorē asinis, viņš sev teica. Asinis nebija norāde. Tās bija parādījušās pēc tam. Platās, tukšās rindas starp piezīmēm bija nošļakstītas vairākās vietās. Donalds bija pētījis kaut ko bezjēdzīgu. Tikpat labi viņš būtu varējis vienkārši blenzt tukšumā.

Tukšums. Donalds nolika dakšiņu un paņēma rokās otru lapu. Ja viņš neņēma vērā lielos asins traipus, tad starp piezīmēm bija tukšumi, kur nekas nebija ierakstīts. Tieši uz to viņam būtu vajadzējis koncentrēties. Nevis uz to, kas tur ir, bet gan kā tur nav.

Viņš pārbaudīja otru ziņojumu, to vietu, kur piezīmes neizrai-bināja tekstu, un paskatījās, kas tur rakstīts. Atrodot pareizās rindas, Donalda satraukums noplaka. Tā bija rindkopa, kas neiederējās, tajā viņš bija rakstījis par jauno ēnu, kura vecvecmāmiņa atcerējās senos laikus. Tas nebija nekas svarīgs.

Ja vien.

Donalds iztaisnoja muguru. Viņš paņēma abus ziņojumus un salika tos vienu virs otra. Anna stāstīja Tūrmanam par to, kā viņai veicas ar izmaiņām radiotorņu darbībā, par to, ka drīz darbs būs pabeigts. Tūrmans teica, ka dažu dienu laikā viņi visi varētu maiņu beigt un turpināt pēc sākotnējā grafika. Donalds pacēla kopā saliktās lapas pret gaismu. Tūrmans ieinteresēti vēroja viņu.

„Viņš rakstīja kaut kam apkārt,” Donalds murmināja, „nevis kaut kam pāru

Abu skatieni sastapās, un Donalds pasmaidīja. „Jums nebija taisnība.” Abi papīra gabali trīcēja Donalda rokās. „Te kaut kas ir. Es viņu nepavisam neinteresēju.”

Anna nolika galda piederumus un pieliecās, lai paskatītos.

„Ja man būtu bijis oriģināls, es to būtu pamanījis uzreiz.” Viņš norādīja uz tukšumu piezīmēs, tad noņēma nost virsējo lapu un ar pirkstu uzsita uz vienīgās rindkopas, kas neiederējās. Vienīgās, kurai nebija nekāda sakara ar elevatoru 12.

„Tāpēc nedarbojas jūsu restartēšana,” viņš noteica. Anna paņēma apakšējo ziņojumu un izlasīja par ēnu, ko Donalds bija pieņēmis, puisi, kura vecvecmāmiņa atcerējās senos laikus un kurš bija jautājis, vai viņas stāsti ir patiesi.

„Elevatorā 18 it kāds, kurš atceras,” Donalds pārliecināti teica. „Varbūt vairāki cilvēki, kas slepeni nodod šīs zināšanas tālāk no paaudzes paaudzē. Vai arī viņi ir imūni kā es. Viņi atceras.”

Tūrmans iemalkoja ūdeni. Tad nolika glāzi uz galda, un viņa skatiens slīdēja no meitas pie Donalda un atpakaļ. „Vēl viens iemesls izslēgt elevatoru,” viņš teica.

„Nē!” Donalds iebilda. „Nē. Ne jau to Viktors gribēja pateikt.” Viņš uzsita pa mirušā zinātnieka piezīmēm. „Viņš gribēja atrast cilvēku, kurš atceras, bet runa nebija par mani.” Donalds pagriezās pret Annu. „Es domāju, ka viņš nemaz negribēja mani modināt.”

Anna nesapratnē palūkojās uz tēvu. Tad uz Donaldu. „Ko tu gribi teikt?”

Donalds piecēlās un staigāja šurpu turpu gar krēsliem, kāpdams pāri vadiem, kas vijās pa grīdu. „Mums jāpiezvana uz astoņpadsmito un jāpajautā vadītājam, vai tur kāds atbilst šādam profilam, vai tur ir kāds cilvēks vai grupa, kas rada nesaskaņas vai varbūt runā par pasauli, ko mēs...” viņš atturējās pateikt vārdu iznīcinājām.

„Labi,” Anna teica, pamādama ar galvu. „Labi! Pieņemsim, ka viņi zina. Pieņemsim, ka tur atrodam cilvēkus, kas ir tādi kā tu. Un ko tālāk?”

Donalds pārtrauca staigāt. Šo jautājumu viņš nebija apsvēris. Donalds ievēroja, ka Tūrmans viņu vēro, vecā vīra lūpas bija savilktas.

„Mēs atrodam šos cilvēkus...” Donalds iesāka.

Un viņš zināja. Zināja, kas jādara, lai izglābtu šos cilvēkus tālajā elevatorā, šos metinātājus un veikalniekus, dārzniekus un viņu jaunās ēnas. Viņš atcerējās, ka iepriekšējā maiņā bija spiests nogalināt, lai glābtu.

Un Donalds zināja, ka darītu to atkal.

47

Elevators 18

Tuvojoties simt divdesmitajam līmenim un Apakšējai Ekspedīcijas nodaļai, pieauga smaka, sabiezējušie dūmi kņudināja rīkli un koda acīs. Šķita, ka vajātāji no augšas aizkavējušies, varbūt viņus kavēja kāpņu caurums, kas jau bija paņēmis vienu dzīvību.

Kems bija miris, par to Mišens bija drošs. Un cik daudzi citi piedzīvojuši līdzīgu likteni? No slimīgās domas, ka nokritušie būs plastmasas maisos jānes augšā uz dārziem, krūtis savilka vainas apziņa. Tas ir darbs, kas būs jāveic nesējam, un tas nebūs patīkami.

Ieiedams Ekspedīcijas līmenī, Mišens nopurinājās, izdzīdams šo domu no prāta. Gar vaigiem slīdēja karstas asaras, kas jaucās ar dienu ilgā lejupceļa sviedriem un putekļiem. Viņš nesa ļaunas ziņas. Duša un tīra apģērba kārta vairs nespētu glābt viņu no noguruma, tomēr tur bija meklējama aizsardzība un palīdzība, kas ļautu noskaidrot sprādziena iemeslu. Mērodams pēdējo kāpņu posmu un lūkodamies uz pelniem, kas cēlās gaisā kā sīki saplēstu papīru konfeti, viņš atcerējās iemeslu, kādēļ vispār dzinies Kemam pakaļ.

Rodnijs. Viņa draugs bija ieslēgts IT, un viņa sauciens pēc palīdzības bija pagaisis eksplozijas troksnī un apjukumā.

Sprādziens. Kems. Paciņa. Piegāde.

Mišens sagrīļojās un pieķērās pie margām, lai atgūtu līdzsvaru. Prātā ienāca neticamais atalgojums par šo piegādi, cena, kuru varbūt nemaz nebija paredzēts samaksāt. Viņš saņēmās un steidzās tālāk, prātodams par to, kas notiek šajā aizslēgtajā telpā IT nodaļā, kādās nepatikšanās Rodnijs nokļuvis, kā viņam palīdzēt. Kā vispār tikt viņam klāt.

Tuvojoties Ekspedīcijas nodaļai, gaiss sabiezēja, un ieelpas dedzināja rīkli. Uz kāpnēm drūzmējās neliels ļaužu bariņš. Tie staipīja kaklus un pār kāpņu laukumu lūkojās simt divdesmitā līmeņa atvērtajās durvīs. Mišens, piesegdams muti ar dūri, klepodams spiedās šim skatītāju pūlim cauri. Vai šeit bija piezemējies atlūzušais kāpņu laukums no augšas? Šķita, ka viss ir savās vietās. Pie ieejas uz grīdas mētājās divi apgāzti spaiņi, un pāri margām kā čūska aizvijās pelēka ugunsdzēsības šļūtene. Pie griestiem karājās dūmu sega, pretodamās gravitācijai, tā vijās ārā pa durvīm un virzījās augšā gar kāpņu šahtas sienu.

Mišens apjucis pārvilka kaklautu pāri degunam. Dūmi nāca no Ekspedīcijas daļas. Viņš ieelpoja caur muti, audums spiedās pret lūpām un mazināja aso dūmu kodīgumu. Gaitenī kustējās tumši stāvi. Viņš atpogāja siksniņu, kas saturēja makstī ieliktā naža spalu, un pieliecies šķērsoja slieksni, lai izvairītos no dūmiem. Grīdas bija slapjas, varēja dzirdēt šļakstus, kas radās no kustībām kaut kur tālāk. Bija tumšs, bet gaiteņa galā dejoja kabatas lukturīšu gaismas stari.

Mišens steidzās pretī gaismām. Dūmi kļuva biezāki, un ūdens uz grīdas palika dziļāks. Pa to peldēja celulozes gabali. Mišens pagāja garām kopmītnēm, šķirošanas zālei, vadības birojam.

Skanot šļakstiem, garām skrēja Lilija, vecāka nesēja, kuru Mišens atpazina tikai pēdējā brīdī, kad viņas lukturīša stars uz mirkli izgaismoja seju. Kāds bija atspiedies pret sienu un gulēja ūdenī. Mišens viņam tuvojās, un, kad garām skrienoša gaisma izgaismoja apveidu, saprata, ka viņš nemaz nav atgūlies. Tas bija Hakets, viens no nedaudzajiem dispečeriem, kas pret jaunām ēnām izturējās ar cieņu un ļauni nepriecājās par to smagajām nastām. Puse no viņa sejas bija neskarta, bet otra izskatījās pēc sarkanas un asiņojošas brūces. Nāves dienas. Mišenam gar acīm pazibēja loterijas numuri.

„Nesēj! Nāc šurp!”

Tā bija Mišena bijušā ēnas metēja Morgana balss. Vecā vīra krek-šķi pievienojās pārējam korim. Gaiteņa grīda šūpojās un viļņojās, visapkārt skanēja šļaksti un klepus, gaiss bija pilns ar dūmiem un pavēlēm. Dūmaka koda acīs, bet Mišens steidzās pretī pazīstamajam stāvam.

„Ser? Te Mišens. Sprādziens.” Viņš norādīja uz griestiem.

„Es pazīstu savas ēnas, puis’!” Acīs iespīdēja spilgta gaisma. „Nāc šurp un palīdzi viņiem!”

Visapkārt bija spēcīga ceptu pupiņu un sadeguša, slapja papīra smarža. Aiz tās varēja sajust tikko jaušamu degvielas smaku, šo

smārdu, ko Mišens bija iepazinis elevatora dziļumos, kur atradās ģeneratori. Un bija vēl kaut kas, tāda smaka kā tirgū, kad uz uguns tiek cepta cūkgaļa, nepatīkama apgruzdējušas miesas smirdoņa.

Galvenajā zālē ūdens bija pavisam dziļš. Tas smēlās Mišena puszābakos un pildīja tos ar izmirkušām drazām. Spaiņos tika liktas dokumentu mapes no atvilktnēm. Kāds viņam rokās iespieda tukšu kasti, dūmakā griezās gaismas stari, degunā dedzināja, un viņam gar vaigiem plūda asaras.

„Te, te!” kāds sauca, mudinādams Mišenu iet tālāk. Tie brīdināja, lai viņš neaiztiek dokumentu skapi. Kastē tika sakrautas papīru kaudzes, kas likās smagākas, nekā tām vajadzētu būt. Mišens nesaprata, kādēļ tāda steiga. Uguns taču bija nodzēsta. Sienas bija melnas tajās vietās, kur tās droši vien bija aizsniegušas liesmas, un dobītes gar sienu, kur ap gariem koka mietiņiem pirms tam bija vijušās pupiņas, tagad bija pārvērtušās pelnos. Tajās vietās, kur mietiņi vēl nebija nolūzuši, tie stiepās uz augšu kā melni pirksti.

Pie dokumentu skapīšiem, kaklautu ap delmu apsējusi, rosījās Amanda no Ekspedīcijas un komandēja atvilktņu iztukšošanu. Kaste ātri bija pilna. Pagriežoties pret gaiteni, Mišens pamanīja, ka no sienas seifa tika celtas ārā vecās grāmatas. Stūrī gulēja ar palagu apsegts līķis. To gan neviens īpaši nesteidzās aizvākt.

Viņš sekoja pārējiem uz kāpņu laukuma pusi, bet pavisam ārā viņi neizgāja. Kopmītņu telpās darbojās avārijas apgaismojums, matrači bija sakrauti stūrī. Kārters, Lina un Džoels lika mapes uz tiem, lai tās varētu žūt. Mišens izkrāmēja savu kasti un gāja atpakaļ pēc vēl vienas kravas.

„Kas notika?” sasniedzis dokumentu skapjus, viņš jautāja Amandai. „Vai tā ir kaut kāda atriebība?”

„Dārznieki atnāca pēc pupām,” Amanda atbildēja. Viņa izmantoja savu lakatu, lai izvilktu vēl kādu atvilktni. „Viņi atnāca pēc pupām un visu nodedzināja.”

Mišens mēģināja aptvert nodarīto postu. Prātā uzplaiksnīja sprādzienā drebošās kāpnes, cilvēki, kas kliegdami krita pretī nāvei.

Pieaugošās spriedzes mēneši bija noveduši pie vardarbības, likās, it kā būtu nospiests kāds slēdzis.

„Ko mēs tagad darīsim?” jautāja Kārters. Viņš bija spēcīgs nesējs, tikko sasniedzis trīsdesmit gadu slieksni, tas bija vecums, kad vīrieši lepojās ar spēku un vēl nebija sabojājuši savas locītavas, taču šobrīd viņš izskatījās sašļucis. Mati slapjās šķipsnās lipa pie pieres. Seja bija nosmērēta melna, un vairs nebija iespējams noteikt, kādā krāsā ir viņa kaklauts.

„Tagad nodedzināsim viņu dārzus,” kāds ieminējās.

„Tos, no kuriem paši ēdam?”

„Tikai augšējos. To izdarīja viņi!”

„Mēs nezinām, kas to izdarīja,” iebilda Morgans.

Mišena skatiens sastapās ar sava vecā vadītāja acīm. „Galvenajā zālē,” viņš iesāka, „es redzēju... Vai tas bija...?”

Morgans pamāja. „Roukers. Jā.”

Kārters sita plaukstu pret sienu un skaļi lādējās. „Es viņus nogalināšu!” viņš kliedza.

„Tad jau tu esi...” Mišens gribēja teikt Apakšējās priekšnieks, bet vēl bija par agru to atzīt.

„Njā,” Morgans atbildēja, un Mišens varēja just, ka arī viņš negrib steigties notikumiem pa priekšu.

„Vairākas dienas cilvēki nesīs, ko vien gribēs,” iejaucās Džoels. „Ja nedosim prettriecienu, izskatīsimies vāji.” Džoels bija divus gadus vecāks nekā Mišens, turklāt labi veica savus pienākumus. Viņš noklepojās, kamēr Lina visu vēroja ar raižpilnu skatienu.

Mišenu nomāca kaut kas cits, nevis tas, ka viņi varētu izskatīties vāji. Cilvēki tur augšā domāja, ka viņiem uzbrucis nesējs. Un nu šis dārznieku uzbrukums, kas bija noticis tik tālu prom no iepriekšējās sadursmes vietas. Nesēji bija kaut kas līdzīgs kārtības sargiem elevatorā, un nu kāds viņus iznīcināja, turklāt Mišenam radās iespaids, ka tas ticis darīts ar nolūku. Tad vēl arī visi tie puiši, kas tiek pieņemti darbā IT. Viņus nenolīga tāpēc, lai viņi labotu datorus; puišus algoja tāpēc, lai tie kaut ko salauztu. Varbūt elevatora garu.

„Man jātiek mājās,” Mišens teica. Viņam paspruka. Vajadzēja teikt, ka jātiek augšā. Viņš sāka siet vaļā kaklautu. Tas dvakoja pēc dūmiem, tāpat kā viņa rokas un apģērbs. Vajadzēs atrast citu kombinezonu, citā krāsā. Viņam bija jāsazinās ar senajiem draugiem no Ligzdas.

„Ko tu esi sataisījies darīt?” jautāja Morgans. Kad Mišens iebāza lakatu kabatā, viņš grasījās teikt vēl kaut ko. Tā vietā vecā vīra skatiens atdūrās pret spilgti sarkano rētu Mišenam ap kaklu.

„Es domāju, ka tam vispār nav nekāda sakara ar mums,” teica Mišens. „Es domāju, ka tas notiek vēl lielākā mērogā. Mans draugs ir nepatikšanās. Viņš atrodas visu šo aplamību centrā. Man liekas, ka ar viņu var notikt kaut kas slikts un viņš kaut ko zina. Viņi neļauj viņam ne ar vienu sarunāties.”

„Rodnijs?” ieminējās Lina. Viņa un Džoels bija par diviem gadiem vecāki, viņi arī bija no Ligzdas, tāpēc no tiem laikiem pazina gan Mišenu, gan Rodniju.

Mišens pamāja ar galvu. „Un Kems ir miris,” viņš pateica pārējiem. Tad paskaidroja, kas noticis lejupceļā, izstāstīja par sprādzienu, pūli, kas dzinās viņam pakaļ, caurumu margās. Kāds, nespēdams noticēt, čukstēja Kema vārdu. „Un es nedomāju, ka viņiem rūp, ka mēs zinām,” Mišens piebilda. „Tur jau tas āķis. Visiem jābūt nikniem. Pēc iespējas niknākiem.”

„Man vajag laiku, lai padomātu,” Morgans teica. „Lai izplānotu.” „Neticu, ka mums ir daudz laika,” Mišens teica. Viņš tiem izstāstīja arī par IT jaunajiem algotņiem. Pastāstīja Morganam, ka tur saticis Bredliju, par to, ka jaunais nesējs pieteicies citā darbā.

„Ko mums iesākt?” lūkodamās uz Džoelu un pārējiem, vaicāja Lina. „Nestrēbsim karstu,” atbildēja Morgans, bet viņš par to nešķita drošs. Pārliecība, kas no vecā vīra strāvoja, kad viņš bija vecākais nesējs un ēnu vadītājs, tagad, kad viņš kļuvis par visas nodaļas priekšnieku, šķita sašķobījusies.

„Es nevaru palikt te lejā,” Mišens noskaldīja. „Jūs varat savākt visus manus brīvdienu žetonus, bet man jātiek augšā. Nezinu, kā es to paveikšu, bet man tas jāizdara.”

48

Elevators 18

Pirms došanās Mišenam bija jāsazinās ar draugiem, kuriem viņš varētu uzticēties, ar ikvienu, kas varētu palīdzēt, ar savu veco bandu no Ligzdas. Kad Morgans mudināja visus kāpņu laukumā stāvošos iet atpakaļ pie darba, Mišens pa tumšo un piedūmoto gaiteni aizlavījās uz šķirošanas telpas pusi, kur varētu atrasties kāds dators darba kārtībā, ko viņš varētu izmantot. Lina uz Džoels viņam sekoja, jo labprātāk vēlējās kaut ko uzzināt par Rodniju, nevis sakopt ugunsgrēka postījumus.

Viņi pārbaudīja šķirošanas letes monitoru un redzēja, ka dators nestrādā, droši vien no iepriekšējās nakts sprieguma svārstībām. Mišens atcerējās ļaužu pūļus ar bojātajiem datoriem, kas no rīta pulcējās pie IT vārtiem, un prātoja, vai kaut kur piecu līmeņu rādiusā vispār būs atrodams kāds dators darba kārtībā. Tā kā viņš nevarēja aizsūtīt e-pastu, tad pacēla rāciju, kas savienota ar pārējiem dispečeru centriem, lai noskaidrotu, vai tie nevar nosūtīt ziņu viņa vietā.

Vispirms viņš mēģināja sazināties ar Galveno centrāli. Lina stāvēja blakus, ar kabatas lukturīti izgaismodama rācijas taustiņus, gaismas kūlis caurdūra telpā valdošo dūmaku. Džoels šļakstinājās kaut kur starp plauktiem, pārceldams atkārtoti izmantojamās šķirošanas kastes no apakšējiem plauktiem kaut kur augstāk, lai tās neizmirktu. Galvenā centrāle neatbildēja.

„Varbūt uguns sabojājusi rāciju,” Lina čukstēja.

Mišens tā nedomāja. Uz aparāta dega gaismiņa, un, piespiežot pogu, no skaļruņa nāca tam raksturīgā čerkstoņa. Viņš izdzirdēja, kā pa gaiteni garām aizslāj Morgans, viņš klaigāja un sūdzējās, ka pazūd viņa darbaspēks. Lina ar plaukstu piesedza luktura gaismu. „Galvenajā kaut kas notiek,” Mišens teica Linai. Viņam bija slikta priekšnojauta.

Beidzot atbildēja otra starpstacija. „Kas tur ir?” kāds jautāja ar vāji slēptu paniku balsī.

„Te Mišens. Ar ko es runāju?”

„Mišens? Tev ir pamatīgas ziepes, vecais.”

Mišens pameta skatu uz Linu. „Kas runā?”

„Te Robijs. Viņi mani atstājuši te augšā vienu, vecais! No viņiem vairs neesmu saņēmis ziņas. Bet visi meklē tevi. Kas tur Apakšējā notiek?”

Džoels pārtrauca cilāt kastes un paspīdināja savu lukturi letes virzienā.

„Visi meklē mani" Mišens pārjautāja.

„Tevi, Kemu un vēl dažus citus. Galvenajā noticis kaut kāds cīniņš. Vai tu tur biji? Nevaru ne ar vienu sazināties!”

„Robij, man vajag, lai tu nodod ziņu dažiem maniem draugiem! Vai vari izsūtīt e-pastus? Te lejā kaut kas noticis ar mūsu datoriem.” „Nē, mūsējie ir galīgā grīstē. Līdz šim esam izmantojuši termināli mēra birojā. Tas ir vienīgais, kas strādā.”

„Mēra birojā? Labi, man vajag, lai tu izsūti pāris ziņas. Tu vari pierakstīt?”

„Pagaidi!” Robijs iebilda. „Tās ir oficiālas ziņas, vai ne? Pretējā gadījumā es neesmu pilnvarots to darīt.”

„Sasodīts, Robij, tas ir ļoti svarīgi! Paņem rakstāmo! Es tev samaksāšu! Viņi var ņemt mani ciet par to, ja grib.” Mišens paskatījās uz Linu, kas neticēdama šūpoja galvu. Viņš pielika dūri priekšā mutei un noklepojās, dūmi kņudināja rīkli.

„Labi, labi!” Robijs piekāpās. „Kam es to sūtu? Un tu man paliec parādā par šo papīra lapu, jo tas ir vienīgais, uz kā varu kaut ko uzrakstīt.”

Mišens atlaida rācijas pogu un nolamāja zeņķi. Viņš domāja par to, kurš draugs varētu saņemt vēstuli un pārsūtīt to tālāk pārējiem. Beigās viņš Robijam nosauca trīs draugu vārdus un izstāstīja, ko rakstīt. Mišens aicināja, lai draugi viņu gaida Ligzdā vai paši tur satiekas, ja viņš neieradīsies. Ligzdai vajadzēja būt drošībā. Neviens neuzbruktu skolai vai Vārnai. Kad banda būs savākusies kopā, viņi varēs izdomāt, ko iesākt. Varbūt Vārna zinās, ko darīt. Mišena grūtākais uzdevums būs izdomāt, kā tur nokļūt, lai varētu viņiem piebiedroties.

„Pierakstīji?” Mišens jautāja Robijam, nespēdams sagaidīt atbildi.

„Jā, jā, vecais! Es gan domāju, ka tu būsi pārsniedzis zīmju ierobežojumu. Labāk, lai tas tiek segts no tavas algas!”

Mišens šūpoja galvu, neticēdams savām ausīm.

„Un ko tālāk?” Lina jautāja, kad viņš bija nolicis rāciju.

„Man vajag kombinezonu,” Mišens teica. Ejot apkārt letei, viņa soļus pavadīja ūdens šļaksti, viņš piebiedrojās Džoelam pie plauktiem un sāka pārmeklēt tuvākās kastes. „Viņi mani meklē, tāpēc, ja gribu tikt tur augšā, man vajag jaunas krāsas.”

„Mums,” Lina iebilda. „Mums vajadzēs jaunas krāsas. Ja tu iesi uz Ligzdu, es iešu tev līdzi.”

„Es arī!” pievienojās Džoels.

„Paldies,” Mišens teica, „bet trijatā tas var izrādīties bīstamāk! Mēs būsim uzkrītošāki.”

„Jā, bet viņi meklē tevi,” Lina teica.

„Klau, mums ir vesela tonna ar baltajiem kombinezoniem!” Džoels nocēla kāda šķirošanas konteinera vāku. „Bet tie liks mums izcelties, vai ne?”

„Baltie?” Mišens piegāja tuvāk, lai redzētu, par ko Džoels runā. „Jā. Apsardzei. Pēdējā laikā tos esam nēsājuši tonnām. Pirms dažām dienām nosūtīja lejā no Apģērbiem. Nav ne jausmas, kādēļ viņi saražojuši tik daudz.”

Mišens apskatīja kombinezonus. Augšējos klāja sodrēji, un tie bija vairāk pelēki nekā balti. Šķirošanas kastē to bija ļoti daudz. Tad viņš atcerējās jaunos algotņus. Izskatījās, ka viņi grib, lai puse elevatora ir tērpti baltā, bet otra puse — apkauj viens otru. Tas šķita bezjēdzīgi. Ja vien mērķis nebija visus nogalināt.

„Nogalināt,” pēdējo vārdu Mišens pateica skaļi. Viņš pa ūdeni aizskrēja līdz kādai citai kastei. „Man ir labāka doma!” Parakādamies viņš atrada pareizo kasti, vēl tikai pirms dažām dienām viena tāda tika piešķirta viņiem abiem ar Kemu. Mišens iebāza tajā roku un izvilka ārā maisu. „Ko jūs abi teiktu par nelielu, algotu darbiņu?”

Džoels un Lina piesteidzās, lai labāk redzētu, un Mišens pacēla gaisā vienu no smagajiem plastmasas maisiem, kurā bija spožie, sudrabotie rāvējslēdzēji un rokturu siksnas.

„Trīs simti astoņdesmit četri žetoni uz jums abiem,” viņš solīja. „Viss, kas man pieder. Man vajag, lai jūs vēl pēdējo reizi darbojaties tandēmā.”

Abi nesēji uzspīdināja gaismu uz priekšmeta viņa rokās. Tas bija melns maiss, kas paredzēts līķu transportēšanai.

49

Elevators 18

Mišens apsēdās uz letes un atsēja zābaku šņores. Tās bija viscaur izmirkušas, tāpat kā viņa zeķes. Viņš tās izgrieza, lai maisā nepaliktu ūdens un lieks svars. Viņš kā nesējs vienmēr domāja par svaru. Lina pasniedza viņam apsarga kombinezonu, tas bija domāts papildu piesardzībai. Viņš izspraucās no sava zilā nesēju tērpa un uzvilka balto, kamēr Lina bija novērsusies. Mišens pie jostas piestiprināja nazi.

„Draugi, esat pārliecināti, ka gribat to uzņemties?” viņš pajautāja.

Lina palīdzēja ieslidināt kājas maisā un nostiprināja iekšējās siksnas ap potītēm. „Vai tu esi pārliecināts?” savilkdama siksnas, viņa atbildēja ar pretjautājumu.

Vēderam no uztraukuma savelkoties, Mišens iesmējās. Viņš atgūlās un ļāva, lai biedri nostiprina augšējās siksnas ap pleciem. „Vai abi esat paēduši?”

„Nekas mums nenotiks,” Džoels teica. „Beidz nervozēt!”

„Ja paliks vēls....”

„Nolaid galvu!” Lina pamācīja. Viņa vilka ciet rāvējslēdzēju, sākdama no pēdām. „Un nerunā, ja vien nesakām, ka vari to darīt!”

„Ik pēc divdesmit līmeņiem taisīsim pauzes,” Džoels paskaidroja. „Ņemsim tevi līdzi uz tualetēm. Varēsi pastaipīties un iedzert ūdeni.”

Lina bija aizvilkusi rāvējslēdzēju viņam līdz krūtīm, tad aizvilka līdz zodam, nedaudz vilcinājās, pēc tam noskūpstīja pirkstu galus un pieskārās viņa pierei, tāpat kā to darīja tuvinieki un priesteri, kas deva svētību mirušajiem. „Lai tavi soļi paceltos debesīs!” viņa čukstēja.

Pirms maiss noslēdzās pār Mišena seju, Džoela luktura gaismā pavīdēja viņas drūmais smaids.

„Vai vismaz līdz Augšējai Ekspedīcijai,” piebilda Džoels.

Viņi iznesa Mišenu ārā un gāja prom pa gaiteni, un pārējie nesēji deva ceļu mirušajam. Vairākas rokas pasniedzās un, izrādot cieņu, pieskārās Mišenam caur melno plastmasu, bet viņš pūlējās nesarauties vai neieklepoties. Bija sajūta, ka dūmi iekļuvuši maisā kopā ar viņu.

Džoels uzņēmās vadību, un tas nozīmēja, ka Mišena pleci spiedās pret viņa kamiešiem. Viņa seja bija vērsta pret griestiem, ķermenis šūpojās nesēju soļu ritmā, siksnas, kas bija piestiprinātas pie pleciem vilka viņu pretējā virzienā, ne tā, kā viņš bija pieradis. Nonākot līdz kāpnēm un uzsākot garo spirālveida kāpienu augšup, kļuva ērtāk. Pēdas laidās zemāk, līdz viņa galvā vairs neriņķoja asinis. Lina savu svara daļu nesa vairākus pakāpienus zemāk.

Pametot Apakšējās Ekspedīcijas haosu, viņus apņēma tumsa un klusums. Abi nesēji nesarunājās, tandēmos tā mēdza darīt. Viņi taupīja elpu un paturēja savas domas pie sevis. Džoels paātrināja tempu. Sasiets virs tērauda pakāpieniem, Mišens to sajuta vieglajās ķermeņa svārstībās.

Aiz muguras palika arvien vairāk pakāpienu, bet ceļojums sāka kļūt arvien neērtāks. Pie vainas nebija apgrūtinātā elpošana, jo ēnojot viņš bija labi iemācījies gara kāpiena laikā pārvaldīt plaušas. Varēja paciest arī sasmakušo gaisu, ko radīja sejai piespiestā plastmasa. Tā nebija arī tumsa, jo krēslas laiks arvien bijis viņa iemīļotākais laiks darbam, kad nesējs palika viens ar savām domām, kamēr pārējie gulēja. Tā nebija plastmasas un dūmu smaka, kņudināšana kaklā vai sāpes tajās vietās, ko spieda siksnas.

Pie vainas bija nekustīgā gulēšana. Tas, ka viņu nesa. Tas, ka viņš bija nasta.

Siksnas dūrās plecos, notirpa rokas, bet Mišens turpināja šūpoties tumsā, kamēr biedri turpināja viņu nest augšā, Mišenu pavadīja zābaku zoļu čīkstēšana, tērauda klaudzoņa un Džoela un Linas smagā elpa. Pārāk smaga nasta, viņš nodomāja.

Mišens domāja par savu māti, kura nesa viņu visus tos mēnešus un kura nevarēja nevienam uzticēties un lūgt atbalstu. Līdz par to uzzināja Mišena tēvs, bet tad jau bija par vēlu pārtraukt grūtniecību. Viņš prātoja par to, cik ilgi tēvs ienīdis viņas apaļo vēderu, cik ilgi gribējis izgriezt Mišenu ārā kā vēzi. Mišens nekad nebija prasījis, lai viņu kāds tā nēsā. Un nebija gribējis, lai kādam tas atkal būtu jādara.

Šī diena pirms diviem gadiem. Tā bija pēdējā reize, kad viņš šādi juties — kā nasta visiem apkārtējiem. Divi gadi kopš dienas, kad izrādījās, ka viņš ir pārāk smaga nasta pat virvei ar cilpu galā.

Mišens bija sasējis sliktu mezglu. Bet viņam drebēja rokas, un siet nācās ar asarām aizmiglotām acīm. Kad viņam neizdevās īstenot savu nolūku, mezgls nevis atraisījās, bet sāka slīdēt, apdedzinot un uzplēšot kakla ādu. Visvairāk viņš nožēloja, ka bija lēcis no Mehāniskās zemākajām kāpnēm, kur bija apsējis virvi ap caurulēm, kas atradās viņam virs galvas. Ja viņš būtu lēcis no kāpņu laukuma, izjukušajam mezglam nebūtu nozīmes. Viņu būtu piebeidzis kritiens.

Tagad Mišenam bija bail mēģināt vēlreiz. Bail mēģināt atkal, tāpat kā viņš baidījās būt kādam par nastu. Vai tādēļ Mišens vairījās satikties ar Eliju? Jo viņa gribēja par viņu rūpēties? Palīdzēt un atbalstīt? Vai tādēļ viņš aizbēga no mājām?

Beidzot nāca asaras. Rokas bija nostiprinātas, tādēļ Mišens nevarēja noslaucīt vaigus. Domas kavējās pie mātes, par kuru viņš zināja tikai dažus faktus. Bet vienu lietu Mišens juta, viņš zināja, ka māte nebija baidījusies ne no dzīves, ne no nāves. Viņa bija stājusies pretī tām abām un sniegusi lielāko upuri, atdodot savas asinis par dēla asinīm darījumā, kura cienīgs Mišens nejutīsies nekad.

Elevators lēni griezās viņam apkārt; pakāpieni pa vienam grima dziļumā, un, sakodis zobus, Mišens cieta. Mišens pūlējās nešņukstēt, pirmo reizi piedzīvodams pilnīgu tumsu un tuvāk iepazīdams savu dvēseli šajā nāves rituālā, kas drūmās dzimšanas dienas vakarā nesa viņu pretī kapam.

50

Elevators 1

Atrast vienu cilvēku starp desmit tūkstošiem būtu vajadzējis būt grūtāk. Tam būtu vajadzējis mēnešiem ilgu darbu, pārlasot ziņojumus un rakņājoties datubāzēs, iztaujājot elevatora 18 vadītāju un pieprasot personu profilus, pārskatot arestu vēstures, analizējot grafikus, radurakstus un mēnešu ziņojumos apkopotās tenkas un pļāpas.

Taču Donalds atrada vieglāku paņēmienu. Viņš datubāzē vienkārši sameklēja savu līdzinieku.

To, kurš atceras. To, kurš pilns baiļu un paranojas. To, kurš mēģina iejukt pūlī, bet tomēr musina pārējos. Viņš meklēja cilvēkus, kas baidās no ārstiem, un atlasīja iedzīvotājus, kuri pie tiem nekad neiet. Viņš meklēja cilvēku, kas nelieto zāles, bet atrada tādu, kas neuzticas pat ūdenim. Viņš domāja, ka izdosies atrast vairākas personas, kas saceļ tik lielas nekārtības, kādu baru, un, atrodot vienu no tiem, viņš cerēja tikt klāt pārējiem. Viņš gaidīja jaunus un niknus dumpiniekus, kas izstrādājuši metodi, kā nodot savas zināšanas no paaudzes paaudzē. Tā vietā Donalds atrada kādu, kas ir savādi līdzīga, tomēr nepavisam neatgādina viņu pašu.

Nākamajā rītā Donalds parādīja rezultātus Tūrmanam, kurš kādu brīdi stāvēja pilnīgi mierīgs.

„Protams,” viņš beidzot noteica. „Protams!”

Uzsitiens pa plecu bija visa atzinība, ko Donalds saņēma par savu atklājumu. Tūrmans paskaidroja, ka restarts jau norit pilnā sparā. Viņš atzina, ka tas sācies vēl pirms Donalda pamodināšanas, ka astoņpadsmitā vadītājs noalgojis jaunus kareivjus, sējis nesaskaņu sēklas. Erskins un doktors Snīds visu nakti strādājuši pie izmaiņām medikamentos, pie jaunas formulas, bet darbs pie šī komponenta var aizņemt nedēļas. Lūkodamies uz Donalda atradumu, viņš teica, ka piezvanīs uz astoņpadsmito.

„Es vēlos iet jums līdzi,” Donalds teica. „Tā taču ir mana teorija.”

Patiesībā viņš gribēja teikt, ka negrib būt gļēvulis. Ja kāds viņa dēļ tiks sodīts ar nāvi, viena dzīvība tiks upurēta tik daudzu citu vārdā, tad Donalds negribēja slēpties no šī lēmuma sekām.

Tūrmans piekrita.

Liftā viņi brauca gandrīz kā vienlīdzīgi. Lai gan viņam šķita, ka atbilde jau ir zināma, Donalds pajautāja, kādēļ Tūrmans sācis restartu.

„Viks uzvarēja,” tāda bija Tūrmana atbilde.

Donalds domāja par visām tām dzīvēm no datubāzes, kas tagad iemestas haosa virpulī. Viņš pieļāva kļūdu un pajautāja, kā restarts notiek, un sev par nožēlu to visu dzirdēja. Tūrmans stāstīja par sprādzieniem un vardarbību, kā dažādās krāsās tērptās grupas karo savā starpā, un par to, kā līdzīgi notikumi attīstās vissīkākā pamudinājuma iekustināti, šī formula esot vecāka par pasauli.

„Viņi vienmēr ir ugunsnedroši,” Tūrmans pabeidza. „Tu būtu pārsteigts, ja redzētu, cik maz dzirksteļu vajag.”

Viņi izkāpa no lifta un iegāja pazīstamā gaitenī. Šis bija Donalda vecais ikdienas ceļš. Te viņš bija strādājis ar citu vārdu. Strādājis, pats nezinādams, ko dara. Viņi gāja garām kabinetiem, kuros cilvēki klabināja tastatūru taustiņus un sarunājās savā starpā. Aizritējusi puse no tūkstošgades, uzsākot maiņas un beidzot tās, cilvēkiem darot, kas viņiem likts, un izpildot pavēles.

Tuvojoties savam vecajam kabinetam, Donalds nespēja savaldīties, viņš apstājās pie durvīm un ieskatījās iekšā. Pretī palūkojās tievs vīrs, kam bija atkāpies matu loks, tas sniedzās no vienas auss līdz otrai, galvvidū bija tikai dažas šķipsnas. Viņš tur sēdēja, muti iepletis, uzlicis roku uz datora peles, un gaidīja, kad Donalds kaut ko teiks vai darīs.

Donalds līdzjūtīgi pamāja, viņu sveicinādams. Viņš pagriezās un ielūkojās durvīs gaiteņa otrā pusē, kur pie līdzīga rakstāmgalda sēdēja vīrs baltā. Leļļu meistars. Tūrmans viņu uzrunāja, un viņš piecēlās no sava rakstāmgalda un pievienojās viņiem. Šis vīrs zināja, ka Tūrmans šeit ir galvenais.

Atstādams plikpauri pie sava vecā rakstāmgalda un ļaudams turpināt iesākto pasjansa spēli, Donalds sekoja viņiem abiem uz

sakaru telpu. Viņš izjuta līdzjūtības un skaudības sajaukumu pret šo cilvēku, viņš apskauda tos, kuri neatcerējās. Kad viņi nogriezās ap stūri, Donalds iedomājās par saviem sākotnējiem skaidrības mirkļiem pirmajā maiņā. Viņš atcerējās sarunu ar ārstu, kurš zināja patiesību, un to, kā brīnījies, ka ir iespējams ar šādām zināšanām sadzīvot. Bet tagad viņš redzēja, ka sāpes neatkāpjas vai nekļūst paciešamas, apjukums neizzūd. Drīzāk tas viss kļūst pazīstams. Kļūst par daļu no tevis.

Sakaru telpā valdīja klusums. Viņiem ienākot, pagriezās galvas. Viens no oranžā tērptajiem operatoriem steidzīgi nocēla no galda kājas. Kāds cits nokoda kumosu no proteīna batoniņa un atkal pievērsās savai darba stacijai.

„Sazvaniet astoņpadsmito!” teica Tūrmans.

Skatieni pievērsās otram vīrietim baltā kombinezonā, tam, kurš it kā bija galvenais, un viņš apstiprinoši pamāja. Tika izveidots savienojums. Gaidīdams Tūrmans pielika pie auss vienu austiņu spilventiņu. Viņš pamanīja Donalda sejas izteiksmi un palūdza operatoram vēl vienas austiņas. Kamēr vads tika iesprausts kontaktligzdā, Donalds piegāja tuvāk un uzlika tās uz ausīm. Viņš izdzirdēja pazīstamo zvana signālu, un, mostoties šaubām, vēders apmeta kūleni. Beidzot kāds atbildēja. Ēna.

Tūrmans lika viņam pasaukt elevatora vadītāju Vaika kungu.

„Viņš jau nāk,” ēna teica.

Kad sarunai pievienojās Vaiks, Tūrmans viņam izstāstīja par Donalda atklājumu, bet uz to atbildēja ēna. Viņš pazina cilvēku, ko viņi atraduši. Viņš teica, ka pazīst šo personu ļoti labi. Viņa balsī bija kaut kas savāds, šoks vai vilcināšanās, un Tūrmans pamāja, lai operators ieslēdz sensorus viņa austiņās. Pēkšņi monitoros parādījās rādītāji gluži kā iestāšanās rituāla laikā. Tūrmans turpināja iztaujāšanu, un Donalds vēroja, kā strādā īsts lietpratējs.

„Pastāsti man, ko tu zini!” viņš aicināja. Tad pārliecās pār operatoru un lūkojās ekrānā, kas fiksēja ādas temperatūru, pulsu un sviedru izdalīšanos. Donalds neprata šos rādījumus nolasīt, tomēr pēc līniju straujajiem kāpumiem un kritumiem puiša runāšanas laikā viņš saprata — kaut kas nav kārtībā. Viņš baidījās par jaunā cilvēka dzīvību. Viņam ienāca prātā, ka kādam tur tūlīt būs jāmirst.

Bet Tūrmana pieeja bija maigāka. Viņš uzvedināja zēnu, lai viņš pastāsta par bērnību, lika atzīt sirdī glabātās dusmas, sajūtu, ka nekur neiederas. Ēna runāja par audzināšanu, kas bijusi ideāla, bet beigās sagrāvusi cerības, bet Tūrmans izturējās kā līdzjūtīgs un stingrs jauniesaukto instruktors, kurš strādā ar šaubu māktu rekrūti — viņš puisi sagrāva un uzcēla atkal no jauna.

„Tev ir sniegta patiesība,” viņš jauneklim teica, runādams par Mantojumu. „Un tagad tu redzi, kādēļ tā jāizpauž ārkārtīgi uzmanīgi vai vispār nemaz.”

„Jā, redzu.”

Ēna nošņaukājās, it kā viņš raudātu. Tomēr saraustītās līnijas uz ekrāna jau veidoja lēzenākus kāpumus un seklākas ielejas.

Tūrmans runāja par upuri, par augstāku labumu un to, ka ilgākā laika posmā atsevišķas dzīvības nav nekā vērtas. Viņš izmantoja ēnas niknumu un novirzīja to, līdz mēnešiem ilgās mokas nebrīvē, kad viņš vienatnē iepazinies ar Mantojumu, bija koncentrētas līdz pašai esencei. Šķita, ka visas šīs sarunas laikā elevatora vadītājs ne reizi neievilka elpu.

„Pastāsti man, kas ir jālabo!” pēc viņu sarunas aicināja Tūrmans. Viņš nolika problēmu pie ēnas kājām. Donalds redzēja, ka tas ir labāk nekā vienkārši sniegt viņam gatavu atrisinājumu.

Ēna runāja par kultūru, kas veidojās, uzsvērdama individualitātes nozīmi, par bērniem, kas grib doties prom no savām ģimenēm, paaudzēm, kas dzīvo vairāku līmeņu attālumā viena no otras, un neatkarību vienam no otra, kas attīstās tik tālu, līdz nevienam vairs nevar uzticēties un neviens vairs nav neaizstājams.

Puisis sāka elsot. Donalds vēroja, kā nocietinās Tūrmana seja, un prātā atkal ienāca doma, ka tūlīt būs jānoskatās, kā tiek izbeigtas jaunā cilvēka mokas. Tā vietā Tūrmans atlaida pārraides pogu un vienkārši paziņoja apkārtējiem: „Viņš ir gatavs.”

Tā bija sākusies kā iztaujāšana, Donalda teorijas pārbaude, taču beigās kļuva par šī zēna iniciācijas rituālu. Ēna kļuva par vīru. Viņa dusmām rodot jaunu mērķi, jaunu jēgu, līnijas uz ekrāna pārvērtās par taisnām un apņēmības pilnām tērauda saitēm. Nu viņš savu bērnību redzēja citādāk. Tā bijusi kaitīga.

Tūrmans deva jauneklim pirmo pavēli. Vaika kungs puisi apsveica un teica, ka viņam būs ļauts iet, būs iespēja atgriezties brīvībā. Un vēlāk, kad Donalds kopā ar Tūrmanu brauca liftā atpakaļ pie Annas, vecais vīrs paziņoja, ka dienās Rodnijs kļūs par priekšzīmīgu elevatora vadītāju. Pat labāku nekā iepriekšējais.

51

Elevators 1

Pēcpusdienā Donalds un Anna strādāja, lai sakārtotu kara telpu. Viņi to sagatavoja gadījumam, ja tā tiktu izmantota kādā no nākotnes maiņām. Visas piezīmes tika noņemtas no sienām un noglabātas hermētiski noslēgtās plastmasas kastēs, un Donalds iztēlojās, kā tās stāvēs kaut kur kādā citā līmenī, citā noliktavā un krās putekļus. Datori tika atvienoti no strāvas, to vadi satīti rituļos, lai Erskins varētu tos salikt ratiņos ar čīkstošiem riteņiem un aizstumt prom. Palika vien saliekamās gultas, maiņas apģērba kārta un nepieciešamākie higiēnas piederumi. Tik vien, lai viņi varētu te pavadīt nakti un sagaidīt tikšanos ar doktoru Snīdu otrā rītā.

Vairākas maiņas tuvojās beigām. Anna un Tūrmans to bija gaidījuši ilgu laiku. Divas pilnas maiņas. Gandrīz gads nomodā. Erski-nam un Snīdam vajadzēs dažas nedēļas, lai pabeigtu iesākto, ap to laiku darbu uzsāktu nākamais vadītājs un grafiks atgrieztos ierastajās sliedēs. Pēc gadsimta, kas pavadīts miegā, Donalds būs bijis nomodā nepilnu nedēļu. Viņš bija mironis, kas uz mirkli pamirkšķinājis acis.

Donalds pēdējo reizi iegāja dušā un iedzēra pirmo rūgtā dzēriena devu, lai viss izskatītos tā, kā pieklājas. Tomēr viņš neplānoja atkal doties lejā. Donalds zināja, ja viņš atgriezīsies dziļajā saldēšanā, tie viņu nekad vairs nemodinās. Ja vien viss nebūs kļuvis tik ļauni, ka viņš nemaz negribētu, lai viņu pamodina. Ja vien pie vainas atkal nebūs Anna, vientuļa, noilgojusies pēc sabiedrības un gatava mocīt Donaldu, lai viņu iegūtu.

Tas nebija miegs. Tas bija noliktavā novietots ķermenis un prāts. Bija vēl citas izvēles, daudz radikālāki veidi, kā no tā izbēgt. Pie šī lēmuma Donalds bija nonācis, sekodams Viktora atstātajiem mājieniem, un drīz viņš Viktoram piebiedrosies nāvē.

Viņš apgāja pēdējo pastaigas apli pa noliktavu gar ieročiem un lidaparātiem un beidzot atgūlās savā gultā. Donalds gulēja un domāja par Helēnu, klausīdamies, kā Anna vēl pēdējo reizi dzied dušā. Un saprata, ka dusmas, ko jutis pret sievu par to, ka viņa dzīvojusi un mīlējusi bez viņa, nu ir izgaisušas, tās bija aizgaiņājusi viņa vainas apziņa, ko viņš juta, jo radis mierinājumu Annas apskāvienos. Un, kad viņa tovakar pie viņa atnāca uzreiz pēc dušas, viņas ādu rotāja ūdens pērles, un Donalds vairs nespēja pretoties. Abu elpā bija tas pats rūgtais dzēriens, tas virums, kas sagatavoja asinis dziļam miegam, un viņiem abiem bija vienalga. Donalds padevās. Tad pagaidīja, kamēr viņa atgriezīsies savā gultā un viņas elpa izlīdzināsies, un raudādams aizmiga.

Kad Donalds pamodās, Anna jau bija prom, viņas gulta bija rūpīgi saklāta. Viņš sekoja Annas paraugam, sabāzdams palagu malas zem matrača un rūpīgi nolocīdams stūrus, lai gan zināja, ka veļa saburzīsies, kad gulta tiks nolikta atpakaļ tās īstajā vietā barakās. Viņš palūkojās, cik ir pulkstenis. Anna tika iemidzināta agri no rīta, lai neviens to nepamanītu. Līdz brīdim, kad Tūrmans nāks viņam pakaļ, bija atlikusi nepilna stunda laika. Vairāk, nekā viņam nepieciešams.

Donalds devās uz noliktavu un piegāja pie bezpilota lidmašīnas, kas novietota vistuvāk angāra durvīm. Noraujot pārklāju, gaisā pacēlās putekļu mākonis. Zem viena spārna atradās tukša kaste; viņš to paņēma, atvēra zemās angāra durvis un nolika kasti zem tām, lai lūka neaizvērtos.

Aizsteidzies pa gaiteni garām tukšajām barakām, Donalds pacēla plastmasas pārklāju no pēdējās pults pašā galā. Noņēmis pārsegu no lifta pogas, viņš atstāja slēdzi pozīcijā „uz augšu”. Pirmajā reizē, kad Donalds to izmēģināja, lifta durvis vairs nevērās vaļā, bet sienas otrā pusē bija dzirdams, kā uz augšu ceļas platforma. Lai izdomātu risinājumu, nebija vajadzīgs ilgs laiks.

Nolicis plastmasas pārklāju vietā, Donalds aizskrēja pa gaiteni, pie izejas izslēdza gaismu un aizvēra durvis. Tad izvilka zem otra lidmašīnas spārna noglabāto kasti. Viņš izģērbās un sameta savas drēbes zem lidaparāta. Tad izvilka no kastes biezo plastikāta tērpu un apsēdās, lai iebāztu kājas tā starās. Tālāk sekoja zābaki, Donalds rūpīgi noslēdza to atlokus. Piecēlies viņš satvēra šņori, ko bija izvēris no kāda rezerves zābaka. Tās gals bija piesiets rāvējslēdzējam, kas bija iešūts uz tērpa muguras. Viņš pārvilka auklu pār plecu un vilka uz augšu, lai pārliecinātos, ka slēdzis aizvilkts līdz galam, tad no kastes paņēma cimdus, kabatas lukturīti un ķiveri.

Tā ietērpies, Donalds aizvēra kasti un paslidināja to atpakaļ zem spārna, un apklāja lidaparātu ar pārsegu. Kad ieradīsies Tūrmans, tikai viens konteiners neatradīsies savā vietā. Viktors aizejot atstāja lielu ķēpu. No Donalda nepaliks gandrīz nekas.

Stumdams lukturīti pa priekšu, viņš ielīda liftā. Varēja dzirdēt, kā tā motors cīnās ar iespiesto kasti, dūkdams kā niknu bišu spiets. Ieslēdzis kabatas lukturīti, Donalds uzmeta vēl pēdējo skatu noliktavai, saņēmās un ar abām kājām iespēra pa plastmasas kasti.

Tā izkustējās. Viņš spēra vēlreiz, durvis ar blīkšķi aizvērās, un lifts drebēdams sāka kustēties. Lukturīša stars raustījās un dancoja. Donalds satvēra to starp biezajiem cimdiem un vēroja, kā viņa izelpa aizmiglo ķiveres sejsegu. Donaldam nebija ne jausmas, kas gaidāms tālāk, bet to bija izraisījis viņš. Viņš pats bija sava likteņa noteicējs.

52

Elevators 1

Brauciens augšup bija ilgāks, nekā Donalds bija gaidījis. Brīžiem viņš nebija pārliecināts, vai vispār kustas uz priekšu. Tad sāka satraukties, ka viņa plāns atklāts, ka izkustinātā kaste uzvedinājusi viņus uz pēdām putekļos un lifts izslēgts. Viņš centās panākt, lai lifts kustas ātrāk.

Izslēdzās kabatas lukturītis. Donalds klapēja pa biezajā cimdā iespiesto cilindru un bīdīja slēdzi šurpu turpu. No ilgās glabāšanas droši vien izlādējusies baterija. Viņš bija palicis tumsā bez mazākās nojausmas, uz kuru pusi ir augša vai apakša, viņš vairs nezināja, vai viņš ceļas vai krīt. Donalds varēja tikai gaidīt. Viņš zināja, ka šis ir pareizais lēmums. Nebija nekā ļaunāka, kā būt ieslodzītam tumsā, tajā kapsulā un nespēt neko izdarīt, tikai gaidīt.

Griezīgi noklaudzot, pienāca galapunkts. Apklusa motora neatlaidīgā dūkoņa, atstājot viņu baisā klusumā. Tad vēl viens klaudziens, un pretī ieejai, pa kuru viņš bija ielīdis, augšup lēni cēlās durvis. Pa sliedēm klāt pieslīdēja dūres lieluma metāla izcilnis. Pēc tam, kad Donalds bija sapratis, kādā veidā pa šejieni varētu tikt izvadītas lidmašīnas, viņš pie tā pieķērās.

Viņš attapās uz slīpas palaišanas rampas. Donalds nezināja, kas viņu ārā sagaida, viņš bija iedomājies, ka vienkārši nonāks ārā, tuksnesīgas ainavas vidū. Tā vietā viņš atradās šahtā. Virs galvas, slīpās rampas galā, vērās vaļā durvju sprauga, blāvā gaisma kļuva spilgtāka. Pa šo spraugu Donalds pamanīja garām slīdošos mākoņus, ko pazina no skata kafetērijā. Tie bija gaiši pelēki kā saullēktā. Durvis rampas galā turpināja vērties vaļā kā plati pavērta mute.

Cik vien ātri spēdams, Donalds uzrāpās augšā pa slīpo ceļu. Uz sliedēm apstājās metāla platforma un iegūla savā vietā. Iedomādamies, ka laika droši vien nebija daudz, Donalds sāka steigties. Viņš turējās pa gabalu no sliedes, jo domāja, ka palaišanas mehānisms varētu būt automatizēts, bet platforma neizkustējās un nesāka slīdēt. Pie atvērtajām durvīm Donalds nonāca pārguris un nosvīdis; tad viņš izgāja ārā.

Visapkārt pletās pasaule. Pēc nedēļas, kas nodzīvota kambarī bez logiem, šis mērogs un plašums bija kā ūdens izslāpušajam. Donaldam gribējās noraut ķiveri un dziļi vilkt plaušās gaisu. Elevatora ieslodzījuma nomācošais svars bija pacelts. Virs galvas tikai mākoņi.

Viņš atradās uz apaļas betona platformas. Aiz palaišanas rampas vīdēja antenu mudžeklis. Donalds piegāja tam klāt, pieturējās pie kādas antenas un nokāpa zemāk uz platās malas. Pēc tam, pārkāries pār malu, viņš mēģināja ar biezajiem cimdiem noturēties pie betona platformas šķautnes un beigās pavisam neveikli piezemējās putekļos.

Pie horizonta viņš meklēja pilsētu, vajadzēja apiet ap torni, lai to ieraudzītu. No šī punkta Donalds nomērķēja četrdesmit piecus grādus pa kreisi. Viņš bija pētījis kartes, lai būtu drošs, bet tagad, būdams šeit, saprata, ka varētu to izdarīt vienkārši pēc atmiņas. Lūk, tur stāvēja teltis, un te bija skatuve, un aiz teltīm tikko iesētajā zālē vijās dubļu sliedes, pa kurām augšā uzkalnos brauca kvadracikli! Viņš gandrīz spēja sasmaržot ēdienu, kas te tika gatavots, sadzirdēt suņu rejas un bērnu smieklus, himnu, kas virmoja gaisā.

Donalds atgaiņājās no domām par pagātni un izmantoja laiku, kas viņam atlicis. Viņš zināja, ka pastāv iespēja, turklāt ļoti ticama, ka ēdnīcā kāds brokasto. Šobrīd šis kāds droši vien nomet savu karoti un paceļ pirkstu pret sienas ekrānu. Bet Donaldam bija handikaps. Lai viņu notvertu, viņiem nāktos stīvēties tērpos un apdomāt, vai risks ir tā vērts. Brīdī, kad viņi šeit nokļūs, būs jau par vēlu. Cerams, ka tie vienkārši liks viņu mierā.

Donalds rausās augšā uzkalnā. Masīvajā tērpā bija grūti kustēties. Viņš vairākas reizes paslīdēja un nokrita uz slidenās zemes. Kad pār ainavu pārskrēja vēja brāzma, pret viņa ķiveri sitās smiltis, kas skanēja kā Annas radio šņākoņa. Viņš nezināja, cik ilgi šāds tērps izturēs. Zinot par tīrīšanu, Donaldam bija aizdomas, ka tas nebūs mūžīgi, bet Anna bija stāstījusi, ka gaisā esošie roboti ieprogrammēti uzbrukt tikai konkrētām lietām. Tādēļ tās neiznīcināja sensorus, betonu vai kārtīgi veidotu tērpu. Un viņam bija aizdomas, ka elevatorā 1 varētu atrasties kārtīgi veidoti tērpi.

Viss, uz ko viņš cerēja, kad nokļūs kalna virsotnē, bija ieraudzīt skatu aiz tā. Donalds bija tik ļoti koncentrējies un apņēmies to paveikt, ka pat neskatījās atpakaļ, viņš slīdēja un kūlās, pēdējos metrus metās rāpus, līdz beidzot sasniedza virsotni. Tad piecēlās kājās un, juzdamies pārguris un smagi elsodams, sāka soļot uz priekšu. Sasniedzis malu, viņš palūkojās lejā uz ieleju. Tur stāvēja betona tornis, tas bija kā kapakmens, kā piemineklis Helēnai. Viņa zem šī torņa bija apbedīta. Un, lai gan Donalds nekad nevarēs pie viņas aiziet, nekad netiks apbedīts viņai līdzās, viņš varēja nogulties te, zem mākoņiem, un būt viņas tuvumā.

Donalds gribēja novilkt ķiveri. Vispirms gan vajadzēja tikt vaļā no cimdiem. Viņš atpogāja izolāciju, novilka vienu cimdu un nometa to zemē. Spēcīgais vējš aizripināja cimdu lejā pa nogāzi, un tā nestie gruži durstīja plaukstas ādu. Sīko graudiņu lietus dzēla gluži kā vēja brāzmas pludmalē. Jau samierinājies ar savu likteni, Donalds sāka vilkt nost otru cimdu, kad pēkšņi juta, kā tiek sagrābts viņa plecs, viņš tiek aizvilkts prom no lēzenās nogāzes un skata uz viņa sievas pēdējo atdusas vietu.

53

Elevators 1

Donalds paklupa un nokrita. Sirds salēcās no šoka, ka viņam kaut kas pieskāries. Viņš vicināja rokas, lai atbrīvotos, bet kāds bija sagrābis viņa tērpu. Un vajātājs nebija viens. Viņi vilka Donaldu atpakaļ, līdz kores mala pazuda skatam.

Ķiveri pildīja dusmu kliedzieni. Vai viņi neredz, ka ir jau par vēlu? Vai tie nevar likt viņu mierā? Viņš vicinājās un mēģināja izlocīties no tvēriena, bet tika nepielūdzami novilkts lejā no uzkalna, atpakaļ uz elevatoru 1.

Kad Donalds nokrita vēlreiz, viņš paguva apvelties uz muguras un paskatīties uz saviem vajātājiem, un pacelt rokas, lai aizstāvētos. Virs viņa bija noliecies Tūrmans, viņam mugurā bija tik baltais kombinezons; mirušās zemes putekļi smērēja vecā vīra sirmās uzacis.

„Laiks doties atpakaļ!” Tūrmans kliedza stiprajā vējā. Viņa balss šķita tikpat tāla kā mākoņi virs galvas.

Donalds spārdījās ar kājām un mēģināja rāpties atpakaļ kalnā, bet vajātāji bija trīs, un tie stājās viņam ceļā. Visi bija tērpti baltā, visi samieguši acis no brāzmainā vēja putinātajām smiltīm.

Kad viņi vēlreiz sagrāba Donaldu, viņš kliedza. Kamēr viņi aiz zābakiem vilka viņu pa zemi, Donalds mēģināja satvert akmeņus un smilšu saujas. Ķivere atsitās pret nedzīvas zemes piku. Viņš skatījās, kā virs galvas mutuļo mākoņi, kamēr viņa nagi kļuva melni un aizlūza, cenšoties rast kādu atbalsta punktu.

Kad viņi bija nonākuši pie elevatora, Donaldam vairs nebija spēka. Viņi nonesa viņu lejā pa rampu un iekšā gaisa slūžās, kur gaidīja vēl vairāki vīri. Viņa ķivere tika nomesta malā, kamēr ārdurvis vēl nebija pilnīgi aizvērušās. Tūrmans stāvēja tālākajā stūrī un vēroja, kā tie viņu izģērbj. Vecais vīrs taustīja asinis, kas tecēja pa degunu. Donalds bija trāpījis viņam ar zābaku.

Tur bija Erskins, ari doktors Snīds, abi smagi elsoja. Kolīdz viņi novilka Donalda tērpu, Snīds viņa miesā iedūra adatu. Erskins turēja viņa roku un, šķidrumam izplatoties pa Donalda asinsvadiem, izskatījās noskumis.

„Kāda izšķērdība!” kāds teica, kad viņa prātā jau sāka sabiezēt migla.

„Paskatieties uz šo graustu!”

Donaldam slīdot dziļāk tumsā, Erskins pielika plaukstu pie viņa vaiga. Plaksti vērās ciet, un apkārtējais troksnis izplūda.

„Būtu labāk, ja vadītu tādi cilvēki kā jūs,” viņš dzirdēja Erskinu sakām.

Bet tā bija Viktora balss. Tas bija sapnis. Nē, atmiņas. Doma no agrāk piedzīvotas sarunas. Donalds nebija drošs. Nomoda pasaule ar zābakiem un niknām balsīm padevās, jo to aprija miega dūmaka un sapņu miglāji. Un šoreiz Donalds šajā tumsā iegrima ar prieku, nejuzdams nāves bailes. Viņš to apskāva un cerēja, ka tā būs mūžīga. Viņa pēdējā doma bija par māsu, par lidmašīnām zem pārklājiem, visām tām lietām, kas, cerams, nekad netiks pamodinātas.

54

Elevators 18

Mišens jutās tā, it kā būtu aprakts dzīvs. Viņš ieslīdēja neērtā transā, jo maiss, uzkrādams viņa ķermeņa siltumu un izelpas, kļuva karsts un mitrs. No vienas puses, viņš baidījās, ka tur iekšā zaudēs samaņu un Džoels ar Linu atradīs viņu mirušu. No otras puses, viņš uz to pat cerēja.

Simt septiņpadsmitajā, vienu kāpņu laukumu zemāk no vietas, kur gāja bojā Kems, abi nesēji tika apturēti un iztaujāti. Ļaudis, kas strādāja, lai salabotu kāpnes, meklēja vienu konkrētu nesēju. Raksturojums daļēji atbilda Kemam, daļēji Mišenam. Mišens saspringa kā stīga, kamēr Džoels skaļi sūdzējās par to, ka apturēts ar tik smagu un delikātu nastu. Šķita, ka viņi varētu likt atvērt maisu, bet dažas lietas bija tikpat stingrs tabu kā runas par ārpasauli. Tā nu viņi tika palaisti tālāk ar brīdinājumu, ka augšā nav margu un viens cilvēks jau nokritis un nosities.

Balsīm paliekot tālāk aiz muguras, Mišens pretojās klepus lēkmei. Viņš grozīja plecus un pūlējās piesegt muti, lai slāpētu skaņu. Lina viņam uzšņāca, lai tas paliek rāms. Tālumā Mišens dzirdēja raudošu sievieti. Viņi gāja garām pirms dažām stundām radītajai postažai, un Džoels ar Linu noelsās, redzēdami, ka no kāpnēm norauts vesels kāpņu laukums.

Virs Apgādes, simt septītajā līmenī, tie ienesa viņu tualetē, atvēra maisu un ļāva izkustināt notirpušās rokas. Mišens izmantoja vienu no tualetes kabīnēm, iedzēra pāris ūdens malkus un centās pārliecināt Džoelu un Linu, ka viņam tur iekšā nekas nekaiš. Visi trīs bija mitri no sviedriem, bet līdz Galvenajam Ekspedīcijas centram bija vēl apmēram trīsdesmit līmeņi. Sevišķi noguris no kāpiena šķita Džoels, vai varbūt tas bija no redzētajiem sprādziena postījumiem. Lina turējās labāk, bet vēlējās steidzīgi iet tālāk. Viņa raizējās par Rodniju un laikam vēlējās tikt līdz Ligzdai tikpat dedzīgi kā Mišens.

Mišens paskatījās uz sevi spoguli, te nu viņš bija baltā kombinezonā ar nesēja nazi pie jostas. Viņš bija tas, kuru tie meklē. Puisis izvilka nazi, saņēma saujā kādu matu kumšķi un nogrieza to tuvu pie ādas. Lina saprata, ko viņš grib darīt, un palīdzēja ar savu nazi. Džoels no stūra paņēma atkritumu spaini, lai būtu, kur savākt matus.

Tas bija paviršs darbiņš, bet nu viņš mazāk līdzinājās tam, kuru viņi meklē. Pirms naža nolikšanas atpakaļ vietā Mišens tieši pie rāvējslēdzēja iegrieza dažus caurumus melnajā maisā. Viņš novilka apakškreklu un izslaucīja maisa iekšpusi sausu, tad iemeta kreklu atkritumos. Tas tik un tā smirdēja pēc dūmiem un sviedriem. Mišens ierāpās atpakaļ maisā, palīdzēja nostiprināt siksnas, un draugi aizvilka maisu ciet un iznesa viņu atpakaļ kāpnēs, lai turpinātu ceļu uz augšu. Mišens nespēja darīt neko citu, kā vien uztraukties.

Viņš pārdomāja garās dienas notikumus. No rīta Mišens brokastodams bija vērojis, kā mākoņi ārā kļūst gaišāki, bija apciemojis Vārnu un nogādājis Rodnijam viņas zīmīti. Un tad Kems, viņš bija zaudējis draugu. No tā visa viņu sagrāba nogurums, un Mišens juta, ka sāk zaudēt samaņu.

Kad viņš iztrūcies pamodās, šķita, ka pagājis tikai mirklis. Kombinezons bija mitrs, maisa iekšpuse slapja no kondensāta. Džoels bija sajutis, kā viņš noraustās, jo bija aši piekodinājis, lai viņš klusētu, un teicis, ka viņi tuvojas Galvenajam Ekspedīcijas centram.

Atgūstoties no bezsamaņas un atceroties, kur atrodas, ko dara kopā ar draugiem, Mišena sirds sāka joņot. Kļuva grūti elpot. Salocījusies plastmasa bija aizspiedusi izgrieztos caurumiņus. Viņš gribēja, lai kāds atvelk rāvējslēdzēju, tikai mazu gaismas spraudziņu, tikai malciņu svaiga gaisa. Rokas bija piespiestas pie sāniem un notirpušas no siksnām, kas apsietas ap pleciem. Potītes sūrstēja tajās vietās, kur Lina bija viņu turējusi visa ceļa garumā.

„Nevaru paelpot,” viņš noelsās.

Lina teica, lai viņš paliek kluss. Bet viņi apstājās, Mišens vairs netika šūpots. Kāds taustījās gar maisu viņam pie galvas; atskanēja sīki klikšķi, kad atvērās daži rāvējslēdzēja zobiņi.

Mišens ieelpoja vēso gaisu. Pasaule atkal sāka šūpoties, kaut kur tālumā uz kāpnēm bija dzirdami soļi, augšā vai lejā notika kustība, bet viņš nespēja pateikt, kur tieši tas bija. Vēl kāda cīņa. Vēl vairāk mirušo. Gar acīm nozibēja gaisā virpuļojošie ķermeņi. Viņš redzēja, kā Kems vēl tikai vakar aiziet no dārzu apakšlīmeņa ar dzeramnaudu kabatā, nemaz nenojauzdams, cik maz laika viņam atlicis, lai to iztērētu.

Galvenajā Ekspedīcijas centrā viņi atpūtās. Mišens tika izlaists galvenajā gaitenī, kas izrādījās biedējoši tukšs. „Pie velna, kas te noticis?” brīnījās Lina. Viņa iebāza pirkstu sienas caurumā, ap kuru pletās plaisu zirnekļu tīkls. Te bija simtiem tādu caurumu. Uz kāpņu laukuma atskanēja soļi un paskrēja viņiem garām.

„Cik pulkstenis?” pieklusinājis balsi, jautāja Mišens.

„Nedaudz pāri vakariņām,” Džoels noteica. Tas nozīmēja, ka viņi labi iekļāvušies laikā.

Tālāk gaitenī Lina pētīja tumšu pleķi, kas izskatījās pēc rūsas. „Vai tās ir asinis?” viņa jautāja.

„Robijs teica, ka nav varējis ne ar vienu te lejā sazināties,” Mišens stāstīja. „Varbūt viņi izklīduši.”

Džoels iedzēra malku no blašķes. „Vai varbūt izdzīti.” Viņš noslaucīja muti piedurknē.

„Vai paliksim te pa nakti? Jūs abi izskatāties galīgi beigti.”

Džoels pakratīja galvu. Tad piedāvāja Mišenam savu blašķi. „Es domāju, ka mums jātiek garām trīsdesmitajiem līmeņiem. Visur ir apsargi. Pie velna, ja viņi skraida šurpu turpu, tad šādā paskatā tu droši vien varētu ātrāk tikt augšā. Vienīgi vajadzētu drusku sakārtot tavus matus.”

Mišens berzēja galvu un apdomāja to. „Varbūt tā arī jādara,” viņš teica. „Es varētu būt augšā vēl pirms krēslas stundas.” Viņš vēroja, kā Lina pazūd vienā no guļamtelpām tālāk gaitenī. Viņa iegāja un gandrīz tūlīt iznāca ārā, iepletusi acis un aizspiedusi muti ar plaukstu.

„Kas ir?” Mišens jautāja, piecēlies no grīdas un piegājis meitenei klāt.

Viņa aplika rokas Mišenam ap kaklu un veda viņu nost no durvīm, piespiedusi seju pie viņa pleca. Džoels riskēja un ieskatījās iekšā.

„Nē!” viņš nočukstēja.

Mišens atraisījās no Linas un nostājās biedram blakus pie durvīm.

Lāvas bija pilnas. Daži gulēja ar izplestām rokām uz grīdas, bet no leņķiem, kādos bija izliekti locekļi, no tā, kā rokas ļengani nokarājās pār lāvu malām vai bija sagriezušās zem ķermeņiem, bija skaidrs, ka šie nesēji nav aizmiguši.

Viņi starp tiem atrada Keitlīnu. Lina drebēja klusās elsās, kamēr Džoels un Mišens iecēla Keitlīnas mirstīgās atliekas maisā. Mišens juta, ka pakrūtē ieduras vainas apziņa par to, ka meitene izvēlēta viņas auguma dēļ, kā arī tāpēc, ka dzīves laikā viņa tika ļoti mīlēta. Kamēr draugi stiprināja siksnas un vilka ciet rāvējslēdzēju, gaitenī izdzisa gaisma, atstādama viņus piķa melnā tumsā.

„Pie velna, kas tas?” Džoels nošņācās.

Pēc brīža gaisma atkal iedegās, bet spuldzes raustījās, it kā katrā no tām šaudītos nemierīga liesma. Mišens noslaucīja sviedrus no pieres un vēlējās, kaut būtu paņēmis līdzi savu kaklautu.

„Ja šovakar nepaspēsiet tikt līdz Ligzdai,” viņš draugiem teica, „apstājieties starpstacijā un paskatieties, kā iet Robijam!”

„Mums nekas nenotiks,” Džoels noteica.

Pirms Mišens devās prom, Lina paspieda viņa delmu. „Esi uzmanīgs!” meitene teica.

„Jūs arī,” Mišens atbildēja.

Viņš steidzās uz kāpņu laukumu un lielajām kāpnēm aiz tā. Virs galvas kā mazas liesmiņas raustījās griestu lampas. Zīme, ka kaut kur plosās ugunsgrēks.

55

Elevators 18

Mišens steidzās augšup caur dūmaku, viņa rīkle dega kā ugunī. Ļaudis sačukstējās, ka elektrība pazudusi tāpēc, ka Mehāniskajā noticis sprādziens. Viņi runāja par ieliekušos vai salūzušu asi un to, ka elevators pieslēgts rezerves elektroenerģijai. Lēkdams pār diviem un pat trim pakāpieniem reizē, Mišens šīs sarunas dzirdēja kāpņu pusloka attālumā. Bija laba sajūta atkal skriet pašam, labi, ka muskuļi sāpēja, nevis stingi gulēja, bija labi būt nastai tikai sev pašam.

Un Mišens ievēroja, ka, viņu ieraudzījuši, visi apklusa vai izklīda gaiteņos, pat tie, kurus viņš pazina. Sākumā Mišens baidījās, ka tie viņu pazinuši. Bet pie vainas bija apsardzes baltais kombinezons viņam mugurā. Augšup un lejup pa kāpnēm dārdināja tādi paši jaunekļi kā viņš un visus terorizēja. Vēl vakar tie bija dārznieki, metinātāji un sūkņu staciju strādnieki, bet tagad ieviesa kārtību ar saviem baisajiem ieročiem.

Ne vienu reizi vien bariņš šādu jaunekļu apturēja Mišenu un prasīja, uz kurieni viņš dodas, kur palicis viņa šaujamierocis. Viņš tiem stāstīja, ka lejā piedalījies kaujā un tagad dodoties par to ziņot. Mišens bija dzirdējis, ka viens no šiem puišiem tā bija atbildējis patruļai. Izskatījās, ka daudzi no viņiem zināja tikpat maz kā Mišens, tādēļ tie ļāva viņam iet. Kā vienmēr visu noteica krāsa, ko tu valkā. Cilvēki domāja, ka, paskatoties uz tevi, viņi jau visu par tevi zina.

Šķita, ka IT tuvumā kustība sabiezē. Garām paskrēja jauniesaukto grupa, un Mišens pār margām noskatījās, kā stāvu zemāk tie izgāza līmeņa durvis un ielauzās iekšā. Viņš dzirdēja kliedzienus un tad skaļu blīkšķi, it kā uz metāla grīdas nokristu smags stienis. Atskanēja ducis šādu blīkšķu, un tad kliegšana pieklusa.

Tuvojoties dārziem, sāka sāpēt un sūrstēt kājas. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja uz kāpņu laukuma dažus dārzniekus, kas bija bruņojušies ar lāpstām un grābekļiem. Kad viņš skrēja garām, kāds kaut ko kliedza. Mišens pielika soli, domādams par tēvu un brāli, jau atkal redzēdams, ka tēva nevēlēšanās pamest to zemes pleķi ir bijusi gudra izvēle.

Likās, ka viņš ir kāpis vairākas stundas, lai nonāktu Ligzdas klusumā un mierā. Bērni bija prom. Vairums ģimeņu droši vien slēpās savos dzīvokļos, saspiedās kopā un cerēja, ka šis vājprāts pāries, tāpat kā visi iepriekšējie. Gaitenī bija atvērti vairāki skolēnu skapīši un zemē mētājās kāda bērna mugursoma. Sāpošo kāju dēļ klupdams, Mišens devās pretī pazīstamai, dziedošai balsij un drausmīgajiem tērauda skrapstiem pret flīžu grīdu.

Gaiteņa galā viņas durvis bija atvērtas un viesmīlīgas kā vienmēr. Tur dziedāja Vārna, un viņas balss šķita spēcīgāka nekā parasti. Mišens redzēja, ka nav ieradies pirmais, viņa ziņojums bija sasniedzis adresātus. Tur bija Frenkijs un Elija, abi tērpti balti zaļajos dārzu apsargu tērpos. Kamēr Vārnas kundze dziedāja, viņi pārbīdīja solus. Gar sienu sakrautajiem soliem bija norauti pārsegi. Šie soli pildīja klases telpu gluži kā Mišena bērnībā. It kā Vārna zinātu, ka drīz tie atkal būs pilni ar skolēniem.

Elija bija pirmā, kura pamanīja Mišenu. Viņa pagriezās un ieraudzīja, ka viņš stāv pie durvīm, gaišās acis iemirdzējās starp dārznieces vasaras raibumiem, tumšie mati bija sasieti mezglā. Viņa steidzās pretī, un Mišens ievēroja, ka viņas kombinezona staras bija atlocītas virs zābaku stulmiem un lences uz pleciem sasietas mezglos, lai būtu īsākas. Tas droši vien ir Frenkija kombinezons. Kad Elija metās viņu apskaut, Mišens iedomājās par to, ar ko abi draugi riskējuši, lai šeit nokļūtu.

„Mišen, manu puisīt!” Vārnas kundze beidza dziedāt un smaidīdama aicināja viņu nākt tuvāk. Pēc brīža Elija vilcinādamās palaida Mišenu vaļā.

Mišens paspieda Frenkija roku un pateicās par to, ka draugi atnākuši. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš saprata, ka Frenkijs ir mainījies, arī viņa mati bija nogriezti īsi. Abi paberzēja savus pakaušus un iesmējās. Drūmos laikos joki nāca viegli.

„Ko es dzirdu par savu Rodniju?” Vārna jautāja. Krēsls raustījās uz priekšu un atpakaļ, roka bija uz vadības pults, viņas izbalējušais, zilais naktskrekls bija aplocījies ap viņas kārnajiem kauliem.

Mišens dziļi ievilka elpu, plaušās vēl sprūda dūmi, un pastāstīja viņiem visu, ko bija redzējis kāpnēs, viņš runāja par bumbām un ugunsgrēkiem, to, kas dzirdēts par Mehānisko, par bruņoto apsargu karaspēku, līdz Vārna, pacēlusi savas trauslās rokas, drudžainos vārdu plūdus apturēja.

„Nestāsti par kaujām!” viņa teica. „Kaujas es esmu redzējusi. Es varētu uzgleznot bildi ar tām un piekārt pie savas sienas. Kas ir ar Rodniju? Kas ir ar mūsu zēnu? Vai viņš tos saņēmis ciet? Vai viņš licis tiem samaksāt?” Viņa savilka plaukstu mazā dūrītē un pavicināja to.

„Nē,” Mišens atbildēja. „Saņēmis ciet kādu? Viņam vajadzīga mūsu palīdzība!”

Vārna sāka smieties, un tas Mišenu galīgi samulsināja. Viņš mēģināja paskaidrot: „Es aiznesu viņam jūsu zīmīti, un viņš man iedeva vienu pretī. Tajā bija lūgums pēc palīdzības. Tie ieslēguši viņu aiz tādām lielām tērauda durvīm.”

„Ne jau ieslēguši,” Vārna iebilda.

„It kā viņš būtu izdarījis kaut ko sliktu.”

„Kaut ko labu" viņa izlaboja.

Mišens apklusa. Viņš redzēja, ka vecajās acīs spīd zināšanas kā saullēkts dienā pēc tīrīšanas.

„Rodnijam nedraud briesmas,” viņa teica. „Viņš ir pie vecajām grāmatām. Viņš ir pie cilvēkiem, kas atņēma mums pasauli.”

Elija paspieda Mišena delmu. „Viņa mēģināja mums paskaidrot,” meitene čukstēja. „Viss būs labi. Nāc, palīdzi sabīdīt solus!”

„Bet zīmīte...” Mišens nerimās, vēlēdamies, kaut nebūtu saplēsis to driskās.

„Zīmīte, ko viņam iedevi, bija domāta, lai viņu spēcinātu. Liktu saprast, ka ir laiks sākt. Mūsu puisēns ir vietā, kurā viņš varēs ievainot tos, kas mums to visu nodarījuši.” Vārnas acis mežonīgi mirdzēja.

„Nē!” Mišens iebilda. „Rodnijs bija nobijies! Es pazīstu savu draugu, un viņš no kaut kā baidījās.”

Vārnas seja kļuva barga. Viņa atlaida dūri un nogludināja savas izbalējušās kleitas priekšu. „Ja tā,” viņa drebošā balsī noteica, „tad esmu viņu novērtējusi pavisam nepareizi.”

56

Elevators 18

Kamēr viņi kārtoja solus un Vārna atsāka savas dziesmas, tuvojās krēslas stunda. Elija teica, ka ir izziņota komandantstunda, un Mišenam zuda cerības, ka pārējie šovakar varēs atnākt. Viņi izvilka no rotaļu istabām paklājiņus, uz kuriem atpūsties un izplānot tālāko rīcību, un nolēma, ka dos pārējiem laiku līdz rītausmai. Mišens tik daudz ko gribēja Vārnai pajautāt, bet viņa šķita izklaidīga, viņas domas klejoja kaut kur citur, padarot veco sievieti priecīgi apreibušu.

Frenkijs bija drošs, ka varētu dabūt viņus cauri apsardzei un dziļāk IT, ja vien varētu sazināties ar savu tēvu. Mišens izstāstīja, ka baltā kombinezonā viņš varēja itin brīvi pārvietoties pa elevatoru. Sliktākajā gadījumā viņš varētu mēģināt tikt līdz Frenkija tēvam. Elija izdalīja savā dārzā novāktos augļus. Vārna iedzēra vienu no saviem tumši zaļajiem brūvējumiem. Mišens kļuva nemierīgs.

Viņš aizklīda līdz kāpņu laukumam, nomocījies no pārējo gaidīšanas un paša vēlmes doties lejā. Varbūt, ka jau šobrīd Rodnijs tiek vests augšā pretī nāvei. Tīrīšanas mēdza cilvēkus nomierināt, tās sekoja nemieru uzplaiksnījumiem, tomēr šāda mēroga vardarbību Mišens redzēja pirmo reizi. Sī bija dedzināšana, par kādu bija stāstīja tēvs, kad reizē uzliesmo gan neuzticības, gan lauztas sadarbības dzirksteles. Viņš bija paredzējis, ka tā notiks, tomēr vardarbība parādījās tikpat ātri kā no liela augstuma nomests nazis.

Stāvēdams kāpņu laukumā, viņš dzirdēja tālas pūļu atbalsis. Satvēris margas, Mišens juta maršējošu zābaku dunoņu. Viņš atgriezās pie pārējiem, bet par to neieminējās. Nebija iemesla domāt, ka šie zābaki nāk pie viņiem.

Kad Mišens atgriezās, izskatījās, ka Elija ir raudājusi. Acis bija miklas, un vaigi sasārtuši. Vārna viņiem stāstīja senlaiku stāstu, trauslās rokas gaisā gleznoja ainavas.

„Vai viss kārtībā?” Mišens jautāja.

Elija pakratīja galvu, likdama noprast, ka nevēlas runāt.

„Kas par lietu?” viņš neatlaidās. Mišens satvēra viņas plaukstu, dzirdēja, kā Vārna stāsta par Atlantīdu, tas bija vēl viens stāsts par drupās pārvērstu un zaudētu brīnumainu pilsētu aiz kalniem, par sen pagājušām dienām, kad drupas saulē mirdzēja kā pulēts misiņš.

„Pastāsti man!” viņš aicināja. Mišens prātoja, vai stāsti ietekmē Eliju tāpat kā dažkārt viņu pašu, liekot just skumjas un pašam nesaprotot šo skumju iemeslu.

„Negribēju vēl neko stāstīt,” viņa iesaucās, un acīs saskrēja jaunas asaras. Elija tās noslaucīja, un Vārna apklusa un salika rokas klēpī. Frenkijs sēdēja klusēdams. Lai kas tas būtu, viņi abi to jau zināja.

„Tēvs,” Mišens bilda. Tam jābūt saistītam ar viņa tēvu. Mišens tūlīt zināja, ka tēvs ir miris. Elija bija tuvāka viņa tēvam, nekā Mišens jebkad bijis. Un pēkšņi viņš juta visaptverošu nožēlu par to, ka pametis mājas. Kamēr meitene slaucīja acis, nespēdama pār drebošajām lūpām izdabūt ne vārda, Mišens iedomājās, ka ir nometies rāpus un, rakņājoties pa augsni, lūdz piedošanu.

Elija ievaidējās, un Vārna uzsāka dungot kādu senu melodiju. Mišens domāja par tēvu, kurš tagad miris, par visu, ko ilgojies viņam pateikt, viņš gribēja mesties pie plakātiem uz sienām, tos noraut un saplēst driskās plakātu mudinājumus iet un būt brīviem.

„Tas ir Railijs,” Elija beidzot izdvesa. „Mišen, man tik ļoti žēl!”

Vārna pārtrauca dziedāšanu. Visi trīs viņu vēroja.

„Nē!” Mišens nočukstēja.

„Tev nevajadzēja viņam teikt,” Frenkijs iesāka.

„Viņam tas bija jāzina!” Elija iesaucās. „Viņa tēvs tā būtu gribējis.”

Mišens skatījās uz plakātu ar zaļiem kalniem un zilām debesīm. To pasauli, ko aizmiglo gan asaras, gan pelni. „Kas notika?” viņš čukstēja.

Elija pastāstīja, ka noticis uzbrukums dārziem. Railijs bija lūdzies, lai laiž viņu palīdzēt aizstāvēties, bet vecāki neļāva, un viņš pazuda. Kad viņu atrada, Railijs joprojām rokās turēja virtuves nazi.

Mišens brīžiem stāvēja un brīžiem staigāja pa telpu, no vaigiem pilēja asaras. Viņam nevajadzēja iet prom. Vajadzēja palikt tur. Arī

Kemu viņš nebija izglābis. Nāve gāja viņam pa priekšu visās vietās, kur Mišens pats nepaguva nokļūt. To pašu viņš bija nodarījis savai mātei. Un nu gals pienāks viņiem visiem.

No kāpņu laukuma atskanēja graboņa, kas turpinājās gaitenī, tuvojās zābakos ieauti soļi. Mišens noslaucīja vaigus. Viņš vairs neticēja, ka varētu nākt kāds viņa draugs, un domāja, ka atnākusi apsardze ar saviem ieročiem. Viņi Mišenam pajautās, kur ir viņa šaujamais, sapratīs, ka viņš ir viltvārdis, un nošaus viņus visus.

Mišens aizgrūda durvis ciet, redzēja, ka tām nav pat slēdzenes, un pastūma zem roktura solu. Frenkijs piesteidzās pie Elijas, teica, lai viņa noslēpjas aiz Vārnas rakstāmgalda. Viņš sagrāba Vārnas ratiņ-krēsla rokturus, vads virs galvas bīstami nolīgojās, bet viņa iebilda, ka pati tiks galā un nav jābaidās.

Mišens zināja labāk. Viņiem pakaļ nāca apsardze, viņi vai arī kāda cita banda. Viņš bija gājis pa kāpnēm, bija redzējis, kas tur ārā notiek.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Tika pagrozīts rokturis. Zābaki ārā apklusa, jo bija sastājušies ap durvīm. Frenkijs, iepletis acis, piespieda pirkstu pie lūpām. Virs galvas šūpojās un čīkstēja krēsla vads.

Durvis sakustējās. Uz mirkli Mišens cerēja, ka viņi ies prom, ka viņi vienkārši iet apgaitā. Viņš iedomājās, ka varētu paslēpties zem palagiem, kas bija izmantoti, lai apsegtu solus, bet šī doma nāca par vēlu. Durvis tika atgrūstas vaļā, un sols čīkstēdams aizslīdēja pār grīdu. Pirmais telpā ienāca Rodnijs.

Viņa parādīšanās bija tik pēkšņa un apdullinoša, gluži kā pliķis sejā. Rodnijam mugurā bija balts kombinezons, kura audumā vēl bija saskatāmas locījumu pēdas. Viņa mati bija nogriezti īsi, seja svaigi noskūta, zodā bedrīte.

Viņiem abiem esot baltos kombinezonos, Mišenam bija sajūta, ka viņš lūkojas spogulī. Gaitenī aiz Rodnija ar ieročiem rokās drūzmējās vēl vairāki vīri baltā. Rodnijs pavēlēja tiem atkāpties un ienāca telpā starp rūpīgi izkārtotajiem skolas soliem.

Elija reaģēja pirmā. Viņa pārsteigta noelsās un steidzās pretī, rokas izstiepusi, it kā gribētu viņu apskaut. Rodnijs pavērsa plaukstu pret meiteni un lika apstāties. Otrā rokā viņš turēja nelielu pistoli, līdzīgu tai, kādu izmanto šerifa vietnieki. Viņa skatiens nekavējās pie draugiem, viņš pievērsās Vecajai Vārnai.

„Rodnij!” Mišens iesāka. Prāts mēģināja aptvert drauga klātbūtni. Viņi visi bija sanākuši, lai viņu glābtu, bet neizskatījās, ka viņam tas vispār būtu vajadzīgs.

„Durvis,” Rodnijs pār plecu noteica.

Kāds vīrs, divreiz vecāks par Rodniju, brīdi vilcinājās, bet tad izpildīja pavēli un aizvēra durvis. Tā nebija cietumnieka uzvedība. Pirms durvis aizvērās pavisam, Frenkijs metās uz priekšu un iesaucās: „Tēvs!” It kā viņš gaitenī būtu redzējis savu tēvu kopā ar pārējiem.

„Mēs grasījāmies iet tev pakaļ,” Mišens teica. Viņš gribēja pieiet draugam klāt, bet Rodnija skatienā bija kaut kas bīstams. „Tava zīmīte.”

Rodnijs beidzot novērsās no Vārnas.

„Mēs jau grasījāmies iet palīgā,” Mišens teica.

„Vakar man bija vajadzīga palīdzība,” Rodnijs iesāka. Viņš riņķoja ap soliem, turēdams ieroci pie sāniem, acis šaudījās no sejas uz seju. Mišens atkāpās un nostājās līdzās Elijai Vārnas tuvumā, viņš nezināja, vai tāpēc, lai viņu pasargātu, vai tāpēc, lai pats justos pasargāts.

„Tev te nevajadzētu atrasties,” Vārnas kundze teica pārmetošā tonī. „Tava cīņa nav jāizcīna te. Tev vajadzētu darīt pāri viņiem!” Pret durvīm pacēlās tievs pirksts.

Ierocis Rodnija rokā pacēlās augstāk.

„Ko tu dari?” Elija iekliedzās, pievērsusi pistolei ieplestu skatienu.

Rodnijs notēmēja uz Vārnu. „Pastāsti viņiem!” viņš teica. „Pastāsti, ko esi izdarījusi, ko tu dari!”

„Ko viņi ar tevi izdarījuši?” Mišens iesaucās. Viņa draugs bija mainījies. Tas bija kaut kas vairāk nekā mati un uniforma. Tas bija redzams viņa acīs.

„Viņi man parādīja,” Rodnijs pavicināja ieroci uz plakātu pusi, „ka šie stāsti ir patiesi.” Viņš iesmējās un pievērsās Vārnai. „Un es biju dusmīgs tieši tā, kā tu teici. Nikns par to, ko viņi nodarījuši pasaulei. Es gribēju to visu sagraut.”

„Tad dari to!” Vārna uzstāja. „Sāpini viņus!” vecās skolotājas balss ķērkstēja kā durvis, kas tūlīt aizcirtīsies.

„Bet tagad es zinu. Viņi man izstāstīja. Mums ir aicinājums. Un tagad es zinu, ko tu te esi darījusi.”

„Par ko ir runa?” Frenkijs jautāja, joprojām stāvēdams telpas vidū. Viņš pagāja uz durvju pusi. „Kādēļ mans tēvs?”

„Stāvi!” Rodnijs viņam pavēlēja. Viņš pagrūda vienu solu nost no ceļa un gāja uz priekšu pa eju. „Neiedomājies kustēties!” Viņš vērsa stobru te pret Frenkiju, te Vārnu, kuras krēsls drebēja reizē ar atbalstīto roku. „Šie lozungi uz sienām, stāsti un dziesmas, tu padarīji mūs tādus, kādi esam. Tu padarīji mūs niknus.”

„Un jums tādiem vajadzētu būt,” viņa ieķērcās. „Jums tādiem jābūt!”

Mišens pavirzījās tuvāk pie Vārnas. Viņš nenolaida acis no pistoles. Elija notupās un saņēma vecās sievietes plaukstu. Rodnijs stāvēja desmit soļu attālumā no viņiem, stobrs bija vērsts pret viņu kājām.

„Viņi nogalina un nogalina,” Vārna turpināja. „Un tas beigsies tā, kā vienmēr ir beidzies. Viņi izsvēpēs visu tukšu. Apglabās un sadedzinās mirušos. Un šie soli.” Viņas roka uzšāvās uz augšu, drebošs pirksts norādīja uz kārtīgi izvietotajiem soliem. „Šie soli atkal būs pilni.”

„Nē,” Rodnijs noteica. Tad pakratīja galvu. „Vairs ne. Tagad tas beigsies. Tu mūs vairs nebiedēsi.”

„Ko tu runā?” sauca Mišens. Viņš nostājās tuvāk Vārnai, uzlika roku uz viņas krēsla. „Tu esi tas, kuram ir ierocis, Rodnij! Tu esi tas, kurš mūs biedē!”

Rodnijs pievērsās Mišenam. „Viņa liek mums tā justies. Vai tad tu nesaproti? Bailes un cerības iet roku rokā. Tas, ko viņa mums iebaro, daudz neatšķiras no priesteru runām, tikai viņa tiek mums klāt pirmā. Tās runas par labāku pasauli. Tās tikai liek mums ienīst šo.” „Nē.” Mišens ienīda draugu par to, ka viņš pateicis šos vārdus.

„Jā!” Rodnijs teica. „Kā tev šķiet, kādēļ mēs ienīstam savus tēvus? Tāpēc, ka viņa liek mums tos ienīst. Iesēj galvā domas par atbrīvošanos no tiem. Bet no tā nepaliek labāk.” Viņš atmeta ar roku. „Bet tam nav nozīmes. Tas, ko zināju vakar, lika man drebēt šausmās par savu dzīvību. Par mums visiem. Tas, ko zinu šodien, dod man cerību.” Viņš pacēla pistoli. Mišens nespēja noticēt savām acīm. Viņa draugs pavērsa stobru pret Veco Vārnu.

„Pagaidi!” Mišens pacēla roku.

„Atkāpies!” Rodnijs iesaucās. „Man tas ir jāizdara.”

„Nē!”

Viņa drauga roka saspringa. Stobrs bija pavērsts pret neaizsargātu sievieti mehāniskā ratiņkrēslā, viņu visu māti, to, kura ieaijāja viņus miegā šūpuļos un uz paklājiņiem, kuras balss tos pavadīja cauri ēnošanas laikam un tālākajā dzīvē.

Frenkijs pagrūda malā solu un metās uz Rodnija pusi. Elija kliedza. Kad norībēja un uzplaiksnīja šāviens, Mišens metās sānis. Kaut kas ietriecās vēderā, caur ķermeni izskrēja uguns. Atskanot otram šāvienam, viņš sabruka uz grīdas; noraustījās roka, un Vārnas krēsls pasitās sānis.

Mišens smagi nokrita, saķēris vēderu. Plaukstas bija lipīgas un slapjas.

Gulēdams uz muguras, viņš redzēja Vārnu, viņa bija salīkusi krēslā un vairs nekustējās. Pistole izšāva vēlreiz. Bez vajadzības. Viņas ķermenis noraustījās no šāviena. Frenkijs metās virsū Rodnijam, un abi vīrieši cīkstēdamies novēlās uz grīdas. Trokšņa saukti, telpā saskrēja zābaki.

Tur raudāja Elija. Viņa uzlika rokas uz Mišena vēdera un spieda stipri, stipri, tad paskatījās uz Vārnu. Un lēja asaras par viņiem abiem. Mišens juta mutē asins garšu. Tas atgādināja reizi, kad Rodnijs, bērnībā spēlējoties, bija viņam iesitis. Viņi vienmēr bija tikai spēlējušies. Pārģērbušies un izlikušies par saviem tēviem.

Visapkārt saskrēja zābaki. Dažiem melni un spīdīgi, citiem aplupuši un novalkāti. Tie, kas cīnījušies jau agrāk, un tie, kas tikai mācās.

Virs Mišena parādījās Rodnija seja, viņa acis bija platas un uztrauktas. Draugs teica, lai viņš nepadodas. Mišens gribēja atbildēt, ka mēģinās, bet sāpes vēderā bija pārāk lielas. Viņš nespēja parunāt. Tie mudināja viņu palikt nomodā, bet Mišens gribēja tikai gulēt. Nebūt. Nebūt vairs nevienam par nastu.

Kuš, manu mazo bērniņ,

Nodziedāšu tev dziesmiņu!

Pat ja liekas — esmu tālumos,

Nākšu pie tevis sapnīšos.

Kuš, manu bērniņ, čuči nu,

Skat, cik tev apkārt eņģeļu!

Agru rit’ un visu dien Sargās viņi tevi vien.

Neraudi, bērniņ, čuči nu,

Nodziedāšu tev dziesmiņu!

57

Pec tris gadiem

Elevators 18

Mišens pārģērbās mājas drēbēs, kamēr Elija gatavoja vakariņas. Viņš nomazgāja rokas, ar birstīti iztīrīja zemi no nagiem un vēroja, kā dubļi aizplūst notekā. Kļuva arvien grūtāk noņemt gredzenu no pirksta, jo pirkstu kauliņi bija kļuvuši stīvi un sāpīgi no sējas laika kaplēšanas.

Viņš saziepēja rokas un beidzot novilka gredzenu. Atcerēdamies pēdējo reizi, kad pazaudēja to izlietnes notekā, Mišens gredzenu uzmanīgi nolika malā. Darbodamās pie plīts, Elija virtuvē svilpoja. Kad viņa atvēra cepeškrāsni, Mišens sajuta ceptās cūkgaļas smaržu. Viņam būs kaut kas jāsaka. Viņi nevar tā vienkārši pirkt cepešus ikdienas maltītēm.

Kombinezons nonāca veļas grozā. Kad Mišens atgriezās virtuvē, uz galda bija iedegtas sveces. Tās bija paredzētas ārkārtas situācijām, reizēm, kad muļķi tur lejā pārslēdza ģeneratorus un laboja galveno ģeneratoru. Elija to zināja. Taču, pirms viņš paspēja kaut ko pateikt par cepeti vai svecēm vai izstāstīt viņai par to, ka ražas laikā nebūs tik daudz pupiņu, kā viņi cerējuši, Mišens ieraudzīja, kā sieva staro. Bija tikai viena lieta, par ko tā varētu priecāties, bet tas nebija iespējams.

„Nē,” viņš teica. Mišens negribēja ļaut gev tam noticēt.

Elija pamāja. Viņas acīs bija asaras. Kamēr vīrs pie viņas pienāca, asaras jau plūda lejā pa vaigiem.

„Bet mūsu biļetei beidzies termiņš!” viņš nočukstēja, piespiedis sievu pie krūtīm. Viņa smaržoja pēc paprikas un salvijas. Viņš juta, kā Elija trīc.

Viņa iešņukstējās. Balss no lielā prieka aizlūza. „Ārsts saka, ka tas noticis pirms mēneša. Tas bija mūsu termiņā, Mišen! Mums būs bērns!”

Mišena atvieglojums gāzās pāri malām. Atvieglojums, nevis priecīgs satraukums. Atvieglojums par to, ka viss ir likumīgi. Viņš noskūpstīja sievas vaigu, kopā sajaucās sāls, paprikas un salvijas garša. „Es tevi mīlu,” viņš čukstēja.

„Cepetis!” Viņa atraisījās un piesteidzās pie plīts. „Grasījos tev pastāstīt pēc vakariņām.”

Mišens iesmējās. „Tev būtu man jāstāsta tagad vai arī jāskaidrojas par svecēm!”

Viņš ar drebošām rokām ielēja divas glāzes ūdens un nolika tās uz galda, kamēr Elija sameklēja šķīvjus. Jūtot ceptās gaļas smaržu, mutē saskrēja siekalas. Viņš jau spēja iztēloties, kā tā garšos. Nākotnes garša, jaunu notikumu garša.

„Nedzesē!” Elija teica, uzlikdama šķīvjus.

Viņi apsēdās un saņēma viens otra rokas. Mišens sevi nolamāja par to, ka nav uzvilcis atpakaļ gredzenu.

„Svētī šo ēdienu un tos, kas barojuši tā saknes!” Elija noskaitīja. „Āmen,” pabeidza Mišens. Pirms roku atlaišanas un ķeršanās pie galda piederumiem sieva saspieda viņa pirkstus.

„Vai zini,” griezdama gaļu, viņa iesāka, „ja tā būs meitene, mums viņa jāsauc par Elisonu. Visas sievietes manā ģimenē, cik vien tālu varam atcerēties, ir bijušas Elisonas.”

Mišens prātoja par to, cik tālu viņas ģimene spēj atcerēties. Tas būtu neparasti, ja viņi atminētos ļoti tālu pagātni.

Mišens košļāja ēdienu un domāja par vārdu. „Lai būtu Elisona,” viņš teica. Un iedomājās, ka ar laiku meitiņu arī sāktu saukt par Eliju. „Bet, ja tas būs puika, vai varam viņu saukt par Kemu?”

„Labi!” Elija pacēla glāzi. „Tas taču nebija tava vectēva vārds, vai ne?”

„Nē. Es nevienu Kemu nepazīstu. Man tikai patīk, kā tas skan.” Mišens pacēla ūdens glāzi pret gaismu un brīdi to pētīja. Varbūt viņš tomēr pazina kādu Kemu? No kurienes viņam prātā ienāca šis vārds? Mišena pagātnē bija notikumi, kurus viņš neatcerējās vispār vai atcerējās tikai miglaini. Bija lietas, piemēram, zīme uz viņa kakla un rēta uz vēdera, kuru rašanos viņš nespēja atminēties. Katram bija tādas lietas, pagātnes daļas, ko viņi neatcerējās, bet Mišenam tādu bija vairāk nekā citiem. Arī viņa dzimšanas diena. Viņš nespēja atcerēties savas dzimšanas dienas datumu, tas viņu tracināja. Kāpēc viņš to nespēj atcerēties?

„Ser?”

Krakšķēja pēdu kauli. Donalds taustījās tumsā.

Tresa maina Pakts

58

2345

Elevators 1

„Vai jūs mani dzirdat?”

Dūmaka pašķīrās, plaksti pavērās gluži kā viņa kapsulas vāks. Zirnis. Kapsulā Donalds jutās kā zirnis pākstī.

„Ser? Vai saprotat, ko jums saku?”

Āda tik auksta. Donalds slējās sēdus, no basajām kājām gaisā cēlās garaiņi. Viņš neatminējās, kā bija aizmidzis. Atcerējās ārstu, to, ka bijis ārsta kabinetā. Viņi sarunājās. Un tagad viņš tika modināts.

„Iedzeriet šo, ser!”

To Donalds atminējās. Viņš atcerējās, kā modās atkal un atkal, tikai ne to, kā iemidzis. Tikai mošanos. Viņš iedzēra malku, koncentrējās, lai rīkle darbotos, piepūlējās, lai varētu norīt. Tablete. Vajadzēja sekot tabletei, bet tā netika piedāvāta.

„Ser, instrukcijā bija paredzēts jūs modināt!”

Instrukcijas. Likumi. Protokols. Donaldam atkal bija nepatikšanas. Trojam. Varbūt vainīgs tas Trojs. Kas viņš tāds bija? Donalds iedzēra, cik daudz vien spēja.

„Ļoti labi, ser! Tagad mēs celsim jūs ārā.”

Viņš bija nepatikšanās. Viņu modināja tikai tad, ja kaut kas nebija kārtībā. Tika izņemts katetrs, un no viņa rokas izvilkta adata.

„Ko es ...”

Viņš klepoja dūrē. Balss bija kā salvete, plāna un trausla. Nemanāma.

„Kas noticis?” viņš jautāja, kliegdams, lai pār lūpām pārdabūtu čukstu.

Divi vīri viņu pacēla un ielika ratiņkrēslā. Trešais turēja krēslu, lai tas neizkustētos. Papīra krekla vietā viņu ietina mīkstā segā. Šoreiz nebija nekādas čaboņas, nekādas kņudoņas uz ādas.

„Esam vienu pazaudējuši,” kāds teica.

Elevators. Elevators pagalam. Atkal tā būs Donalda vaina. „Astoņpadsmit,” viņš čukstēja, atcerēdamies savu pēdējo maiņu.

Divi vīri saskatījās, pārsteigumā pavēruši mutes.

„Jā,” viens no tiem iesāka bijības pilnā balsī. „No elevatora 18, ser! Pazaudējām viņu aiz uzkalna. Sakari ir pārtrūkuši.”

Donalds centās koncentrēt uzmanību uz šo vīru. Viņš atcerējās, kā pats reiz pazaudēja kādu aiz kalna. Helēnu. Savu sievu. Viņi joprojām viņu meklēja. Vēl bija cerība.

„Pastāstiet man!” viņš čukstēja.

„Neesam pārliecināti, kādā veidā tas noticis, bet viena no viņiem izgāja ārpus redzesloka.”

„Tīrītāja, ser!”

Tīrītāja. Donalds saguma krēslā; kauli bija auksti un smagi kā akmens. Viņi nerunāja par Helēnu.

„Pāri kalnam...” viens teica.

„Saņēmām zvanu no astoņpadsmitā...”

Donalds vārgi pacēla roku, tā drebēja un joprojām bija daļēji nejutīga no ilgā miega. „Pagaidiet!” viņš ieķērkstējās. „Pa vienam. Kādēļ jūs mani pamodinājāt?” Runāšana sagādāja sāpes.

Viens no vīriešiem nokremšļojās. Lai mitētos drebuļi, Donalds tika ievīstīts segā līdz zodam. Viņš pat nebija jutis, ka dreb. Tie izturējās pret viņu tik godbijīgi un uzmanīgi. Ko tas nozīmē? Viņš centās sakopot domas.

„Jūs teicāt, lai modinām jūs.”

„Tā teikts protokolā.”

Donalda skatiens aizslīdēja līdz kapsulai, kas, izgarojot aukstumam, joprojām kūpēja. Pie tās pamatnes bija ekrāns, tajā bija tukši dzīvības rādītāji, jo kapsulā viņa vairs nebija, un paaugstinātas temperatūras rādītājs. Paaugstināta temperatūra un vārds. Tas nebija viņa vārds.

Un ienāca prātā, ka vārdi nenozīmē neko, ja vien tas nebija vienīgais, pēc kā tu tiec atpazīts. Ja neviens nevienu neatcerējās, ja cilvēku ceļi nekrustojās, vārds varēja nozīmēt pilnīgi jebko.

„Ser?”

„Kas es esmu?” viņš jautāja, skatīdamies ekrānā un nespēdams saprast. Tas nebija viņš. „Kādēļ jūs mani pamodinājāt?”

„Jo jūs mums likāt, Tūrmana kungs!”

Ap pleciem mīksti apkļāvās sega. Krēsls tika pagriezts. Tie izturējās pret viņu ar cieņu, it kā viņam būtu ietekme. Šī krēsla riteņi nemaz nečīkstēja.

„Viss kārtībā, ser! Jūsu domas drīz sakārtosies.”

Viņš nepazina šos cilvēkus. Un viņi nepazina viņu.

„Pirms maiņas jūs izmeklēs ārsts.”

Neviens nevienu nepazina.

„Uz šo pusi.”

Un jebkurš varēja kļūt par jebko.

„Šeit.”

Līdz vairs nebija nozīmes, kas uzņemas vadību. Tas, kurš rīkosies pareizi, vai tas, kurš izdarīs to, kas ir taisnīgi.

„Ļoti labi.”

Šī vārda vietā varēja būt jebkurš cits.

59

2312pirma stunda

Elevators 17

Pirms klusuma nāca Trokšņi. Tāds bija Pasaules likums, jo dārdiem un kliedzieniem bija kaut kur jāatbalsojas, gluži tāpat kā ķermeņiem vajadzēja telpu, kur krist.

Kad sākās pēdējais no lielajiem Trokšņiem, Džimijs Pārķers sēdēja klasē. Tā bija diena pirms tīrīšanas. Rīt skolā būtu brīvdiena. Džimijam un viņa draugiem tiktu dāvāts par dažām stundām ilgāks miegs kāda cilvēka nāves dēļ. Tēvs lejā IT strādātu virsstundas. Un rīt pēcpusdienā māte uzstātu, lai viņi kopā ar tanti un brālēniem iet augšā paskatīties, kā pār skaidro skatu uz pakalniem slīd spilgti mākoņi, līdz debesis satumst melnas kā miegs.

Tīrīšanas dienas bija paredzētas tāpēc, lai no rīta pagulšņātu un vēlāk satiktu ģimeni. Tās mazināja nemieru un pieklusināja trokšņus. To viņiem teica Pīrsones kundze, kas uz tāfeles izrakstīja likumus no Pakta. Krīts viņas pirkstos klakšķēja, čīkstēja un atstāja aiz sevis putekļainus ceļus, kamēr tika uzrakstīti visi iemesli, kuru dēļ cilvēku var sodīt ar nāvi. Civilzinību stunda dienā pirms izraidīšanas. Brīdinājumi skarbāku brīdinājumu priekšvakarā. Džimijs un viņa draugi knosījās krēslos un mācījās noteikumus. Pasaules likumus, kuriem drīz vairs nebūs nozīmes.

Džimijam bija sešpadsmit gadi. Daudzi viņa draugi drīz dosies ēnot, bet viņam bija jāmācās vēl viens gads, lai varētu sekot tēva pēdās. Pīrsones kundze rakstīja uz tāfeles un turpināja stāstīt par dzīvesbiedra izvēles nozīmi, par attiecību reģistrāciju saskaņā ar Paktu. Sāra Dženkinsa pagriezās krēslā un pār plecu uzsmaidīja Džimijam. Civilzinību stunda sajaucās kopā ar bioloģiju, hormoni runāja vienlaicīgi ar likumiem, kas regulēja to izpausmes. Sāra Dženkinsa bija pievilcīga. Gada sākumā Džimijs tā nedomāja, bet nu viņš bija to ievērojis. Sāra Dženkinsa bija pievilcīga un jau pēc dažām stundām būs mirusi.

Pīrsones kundze aicināja pieteikties brīvprātīgo, kas nolasītu Pakta fragmentu, un šajā mirklī pēc Džimija atnāca māte. Viņa iebrāzās klasē bez brīdinājuma. Apkaunojoši. Džimija pasaules gals sākās ar sarkaniem vaigiem, svilstošu kaklu un apkārtējo skatieniem. Mamma nebilda ne vārda Pīrsones kundzei, neatvainojās. Viņa vienkārši ieskrēja telpā un dusmīgā gaitā steidzās gar solu rindām. Viņa izrāva Džimiju no sola un veda ārā, cieši satvērusi viņa roku, Džimijam nācās prātot par to, ko viņš nogrēkojies šoreiz.

Pīrsones kundze klusēja. Džimijs pār plecu pameta skatu uz savu labāko draugu Polu un ievēroja, ka viņš smīn, pielicis mutei priekšā plaukstu, un nobrīnījās, kāpēc arī viņam nav nepatikšanu. Viņi ar Polu reti kaut kur iekūlās vai izkūlās no kaut kā pa vienam. Vienīgais cilvēks, kurš paguva kaut ko bilst, bija Sāra Dženkinsa. „Tava mugursoma!” viņa iesaucās, pirms klases durvis aizcirtās un klusums apslāpēja viņas balsi.

Nebija nevienas citas mātes, kas vilktu savu bērnu pa gaiteni. Ja viņas atnāca, tad tas notika daudz vēlāk. Džimija tēvs strādāja pie datoriem un daudz ko zināja. Viņa tēvs daudz ko uzzināja pirms pārējiem. Šoreiz tas bija tikai dažus mirkļus pirms pārējiem. Pa kāpnēm jau kāpa citi. Troksnis bija biedējošs. Kāpņu laukums pie skolas līmeņa drebēja no tālo un smago soļu vibrācijas. Vienā no margu balstiem grabēja skrūve, kas griezās vaļā. Šķita, ka elevators, tā kratoties, sadalīsies vienkārši pa daļām. Džimija mamma saķēra viņu aiz piedurknes un vilka uz vītņveida kāpņu pusi, it kā viņam joprojām būtu divpadsmit gadi.

Kādu brīdi Džimijs apjucis pretojās. Pēdējā gada laikā viņš bija pāraudzis mammu, izaudzis tikpat liels kā tēvs, bija tik savādi apzināties, ka viņam piemīt šis spēks, ka viņš jau ir gandrīz vīrietis. Klasē bija palikuši viņa draugi un mugursoma. Uz kurieni tā jāskrien? Dārdi no lejas kļuva skaļāki.

Kad viņš pretojās, māte pagriezās. Džimijs redzēja, ka viņas skatienā nav dusmu. Tās nedega niknumā, uzacis nebija sarauktas. Acis bija platas un miklas, tās mirdzēja kā toreiz, kad nomira vectēvs un vecmāmiņa. Troksnis lejā bija biedējošs, tomēr tieši mātes skatiens Džimiju darīja bažīgu.

„Kas noticis?” viņš čukstēja. Džimijam nepatika redzēt māti šādu. Pakrūti sagrāba kaut kas tumšs un netverams, gluži kā augšējos dzīvokļos klaiņojošais bezastes kaķis, ko neviens nespēja noķert.

Māte neatbildēja. Viņa novērsās un vilka dēlu lejā pa kāpnēm pretī šausmām, kas dunēdamas tuvojās, un Džimijs uzreiz saprata, ka nepatikšanas nav piemeklējušas viņu vien.

Viņi visi bija briesmās.

Džimijs nekad nebija jutis, ka kāpnes tik spēcīgi trīcētu. Šķita, ka līgojas visa lielā spirāle. Tā bija pārvērtusies par gumiju, gluži kā ogles stienītis, kas izskatās lokans, ja to satver pirkstos un pietiekami ātri kustina, šo iluzionistu triku viņš bija iemācījies no skolasbiedriem. Lai gan, mēģinot neatpalikt no mātes, pēdas reti pieskārās pakāpieniem, tās kņudēja un kļuva nejutīgas no vibrācijām, kas no tērauda ieplūda kaulos. Džimija mutē parādījās baiļu garša, tā bija kā sausa karote uz mēles.

No lejas plūda nikni kliedzieni. Džimija māte viņu uzmundrināja ar saucieniem, mudināja pasteigties, un abi turpināja skrējienu lejā pa spirāli. Viņi steidzās pretī kaut kādam ļaunumam, kas cēlās uz augšu. „Pasteidzies!” māte atkal iesaucās, un Džimiju vairāk izbiedēja trīsas viņas balsī nekā simts tērauda līmeņu drebēšana. Viņš pielika soli.

6o

2312 pirma stunda

Elevators 17

Viņi paskrēja gar divdesmit devīto līmeni. Trīsdesmito. Cilvēki joņoja garām pretējā virzienā. Daudzi bija tērpti tēva kombinezona krāsā. Trīsdesmit pirmā līmeņa kāpņu laukumā Džimijs ieraudzīja pirmo mirušo cilvēku kopš vectēva bērēm. Izskatījās, it kā pret šī vīrieša pakausi būtu sašķaidīts tomāts. Džimijam nācās lēkt pāri viņa rokām, kas nedzīvi nokarājās pār pakāpieniem. Viņš skrēja pakaļ mātei, kamēr daļa sarkanā šķidruma tecēja pa kāpņu laukuma grīdu un pilēdama nosmērēja pakāpienus.

Tiekot līdz trīsdesmit otrajam, kāpnes vibrēja tik spēcīgi, ka Džimijam klabēja zobi. Viņa māte bija izmisusi, kad viņi arvien biežāk uzskrēja virsū cilvēkiem, kas steidzās augšup. Šķita, ka neviens neredz apkārtējos. Katrs domāja tikai par sevi.

Varēja dzirdēt soļu dunēšanu, tur nāca tūkstošiem zābaku. Pār soļu atbalsīm cēlās skaļas balsis. Džimijs apstājās un palūkojās pāri margām. Lejā, kur kāpnes ievijās dziļumos, viņš redzēja, kā pāri margām snaikstās kustīga pūļa elkoņi un rokas. Viņš pagriezās, kad garām aizdimdināja kārtējais svešinieks. Māte sauca, lai Džimijs pasteigtos, jo pūlis esot jau gandrīz klāt, satiksme kļuvusi blīvāka. Garām skrienošajos cilvēkos Džimijs juta bailes un niknumu, un puisi pārņēma vēlme bēgt uz augšu kopā ar pārējiem, tomēr tepat bija viņa mamma, kas kliedza, lai viņš nāk līdzi, un viņas balss caurdūra šīs bailes, ietiekdamās līdz pat pašam viņa būtības centram.

Džimijs noskrēja lejā un saņēma viņas plaukstu savējā. Iepriekš justais kauns bija pazudis. Nu viņš gribēja, lai mamma viņu tur. Garām skrienošie cilvēki kliedza, lai viņi griežas pretējā virzienā. Vairākiem Tokās bija caurules un tērauda stieņi. Daži bija sagriezušies vai sasitušies. Kāda vīra muti un zodu klāja asinis. Kaut kur bija noticis kautiņš. Džimijam bija licies, ka tā notiek tikai dziļumos. Šķita, ka pārējie vienkārši parauti līdzi. Viņiem nebija ieroču, un viņi visu laiku lūkojās pār plecu. Pūlis, kas nobijies no cita pūļa. Džimijs prātoja, kas to izraisījis. No kā te būtu jābaidās?

Starp soļiem atskanēja skaļi blīkšķi. Kāds liels vīrs uzskrēja virsū Džimija mammai, un viņa uzgrūdās margām. Džimijs neatlaida roku, un, virzoties uz trīsdesmit trešo, abi turējās iekšējās kolonnas pusē. „Vēl tikai viens!” māte sauca, un Džimijam bija skaidrs, ka viņi dodas pie tēva.

Dažus lokus pirms trīsdesmit ceturtā līmeņa augošais pūlis kļuva par īstu drūzmu. Četri cilvēki stūmās tur, kur vietas pietika tikai diviem. Džimija plauksta sāpīgi berzās pret iekšējām margām. Viņš spiedās starp kolonnu un ļaudīm, kas ar varu rāvās uz augšu. Kustoties tikai pa sprīdim uz priekšu, kamēr pārējie viņam blakļis grūstījās, spiedās un piepūlē stenēja, Džimijs bija pārliecināts, ka beigās viņi visi iesprūdīs. Cilvēku kļuva arvien vairāk, un viņš pazaudēja mātes plaukstu. Viņa devās uz priekšu, kamēr Džimijs palika turpat uz vietas. Viņš dzirdēja, kā zemāk māte sauc viņa vārdu.

Liels, sviedriem noplūdis vīrs ar bailēs atkārtu žokli mēģināja spiesties uz augšu pa spirāles iekšējo loku. „Kusties!” viņš Džimijam uzkliedza, it kā šeit būtu vieta, kur paiet. Kustēties varēja tikai uz augšu. Puisis pieplaka pie kolonnas, kamēr vīrietis paspraucās garām. Pie ārējām margām atskanēja kliedziens, pūli pāršalca trauksme, daudzi noelsās, kāds kliedza: „Turies!” Kāds cits sauca, lai laiž vaļā, un tam sekoja spalgs ķērciens, kas iegrima dziļumos un pēkšņi apklusa.

Ķermeņu saspringums atslāba. No domas, ka tepat blakus kāds nokritis, Džimijam sagriezās vēders. Viņš iespraucās brīvākā vietā un uzkāpa uz iekšējām margām, apķēra ar rokām kolonnas sienu un mēģināja noturēt līdzsvaru tā, lai pēdas neieslīdētu apmēram piecpadsmit centimetrus platajā spraugā starp margām un kolonnu, kurā patika spļaut bērniem.

Kāds no pūļa tūlīt pat ieņēma viņa vietu uz pakāpieniem. Pret potītēm sitās pleci un elkoņi. Tā viņš tur palika saliecies, kamēr pa kāpnēm virs galvas stampāja zābakos ievilktās pūļa kājas. Džimijs lēni šļūca pa šauro tērauda stieni, ko tūkstošiem kāpēju plaukstas bija nodeldējušas un padarījušas pavisam slidenu, un pamazām virzījās pakaļ mātei. Pēda iekļuva šaurajā spraugā starp kolonnu un margām. Šķita, ka tukšums alkst aprīt viņa kāju. Džimijs atguva līdzsvaru, baidoties uzkrist pūļa mudžeklim, viņš iztēlojās, kā mežonīgais pūlis paceltu viņu uz rokām un iemestu viņu atklātā telpā.

Kad Džimijs beidzot ieraudzīja mammu, viņš bija veicis jau pusapli ap iekšējo kolonnu. Pūlis bija māti aizgrūstījis līdz ārējām margām. „Mamm!” viņš kliedza. Tad satvēra pakāpiena malu sev virs galvas un pāri pūlim sniedzās viņai pretī. Pakāpienu vidusdaļā kāda sieviete iekliedzās un pazuda, nokritušās sievietes galvu aizsedza tie, kas aizņēma viņas vietu kāpnēs. Tie gāja viņai pāri, un kliedzieni apsīka. Pūlis spiedās tālāk uz augšu. Pāris pakāpienus tas nesa līdzi arī Džimija mammu.

„Tiec līdz tēvam!” viņa kliedza, saliekusi plaukstas taurītē. „Džimij!”

„Mamm!”

Kāds atsitās pret viņa apakšstilbiem, un Džimija plaukstas atlaida pakāpienus virs galvas. Mēģinādams noturēt līdzsvaru,

Džimijs vairākas reizes ātros apļos novēcināja rokas. Viņš iekrita galvu jūrā un ripoja. Mēģinot pasargāt sevi no Džimija kritiena, kāds iesita viņam pa ribām.

Vēl kāds vīrs pagrūda Džimiju sānis. Pār nelīdzenu asu elkoņu un cietu galvu platformu viņš vēlās pretī ārējām margām, bet laiks kļuva lēnāks. Aiz šī pūļa, kas spiedās jau piecu cilvēku platumā, bija tikai ilgs kritiens tukšumā. Džimijs mēģināja satvert vienu no tām rokām, kas viņu grūda un stūma. Tukšumam tuvojoties, vēders sarāvās čokurā. Viņš neredzēja margas. Toties dzirdēja mātes balsi, kliedzienu, kas pacēlās pāri pārējiem. Māte spēja vien bezpalīdzīgi noskatīties, kamēr Džimijs, ripodams un cenzdamies atrast, pie kā pieturēties, slīdēja lejā pa šo galvu atvaru, kāds sauca, lai taču palīdz tam puikam. Tas puika bija viņš.

Džimijs ievēlās atklātā telpā. Tie, kas centās pasargāt sevi, grūda viņu tālāk. Viņš ieslīdēja starp diviem cilvēkiem, pa zodu trāpīja kāds plecs, viņš beidzot ieraudzīja margas. Viņš tās satvēra, sakļaudams plaukstu ap vienu stieni. Kājas tika pārmestas pār galvu, un Džimijs izvēlās ārā, sāpīgi izgriezdams plecu, tomēr tvērienu neatlaida. Viņš tur karājās, ar vienu roku sagrābis margas, ar otru aptvēris vienu no vertikālajiem margu stieņiem, bet kājas šūpojās tukšā gaisā.

Kāds ar gurnu piespieda viņa pirkstus pie margām, liekot sāpēs iekliegties. Citi sniedzās pēc viņa rokām, lai palīdzētu, bet šos cilvēkus un viņu labos nodomus aizstūma vājprāts, kas nāca no lejas.

Džimijs mēģināja sevi uzvilkt augšā. Pāri savām pēdām, kas veltīgi kulstīja gaisu, viņš palūkojās uz cilvēku bariem, kas stumdījās lejā. Divus kāpņu lokus zemāk atradās trīsdesmit ceturtā līmeņa kāpņu laukums. Viņš mēģināja pievilkties vēlreiz, bet izgrieztais plqcs dega kā ugunī. Mēģinot palīdzēt, kāds saskrāpēja viņa pieri, bet pēc mirkļa arī šis cilvēks bija aizstumts prom.

Lūkodamies gar krūtīm un sev starp pēdām, Džimijs redzēja, ka trīsdesmit ceturtais kāpņu laukums ir stāvgrūdām pilns. Pūlis izspiedās no pārpildītajām kāpnēm un saplūda laukumā, lai pēc tam atkal mēģinātu stumties tālāk nākamajā kāpņu posmā. Kāds izskrēja pa IT durvīm tīrītāja tērpā ar ķiveri un visu pārējo. Viņš metās pūlī, sudrabotām rokām peldēdams starp pārējiem augumiem; visi centās tikt augšā, no lejas atskanēja jauni blīkšķi un sprādzieni, pēkšņi paukšķi, kas atgādināja tirgū pārspridzinātus balonus, tikai šie bija daudz, daudz skaļāki.

Džimija tvēriens sāka slīdēt, viņa pleca locītava bija pārāk stipri ievainota, lai spētu ilgāk noturēt ķermeņa svaru. Slīdēdams lejup, viņš ar otru roku turējās pie margu stieņa, sasvīdusī plauksta pūļa trokšņiem pievienoja vēl vienu vaidu. Tagad Džimijs karājās gaisā, satvēris tikai margu stieņa pamatni. Viņš ar pēdām mēģināja sataustīt margas, kas atradās apakšā, vienu loku zemāk, tomēr nejuta neko, izņemot niknas rokas, kas sita prom viņa zābakus. Traumētais plecs no sāpēm pulsēja. Viņš mirkli šūpojās, turoties ar vienu roku.

Džimijs izbailēs iekliedzās. Viņš sauca māti, atcerējās, ko viņa bija teikusi.

Tiec līdz tēvam.

Nebija nekādu izredžu nokļūt atpakaļ uz kāpnēm. Viņam trūka spēka. Nebija vietas. Neviens viņam negrasījās palīdzēt. Kāpnes pārpildītas ar cilvēkiem, tomēr viņš te karājās pilnīgi viens.

Džimijs dziļi ievilka elpu. Viņš vēl kādu mirkli karājās, paskatījās uz pārblīvēto laukumu tur lejā un atlaida pirkstus.

61

2312 pirma stunda

Elevators 1

Gar acīm nozibēja divi vītņveida kāpņu loki. Divas rindas izbrīnītu skatienu pārblīvētajā un saspiestajā pūlī. Džimijs juta, kā gar kaklu arvien ātrāk un ātrāk triecas gaiss. Viņam bija sajūta, ka kuņģis uzraujas līdz rīklei, un uz mirkli pavīdēja kāda seja, kas izbijusies vēroja, kā viņš krīt garām.

Pūli, kas grūstījās uz kāpņu laukuma, viņš ietriecās ar biedējošu būkšķi. Zem Džimija pie grīdas piespiests gulēja virs sudrabotajā tērpā, viņa seja nebija saskatāma aiz nelielā sejsega.

Ļaudis uz viņu kliedza. Apakšā pakļuvušie rausās kājās. Džimijs pavēlās malā, sasituma vieta kā elektrisks šoks dūrās ribās, viens celis pulsēja sāpēs, plecs dega kā uguni. Klibodams viņš steidzās uz divviru durvīm, pa kurām jau atkal kāds izskrēja, rokās satvēris saini. Ieraudzījis pūli, skrējējs apstājās kā iemiets. Kāds cits klaigāja par aizliegto Ārpasauli, bet nevienam tas nerūpēja. Rit bija paredzēta tīrīšana. Varbūt ir jau pārvēlu. Džimijs iedomājās par virsstundām, ko tādēļ nācās strādāt tēvam. Viņš iedomājās, cik daudz cilvēku nāksies izraidīt par šīs vardarbības sekām.

Džimijs pagriezās, lai mēģinātu kāpnēs saskatīt mammu. Saucienos un klaigās, kas lika ļaudīm kustēties un dot ceļu, nebija iespējams kaut ko saklausīt. Viņas balss tik un tā skanēja Džimija ausīs. Viņš atcerējās mātes pēdējo norādījumu, viņas sāpju pilno sejas izteiksmi un steidzās iekšā, lai sameklētu savu tēvu.

Aiz durvīm valdīja haoss, cilvēki skraidīja šurpu turpu pa gaiteņiem un strīdējās skaļās balsīs. Pie caurlaides vārtiem stāvēja Jani; plecīgā apsarga mati mirdzēja no sviedriem. Džimijs pieskrēja pie viņa. Džimijs satvēra savu elkoni un piespieda to pie krūtīm, lai plecs nešūpotos. Dūriens ribās neļāva kārtīgi ievilkt elpu. Sirds joprojām joņoja no izbailēm un ilgā kritiena.

„Jani!” Džimijs atbalstījās pret caurlaides vārtiem un centās ievilkt elpu. Šķita, ka puiša klātbūtni sargs aptvēra tikai pēc mirkļa. Jani acis bija ieplestas, skatiens nemierīgi šaudījās. Džimijs sarga rokā ievēroja kādu priekšmetu, tā bija pistole, gluži tāda pati, kādu nēsāja šerifs. „Man jātiek cauri!” Džimijs teica. „Man jāatrod tētis!”

Apsarga mežonīgais skatiens apstājās pie Džimija. Jani bija labs cilvēks, viņa tēva draugs. Viņa meita bija tikai divus gadus jaunāka par Džimiju. Dažkārt svētkos viņu ģimenes kopīgi vakariņoja. Bet šis bija cits Jani. Šķita, ka kaut kādas šausmas sagrābušas šo vīru aiz rīkles.

„Jā,” viņš iesāka, strauji pakratījis galvu. „Tavs tēvs. Mani nelaiž iekšā. Nevienu no mums nelaiž iekšā! Bet tevi...” Tas šķita neiespējami, tomēr Jani skatiens kļuva vēl mežonīgāks.

„Vai tu noskenēsi man,” Džimijs sāka lūgt, norādīdams uz turniketu.

Jani sagrāba viņu aiz apkakles. Džimijs nebija nekāds mazais, drīz viņš augumā būs pielīdzināms pieaugušam vīram, bet plecīgais apsargs burtiski pārcēla viņu pāri turniketam, it kā puisis būtu kaut kāds netīras veļas sainis.

Džimijs sāka cīnīties pret vīrieša dzelžaino tvērienu. Jani iespieda pistoles stobru Džimijam krūtīs un aizvilka viņu prom pa gaiteni. „Man ir viņa puika!” apsargs sauca. Nebija skaidrs, ar ko viņš runāja. Džimijs mēģināja izlocīties no tvēriena. Viņu vilka garām juceklīgiem, izvandītiem kabinetiem. Izskatījās, ka ir evakuēts viss līmenis. Viņš iedomājās par nupat kāpnēs redzētajiem sudrabotajiem un pelēkajiem kombinezoniem un uz mirkli izbijās, ka tēvs bijis starp tiem, kuri viņam paskrējuši garām. Cilvēki no šī līmeņa bija iejukuši pūlī, it kā viņi būtu tie, kas vada uzbrukumu vai arī tiek vajāti.

„Es nevaru paelpot,” Džimijs mēģināja pateikt Jani. Viņš pavilka zem sevis pēdas, sagrāba spēcīgā vīra delmu, gribēdams panākt, lai tvēriens pie apkakles atlaistos.

„Kur, jūs maitas, palikāt?” Jani kliedza, kādu meklēdams gaiteņos. „Man te vajag palīdzību.”

Atskanēja tāds plīkšķis, it kā reizē pārsprāgtu neskaitāmi baloni, tas bija apdullinošs dārds. Džimijs juta, kā Jani sasveras sānis, it kā viņam kāds būtu iespēris. Sarga tvēriens atlaidās, ļaujot asinīm brīvi pieplūst Džimija galvai. Kad lielais vīrs krita, Džimijs pastreipuļoja sānis. Apsargs gārgdams un sēkdams nokrita uz grīdas, melnā pistole griezdamās aizslīdēja pa grīdas flīzēm.

„Džimij!”

Gaiteņa galā, daļēji aiz stūra noslēpies, stāvēja tēvs, pasitis padusē garu, melnu priekšmetu, kruķi, kas nesniedzās gluži līdz zemei. Šī pārāk īsā kruķa gals kūpēja kā aizsvilies.

„Ātrāk, dēls!”

Džimijs atvieglojumā iekliedzās. Viņš aizkliboja prom no Jani, kurš uz grīdas locījās un izdvesa šausmīgas, necilvēcīgas skaņas.

„Kur ir tava māte?” pametis skatu gaitenī, jautāja tētis.

„Kāpnēs.” Džimijs pūlējās ievilkt elpu. Viņa pulss bija saplūdis nepārtrauktā dunoņā. „Tēt, kas notiek?”

„Iekšā! Iekšā!” Viņš vilka Džimiju pa gaiteni pretī masīvām nerūsējošā tērauda durvīm. Aiz stūra atskanēja kliedzieni. Džimijs redzēja, kā uz tēva pieres izspiežas asinsvadi, kā sviedru straumītes rit zem viņa retajiem matiem. Panelī pie lielajām durvīm tēvs ievadīja kodu, atskanēja dūkoņa un virkne klaudzienu, un durvis pavērās. Tēvs atspiedās pret durvīm, līdz tās pavērās pietiekami plaši, lai viņi abi varētu iespraukties iekšā. „Nāc, dēls! Kusties!”

Gaiteņa galā kāds sauca, lai viņi apstājas. Viņu virzienā dunēja zābaku soļi. Džimijs izspraucās cauri, uztraukts, ka tētis varētu viņu te ieslēgt vienu pašu, tomēr arī viņš sekoja un no iekšpuses ar visu spēku atspiedās pret durvīm.

„Stum!” tēvs iesaucās.

Džimijs stūma. Viņš nezināja, kāpēc tas jādara, tomēr nekad nebija redzējis, ka tēvs būtu tik pārbijies. Likās, ka viņa iekšas pārvēršas par želeju. Soļi tuvojās. Kāds izkliedza tēva vārdu. Kāds cits sauca Jani.

Brīdī, kad tērauda durvis aiztaisījās ciet, otrā pusē noplīkšķēja plaukstas. Tērauds iedūcās un noklaudzēja vēlreiz. Tēvs ierakstīja kaut ko paneli, tad saminstinājās. „Numuru,” viņš elsodams teica. „Četrus ciparus. Ātri, dēls, numuru, ko tu atcerēsies!”

„Viens, divi, viens, astoņi,” Džimijs izdvesa. Divpadsmitais līmenis un astoņpadsmitais līmenis. Vienā viņš gāja skolā, bet otrā dzīvoja. Tēvs ierakstīja ciparus. Caur durvīm spiedās slāpēti saucieni, bezspēcīgi triekto plaukstu sitieni klusi džinkstēja pret biezo tēraudu.

„Nāc man līdzi!” aicināja tēvs. „Mums jāpatur acīs kameras, jāatrod tava māte.” Viņš uzkāra melno priekšmetu plecā, un tagad Džimijs saprata, ka tā ir lielāka pistoles versija. Tās gals vairs nekūpēja. Tēvs nebija pa gabalu iespēris Jani; viņš bija nošāvis apsargu.

Džimijs palika kā iemiets, kamēr tēvs soļoja dziļāk telpā, kas pilna ar lielām, melnām kastēm. Viņš aptvēra, ka bija par šo vietu dzirdējis, ka tēvs bija stāstījis par istabu, kas pilna ar serveriem. Likās, ka šīs iekārtas vēro, kā viņš tur stāv pie durvīm. Tās bija melni sargkareivji, kas klusi dūca un stāvēja ierindā.

Džimijs novērsās no nerūsējošā tērauda sienas ar tās slāpētajiem sitieniem un klusinātajiem kliedzieniem un steidzās nopakaļ tēvam. Viņš bija redzējis tēva kabinetu gaiteņa galā aiz stūra, bet šo telpu nekad. Tā bija milzīga. Viņš saudzēja vienu kāju, tāpēc cauri visai telpai leca uz otras kājas un starp serveriem meklēja ceļu, pa kuru bija aizgājis viņa tētis. Apgājis ap pēdējo melno kasti, viņš ieraudzīja tēti, kurš pie tālākās sienas bija nometies ceļos kā lūgšanā. Aplicis rokas sev ap kaklu, tēvs kaut ko taustīja aiz kombinezona un izvilka no tā tievu, melnu auklu. Tās galā šūpojās kaut kas sudrabots.

„Kas notiks ar mammu?” Džimijs jautāja. Puisis domāja par to, kā viņi varēs ielaist māti, ja aiz durvīm ir tie pārējie. Viņš brīnījās, kādēļ tēvs tā tup uz grīdas.

„Klausies uzmanīgi!” viņa tēvs iesāka. „Šī ir elevatora atslēga. Tādas ir tikai divas. Nekādā gadījumā nepazaudē to! Sarunāts?”

Džimijs vēroja, kā tēvs ieliek atslēgu vienas melnās iekārtas aizmugurē. „Šis ir sakaru punkts,” viņš teica. Džimijam nebija ne jausmas, kas ir sakaru punkts, tomēr viņš saprata, ka abi vienā tādā paslēpsies. Tāds bija plāns. Ielīst vienā no melnajām kastēm, līdz nemieri aprims.

Tētis pagrieza atslēgu, atkārtoja to pašu vēl trīs atslēgas caurumos un noņēma no iekārtas paneli. Džimijs ieskatījās iekšā un vēroja, kā viņš pavelk kādu sviru. Blakus grīdā atskanēja troksnis, divām virsmām beržoties vienai gar otru..

„Glabā to!” tēvs piekodināja. Viņš paspieda Džimija plecu un sniedza aukliņā pakārto atslēgu. Džimijs paņēma to, grozīja pirkstos robaino, sudraboto priekšmetu un melnās auklas siksniņu. Vienā atslēgas pusē bija iegravēti trīs trijstūri, kas iekļauti aplī, tas bija elevatora simbols. Viņš atritināja aukliņas cilpu un pārvilka to pār galvu, tad noskatījās, kā tētis aptver ar pirkstiem režģi viņiem pie kājām. Viņš izcēla nelielu grīdas seguma posmu, kas atklāja zem tās valdošo tumsu.

„Ej! Tu pirmais,” tēvs mudināja. Viņš pamāja uz caurumu grīdā un sāka ņemt nost no pleca garo pistoli. Džimijs pašļūca uz priekšu un ielūkojās caurumā. Gar sienu rindojās rokturi. Tie atgādināja trepes, tomēr sniedzās dziļāk nekā jebkas, ko viņš bija redzējis agrāk.

„Aiziet, dēls! Mums nav daudz laika.”

Apsēžoties režģa malā, kājas karājās tukšumā, tomēr Džimijs aizsniedzās līdz tērauda pakāpieniem un sāka garo kāpienu lejup.

Zem grīdas bija vēss gaiss un krēslains apgaismojums. Šķita, ka kāpnēs pieredzētās šausmas un troksnis atkāpjas, bet Džimiju nepameta draudu sajūta, slikta priekšnojauta. Kādēļ viņam iedota šī atslēga? Kas šī ir par vietu? Viņš lielākoties izmantoja savu veselo roku, tāpēc viņš lejā rāpās lēni, tomēr vienmērīgi.

Kad kāpnes beidzās, skatienam pavērās šaura eja. Tās tālākajā galā bija blāva gaisma. Pacēlis galvu, Džimijs redzēja lejā kāpjošā tēva apveidu.

„Šeit!” tēvs teica, norādīdams uz šauro gaiteni. Garo pistoli viņš atstāja atbalstītu pret trepēm.

Džimijs norādīja uz griestiem. „Vai mums nevajadzētu aizvērt?”

„Promejot es to izdarīšu. Iesim, dēls!”

Džimijs pagriezās un gāja pa šauro eju. Gar griestiem stiepās paralēli vadi un caurules. Priekšā mirgoja sarkana gaisma. Pēc kādiem divdesmit soļiem skatam pavērās telpa, kas Džimijam atgādināja skolas noliktavu. Gar divām sienām rindojās plaukti. Bija ari divi rakstāmgaldi, uz viena stāvēja dators, bet uz otra atvērta grāmata. Džimija tētis devās taisnā ceļā pie datora. „Tu biji kopā ar māti?” viņš jautāja.

Džimijs pamāja. „Viņa aizveda mani no stundām. Kāpnēs mūs izšķīra.” Viņš berzēja sāpošo plecu, kamēr tēvs smagi iegāzās krēslā pie rakstāmgalda. Datora ekrāns bija sadalīts četros taisnstūros.

„Kur tu viņu pazaudēji? Cik tālu no šejienes?”

„Divus pagriezienus pirms trīsdesmit ceturtā,” Džimijs teica, atcerēdamies kritienu.

Tā vietā, lai pasniegtos pēc peles vai tastatūras, tēvs paķēra melnu, ar dažādām pogām un slēdžiem izraibinātu kastīti. To ar monitora mugurpusi savienoja vads. Vienā ekrāna stūrī Džimijs pamanīja kustīgu attēlu, kurā bija redzami trīs viri, kas stāvēja ap kādu, kurš gulēja uz grīdas. Attēls bija īsts. Tā bija bilde, logs, gluži kā ekrāns kafetērijā pie sienas. Viņš skatījās uz gaiteni, no kura abi tikko aizbēguši.

„Apdauzītais Jani,” tēvs nomurmināja.

Džimija skatiens novērsās no ekrāna un palika piekalts pie tēta pakauša. Viņš jau agrāk bija dzirdējis, kā tēvs lamājas, tomēr nekad šādos vārdos. Tēva pleci cilājās no smagās elpošanas. Džimijs atkal pievērsās ekrānam.

Četri logi bija pārvērtušies divpadsmit logos. Nē, sešpadsmit. Tēvs pieliecās tuvāk, turēdams degunu vien pāris centimetrus no ekrāna, un pētīja visus taisnstūrus pēc kārtas. Viņa vecās rokas darbojās ap melno kastīti, kura klikšķēja, kamēr tika regulētas pogas un slēdži. Katrā taisnstūrī Džimijs redzēja nemierus, ko bija pieredzējis kāpnēs. Tās bija cilvēku pārblīvētas no vienām margām līdz otrām. Viņi spiedās uz augšu. Tēvs meklēdams vilka taisnstūriem līdzi ar pirkstu.

„Tēt!”

„Kuš!”

„Kas notiek?”

„Mums bija noplūde,” viņš atbildēja. „Viņi mēģina mūs atslēgt. Tu teici, ka tas bija divus pagriezienus virs kāpņu laukuma?”

„Jā. Bet viņu nesa uz augšu. Bija grūti pakustēties. Es pārkritu pāri margām.”

Krēslam nočīkstot, tēvs pagriezās un palūkojās uz dēlu. Skatiens apstājās pie rokas, ko Džimijs bija piespiedis krūtīm. „Tu nokriti?”

„Man nekas nekait, tēt! Kas notiek? Ko mēģina izslēgt?”

Tēvs atkal pievērsās ekrānam. Daži klikšķi uz melnās kastes, un taisnstūri ekrānā nogrima un izmainījās. Šķita, ka nu viņi skatās pa citādiem logiem.

„Viņi mēģina slēgt mūsu elevatoru,” tēvs teica. „Tie cūkas atvēra mūsu gaisa slūžas, teica, ka mūsu gāzes krājumi ir saindēti. Paga! Lūk, kur viņa!”

Daudzie, mazie lodziņi pārauga vienā lielā. Leņķis izmainījās. Džimijs redzēja savu māti, kas bija iespiesta starp cilvēku masu un margām. Viņas mute un zods bija klāts ar asinīm. Māte bija satvērusi margas un cīnījās par vietu, viņa pavirzījās vienu ārkārtīgi grūtu soli zemāk, iespiezdamās pūlī, kas devās pretējā virzienā. Šķita, ka visi elevatora iedzīvotāji cenšas nokļūt augšā, it kā tur tos gaidītu vienīgais glābiņš.

Džimija tēvs uzsita pa galdu un pēkšņi piecēlās. „Gaidi šeit!” viņš teica. Tad spēra pāris soļus šaurā gaiteņa virzienā un apstājās, kaut ko prātā apsvērdams, un palūkojās uz Džimiju. Skatienā vīdēja savāds mirdzums.

„Tagad, ātri! Katram gadījumam.” Viņš aizsteidzās garām Džimijam pretējā virzienā cauri durvīm, kas veda ārā no telpas. Izbijies, apjucis un klibodams Džimijs viņam sekoja.

„Šī ir ļoti līdzīga mūsu plītij,” tēvs teica, norādīdams uz aizvēsturisku iekārtu blakustelpas stūrī. „Vecāks modelis, bet darbojas tāpat.” Tēva skatienā bija kaut kas mežonīgs. Viņš pagriezās un norādīja uz vēl vienu telpu. „Noliktava, guļamtelpa, dušas, viss atrodas aiz tām durvīm. Pārtikas pietiek, lai desmit gadus paēdinātu četrus cilvēkus. Esi prātīgs, dēls!”

„Tēt... Es nesaprotu.”

„Aizbāz to atslēgu aiz apģērba,” teica tēvs, norādīdams uz Džimija krūtīm. Viņš bija atstājis auklu virs kombinezona. „Nepazaudē to, labi? Kāds ir tas numurs, ko tu nekad neaizmirsīsi?”

„Divpadsmit, astoņpadsmit,” Džimijs atbildēja.

„Labi. Panāc šurp! Ļauj, es tev parādīšu, kā darbojas radio!”

Džimijs vēl pēdējo reizi paskatījās uz šo istabu. Viņš negribēja palikt te lejā viens. Tieši to viņa tēvs darīja, viņš pameta Džimiju vienu pašu starp līmeņiem, noslēptu betonā. Pasaule visapkārt šķita smaga.

„Es iešu viņai pakaļ kopā ar tevi!” Džimijs teica, iedomādamies par vīriem, kas dauzījās aiz lielajām tērauda durvīm. Tēvs nevarēja iet viens, pat ne ar lielo pistoli.

„Neatver durvis nevienam, izņemot mani vai tavu māti!” tēvs noteica, nelikdamies ne zinis par dēla lūgumu. „Tagad skaties uzmanīgi! Mums nav daudz laika.” Viņš norādīja uz kādu kasti pie sienas. Šī kaste bija ieslēgta aiz metāla režģa, bet dažas pogas un slēdži atradās ārpusē. „Ieslēdz ar šo!” Tēvs uzsita pa vienu slēdzi. „Turpini griezt, lai regulētu skaļumu!” Tēvs to izdarīja, un telpu piepildīja šausmīga šņākoņa. Viņš noņēma no sienas kādu ierīci un pasniedza to Džimijam. Ar trokšņaino kasti to savienoja elastīga vada cilpa. No sienas statīva tēvs nocēla vēl vienu ierīci. Tur palika vairākas tādas pašas.

„Vai dzirdi? Vai dzirdi?” tēvs runāja pārnēsājamā ierīcē, un kastes šņākoņu aizstāja viņa balss. „Nospied to pogu un pasaki kaut ko mikrofonā!” viņš norādīja uz priekšmetu Džimija rokā. Puisis izdarīja, kā tēvs bija licis.

„Dzirdu tevi,” Džimijs vilcinoties noteica, bija tik savādi dzirdēt, kā viņa balss plūst no nelielās ierīces viņa tēva rokā.

„Kāds ir numurs?” tētis jautāja.

„Divpadsmit, astoņpadsmit,” Džimijs atbildēja.

„Labi. Paliec šeit, dēls!” Tēvs kādu brīdi viņā lūkojās, tad panāca tuvāk un satvēra Džimija skaustu. Viņš noskūpstīja dēlu uz pieres, un Džimija atmiņā uzplaiksnīja pēdējā reize, kad tēvs viņu bija tā noskūpstījis. Tas bija tieši pirms tam, kad viņš pazuda uz trim mēnešiem, pirms tēvs kļuva par ēnu, toreiz, kad Džimijs bija vēl tikai mazs zēns.

„Kad nolikšu režģi vietā, tas pats aizslēgsies. Zem tā ir rokturis atvēršanai. Vai skaidrs?”

Džimijs pamāja. Tēvs pacēla galvu pret sarkanajām, mirgojošajām gaismām un sarauca pieri.

„Tikai neatver durvis nevienam, izņemot mani vai māti! Saprati?” tēvs teica.

„Es saprotu.” Džimijs turēja savu roku un centās būt drosmīgs. Pret sienu bija atbalstīta vēl viena gara pistole. Viņš nesaprata, kādēļ nedrīkst iet līdzi. Džimijs pasniedzās pēc melnā šaujamieroča. „Tēt!”

„Paliec šeit!” viņa tēvs stingri teica.

Džimijs pamāja ar galvu.

„Labs puika!” viņš pabužināja Džimija matus un pasmaidīja, tad pagriezās un nozuda tumšajā, šaurajā gaitenī. Sarkanās gaismas virs galvas pulsēja kā sirdspuksti, tās te ieslēdzās, te izdzisa. Tālumā uz metāla pakāpieniem klaudzēja tumsas aprīti zābaki, tad tie apklusa. Un tad Džimijs Pārķers palika viens.

62

2345

Elevators 1

Donalds nejuta savus kāju pirkstus. Basās pēdas vēl nebija sasilušas. Viņa kājas bija kailas, toties visapkārt vieni vienīgi zābaki. Tie bija visur. Zābaki kājās vīriem, kas stūma viņu caur apsarmojušu kapsulu rindām. Zābaki, kas gaidīja, kamēr to valkātāji paņems viņa asinis un liks pačurāt. Cieta zābaku āda, kas čīkstēja liftā, kamēr pieauguši vīrieši, nervozi gaidot, šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem. Augšā viņus sagaidīja trauksmes pilns gaitenis, pa kuru garām skrēja zābakus uzāvuši ļaudis, tajā atbalsojās saucieni un vīdēja raizēs sarauktas pieres. Tie aizstūma Donaldu līdz nelielam dzīvoklītim un atstāja, lai viņš varētu sakopties un sasildīties. Arī aiz durvīm dimdēja zābaki — šurpu turpu, šurpu turpu. Tie steidzās un steidzās. Viņš bija pamodies uztraukuma, apjukuma un trokšņu pasaulē.

Sēdēdams uz gultas, Donalds joprojām bija pusaizmidzis; apziņa lidinājās kaut kur virs grīdas. Viņu sagrāba dziļš nogurums. Donalds atgriezās atpakaļ laikā, kad vēl dzīvoja virs zemes, kad izkustēties un pamosties nenozīmēja vienu un to pašu. Viņš atgriezās rītos, kad apziņa pamodās tikai dušā vai pie stūres ceļā uz darbu, vēl ilgi pēc tam, kad bija sācis kustēties viņa ķermenis. Prāts vilkās pa pēdām ķermenim; tas peldēja caur putekļiem, ko sakūlušas nejutīgas, šļūcošas pēdas. Tāda bija sajūta, iznākot no desmitgadēm ilgā sala. Tikko jaušami sapņi izslīdēja starp pirkstiem, un Donalds ar atvieglojumu tos aizmirsa.

Dzīvoklis, uz kuru viņš bija atvests, atradās tajā pašā gaitenī, kur viņa vecais kabinets. Viņš bija vests tam garām. Tas nozīmēja, ka Donalds atrodas Operāciju daļā, vietā, kur kādreiz bija strādājis. Pie gultas gala bija nolikts zābaku pāris. Donalds truli blenza uz to. Ap abu zābaku potītēm liecās padzisis melna marķiera uzraksts „Tūrmans”. Kaut kādā veidā šie zābaki tagad paredzēti viņam. Kopš pamošanās Donalds tika uzrunāts kā Tūrmana kungs, bet tas taču nebija viņš! Ir notikusi kāda kļūda. Kļūda vai nežēlīga manipulācija. Kaut kāda spēle.

Jābūt gatavam pēc piecpadsmit minūtēm. Tā viņi bija teikuši. Kam jābūt gatavam? Ik pa brīdim nodrebēdams, Donalds, ietinies segā, sēdēja uz divvietīgas gultas malas. Ratiņkrēsls bija atstāts istabā. Galvā kārtojās domas un atmiņas kā pārguruši kareivji, kas piecelti no guļvietām nakts vidū un izdzīti ārā stāvēt ierindā ledainas lietusgāzes laikā.

Mans vārds ir Donalds, viņš sev atgādināja. To nedrīkst aizmirst. Tā bija pirmā un svarīgākā lieta. Kas viņš ir.

Sajūtas un apziņa atgriezās. Donalds juta iedobi matracī, kas bija pieņēmis kāda cita ķermeņa formu. Viņu vilka šajā bedrē, ko bija atstājis kāds cits. Sienā aiz durvīm bija roktura izdauzīts iedobums, kas palicis pēc tam, kad tās plaši atsistas vaļā. Varbūt kāds ārkārtas gadījums. Kāds cīniņš vai nelaime. Kāds ielauzies iekšā. Vardarbības aina. Simtiem gadu stāstos, kurus viņam nav bijis lemts pieredzēt. Piecpadsmit minūtes, lai sakopotu domas.

Uz naktsgaldiņa stāvēja ID apliecība ar svītrkodu un vārdu. Par laimi, uz tās nebija fotogrāfijas. Donalds pieskārās apliecībai, atcerējās, ka bija redzējis to darbībā. Viņš atstāja to turpat un, nedroši iztaisnodams savus ļodzīgos ceļus, piecēlās, atbalstījās pret ratiņkrēslu un sāka virzīties uz mazās vannas istabas pusi.

Roka bija nosaitēta tajā vietā, kur ārsts bija paņēmis asinis analīzes. Doktors Vilsons. Donalds bija nodevis urīna paraugu, bet viņam jau atkal vajadzēja uz tualeti. Viņš nostājās pie poda un ļāva segai noraisīties no pleciem. Strūkla bija sārta. Donalds atcerējās, ka pēdējās maiņas sākumā tā bija ogļu melna. Pabeidzis viņš iekāpa dušā, lai nomazgātos.

Ūdens bija silts, bet viņa kauli auksti. Donalds drebinājās karstajos tvaikos. Viņš atvēra muti un ļāva strūklai tecēt uz mēles un piepildīt viņa muti. Viņš noberzās, atcerēdamies indi sev uz ādas. Šīs atmiņas nekādi neļāva justies tīram. Uz mirkli viņa ādu dedzināja nevis plaucējošais ūdens, bet gan gaiss. Āra gaiss. Tad viņš izslēdza ūdens strūklu un dedzināšana mazinājās.

Donalds noslaucījās un atrada viņam atstāto kombinezonu. Tas bija par lielu. Tik un tā viņš to uzvilka, audums raupji berzās pret ādu, kas ļoti ilgu laiku bijusi kaila. Kamēr viņš vilka ciet rāvējslēdzēju, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Kāds sauca svešu vārdu, kas uzkricelēts uz zābaku papēžiem, kuri pilnīgi mierīgi stāvēja gultas kājgalī, vārdu, kas rotāja apliecību uz naktsgaldiņa.

„Nāku!” Donalds noķērkstēja vārgā balsī. Viņš ieslidināja apliecību kabatā un smagi nosēdās uz gultas. Atrotīja piedurknes, visu to lieko audumu, un sāka pa vienam vilkt zābakus. Viņš neveikli sasēja auklas, piecēlās un saprata, ka var brīvi purngalos kustināt kāju pirkstus, jo šos zābakus viņam bija atstājis kāds cits.

Pirms daudziem gadiem Donaldu Ķīnu augstumos pacēla vienkārša amata nosaukuma maiņa. Vienā mirklī tai sekoja vara un ietekme. Visu dzīvi viņš bija cilvēks, kurā ieklausījās tikai nedaudzi. Cilvēks, kuram bija zinātniskais grāds, virkne darbavietu, sieva, pieticīga māja. Kādu nakti dators saskaitīja kaudzi vēlēšanu biļetenu un Donalds Kīns kļuva par kongresmeni Ķīnu. Viņš kļuva par vienu no simtiem, kuri, pielikuši roku pie kāda liela stūres rata, cīnījās, stūma, vilka un rāva šo ratu, virzīdamies pretī kādam mērķim.

Toreiz tas notika vienas nakts laikā, un nu tas notika atkal.

„Kā jūs jūtaties, ser?”

Vīrietis, kurš gaidīja aiz dzīvokļa durvīm, norūpējies uzlūkoja Donaldu. Uz apliecības viņam ap kaklu bija izlasāms vārds Erens. Viņš bija Operāciju daļas vadītājs, tas, kurš strādāja pie psihiatra rakstāmgalda kabinetā tur tālāk gaitenī.

„Kājas joprojām ļogās,” Donalds klusi atbildēja. Garām paskrēja kāds džentlmenis gaiši zilā kombinezonā un nozuda gaiteņa līkumā. Viņam sekoja viegla gaisa plūsma, smaržoja pēc kafijas un sviedriem.

„Vai varēsiet paiet? Atvainojos par steigu, bet jūs pie tās droši vien esat pieradis.” Erens norādīja uz gaiteņa otru galu. „Sakaru telpā jūs jau gaida.”

Donalds pamāja un sekoja. Viņa atmiņā šie gaiteņi bija klusāki, tajos neskanēja skrienoši soļi un paceltas balsis. Uz sienām bija neredzētas švīkas. Atgādinājums par to, cik daudz laika pagājis.

Sakaru telpā visi skatieni pievērsās viņam. Kādam bija nepatikšanas, Donalds to juta. Erens pieveda viņu pie kāda krēsla, bet pārējie skatījās un gaidīja. Donalds apsēdās un ieraudzīja savā priekšā uz ekrāna sastingušu attēlu. Tika nospiesta poga, un attēls sakustējās.

Pāri ainavai, padarot skatu neskaidru, vēlās un virpuļoja biezi putekļi. Garām slīdēja nevaldāmu mākoņu strēles. Tomēr pa spraugu caur putekļu miglu aizliegtajā ainavā bija redzams smagnēja tērpa apsegts stāvs, kas rāpās augšup slīpajā nogāzē un devās prom no kameras acs. Kāds bija ārā.

Donalds prātoja, vai tas ir viņš pirms daudziem gadiem. Tērps izskatījās jau agrāk redzēts. Varbūt tie nofilmējuši viņa muļķīgo izlēcienu, viņa mēģinājumu nomirt kā brīvam cilvēkam. Tagad pamodinājuši viņu, lai parādītu šo neapgāžamo pierādījumu fragmentu. Donalds saspringa pirms apsūdzības, pirms viņa soda paziņošanas.

„Tas nofilmēts šorīt,” Erens paskaidroja.

Donalds pamāja un centās nomierināties. Uz ekrāna nebija redzams viņš. Tie nezināja, kas viņš ir. Pār ķermeni pārskrēja atvieglojuma vilnis, kas asi kontrastēja ar saspringto gaisotni telpā un steidzīgajiem soļiem gaitenī. Donalds atcerējās, ka, izceļot viņu no kapsulas, tie bija minējuši kaut ko par tīrītāju aiz kalna. Tā bija pirmā lieta, ko tie viņam bija pateikuši. Tas bija cilvēks ekrānā. Tādēļ Donalds tika pamodināts. Viņš aplaizīja lūpas un pajautāja, kas ir šī tīrītāja.

„Šobrīd gatavojam jums lietu, ser. Tai drīz vajadzētu nonākt jūsu rīcībā. Skaidri zinām tikai to, ka astoņpadsmitajā šorīt bija paredzēta tīrīšana. Vienīgi...”

Erens saminstinājās. Donalds novērsās no ekrāna un ieraudzīja, ka Operāciju vadītājs skatās uz pārējiem, it kā lūgtu palīdzību. Mēmajam lūgumam atsaucās kāds operators, tas bija liels vīrs oranžā kombinezonā ar bieziem matiem un austiņām ap kaklu. „Tīrīšana nenotika,” viņš neizteiksmīgi noteica.

Vairāki vīri zābakos saspringa. Donalds palūkojās visapkārt uz cilvēkiem, kas bija saspiedušies šeit, nelielajā sakaru centrā, un pamanīja, kā tie lūkojas viņā. Gaida uz viņu. Operāciju vadītājs sakauts lūkojās grīdā. Izskatījās, ka arī viņš vēl nav sasniedzis četrdesmit gadu vecumu tāpat kā Donalds, tomēr gaidīja rājienu. Nepatikšanas bija šiem vīriem, nevis Donaldam.

Viņš mēģināja padomāt. Atbildīgās personas lūdza padomu viņam. Kaut kas sagājis grīstē ar maiņām, turklāt pamatīgi. Donalds bija strādājis kopā ar cilvēku, par kuru šobrīd tika uzskatīts, vīru, kura vārds rotāja viņa apliecību un zābakus. Tūrmanu. Šķita, ka vēl tikai vakar Donalds stāvēja šajā telpā un uz īsu mirkli jutās ar šo vīru vienlīdzīgs. Iepriekšējā maiņā viņš bija palīdzējis izglābt elevatoru. Lai gan galvā bija juceklis un viņš neturējās uz kājām, Donalds saprata, ka ir svarīgi šo izlikšanos turpināt. Vismaz līdz brīdim, kad viņš sapratīs, kas te notiek.

„Kādā virzienā viņa devās?” viņš čukstus pajautāja. Pārējie nepakustējās, lai viņu kombinezonu čaboņa neaizēnotu viņa klusos čukstus.

Atbildēja kāds vīrs telpas dziļumā: „Virzienā uz septiņpadsmito,ser!

Donalds saņēma spēkus. Viņš atcerējās Kārtību, draudus, kas pastāvēja, izlaižot kādu no redzesloka. Cilvēki elevatoros savā ierobežotajā pasaules uztverē uzskatīja, ka ir vienīgie dzīvie. Viņi dzīvoja burbuļos, kuru pārsprāgšana nebija pieļaujama. „Vai ir kāda ziņa no septiņpadsmitā?” viņš jautāja.

„Septiņpadsmitais ir pagalam,” līdzās sēdošais operators tikpat neizteiksmīgā balsī paziņoja vēl vienu sliktu ziņu.

Donalds nokremšļojās. „Pagalam?” Viņš pētīja apkārtējo sejas. Raizēs sarauktas pieres. Erens lūkojās Donaldā, bet blakus sēdošais operators iekārtojās ērtāk krēslā. Tīrītāja ekrānā pagaisa skatam un pazuda aiz uzkalna. „Ko šī tīrītāja izdarīja?” Donalds pajautāja.

„Tā nebija viņa,” Erens atbildēja.

„Septiņpadsmitais tika slēgts pirms vairākām maiņām,” piebilda operators.

„Pareizi, pareizi!” Donalds izlaida pirkstus caur matiem. Viņa roka drebēja.

„Vai jūs jūtaties normāli?” apjautājās operators. Viņš pameta skatu uz Operāciju vadītāju, tad atkal uz Donaldu. Viņš zināja. Donalds juta, ka šis vīrs oranžā ar austiņām ap kaklu zina, ka kaut kas nav kārtībā.

„Joprojām esmu nedaudz apdullis,” Donalds paskaidroja.

„Viņš ir nomodā tikai pusstundu,” Erens teica operatoram.

Telpas dziļumā kāds sačukstējās.

„Jā, labi, labi.” Operators atlaidās krēslā. „Vienkārši... viņš ir Gans, saprotat? Biju iztēlojies, ka viņš mostas, grauzdams nagus un purkšķinādams naglas.”

Kāds iespurdzās tieši aiz Donalda atzveltnes.

„Tad ko mums darīt ar tīrītāju?” jautāja kāda balss. „Pirms sūtām kādu viņai pakaļ, mums vajadzīga atļauja.”

„Viņa nevar būt tikusi pārāk tālu,” kāds cits piebilda.

Ierunājās sakaru inženieris, kurš sēdēja Donaldam otrā pusē. Vienu viņa ausi sedza austiņas, bet otra bija brīva, lai varētu sekot līdzi sarunai. Izcēlās viņa sviedros norasojusī piere. „Astoņpadsmit ziņo, ka viņas tērpam veiktas izmaiņas,” viņš teica. „Mēs nevaram noteikt, cik ilgi tas izturēs. Kungi, viņa joprojām var būt tur ārā!”

Viņa paziņojums sacēla čukstu vilni. Tie izklausījās kā smiltis, kas vējā sitas pret ķiveres sejsegu. Donalds skatījās ekrānā, nedzīvajā uzkalnā, kas redzams no elevatora 18. Tumšos viļņos vēlās putekļi. Viņš atcerējās, kāda bija sajūta tur ārā šajā ainavā, cik grūti bija paiet tādā tērpā, cik smagi nācās kāpt lēzenajā uzkalnā. Kas bija šī tīrītāja un kur viņa taisījās doties?

„Pēc iespējas ātrāk dabūjiet man šīs tīrītājas lietu!” viņš teica. Apkārtējie norima un pārstāja čukstus strīdēties. Donalda balss šķita pavēloša tās pieklusinājuma dēļ, tās personas dēļ, par kuru tie Donaldu uzskatīja. „Un es gribu visu, kas mums ir par septiņpadsmito.” Viņš palūkojās uz operatoru, kura piere bija saraukta raizēs vai aizdomās. „Lai atsvaidzinātu manu atmiņu,” viņš piebilda.

Erens uzlika roku uz Donalda krēsla atzveltnes. „Un kā ar protokoliem?” viņš jautāja. „Vai mums nevajadzētu izmantot kādu bezpilota lidmašīnu, lai nosūtītu kādu viņai pakaļ? Vai slēgt astoņpadsmito? Tur sāksies sacelšanās. Vēl nekad iepriekš tīrīšana nav izgāzusies.”

Donalds pakratīja galvu, kas bija sākusi noskaidroties. Viņš palūkojās uz savu roku un atcerējās, kā tur ārā reiz no tās novilcis cimdu. Viņam vajadzētu būt mirušam. Donalds prātoja, ko darītu Tūrmans, ko vecais pavēlētu. Bet viņš nebija Tūrmans. Reiz kāds Donaldam bija teicis, ka pie vadības grožiem vajadzētu būt tādiem cilvēkiem kā viņš. Un nu viņš bija.

„Pagaidām neko nedarīsim,” viņš ieklepojies teica. „Tālu viņa netiks.”

Pārējie viņā lūkojās, sejās jaucoties šokam un piekrišanai. Tad beidzot daži apstiprinoši pamāja. Tie pieņēma, ka viņš zina labāk. Donalds bija pamodināts, lai pārņemtu situāciju savās rokās. Saskaņā ar protokolu. Sistēmai varēja uzticēties, jo tā bija veidota tā, lai vienkārši darbotos. Katram bija jādara savs darbs un jāļauj citiem darīt savējais.

63

2345

Elevators 1

No viņa dzīvokļa līdz galvenajiem birojiem nebija tālu jāiet, un Donalds pieņēma, ka tā nav nejaušība. Tas atgādināja kādu reiz redzētu ģenerāldirektora kabinetu, kas bija savienots ar guļamistabu. Tas sākumā šķita iespaidīgi, tomēr saprotot, kādēļ tas tā ir, kļuva skumji.

Viņš ar pirkstu kauliņiem pieklauvēja pie atvērtajām durvīm, uz kurām bija rakstīts Psiholoģijas dienesta birojs. Agrāk Donalds šajos cilvēkos saskatīja psihiatrus, kas atrodas šeit, lai pārējie nesajuktu prātā. Nu viņš zināja, ka tie ir atbildīgi par vājprāta uzturēšanu. Uz durvīm bija vēl viens vārds. Operācijas. Vadītāju vadītāja vadītājs. Garlaicīgais darbs nonāca kabinetā gaiteņa otrā pusē. Donalds atsauca atmiņā, ka ikvienā no elevatoriem ir mērs, kurš spieda rokas un uzturēja pienācīgu fasādi, gluži tāpat kā agrākajā pasaulē to darīja prezidenti, kas nāca un gāja. Tikmēr patiesā vara piederēja vīriem, kas palika ēnā, tiem, kuru termiņiem nebija robežu. Tam nevajadzētu likties pārsteidzoši, ka šis elevators tiek pārvaldīts līdzīgi; tas bija vienīgais veids, kā šie cilvēki prata kaut ko kontrolēt.

Donalds stāvēja ar muguru pret savu bijušo kabinetu un pieklauvēja nedaudz skaļāk. Erens pacēla acis no datora ekrāna un smaga koncentrēšanās maska izkusa vieglā smaidā. „Ienāciet!” viņš pieceldamies teica. „Vai jums vajadzīgs galds?”

„Jā, bet neejiet prom!” Donalds uzmanīgi šķērsoja telpu, jo kājas joprojām nebija pamodušās, viņš ievēroja, ka viņa baltais kombinezons bija kā jauns, bet Erenam saburzījies kā jau cilvēkam, kuram aiz muguras krietna daļa no sešus mēnešus ilgas darba maiņas. Par spīti tam, Operāciju vadītājs šķita spēcīgs un mundrs. Bārda bija rūpīgi noskūta un sirmoja tikai vietām. Viņš palīdzēja Donaldam apsēsties mīkstajā krēslā pie rakstāmgalda.

„Joprojām gaidām pilnu ziņojumu par to tīrītāju,” Erens iesāka. „Astoņpadsmitā vadītājs brīdināja, ka tas būs pabiezs.”

„Iepriekšēja sodāmība?” Donalds iedomājās, ka personai, kas izsūtīta tīrīt, jābūt iepriekš sodītai.

„O, jā! Saka, ka viņa bijusi šerifs. Nezinu gan, vai tam var ticēt. Protams, viņa nebūtu pirmais likumsargs, kas grib iet ārā.”

„Tomēr tā ir pirmā reize, kad kādam izdevies iziet ārpus redzesloka,” Donalds noteica.

„Cik saprotu, tā ir gan.” Erens sakrustoja rokas uz krūtīm un atspiedās pret rakstāmgaldu. „Vistuvāk tam bija džentlmenis, kuru jūs apturējāt. Droši vien tādēļ protokolā teikts, lai pamodina jūs. Esmu dzirdējis, ka daži puiši jūs sauc par Ganu,” Erens iesmējās.

Izdzirdot šo iesauku, Donalds sarāvās. „Pastāstiet man par septiņpadsmito!” viņš aicināja, lai mainītu tēmu. „Kas strādāja, kad šis elevators tika slēgts?”

„Varam to noskaidrot.” Erens pamāja uz tastatūras pusi.

„Hmm, mani pirksti joprojām ir nedaudz stīvi!” Donalds teica. Viņš pastūma klaviatūru uz Erena pusi, bet viņš, mirkli vilcinādamies, atrāvās no rakstāmgalda. Tad Operāciju vadītājs noliecās pār klaviatūru un ar taustiņu kombinācijas palīdzību atvēra maiņu sarakstus. Donalds centās izsekot visam, ko Erens ekrānā dara. Te bija faili, pie kuriem viņš agrāk nespēja piekļūt, izvēlnes, kurās viņš neorientējās.

„Izskatās, ka tas bijis Kūpers. Man šķiet, ka beidzu savu maiņu, pirms viņš sāka savējo. Vārds šķiet pazīstams. Nosūtīšu kādu lejā, lai atnes jums arī viņa lietu.”

„Labi, labi.”

Erens pacēla uzacis. „Jūs lasījāt ziņojumus par septiņpadsmito savas pēdējās maiņas laikā, vai ne?”

Donaldam nebija ne jausmas, vai Tūrmans bijis nomodā pēc elevatora krišanas. Tikpat labi viņš būtu varējis strādāt laikā, kad tas notika. „Grūti visam izsekot,” Donalds bilda, turklāt tā bija tīra patiesība. „Cik gadi pagājuši?”

„Jums taisnība. Jūs bijāt dziļajā saldēšanā, vai ne?”

Donalds pieļāva, ka tā ir noticis. Erens bungoja ar pirkstu pa galda virsmu, un Donalda skatiens aizslīdēja līdz vīram, kurš sēdēja pie sava datora pāri gaitenim. Viņš atcerējās, kāda bija sajūta būt cilvēkam, kurš šķietami ir galvenais, un prātot, ko ārsti apspriež kabinetā viņam pretī. Nu Donalds pats bija viens no vīriem baltā.

„Jā, biju dziļajā saldēšanā,” viņš teica. Tie taču nebūtu pārvietojuši viņa ķermeni, vai ne? Erskins vai kāds cits varēja vienkārši samainīt ierakstus datubāzē. Varbūt tas bija viegli izdarāms. Ātrs triks. Divus uzskaites numurus samaina vietām, un viens cilvēks nu var dzīvot otra dzīvi. „Man patīk būt manas meitas tuvumā,” viņš paskaidroja.

„Jā, es jūs nevainoju.” Grumbas Erena pierē izlīdzinājās. „Man tur lejā ir sieva. Joprojām pieļauju kļūdu un katras maiņas sākumā eju viņu apraudzīt.” Viņš dziļi ievilka elpu, tad norādīja uz ekrānu. „Septiņpadsmito zaudējām pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Vajadzētu atrast precīzu datumu. Cēlonis joprojām nav skaidrs. Nebija nekādu nemiera pazīmju, kas varētu pie tā novest, tādēļ mums trūka laika, lai sagatavotos. Bija paredzēta tīrīšana, bet gaisa slūžas atvērās dienu pirms tās, neievērojot procedūru. Varētu būt, ka tas notika kļūdas vai neautorizētu personu iejaukšanās dēļ. Mēs vienkārši nezinām. Sensori ziņoja par gāzes noplūdi zemākajos līmeņos un nemieriem, kas pēc tam virzījās uz augšu. Devām komandu, kad viņi sāka skriet ārā pa gaisa slūžām. Tik tikko paspējām.”

Donalda atmiņā uzplaiksnīja elevators 12. Komplekss, kas piedzīvoja līdzīgu galu. Viņš gara acīm redzēja ļaudis, kas izskrēja uzkalna pakājē, baltas miglas mākoni, kā daži no viņiem pagriezās un lauzās atpakaļ iekšā. „Neviena izdzīvojušā?” viņš pajautāja.

„Daži palika. Pazaudējām radiosakarus un video signālu, bet turpinājām veikt pārbaudes zvanus, lai pārliecinātos, vai kāds nav palicis drošības telpā.”

Donalds pamāja. Viss pēc priekšrakstiem. Viņš atcerējās zvanus uz divpadsmito pēc tā krišanas. Atcerējās, kā neviens neatbildēja.

„Kāds gan esot pacēlis tajā dienā, kad elevators krita,” Erens piebilda. „Man šķiet, ka tas varēja būt tehniķis vai kāds ēna. Stenogrammu atšifrējumus neesmu lasījis jau veselu mūžību.” Viņš atvēra nākamo maiņas ziņojuma lappusi. „Izskatās, ka drīz pēc šī zvana piesardzības nolūkā esam nosūtījuši sagraušanas kodus. Tādēļ, ja arī tīrītāja līdz turienei tiks, viņa atradīs tikai lielu bedri.”

„Varbūt viņa turpinās iet,” Donalds ieminējās. „Kurš elevators atrodas otrā pusē? Sešpadsmitais?”

Erens pamāja.

„Jums vajadzētu viņiem piezvanīt.” Donalds mēģināja atsaukt atmiņā elevatoru izvietojumu. Tādas lietas viņam kā Tūrmanam būtu jāzina. „Un sazinieties ar elevatoriem abās septiņpadsmitā pusēs, ja nu mūsu tīrītāja izlemj mainīt virzienu.”

„Tiks izdarīts!”

Erens piecēlās, un Donalds atkal brīnījās par to, ka pret viņu izturējās tā, it kā viņš šeit būtu priekšnieks. Viņš jau sāka ticēt, ka tā patiešām ir. Gluži kā pēc ievēlēšanas Kongresā, kad visa šī milzīgā atbildība tika uzgrūsta viņam vienā mirklī.

Erens noliecās pār rakstāmgaldu un, uzsitis pa diviem funkciju taustiņiem uz tastatūras, izgāja no sava profila šajā datorā. Operāciju vadītājs aizsteidzās prom pa gaiteni, bet Donalds palika blenzdams uz lietotājvārda un paroles ailēm.

Pēkšņi viņš nemaz vairs nejutās kā priekšnieks.

64

2345

Elevators 1

Pretējās durvīs kāds vīrietis sēdēja aiz rakstāmgalda, kas reiz piederējis Donaldam. Viņš palūkojās uz šo vīrieti un redzēja, ka viņš skatās pretī. Bija laiks, kad pretējā virzienā pāri gaitenim lūkojās Donalds. Kamēr viņa bijušajā kabinetā šis vīrs, kuram bija mazāk matu un kurš bija smagnējāks par Donaldu, sēdēja un droši vien spēlēja pasjansu, Donaldam bija pašam sava mīkla, par ko palauzīt galvu.

Vecais Troja lietotājvārds nedarbojās. Viņš izmēģināja vecos ATM kodus, bet tie bija tikpat bezjēdzīgi. Donalds sēdēja un domāja, raizēdamies par iespēju pārsniegt atļauto nepareizo iespēju skaitu. Bija sajūta, ka viņa konts darbojies vēl tikai vakar. Tomēr kopš tā laika pagājusi gandrīz vesela mūžība. Aizritējušas daudzas maiņas. Turklāt kāds tās ir sagrozījis.

Sī doma noveda Donaldu atpakaļ pie Erskina, vecā brita, kurš palika pēdējais, lai koordinētu maiņas. Donalds viņam bija iepaticies. Bet kāda jēga no tā? Ko viņš būtu gribējis, lai Donalds dara?

Un mirkli Donalds apsvēra iespēju piecelties, iziet gaitenī, lai pateiktu, Es neesmu ne Tūrmans, ne Gans, ne Trojs. Mani sauc Donalds, un man te nemaz, nav jābūt.

Viņam vajadzētu atklāt patiesību. Vajadzētu to izkliegt, lai cik bezjēdzīgi tas liktos pārējiem. Es esmu Donalds! Viņš gribēja kliegt, gluži kā reiz to darīja vecais Hals. Tad viņi varētu piesiet viņa zābakus pie slimnīcas ratiņiem un iemidzināt brīnišķīgā nebūtībā. Viņi varētu izsūtīt viņu ārā, prom aiz pauguriem. Varētu aprakt viņu, tāpat kā apbedīja viņa sievu. Bet viņš kliegtu un kliegtu, līdz pats noticētu, ka ir tas, par ko pats sevi uzskatījis.

Tā vietā Donalds pamēģināja Erskina vārdu ar savu paroli. Vēl viens sarkans brīdinājums, ka ieeja nav izdevusies, bet vēlme atklāt visiem savu īsto vārdu nozuda tikpat ātri, kā tā bija parādījusies.

Donalds pētīja monitoru. Nešķita, ka nesekmīgie ieejas mēģinājumi tiek uzskaitīti, bet pēc cik ilga laika atgriezīsies Erens? Cik drīz Donaldam nāksies paskaidrot, ka neizdodas pievienoties sistēmai? Varbūt viņš varētu šķērsot gaiteni, pārtraukt elevatora vadītāja pasjansa spēli un palūgt atjaunot viņa paroli. Viņš varētu novelt vainu uz to, ka ir apdullis un tikko pamodies. Tiktāl šis aizbildinājums ir palīdzējis. Donalds prātoja, cik ilgi vēl varēs to izmantot.

Joka pēc viņš izmēģināja Tūrmana lietotājvārda un savas paroles 2156 kombināciju.

Pieteikšanās forma izdzisa, un tās vietā parādījās galvenā izvēlne. Sajūta, ka viņš šim darbam ir nepareizais cilvēks, pastiprinājās. Donalds palocīja kāju pirkstus. Lielie zābaki bija ērti. Uz ekrāna mirgoja pazīstams aploksnes simbols. Tūrmanam pienākušas ziņas.

Donalds noklikšķināja uz ikonas un virzījās līdz vecākajai neatvērtajai ziņai, un meklēja kādu skaidrojumu tam, kā viņš te nonācis, informāciju no Tūrmana iepriekšējās maiņas. Datumi bija gadsimtiem seni; bija šausmīgi vērot, kā tie aizritējuši. Ziņojumi par iedzīvotāju skaitu. Automātiskie ziņojumi. Atbildes, pārsūtītās vēstules. Viņš ieraudzīja ziņu no Erskina, bet tā bija tikai piezīme par to, ka viena no dziļajām saldēšanas kamerām zemākajos līmeņos ir pilna. Izskatījās, ka sakrājies pārāk daudz nekam nederīgu ķermeņu. Zemāk bija vēstule, kas atzīmēta kā svarīga. Sūtītājs bija Viktors, un tas piesaistīja Donalda uzmanību. Šai vēstulei bija jābūt rakstītai pirms Donalda otrās maiņas. Kad Donaldu pamodināja pēdējoreiz, Viktors jau bija miris. Viņš atvēra zinu.

Senais draugs, esmu pārliecināts, ka apšaubīsi to, ko esmu apņēmies darīt, ka saskatīsi manā rīcībā mūsu pakta pārkāpumu, tomēr es to drīzāk uzlūkoju kā laika līknes pārkārtojumu! Atklājušies jauni fakti, kas notikumus pavirza nedaudz uz priekšu. Vismaz manā uztverē. Tavs laiks vēl pienāks.

Pēdējās dienās esmu atklājis, kādēļ viens no mūsu kompleksiem pieredzējis vairāk nekā ierastos nemierus. Tur dzīvo sieviete, kura atceras, un viņa gan apgāž, gan apstiprina lietas, ko zinu par cilvēci. Vieta atbrīvojas, lai to atkal varētu piepildīt. Bailes izplatās, jo attīrīšana izraisa atkarību. To saprotot, daudzi no mūsu nodarījumiem vienam pret otru kļūst skaidrāki. Tas sniedz atbildi uz lielo jautājumu par to, kādēļ visapspiestākās sabiedrības izvirza vismazākās prasības. Nonākot līdz šai patiesībai, jūtu aizgājušo laiku vēlmi izveidot teoriju un prezentēt to telpās, kas pilnas ar speciālistiem. Tā vietā esmu devies uz pieputējušu istabu, lai iegūtu savā īpašumā šaujamieroci.

Lielu daļu sava mūža abi esam pavadījuši, plānodami, kā izglābt pasauli. Patiesībā pat vairākus mūžus. Nu, kad tas izdarīts, mani nomāc cits jautājums, baidos, ka nespēju uz to atbildēt, un mēs nekad nebijām gana drosmīgi vai pat pārdroši, lai to sev uzdotu. Tādēļ jautāju Tev tagad, dārgais draugs, vai šī pasaule vispār bija glābšanas vērta? Vai mēs bijām glābšanas vērti?

Mūsu pasākums tika īstenots, šo ārkārtīgi nozīmīgo pieņēmumu uztverot kā pašu par sevi saprotamu. Tagad es sev to jautāju pirmo reizi dzīvē. Lai gan pasaules attīrīšanu uzskatu par mūsu lielāko sasniegumu, cilvēces glābšana varētu būt mūsu smagākā kļūda. Pasaulei varētu klāties labāk bez mums. Man trūkst spēka izlemt. To atstāju Tavā ziņā. Mans draugs, pēdējā maiņa paliek Tavā ziņā, jo es savu pēdējo esmu nostrādājis. Neapskaužu Tavu izvēli, ko Tev nāksies veikt. Pakts, ko tik sen noslēdzām, tagad neliek manai sirdsapziņai mieru kā vēl nekad. Zinu, ka tas, ko grasos darīt... tas ir vieglākais ceļš.

Vincents Veins Dimarko

Donalds vēlreiz pārlasīja pēdējo rindkopu. Tā bija pirmsnāves vēstule. Tūrmans bija zinājis. Viņš bija zinājis visu šo laiku, kamēr Donalds savas pēdējās maiņas laikā cīnījās ar domām par Viktora likteni. Viņa rīcībā bijusi šī vēstule, un viņš nebija to atklājis. Un Donalds bija gandrīz pārliecināts, ka Viktors noslepkavots. Ja vien vēstule nebija viltota. Tomēr nē, viņš atbrīvojās no šādas iedomas. Tāda paranoja var viņu aizvest neceļos, kam nebūs ne gala, ne malas. Bija jāpieturas pie kaut kā.

Ar smagu sirdi Donalds atgriezās pie ziņojumu saraksta un, meklēdams vēl kādu pavedienu, turpināja to izskatīt. Gandrīz pašā saraksta galā bija ziņa ar tēmu Steidzami — Pakts. Donalds to atvēra. Teksts bija īss. Tajā bija vienkārši rakstīts:

Pamodini mani, kad šo saņemsi!

Anna (Glabāt. 20391102)

Ieraudzījis viņas vārdu, Donalds ātri samirkšķināja. Viņš palūkojās uz elevatora vadītāju otrpus gaitenim un izdzirdēja, ka tuvojas soļi. Rokas klāja zosāda. Viņš tās saberzēja, izberza acis un izlasīja ziņu otrreiz.

To bija parakstījusi Anna. Pagāja kāds brīdis, līdz Donalds saprata, ka tā nav domāta viņam. Tā bija meitas zīmīte tēvam. Savādi, ka nekur neparādījās nosūtīšanas datums, tomēr vēstule atradās gandrīz pašā saraksta augšgalā. Varbūt tā nosūtīta pirms viņu pēdējās kopīgās maiņas? Varbūt viņi abi nesen bijuši nomodā. Donalds pētīja numuru pie paraksta. 20391102. Izskatījās pēc datuma. Sena datuma. Kādēļ tas jāglabā vai jāatceras? Kaut kas tikai viņiem abiem saprotams. Un kā ar nosaukumā pieminēto Paktu? Tā elevatoros sauca turienes konstitūcijas. Kas tur steidzams?

Domu gājienu pārrāva soļi gaitenī. Durvīs parādījās Erens un pēc mirkļa jau bija ienācis kabinetā. Viņš apgāja ap rakstāmgaldu un nolika pie klaviatūras divas mapes, tad paskatījās uz monitoru, kur Donalds ar peli neveikli pūlējās paslēpt ziņojumu rīkjoslā. ,,K-kā gāja?” Donalds jautāja. „Vai izdevās sazināties ar visiem?”

„Jā.” Erens nošņaukājās un pakasīja bārdu. „Sešpadsmitā vadītājs to uztvēra ļoti saasināti. Viņš šajā amatā bijis jau ilgi. Man šķiet, ka pat pārāk ilgi. Viņš ieminējās, ka varētu slēgt savu kafetēriju vai uz laiku izslēgt sienas ekrānu drošības apsvērumu dēļ.”

„Bet viņš taču to nedarīs.”

„Nē, pateicu viņam, ka tikai galējā situācijā. Nav nekādas vajadzības izraisīt paniku. Mēs tikai gribējām viņus pabrīdināt.”

„Labi, labi.” Donaldam patika, ka domā kāds cits. Tas mazināja spiedienu uz viņu. „Vai jums vajadzīgs galds?” viņš demonstratīvi izgāja no sistēmas.

„Nē, patiesībā, ja jums nav iebildumu, atstāšu jūs par galveno,” Erens palūkojās uz pulksteni ekrāna stūrī. „Es varu atnākt uz pēcpusdienas maiņu. Starp citu, kā jūs jūtaties? Vai ir bijuši drebuļi?”

Donalds pašūpoja galvu. „Nē, viss kārtībā. Ar katru reizi kļūst arvien vieglāk.”

Erens iesmējās. „Jā. Esmu redzējis, cik maiņas jau esat nostrādājis. Un pirms kāda laika dubulto. Nepavisam neapskaužu jūs, draugs! Tomēr šķiet, ka turaties braši.”

Donalds noklepojās. „Jā,” viņš noteica. Tad paņēma augšējo no abām mapēm un izlasīja nosaukumu. „Vai tas ir viss, kas zināms par septiņpadsmito?”

„Tieši tā. Biezajā ir par jūsu tīrītāju.” Erens uzsita pa otru mapi. „Varbūt vēlēsieties šodien aprunāties ar astoņpadsmitā elevatora vadītāju? Viņš ir diezgan satriekts, uzņemas visu vainu. Viņa vārds ir Bernards. Viņa zemākajos līmeņos jau sākuši kurnēt par neveikto tīrīšanu, tādēļ viņš pieņem, ka ir iespējama sacelšanās. Esmu drošs, ka viņš gribētu ar jums parunāt.”

„Jā, protams.”

„Ak jā, viņam šobrīd nav oficiāla sekotāja! Pēdējais nebija piemērots, un līdz šim viņš aizvietotāja izvēli atlicis. Ceru, ka jums nav iebildumu, bet teicu viņam, lai pasteidzas ar to. Katram gadījumam.” „Nē, nē. Viss kārtībā!” Donalds novicināja roku. „Neesmu šeit, lai maisītos jums pa kājām.” Donalds nepateica, ka viņam īstenībā nav ne mazākās nojausmas, kādēļ viņš ir šeit.

Erens pasmaidīja un apstiprinoši pamāja. „Lieliski! Ja jums kaut ko ievajagas, pasauciet mani! Kolēģi pretējās durvīs sauc par Geiblu. Pirms tam viņam bija postenis šeit, tomēr viņš nespēja to panest. Kad viņam lika izvēlēties, viņš piekrita aizmirst, nevis nonākt dziļās saldēšanas kamerā. Labs cilvēks. Komandas spēlētājs. Viņš strādās vēl pāris mēnešus un var palīdzēt, ja jums kaut kas nepieciešams.”

Donalds pētīja cilvēku pāri gaitenim. Viņš atcerējās tukšuma izjūtu, kas radās, strādājot pie tā galda, melno caurumu, ko šis darbs viņā izgreba. Tas, kā Donalds tur nonāca, šķita neparasti, jo pēdējā mirklī viņš samainījās vietām ar savu draugu Miku. Par to, kā izvēlēti pārējie, viņš nekad nebija iedomājies. Redzot, ka šādam postenim kāds pieteicies labprātīgi, viņu pārņēma skumjas.

Erens sniedza viņam roku. Donalds mirkli to uzlūkoja, tad atbildēja rokasspiedienam.

„Man tiešām žēl, ka mums nācās jūs šādi modināt,” Erens teica, paspiezdams Donalda plaukstu, „bet man jāatzīst, ka jūsu klātbūtne mani ļoti iepriecina.”

65

2312 pirma diena

Elevators 17

Kaste pie sienas nerimās. Tēvs bija saucis to par radio. Skaņas, ko tā izdeva, atgādināja cilvēku, kurš šņāc un spļaudās. Pat tērauda režģis, kas to ieskāva, izskatījās pēc mutes ar savilktām lūpām, kurā zobu vietā rindojas dzelzs stieņi.

Džimijs gribēja radio apklusināt, bet baidījās tam pieskarties vai kaut ko regulēt. Viņš gaidīja, kad izdzirdēs tēvu, kurš bija atstājis viņu savādā istabā, starp elevatora līmeņiem apslēptā patvērumā.

Cik vēl šādu vietu bija? Caur pavērtām durvīm viņš ielūkojās otrā istabā, ko tētis bija parādījis, tajā, kas ar savu plīti, galdu un krēsliem izskatījās pēc maza dzīvoklīša. Vai viņi visi paliks šeit pa nakti, kad vecāki atgriezīsies? Kad tas vājprāts kāpnēs beigsies un viņš atkal varēs satikt savus draugus? Džimijs cerēja, ka tas būs drīz.

Viņš dusmīgi paskatījās uz melno kasti, kas turpināja šņākt, un viegli uzsita sev pa krūtīm un sataustīja tur atslēgu. No kritiena sūrstēja ribas, un Džimijs juta mezglu, kās'veidojās uz stilba tajā vietā, kur viņš bija uzkritis kādam virsū. Paceļot roku, sāpēja plecs. Džimijs atgriezās pie monitora, lai atkal uzmeklētu māti, bet ekrānā viņas vairs nebija. Mežonīgais pūlis viļņojās un rāvās uz priekšu. Kāpnes līgojās no slodzes, kādai nebija paredzētas.

Džimijs pasniedzās pēc kastes ar pogām, ko bija izmantojis tēvs. Viņš pagrieza vienu slēdzi, un skats izmainījās. Tajā bija redzams tukšs gaitenis. Ekrāna kreisajā apakšējā stūrī blāvoja skaitlis 33. Džimijs pagrieza slēdzi vēlreiz un ieraudzīja citu gaiteni. Uz grīdas mētājās virkne apģērba gabalu, it kā tie kādam būtu izkrituši no caura veļas maisa. Nekas nekustējās.

Džimijs pamēģināja citu slēdzi, un numurs apakšā pārvērtās par 32. Viņš devās augšā pa līmeņiem. Viņš grieza pirmo slēdzi, līdz atkal atrada kāpnes. Ekrāna apakšā kaut kas nozibsnīja un pazuda.

Pāri margām ar pastieptām rokām un nedzirdamās šausmās pavērtām mutēm liecās cilvēki. Skaņas nebija, bet Džimijs labi atcerējās dzirdētos krītošās sievietes kliedzienus. Viņš mierināja sevi, ka tas notika pārāk augstu, lai tā būtu viņa māte. Tētis viņu atradīs un atvedīs atpakaļ. Viņa tētim bija šaujamais.

Džimijs grozīja slēdžus un mēģināja atrast savus vecākus, bet izskatījās, ka visi leņķi nav pārredzami. Turklāt viņš nevarēja izdomāt, kā likt logiem pavairoties. Džimijam darbs ar datoru veicās diezgan labi, kādu dienu viņš strādās IT tāpat kā viņa tēvs, tomēr mazā kastīte bija tikpat neizprotama kā Dziļumi. Viņš pagrieza slēdzi atpakaļ, kamēr nonāca līdz skaitlim 34, un atrada galveno gaiteni. Garā gaiteņa galā vīdēja spīdīgas tērauda durvis. Priekšplānā, rokas atmetis, gulēja Jani. Viņš nebija pakustējies, tātad miris. Vīri, kas stāvēja ap viņu, bija prom, un gaiteņa galā pie durvīm bija jauns līķis. Tā kombinezona krāsa pārliecināja Džimiju, ka tas nav viņa tēvs. Viņš droši vien bija pa ceļam šo vīru nošāvis. Džimijs vēlējās, kaut nebūtu pamests viens pats.

Gaismas virs galvas turpināja mirgot dusmīgas un sarkanas, un attēls ekrānā nepakustējās. Džimijs kļuva nemierīgs un sāka riņķot pa telpu. Viņš piegāja pie nelielā koka rakstāmgalda pie pretējās sienas un izšķirstīja biezo grāmatu. Tā bija vesela papīra bagātība, šis papīrs bija nevainojami sagriezts un nedabiski gluds. Gan galds, gan krēsls bija izgatavots no īsta koka, nevis nokrāsots, lai izskatītos pēc koka. Viņš to varēja noteikt, paskrāpējot materiālu ar nagu.

Džimijs aizvēra grāmatu un izpētīja tās vāku. Uz tā spīdīgiem burtiem bija rakstīts Kārtība. Viņš atkal to atvēra un saprata, ka aiz-šķīris lappuses, līdz kurām kāds bija izlasījis. Radio šņākoņa joprojām nerimās. Džimijs pagriezās un ielūkojās datora ekrānā, bet gaitenī nekas nenotika. Troksnis sāka krist uz nerviem. Viņš iedomājās, ka varētu noregulēt skaļumu, bet baidījās, ka varētu netīšām to izslēgt. Ja viņš kaut ko sabojās, tētis nevarēs ar viņu sazināties.

Džimijs vēl nedaudz pastaigāja apkārt. Vienā telpas stūrī no grīdas līdz griestiem stiepās plaukts, pilns ar metāla kārbām. Vilkdams vienu ārā, Džimijs juta, cik tā ir smaga. Viņš brīdi paspēlējās ar aizdari, līdz saprata, kā to var atvērt. Vākam atveroties, atskanēja tāda kā klusa nopūta, un izrādījās, ka iekšā glabājas grāmata. Vērodams visus šos konteinerus plauktā, Džimijs aptvēra, kāds naudas lērums te noglabāts. Pieņēmis, ka tā būs pilna ar garlaicīgiem vārdiem gluži kā grāmata uz galda, viņš ielika to atpakaļ.

Atgriezies pie otra rakstāmgalda, Džimijs izpētīja zem tā nolikto datoru un ievēroja, ka tas nav ieslēgts. Nedega neviena gaismiņa. Viņš izsekoja vadam, kas stiepās no melnās kastes ar slēdžiem, un atrada vēl citu vadu, kas savienoja monitoru ar datoru. Ierīci, kas veidoja logus un ļāva redzēt tālumā un ap stūriem, vadīja kaut kas cits. Datora ieslēgšanas poga nereaģēja. Tur bija atslēgas caurums. Džimijs noliecās, lai izpētītu savienojumus datora mugurpusē, lai pārliecinātos, ka visi vadi iesprausti pareizās vietās, kad pēkšņi iečerkstējās radio.

„Vajag, lai jūs atsaucaties! Hallo!”

Džimijs atsita galvu pret galda apakšu. Viņš pieskrēja pie radio, kas atkal tikai šņāca. Paķēris ierīci elastīgā vada galā, to, ko tētis bija nosaucis par mikrofonu, viņš nospieda pogu.

„Tēt? Tēt, tas esi tu?”

Viņš atlaida pogu un palūkojās uz griestiem. Džimijs ausījās, vai neizdzirdēs soļus, un gaidīja, kad pārstās mirgot gaismas. Monitorā rēgojās kluss gaitenis. Varbūt viņam iet gaidīt pie durvīm?

Radio iečerkstējās balss: „Serif? Kas runā?”

Džimijs nospieda pogu. „Te Džimijs! Džimijs Pārkers! Kas...” Poga izslīdēja viņam no pirkstiem, atsākās šņākoņa. Plaukstas bija nosvīdušas. Džimijs tās noslaucīja kombinezonā un kārtīgi satvēra ierīci. „Kas runā?” viņš jautāja.

„Rasa puika?” Klusums. „Puis’, kur tu esi?”

Džimijs negribēja teikt. Radio turpināja šņākt.

„Džimij, te šerifa vietnieks Hainss!” teica balss. „Ļauj man parunāt ar tavu tēvu!”

Džimijs sāka spiest pogu, lai pateiktu, ka viņa tēva šeit nav, bet iejaucās vēl viena balss. To viņš pazina uzreiz.

„Mič, te Rass!”

Tētis! Fonā jaucās liels troksnis, cilvēki kliedza. Džimijs sagrāba ierīci abās plaukstās. „Tēt! Lūdzu, nāc atpakaļ!”

Radio noparkšķēja viņa tēva balss. „Klusu, Džeims! Mič, man vajag, lai tu...” Kaut kas pazuda fona troksnī, „...un apturētu satiksmi! Cilvēki te augšā tiek nospiesti!”

„Sapratu!”

Viņa tēvs runāja ar šerifa vietnieku. Vietnieks uzvedās tā, it kā Džimija tēvs būtu viņa priekšnieks.

„Augšā ir noplūde,” tēvs teica, „tāpēc es nezinu, cik laika tev palicis, bet droši vien tu būsi šerifs līdz pašām beigām.”

„Sapratu,” Mičs atkal teica. Radio dēļ izklausījās, ka viņa balss dreb.

„Dēls...” tagad jau viņa tēvs kliedza, pūlējās, lai viņu varētu sadzirdēt caur atbaidošu saucienu un kliedzienu jūkli. „Es aiziešu pēc mammas, labi? Tikai paliec uz vietas, Džeims! Nekusties!”

Džimijs pagriezās pret monitoru. „Labi,” viņš teica. Tad trīcošām rokām uzāķēja mikrofonu tam paredzētajā vietā un atgriezās pie melnās kastītes ar pogām. Viņš jutās bezpalīdzīgs un viens. Viņam vajadzētu būt tur ārā, palīdzēt. Džimijs prātoja, kad viņa vecāki atgriezīsies, kad viņš atkal satiks savus draugus. Cerams, ka drīz.

66

2312 pirma diena

Elevators 17

Stundas ritēja, un Džimijs vēlējās būt jebkur, tikai ne šajā šaurajā istabā. Caur tumšo eju viņš aizlavījās līdz kāpnēm un palūkojās uz režģi, un ieklausījās. Ik pa laikam atskanēja savāda dūkoņa, un viņš nespēja noteikt, kas to rada. Gaiteņa galā radio šņākoņa bija tik tikko dzirdama. Viņš negribēja aiziet pārāk tālu no radio, bet uztraucās, ka tētim vajadzēs viņa palīdzību arī pie durvīm. Džimijs gribēja būt divās vietās vienlaicīgi.

Viņš atgriezās istabā ar rakstāmgaldiem. Džimijs palūkojās uz garo šaujamieroci, kas bija atstutēts pret sienu, tas bija tāds pats kā šaujamais, ar kuru tēvs nogalināja Jani. Džimijam bija bail tam pieskarties. Viņš vēlējās, kaut tēvs nebūtu aizgājis. Tā bija Džimija vaina, ka viņi ar mammu pašķīrās. Viņiem vajadzēja noiet lejā kopā. Tad viņš atcerējās cilvēku gūzmu kāpnēs. Ja vien viņš būtu skrējis ātrāk, viņi nebūtu aizķērušies burzmā. Tad Džimijs aptvēra, ka vienīgais iemesls, kādēļ māte vispār bija tur, ir tas, ka nāca pakaļ viņam. Ja nebūtu viņa, vecāki tagad būtu lejā, šajā istabā, abi kopā un drošībā.

„Džeims...”

Džimijs apsviedās riņķī. Tēva balss bija istabā kopā ar viņu. Pagāja kāds mirklis, līdz viņš saprata, ka pazudusi radio šņākoņa.

„Dēls, vai tu tur esi?”

Viņš metās pie radio un paķēra mikrofonu vada galā. Šķita, ka tēva balsi viņš pēdējoreiz dzirdējis pirms neskaitāmām stundām. Pārāk sen. Nospiežot pogu, Džimijs ar acs kaktiņu samanīja kustību. Monitorā kāds kustējās.

„Tēt?” viņš pastiepa vadu pāri nelielajai telpai un ieskatījās ciešāk. Gaiteņa galā pie tērauda durvīm stāvēja viņa tēvs. Priekšplānā joprojām nekustīgi gulēja Jani. Otrs līķis bija pazudis. Tēvs stāvēja ar muguru pret kameru un turēja rokā pārnēsājamo rāciju. „Es jau

nāku!” Džimijs iesaucās. Viņš nometa mikrofonu un metās uz gaiteni un kāpnēm.

„Dēls! Nē.”

Tēva kliedzienu aprāva vaids. Zābakiem nočīkstot uz grīdas, Džimijs metās uz otru pusi. Viņš saķēra galda malu, lai noturētu līdzsvaru. Ekrānā bija parādījies vēl viens cilvēks, bet viņa tēvs bija saliecies sāpēs. Šis svešinieks turēja rokā garo pistoli, viņš pieliecās, lai no grīdas paceltu kaut ko, un pielika to pie mutes. Tā bija rācija, ko tēvs paņēma līdzi no istabas.

„Vai Rasa puika?”

Džimijs blenza uz cilvēku ekrānā. „Jā,” viņš teica ekrānam. „Nedariet pāri manam tētim!”

Gaisā virmoja šņākoņa. Gaismas virs galvas sarkani pulsēja.

Džimijs sevi nolamāja. Tie viņu nedzird! Viņš atgrūdās no galda un paķēra mikrofonu, kas karājās vadā. „Lūdzu, nedariet viņam pāri!” viņš teica, nospiedis pogu.

Vīrietis pagriezās un lūkojās tieši kamerā. Tas bija viens no apsargiem. Gaitenī aiz stūra bija manāma kustība, tie bija citi cilvēki ārpus redzesloka.

„Džeimss, ja?”

Džimijs pamāja. Viņš vēroja, kā tētis saņemas un pieceļas. Viņš žestikulēja kādam ārpus ekrāna, vēcināja plaukstu, it kā rādītu, lai kāds nomierinātos.

„Kāds ir jaunais kods?” jautāja vīrs ar rāciju.

Džimijs negribēja viņam teikt. Tomēr viņš gribēja, lai tēvs ir šeit iekšā. Viņš nezināja, ko darīt.

„Kodu!” vīrietis pieprasīja. Viņš notēmēja ieroci pret Džimija tēvu. Džimijs vēroja, kā tēvs kaut ko saka un ar žestiem aicina iedot viņam rāciju. Sargs brīdi vilcinājās, tad sniedza to viņam. Tēvs pacēla rāciju pie mutes.

„Viņi tevi nogalinās,” tēvs teica tik mierīgi, it kā stāstītu Džimijam, kā sasiet zābakus. Vīrs ar ieroci pavicināja roku, un kāds ieskrēja kadrā, lai uzbruktu Džimija tēvam. „Viņi tāpat mūs nogalinās!” tēvs kliedza, cīkstēdamies, lai noturētu rāciju. „Un tevi nošaus, kolīdz atvērsi durvis!”

Džimijs iekliedzās, viens no vīriem iesita viņa tēvam. Tētis cīnījās pretī, bet tie sita viņam vēlreiz. Tad vīrietis ar ieroci pamāja, lai otrs vīrs atkāpjas. Telpu pildīja šņākoņa, tāpēc Džimijs nedzirdēja šāvienu, bet viņš redzēja liesmu zibšņus, kas uzplaiksnīja no stobra, redzēja, kā tēvs noraustījās, kad viņam trāpīja, redzēja, kā viņš nokrita uz grīdas un kļuva tikpat stings kā Jani.

Džimijs nometa mikrofonu un saķēra monitora malas. Viņš kliedza uz šo nežēlīgo logu, uz pasauli, kamēr sargi sudrabotajos kombinezonos pārmeklēja vīrieti, kas vēl tikko bija viņa tēvs. Un tad aiz stūra parādījās vēl citi vīri. Viņi aiz sevis vilka Džimija mammu, kas spārdījās un nedzirdami kliedza.

67

2312 pirma nedela

Elevators 17

Nē, nē, nē, nē!”

Ausīs rēca šņākoņa un dunēja pulss. Divi vīri bija sagrābuši un ar rāvieniem vilka uz priekšu Džimija māti, kura pretojās un centās izlocīties no viņu tvēriena. Viņa spārdījās un mētāja kājas. Zem viņas kluss kā akmens gulēja Džimija tēvs.

„Atver šīs nolāpītās durvis!” kliedza vīrietis ar rāciju. Radio pie sienas dārdēja. Džimijs to ienīda. Viņš pieskrēja pie tā, sniedzās pēc mikrofona, kas šūpojās vadā, bet pārdomāja, tā vietā viņš paņēma vienu rāciju no tām, kas rindojās uz statīva. Pie kādas pogas bija rakstīts Ieslēgt. Viņš to grozīja, līdz rācija sāka šņākt, tad pagriezās pret ekrānu un pielika mazo rāciju sev pie mutes.

„Nevajag!” Džimijs teica un aptvēra, ka raud. Uz kombinezona pilēja asaras. „Es nāku!”

Bija grūti atrauties no skata uz māti. Skriedams pa tumšo gaiteni, Džimijs joprojām redzēja, kā viņa spārdījās un kliedza, kā viņas zābaki svaidījās gaisā. Viņš dzirdēja mātes kliedzienus fonā, kad vīrietis atkal pavēlēja: „Nosauc man kodu!”

Džimijs sakoda rācijas roktura saiti zobos un metās augšā pa trepēm, nelikdamies ne zinis par sāpēm plecā un celī. Viņš atrada režģa atvēršanas sviru un, to parāvis, ar skaļu klaudzienu nometa malā grīdas seguma posmu. Vispirms viņš uz grīdas malas uzmeta rāciju, tad uz ceļiem izrāpās no cauruma. Gaismas virs galvas liesmoja. Viņam krūtīs bija dedzinoša sajūta. Viņa tēvs bija miris tāpat kā Jani.

„Nāku, nāku!” viņš sauca rācijā.

Vīrietis kaut ko bļāva pretī. Viss, ko Džimijs dzirdēja, bija viņa mātes kliedzieni un paša sirdspukstu atbalss galvā. Viņš skrēja zem pulsējošām gaismām un starp tumšajām iekārtām. Bija atsējušās viena zābaka auklas. Skrienot tās svaidījās uz visām pusēm, un

Džimijs domāja par savas mātes kājām, kas ari tāpat vicinājās gaisā un cīnījās.

Džimijs ieskrēja durvīs. Viņš dzirdēja slāpētos kliedzienus otrā pusē. Tie skanēja ari rācijā. Džimijs uzsita ar plaukstu pa durvīm un sauca rācijā: „Esmu klāt, esmu klāt!”

„Kodu!” rēca vīrietis.

Džimijs piegāja pie vadības paneļa. Viņa rokas drebēja, skatiens aizmiglojās. Viņš iztēlojās māti tur, otrā pusē, redzēja pret viņu vērsto šauteni. Viņš juta, kā pāris metru attālumā aiz tērauda durvīm guļ viņa tēvs. Pār vaigiem plūda asaras. Viņš ievadīja pirmos divus ciparus, līmeņa numuru, kurā viņš dzīvoja, un saminstinājās. Tas nebija pareizi. Bija divpadsmit un astoņpadsmit, nevis astoņpadsmit un divpadsmit. Vai tomēr otrādāk? Viņš ievadīja abus atlikušos ciparus, un panelis iemirgojās sarkans. Durvis neatvērās.

„Ko tu izdarīji?” svešinieks rācijā kliedza. „Vienkārši pasaki man kodu!”

Džimijs gandrīz izlaida rāciju no pirkstiem, tad pielika to pie lūpām. „Lūdzu nedariet viņai pāri!” viņš teica.

Rācija vaimanāja. „Ja tu nedarīsi, kā lieku, viņa mirs! Vai tu mani saproti?”

Vīrietis izklausījās pārbijies. Varbūt viņš bija tikpat pārbijies kā Džimijs. Viņš pamāja un pastiepa roku uz paneļa pusi. Pirmos divus ciparus viņš ievadīja pareizi, bet tad apstājās un iedomājās par to, ko bija teicis tēvs. Tie viņu nogalinās. Ja viņš šos vīrus ielaidīs iekšā, tie nogalinās gan viņu, gan viņa māti. Bet tā bija viņa mamma.

Ciparu panelis nepacietīgi mirgoja. Svešinieks otrā pusē kliedza, lai viņš pasteidzas, bļāva kaut ko par trim nepareiziem mēģinājumiem un to, ka jāgaida vēl viena diena. Bailēs sastindzis, Džimijs nedarīja neko. Panelis nomirgoja sarkanā krāsā un aprima.

Durvju otrā pusē atskanēja blīkšķis, kāds bija izšāvis. Džimijs saspieda plaukstās rāciju un kliedza. Kad viņš to atlaida, otrā pusē skanēja mammas griezīgie kliedzieni.

„Nākamais šāviens nebūs brīdinājums!” vīrs rācijā teica. „Tagad nepieskaries tam panelim! Neaiztiec to! Vienkārši pasaki man kodu! Ātrāk, puika!”

Džimijs raustījās elsās un mēģināja izdot skaņas, pateikt šim vīram ciparus pareizā secībā, bet skaņas nenāca ārā. Piespiedis pieri pie sienas, viņš dzirdēja, kā māte otrā pusē cīnās un pūlas izrauties.

„Kodu,” svešinieks teica jau mierīgāk.

Džimijs izdzirdēja, ka kāds nostenas. Tad kāds nolamājās: „Kuce!” Džimija māte kliedza, lai Džimijs to nedara, kāds atsitās pret sienu, tā bija viņa mamma tikai dažu centimetru attālumā. Tad atskanēja apslāpēti pīkstieni, kad kāds ievadīja ciparus, un dusmīga paneļa dūkšana, jo arī trešais mēģinājums izrādījās neveiksmīgs.

Kliedzieni atkārtojās. Tad šāviena dārds, vēl skaļāks un niknāks, jo viņa galva bija piespiesta pie durvīm. Džimijs vaimanāja un sita dūres pret auksto tēraudu. Vīrieši bļāva uz viņu caur rāciju. Kliedzieni spiedās cauri smagajām tērauda durvīm, bet tie vairs nebija viņa mammas kliedzieni.

Džimijs noslīdēja uz grīdas, piespieda rāciju pie vēdera un, niknajām lamām plūstot caur tērauda durvīm, sarāvās čokurā. Ķermenis raustījās elsās, raupjā tērauda grīdas režģis spiedās viņam vaigā. Un, kamēr plosījās vardarbība, gaismas virs galvas turpināja mirgot. Tās mirgoja vienmērīgi. Tās nemaz neatgādināja pulsu.

68

2345

Elevators 1

Atgriezies savā istabā, Donalds ieraudzīja uz gultas noliktu plastmasas maisiņu. Viņš aizvēra durvis, lai apslāpētu garāmgājēju un biroja sarunu radīto kakofoniju, un meklēja veidu, kā tās aizslēgt, bet slēdzeni neatrada. Te nu bija vientulīga guļamistaba darba vietu ielenkumā, vieta vīriem, kuri vienmēr ir dienestā, kuri paliek nomodā, cik ilgi vien nepieciešams.

Donalds iztēlojās, ka šeit palika Tūrmans, kad viņu izsauca ārkārtas gadījumos. Tad atcerējās vārdu uz saviem zābakiem un saprata, ka viņam nekas nav jāiztēlojas; tas jau tagad notiek.

Viņš redzēja, ka ratiņkrēsls ir aizstumts un uz naktsgaldiņa nolikta ūdens glāze. Donalds nometa uz gultas Erena dotās mapes, apsēdās tām blakus un paņēma noslēpumaino plastmasas maisiņu.

Uz tā ar lieliem burtiem, kas uzkrāsoti ar trafareta palīdzību, bija rakstīts Maiņa. Caurspīdīgais plastikāts bija pamatīgi saburzīts, iekšā vīdēja daži priekšmeti kā nenosakāmi apveidi. Donalds pavilka sānis plastmasas aizdari un atvēra maisiņu. Kad viņš maisiņu bija pagriezis otrādi, no tā, metāliski grabot, izbira ārā daži karavīru žetoni, un aiz tiem kā izbiedēta čūska izvijās metāla ķēdīte. Donalds izpētīja žetonus un izlasīja, ka tie pieder Tūrmanam. Plānas un apdauzītas metāla plāksnītes bez gumijas maliņām, viņš atcerējās, ka māsas žetoniem bija šāda maliņas, likās, ka šie žetoni ir antikvāras vērtības. Un īstenībā tā jau arī bija.

Žetoniem sekoja neliels kabatas nazītis. Rokturis izskatījās veidots no ziloņkaula, bet droši vien bija atdarinājums. Donalds atvāza asmeni un pārbaudīja to. Abas puses vienlīdz neasas. Kaut kad nolūzis gals, varbūt tas ticis izmantots, lai kaut ko atvērtu. Izskatījās pēc piemiņas lietas, kas vairs nav izmantojama griešanai.

Pēdējais priekšmets maisiņā bija monēta — divdesmit pieci centi. Jūtot pirkstos kaut ko reiz tik pierastu, Donaldam kļuva grūti elpot. Viņš domāja par veselu civilizāciju, kas tagad izmirusi. Šķita neiespējami, ka zudis tik daudz kas, bet tad viņš atminējās Romas un maiju monētas muzejos. Viņš grozīja šo monētu pirkstos un prātoja, ka vienīgā lieta, kas ir neparasta tajā, ka viņš tur rokās šo nieciņu no pelnos sabirzušās pasaules, ir tas, ka viņš ir šeit, lai aptvertu milzīgo zaudējumu. Vajadzēja mirt cilvēkiem un turpināties kultūrām. Tagad viss bija otrādāk.

Grozot monētu, Donalda uzmanību piesaistīja kāda lieta. Abās pusēs bija prezidenta profils. Viņš iesmējās un papētīja to tuvāk, prātodams, vai tā bijusi paredzēta trikiem, tomēr monēta šķita tik autentiska. Vienā pusē, vietā, kur nospiedums nebija precīzs, vīdēja viegls izliekums. Kļūda? Varbūt Tūrmanam to uzdāvinājis kāds draugs no valsts kases?

Donalds nolika priekšmetus uz naktsgaldiņa un atcerējās Annas ziņu tēvam. Viņš bija pārsteigts, ka maisiņā neatrada neko, kas saistīts ar datumu, kas jāatceras. Vēstule bija atzīmēta kā svarīga, un tajā bija pieminēta glabāšana un datums. Donalds salocīja maisiņu ar uzrakstu Maiņa un palika to zem ūdens glāzes. Ārā šurpu turpu pa gaiteni steidzās cilvēki. Viss elevators bija panikā. Donalds pieņēma, ja šeit būtu īstais Tūrmans, viņš arī skraidītu augšā un lejā, izkliegtu pavēles, slēgtu elevatorus, pavēlētu atņemt dzīvības.

Donaldam iekņudējās rīkle, un viņš noklepojās elkoņa locītavā. Kāds bija viņu šeit ielicis. Erskins vai Viktors vēl pēc aiziešanas tajā saulē, vai varbūt kāds hakeris ar daudz nelāgākiem nodomiem. Viņam nebija neviena pavediena.

Pacēlis abas mapes, Donalds domāja par paniku, ko cilvēks izraisījis, iziedams ārpus redzesloka. Viņš prātoja par vardarbību, kas brieda vēl viena elevatora dziļumos. Donaldam šķita, ka šīs nav viņa mīklas, kas jāatmin. Tā vietā viņš gribēja zināt, kādēļ ir nomodā, kādēļ vispār ir dzīvs. Kas patiesībā atrodas aiz šīm sienām? Kas notiks tajā brīdī, kad visas šīs maiņas būs beigušās? Vai pienāks diena, kad pazemē izmitinātie cilvēki tiks atbrīvoti?

Iztēlojoties, kā norisināsies pēdējā maiņa, Donaldu pārņēma neomulīga sajūta. Viņu tirdīja aizdomas, ka viss nebeigsies tik vienkārši. Katra kārta, ko viņš līdz šim atsedzis, saturējusi vērā ņemamus melus, un Donalds nepavisam nedomāja, ka viņš visu jau ir atklājis. Varbūt kāds ielicis viņu Tūrmana vietā, lai Donalds turpinātu meklēt.

Viņš atminējās, ko Erskins teica par ļaudīm, kuriem vajadzētu uzņemties vadību. Vai varbūt Viktors bija to teicis Erskinam? Viņš nespēja atcerēties. Tomēr, uzsizdams pa kabatu, kurā glabājās personas apliecība, kas atvērs Donaldam agrāk nepieejamas durvis, viņš zināja, ka šobrīd ir viens no vadības. Bija jautājumi, uz kuriem viņš gribēja saņemt atbildes. Un šobrīd Donalds bija tādā amatā, kas ļāva tos uzdot.

Viņš vēlreiz noklepojās elkonī, kņudoņa kaklā nerimās. Viņš atvēra vienu mapi un pasniedzās pēc glāzes. Iedzēris pāris malkus ūdens un sācis lasīt, Donalds nepamanīja nelielo traipu, asinis, kas palika uz elkoņa locītavas.

69

2312 pirma nedela

Elevators 17

Džimijs negribēja kustēties. Viņš nevarēja pakustēties. Viņš gulēja sarāvies uz tērauda režģa, virs galvas mirgoja tumšsarkanas gaismas, tās ieslēdzās un izslēdzās, ieslēdzās un izslēdzās.

Cilvēki aiz durvīm kliedza uz viņu un viens uz otru. Džimijs gulēja saraustītā un nemierīgā miegā. Pret durvīm triecās slāpēti paukšķi un džinksti. Dūca ciparu panelis. Viens ievadīts cipars, un tas sāka dūkt. Visa pasaule bija uz viņu sadusmojusies.

Džimijs sapņoja par asinīm. Tās sūcās pa durvju apakšu un piepildīja telpu. Tad tās pārvērtās par viņa mātes un tēva apveidiem un rāja viņu, to mutes niknumā virinājās. Taču Džimijs nedzirdēja, ko tie saka.

Klaigas aiz durvīm te pieauga, te noklusa. Tie vīri tur cīnījās. Cīnījās, lai te tiktu iekšā, kur ir droši. Džimijs nejutās drošībā. Viņš jutās izsalcis un pamests. Viņam vajadzēja uz tualeti.

Piecelties šķita grūtāk nekā jebkas cits, ko viņš bija darījis agrāk. Paceļot galvu no režģa, vaiga āda no tā sāpīgi atdalījās, it kā būtu bijusi pielīmēta. Viņš noslaucīja no šīs sejas puses siekalas un juta uz tās iespiestus rakstus, dziļas rievas un nospiedumus, ko bija radījusi gulēšana uz režģa. Locītavas bija stīvas. Plakstiņi no raudāšanas salipuši kopā. Viņš aizvilkās līdz telpas tālākajam stūrim un norāva kombinezonu, mēģinādams no tā atbrīvoties, pirms apčurājas.

Urīns tecēja caur režģi uz spilgtiem vadiem, kas bija nostiprināti un sadalīti kārtīgos kūļos zem grīdas. Kuņģis vēderā grozījās un burkšķēja, bet Džimijs negribēja ēst. Viņš gribēja pilnīgi iznīkt. Viņš nikni palūkojās uz griestu lampām, kuru gaisma urbās galvaskausā. Džimija vēders bija uz viņu dusmīgs. Viss uz viņu dusmojās.

Atgriezies pie durvīm, Džimijs gaidīja, kad kāds sauks viņa vārdu. Viņš piegāja pie ciparu paneļa un nospieda ciparu 1. Durvis tūlīt pat sāka dūkt. Arī tās bija dusmīgas.

Viņš gribēja nogulties atpakaļ uz režģa un sarauties kamolā, bet vēders teica, ka jāmeklē ēdiens. Apakšā. Lejā bija gultas un pārtika. Džimijs apdullis gāja gar melnajām iekārtām. Lai noturētu līdzsvaru, viņš pieskārās to siltajai virsmai, dzirdēja, kā tās klikšķ un dūc, it kā viss būtu kārtībā. Gaismas virs galvas mirgoja atkal un atkal. Džimijs zem tām līkumoja, līdz atrada caurumu grīdā.

Viņš uzlika pēdas uz trepju pakāpieniem, bet tad ievēroja dūcošo skaņu. Tā skanēja un pārtrūka reizē ar sarkani mirgojošajām gais-mām. Viņš izrāpās no cauruma un rāpoja pa grīdu, lai atrastu skaņas avotu. Tā nāca no servera ar noņemto aizmuguri. Tēvs bija saucis to par sakaru punktu, lai kas tas arī būtu. Džimijs pataustīja pie krūtīm un pie atslēgas kaula sajuta atslēgu. Dūkoņa no iekārtas atkārtojās pilnīgi sinhroni ar gaismas uzplaiksnījumiem. Džimijs ielūkojās iekšā. Tur uz āķa karājās austiņas ar mikrofonu un no tām stiepās vads. Tā galā bija kontakts, līdzīgs tiem, par ko viņš bija mācījies informātikā. Džimijs meklēja vietu, kur to pievienot, un ieraudzīja ļoti daudz kontaktligzdu. Viena no tām mirgoja. Virs tās dega numurs 40.

Džimijs uzlika austiņas uz ausīm. Viņš iespieda kontaktu kontaktligzdā, līdz juta, ka tas noklikšķ. Gaismas virs galvas mitējās, tās vairs neraustījās, un austiņās atskanēja balss gluži kā rācijā, tikai skaidrāka.

„Hallo?” tā teica.

Džimijs neatbildēja. Viņš gaidīja.

„Vai tur kāds ir?”

Džimijs ieklepojās. „Jā,” viņš teica, un viņam šķita dīvaini tā runāt ar tukšu istabu. Vēl dīvaināk nekā runāt pa rāciju ar tās šņākoņu. Likās, ka Džimijs runā pats ar sevi.

„Vai ar visiem viss kārtībā?” balss jautāja.

„Nē,” Džimijs noteica. Viņš atcerējās kāpnes un kritienu, Jani un kaut ko briesmīgu aiz durvīm. „Nē,” viņš atkārtoja, slaucīdams asaras no vaigiem. „Te nevienam nekas nav kārtībā!”

Otrā galā bija dzirdama murmināšana. Džimijs nošņaukājās. „Hallo?”

„Kas notika?” gribēja zināt balss. Džimijam likās, ka tā ir dusmīga balss. Tāda pati kā cilvēki aiz durvīm.

„Visi skrēja.” Džimijs iesāka. Viņš noslaucīja degunu. „Viņi visi gāja augšā. Es nokritu. Mamma un tētis.”

„Vai ir bojāgājušie?” jautāja vīrs no četrdesmitā līmeņa.

Džimijs iedomājās par līķi, ko bija redzējis kāpnēs, to ar briesmīgo brūci galvā. Viņš atcerējās sievieti, kas bija pārkritusi pāri margām, un to, kā viņas kliedzienu bija aprāvis dzidrs klusums. „Jā,” Džimijs teica.

Balss otrā galā nolamājās, nikni, bet klusināti. Tad piebilda: „Esam nokavējuši.” Atkal tas izklausījās klusināti, it kā vīrietis runātu ar kādu citu.

„Ko nokavējuši?” jautāja Džimijs.

Atskanēja klikšķis, kuram sekoja nepārtraukts pīkstiens. Gaismiņa virs kontaktligzdas 40 izdzisa.

„Hallo?”

Džimijs pagaidīja.

„Hallo?”

Viņš meklēja kastē kādu pogu, ko nospiest, kādu veidu, kā likt balsīm atgriezties. Tur bija piecdesmit ligzdas ar numuriem. Kādēļ tikai piecdesmit līmeņi? Viņš palūkojās uz serveriem sev aiz muguras un prātoja, vai ir vēl arī citi sakaru punkti, kuros var sarunāties ar pārējiem līmeņiem. Šis droši vien paredzēts augšējiem līmeņiem. Jābūt vēl vienam, kas paredzēts vidus līmeņiem, un vēl vienam, kas domāts dziļumiem. Viņš izrāva kontaktu, un pīkstiens austiņās apklusa.

Džimijs prātoja, vai viņš varētu piezvanīt citam līmenim. Varbūt kādam no veikaliem pie viņa mājām. Viņš ar pirkstu sekoja rindām, meklēdams 18, un pamanīja, ka trūkst 17. Septiņpadsmitās ligzdas nebija. Kamēr viņš par to prātoja, atkal sāka raustīties griestu gaismas. Džimijs pameta skatienu uz četrdesmitā līmeņa kontaktligzdu, bet tā neiedegās. Zvanīja augšējais līmenis. Mirgoja gaismiņa virs kontaktligzdas numur 1. Džimijs paskatījās uz kontaktu sev rokā, savienoja to ar kontaktligzdu un spieda, līdz sajuta klikšķi.

„Hallo?” viņš teica.

„Pie velna, kas tur notiek?” prasīja balss.

Džimijs iekšēji sarāvās. Kādreiz uz viņu tā bija kliedzis tēvs, bet tā jau sen vairs nenotika. Viņš neatbildēja, jo nezināja, ko teikt.

„Vai es runāju ar Džeriju vai Rasu?”

Rass bija Džimija tētis. Džerijs bija viņa tēta boss. Džimijs aptvēra, ka viņam nevajadzētu spēlēties ar šīm lietām.

„Te Džimijs,” viņš teica.

„Kas?”

„Džimijs. Cilvēks no četrdesmitā līmeņa teica, ka viņi ir nokavējuši. Es pastāstīju viņam, kas noticis.”

„Nokavējuši?” Tālumā kāds sarunājās. Džimijs pašūpoja savienojuma vadu. Viņš kaut ko darīja nepareizi. „Kā tu tiki tur iekšā?” vīrietis noprasīja.

„Mani ielaida tētis.” Aiz bailēm Džimijs pat nespēja melot.

„Mēs jūs atslēdzam,” teica balss. „Tūlīt pat slēdziet viņus ārā!”

Džimijs nezināja, ko iesākt. Kaut kur atskanēja šņākoņa. Viņš nosprieda, ka tā nāk no austiņām, bet tad ieraudzīja, ka no ventilācijas lūkām virs galvas plūst balti tvaiki. Pār viņu nolaidās migla. Džimijs pavicināja gar seju plaukstu, gaidīdams kodīgus dūmus, ko reiz bērnībā bija jutis ugunsgrēka laikā, bet tvaiki nesmaržoja. Tie vienkārši garšoja pēc mēlei pieliktas sausas karotes. Pēc metāla.

„Manā nolāpītajā maiņā...” sūkstījās balss austiņās.

Džimijs klepoja. Viņš gribēja atbildēt, bet bija aizrijies. No lūkām pārstāja plūst tvaiki.

„Ar to pietika,” nomurmināja vīrs savienojuma otrā galā, „viņš ir miris.”

Pirms Džimijs paguva vēl kaut ko bilst, kastē mirgojošās gaismiņas izdzisa. Austiņās kaut kas noklikšķēja, un apklusa arī tās. Viņš tās noņēma no ausīm, kad virs griestiem norībēja skaļš, truls troksnis un gaismas telpā izdzisa. Mitējās augsto serveru klikšķi un dūkoņa. Telpa iegrima piķa melnā tumsā un pilnīgā klusumā. Džimijs neredzēja pats savu degunu, neredzēja plaukstu, ko vicināja sev gar acīm.

Viņš nosprieda, ka kļuvis akls, brīnījās, vai šāda ir sajūta, kad esi miris, bet tad izdzirdēja, kā deniņos skan viņa pulss — tuk, tuk, tuk, tuk.

Džimijs juta, ka rīklē iespiežas elsas. Viņš gribēja būt kopā ar saviem vecākiem. Viņš gribēja savu mugursomu, ko bija aizmirsis klasē kā tāds idiots. Džimijs krietnu brīdi tur sēdēja, gaidīdams kādu, kas pēc viņa atnāks, gaidīdams, kad prātā radīsies kāda doma, ko iesākt tālāk. Viņš domāja par netālajām trepēm un telpu zem grīdas. Kad Džimijs sāka rāpot cauruma virzienā, uzmanīgi taustot grīdas režģi sev priekšā, lai neiekristu dziļajā bedrē, atsākās troksnis griestos. Žilbinoši uzzibsnījušas, gaismas vilcinādamās nomirgoja, pāris reizes noraustījās un tad palika ieslēgtas.

Džimijs sastinga. Atkal mirgoja sarkanās gaismas. Viņš atgriezās pie kastes un ielūkojās tajā. Raustījās lampiņa virs kontaktligzdas 40. Džimijs iedomājās, ka varētu atbildēt, noskaidrot, par ko šie ļaudis tā dusmojas, bet varbūt pazudusī elektrība bija brīdinājums. Varbūt viņš bija kaut ko ne tā pateicis.

Gaismas virs galvas bija kā žilbinoša svelme. Tās Džimijam atgādināja dārzus, to reizi pirms dažiem gadiem, kad viņš bija devies klases ekskursijā uz vidējiem līmeņiem un viņi visi bija šo lampu siltumā sējuši sēklas.

Viņš pievērsās serverim ar atvērto aizmuguri un neveikli satvēra kontaktu vada galā. Džimijam riebās mirgojošās gaismas, tomēr viņš negribēja, ka uz viņu atkal kliedz. Tādēļ viņš ielika kontaktu ligzdā ar atzīmi 40.

Gaismas uzreiz mitējās mirgot. Austiņās uz servera grīdas atskanēja slāpēta balss. Džimijs nelikās par to ne zinis. Viņš atkāpās no atvērtās iekārtas, reizē vērodams lampas pie griestiem, Džimijs gaidīja, ka spilgti baltās gaismas atkal izslēgsies vai dusmīgi sarkanās atsāks mirgot. Nekas nenotika. Kontakts palika iesprausts ligzdā, vads karājās, bet balss austiņās nu bija tāla un nedzirdama.

kā tās būtu pakārtas žāvēties, un sākumā Džimijs nosprieda, ka biezās grāmatas tiek izgatavotas, sagriežot šīs loksnes. Tomēr lielās lapas bija jau apdrukātas ar nebeidzamiem zīmējumiem. Džimijs ar plaukstām pārbrauca pār gludo papīru un pētīja sīki izzīmēto shēmu, kurā rindojās ar smalkām līnijām izraibināti apļi un nebeidzami uzraksti. Virs katra apļa bija numurs. Trīs apļi bija izsvītroti ar sarkanu tinti. Katrs aplis bija nosaukts par „elevatoru”, un tas šķita pilnīgi nesaprotami.

Aiz muguras kaut kas iešņācās gluži kā radio, it kā viņu sauktu čaukstoši rēgi. Džimijs novērsās no savādā zīmējuma un ieraudzīja, ka viņa zupa burbuļo, pil pāri katliņa malām un čurkst uz sakarsētās plīts virsmas. Viņš pārtrauca pētīt lielo un dīvaino attēlu.

71

2312 pirma nedela

Elevators 17

Dienas ritēja, līdz draudēja pārtapt nedēļā, un Džimijs atskārta, ka nedēļas ar laiku var kļūt par mēnešiem. Vīri aiz augšējās telpas tērauda durvīm joprojām mēģināja tikt iekšā. Viņi kliedza un strīdējās pa radio. Dažkārt Džimijs klausījās, bet viss, par ko tie runāja, bija jau mirušie, vēl mirstošie un aizliegtas lietas, piemēram, lielā ārpasaule.

Džimijs riņķoja caur kameru leņķiem, kas atklāja vien klusumu un tukšumu. Dažkārt šīs nekustīgās ainas pārrāva kustības un vardarbības uzplaiksnījumi. Džimijs redzēja vīru, kuru, piespiestu pie zemes, sita citi vīrieši. Viņš redzēja, ka pa gaiteni tiek aizvilkta sieviete, kā viņas kājas bezpalīdzīgi spārdās. Viņš noskatījās, kā pieaudzis vīrietis maizes klaipa dēļ uzbrūk bērnam. Džimijs bija spiests izslēgt monitoru. Atlikušo dienu un visu nakti viņa sirds sitās kā negudra, un Džimijs apņēmās kamerās vairs neskatīties. Tonakt guļamtelpā ar tukšajām lāvām viņš tik tikko spēja aizvērt acis. Kad viņš aizmiga, tad sapņoja par savu māti.

Nākamajā rītā Džimijs prātoja, ka šādas būs visas viņa dienas. Katra diena vilksies bezgalīgi, tomēr nepaies ilgs laiks, līdz to skaitam nebūs gala. Viņa dienas bija sanumurētas, un tās ritēja viena aiz otras; Džimijs to juta.

Viņš aizvilka vienu matraci uz telpu, kurā bija dators un radio. Šī telpa neizskatījās tik pamesta. Niknas balsis un vardarbības ainas bija labāka sabiedrība, nekā vientulīgās, tukšās gultas. Džimijs aizmirsa sev doto solījumu un meklēja cilvēkus, pie ekrāna ēzdams siltu zupu. Viņš klausījās, kā to klusās balsis strīdas rācijās. Tonakt guļot, viņa sapņus pildīja mazas, taisnstūrainas un tālas pagātnes ainas. No šiem logiem viņam pretī lūkojās jaunāks Džimijs.

Kad Džimijs aizgāja uz augšējo telpu, viņš klusi pielavījās pie tērauda durvīm un klausījās, kā svešinieki otrā pusē ķildojas. Viņi centās uzminēt kodu, izmēģināja trīs pīkstošus variantus, kuriem sekoja trīs nikni dūcieni. Džimijs noglāstīja tērauda durvis un pateicās tām par to, ka tās paliek ciet.

Uz pirkstgaliem lavīdamies prom, viņš pētīja iekārtu rindas. Tās dūca un klikšķēja, un zibināja savas mirgojošās actiņas, bet neteica ne vārda. Tās nekustējās. To klātbūtne lika Džimijam justies vēl vientuļākam, tas atgādināja atrašanos klasē ar lielākiem zēniem, kas nelikās par viņu ne zinis. Tikai dažas šādas dienas, bet Džimijs jau juta vēl vienu Pasaules likumu: cilvēkam nav paredzēts dzīvot vienam. Viņš to atklāja dienu pēc dienas. Džimijs par to pārliecinājās katru dienu un drīz vien atkal aizmirsa, jo nebija neviena, kas viņam to atgādinātu. Tā vietā zēns runāja ar mašīnām. Tās klikšķot viņam atbildēja un dziļi savās metāla rīklēs šņāca par to, ka cilvēkam vispār nav paredzēts dzīvot.

Šķita, ka arī radio balsis ir pārliecinātas par to. Tās paziņoja par nāvēm un solīja nonāvēt vēl. Dažiem šo balsu īpašniekiem bija ieroči no šerifa vietnieku iecirkņiem. Deviņdesmit pirmajā līmenī bija vīrs, kurš gribēja, lai pilnīgi visi zina, ka viņam ir šaujamierocis. Džimijam gribējās pastāstīt viņam par noliktavu aiz guļamtelpas, ko viņš bija atslēdzis ar savu atslēgu. Tur bija rindu rindas ar tādiem ieročiem, ar kādu viņa tēvs bija nogalinājis Jani. Un neskaitāmas kastes ar lodēm. Džimijam gribējās pastāstīt visam elevatoram, ka viņam ir vairāk ieroču nekā viņiem visiem kopā, ka viņam ir elevatora atslēga, tāpēc, lūdzu, turieties pa gabalu, bet kaut kas viņam teica, ka tad visi šie vīri tikai cītīgāk pūlētos iekļūt iekšā. Tādēļ šos noslēpumus Džimijs paturēja pie sevis.

Sestajā vientulības naktī, nekādi nespēdams aizmigt, Džimijs mēģināja uzdzīt sev miegu, pie rakstāmgalda šķirstīdams grāmatu ar virsrakstu Kārtība. Tā bija savāda grāmata, katrā lappusē bija atsauces uz citām lappusēm, un tās bija pilnas ar rakstiem par visām briesmām, kas varētu notikt, par to, kā tās novērst, kā mazināt nenovēršamu katastrofu sekas. Džimijs meklēja ierakstu par to, ko darīt, ja paliec pilnīgi un galīgi viens. Satura rādītājā nekā tāda nebija. Tad Džimijs atcerējās par simtiem metāla kārbu, kas rindojās grāmatu plauktā pie rakstāmgalda. Varbūt kādā no tām būs rakstīts kaut kas noderīgs.

Viņš pārlūkoja nelielās etiķetes katras kārbas lejasdaļā un izcēla Vi-Vo kasti, lai atrastu šķirkli „vientulība”. Atverot kārbu, tās vāks klusi nopūtās, gluži kā zupas bundža, iesūcot gaisu. Džimijs izslidi-nāja no tās grāmatu un pašķira vairāk uz beigām, kur cerēja atrast ierakstu.

Tā vietā viņš ieraudzīja lielu mašīnu ar tik milzīgiem riteņiem, kādi bija viņa koka rotaļu sunim, kas viņam piederēja bērnībā. Mašīna bija draudīga, melna, ar spicu priekšgalu, tā izskatījās neiespējami milzīga, salīdzinot ar vīru, kas stāvēja tās priekšā. Džimijs gaidīja, ka šis cilvēks sakustēsies, bet, paberzējis lappusi, viņš saprata, ka tas ir tikai attēls, gluži kā uz tēva darba caurlaides, tomēr tik skaidrs un dzīvīgs, ka izskatījās kā īsts.

Lokomotīve, lasīja Džimijs. Viņš šos vārdus zināja. Pirmā vārda daļa nozīmēja „jucis”. Taču otrā daļa apzīmēja iemeslu kaut kādai cilvēka rīcībai. Džimijs pētīja šo attēlu, prātodams, kāds vājprātīgs iemesls bijis vajadzīgs, lai šādu bildi veidotu. Puisis uzmanīgi pāršķīra lappusi, cerēdams ieraudzīt vēl kādu šīs loko motīves attēlu.

Pāršķīris lappusi, viņš iekliedzās un nometa grāmatu. Tad, lēkādams apkārt, ar abām rokām trausa to nost, baidīdamies, ka kukainis varētu aizlīst aiz krekla vai iekost. Džimijs stāvēja uz matrača un gaidīja, kad pārstās dauzīties sirds. Viņš pameta acis uz zemē nomesto sējumu, gaidīdams, ka no tā izrāpos kukaiņu bari gluži kā kaitēkļi dārzos, bet nekas nekustējās.

Viņš piegāja pie grāmatas un ar zābaka purngalu apmeta to otrādi. Sasodītais kukainis bija tikai vēl viens attēls, tajā vietā, kur viņš grāmatu bija nometis, lappuse bija pārlocīta un saburzījusies. Džimijs nogludināja lappusi un skaļi izlasīja vārdus virtuves prusaks, un brīnījās, kas šī īsti ir par grāmatu. Tā nepavisam neatgādināja bērnu grāmatiņas, kuras lasot viņš uzaudzis, vai pārstrādāto papīru, no kura viņam bija jāmācās skolā.

Aplūkojis vāku, Džimijs saprata, ka šī grāmata atšķiras no tās, kura stāvēja uz rakstāmgalda un kuras vāku rotāja vārds Kārtība. Šo sauca Mantojums. Viņš to pašķirstīja, tur bija spilgti attēli katrā lappusē, paragrāfi ar vārdiem un aprakstiem, tā bija viena grāmata, kurā apkopots pārpārēm fantastisku un neiespējamu darbu un lietu.

„Nē, nevis viena grāmata,” Džimijs sevi izlaboja. Viņš palūkojās uz masīvajiem plauktiem, kas gandrīz vai līka no alfabēta secībā sakārtotām kārbu rindām. Viņš vēlreiz uzmeklēja vilciena lokomotīvi, šo mašīnu, kas pieaugušam vīram lika izskatīties pēc pundura. To atradis, Džimijs aizšļūkāja līdz matracim un savam palagu ņudzeklim. Būs apritējusi vesela nedēļa vientulībā, bet nebija nekādu cerību, ka Džimijs varēs aizmigt. Viņš nespēs aizmigt vēl ilgi.

72

2345

Elevators 1

Donalds sakaru telpā gaidīja savu pirmo sarunu ar astoņpadsmitā elevatora vadītāju. Lai īsinātu laiku, viņš grozīja slēdžus un skalas, kas ļāva pārslēgties no vienas šī elevatora kameras uz citu. Sēdēdams šajā krēslā, viņš varēja novērot visus pasaules iedzīvotājus. Ja gribētu, viņš no attāluma varētu virzīt to likteņus. Viņš varētu tos visus pārraut, vienkārši nospiežot pogu. Kamēr Donalds turpināja dzīvot sasaldams un atkusdams, šie mirstīgie aizvadīja mūžus rutīnā, piedzima un nomira, pat nezinādami, ka viņš pastāv.

„Gluži kā dzīve aizsaulē,” viņš nomurmināja.

Operators blakus stacijā pagriezās un klusēdams viņu uzlūkoja, un Donalds aptvēra, ka bija izteicis šos vārdus skaļi. Viņš ielūkojās acis šim vīram, kura biezie, melnie mati izskatījās tā, it kā pēdējoreiz būtu ķemmēti pirms pāris gadsimtiem. „Vienkārši... ir sajūta, it kā mēs šo skatu vērotu no debesim,” viņš paskaidroja un norādīja uz ekrānu.

„Kaut kāds skats tas ir, jā,” operators piekrita un nokoda sviestmaizes kumosu. Šķita, ka viņa ekrānā kāda sieviete kliedz uz citu sievieti un ar pirkstu baksta tai sejā. Tā bija situāciju komēdija bez ierakstītajiem smiekliem fonā.

Donalds sev atgādināja, ka muti vajadzētu turēt ciet. Viņš uzgrieza skatu uz astoņpadsmitā elevatora kafetēriju un vēroja tā ļaudis, kas sapulcējušies ap sienas ekrānu. Viņu nebija daudz. Tie skatījās uz nedzīvajiem pakalniem, varbūt gaidīdami savas aizgājušās tīrītājas atgriešanos vai slepenībā sapņodami par skatu, kas paveras aiz mēmajām korēm. Donalds vēlējās tiem pateikt, ka viņa vairs neatgriezīsies, ka aiz uzkalniem nekā nav, lai gan viņš pats klusībā loloja tos pašus sapņus. Viņš ilgojās izsūtīt bezpilota lidaparātu izlūkos, bet Erens bija teicis, ka tie nav paredzēti novērošanai, tie domāti, lai mestu no gaisa bumbas.

“JOI

Viņš bija teicis, ka lidaparātu darbības rādiuss ir ierobežots. Gaiss tur ārā saēstu tos lupatās. Donalds vēlējās parādīt Erenam savu plankumaino un sārto roku un pastāstīt, ka ir bijis ārā uz tā pakalna un nokļuvis atpakaļ. Viņš gribēja pajautāt, vai gaiss ārā patiešām ir tik bīstams.

Cerība. Lūk, kas tas bija! Bīstama cerība. Viņš vēroja cilvēkus, kas kafetērijā lūkojās sienas ekrānā, un jutās tiem līdzīgs. Tādā veidā senie dievi iekūlās nepatikšanās, tā viņi pieķērās mirstīgajiem un iejaucās to darīšanās. Donalds pie sevis nosmējās. Viņš iedomājās par šo tīrītāju, viņas biezo mapi un to, kā viņš būtu varējis iejaukties, ja viņam tiktu dota šāda iespēja. Viņš būtu varējis viņai dāvāt dzīvību. Apolons, kurš iemīlējies Dafnē.

Sakarnieka skatiens aizslīdēja līdz Donalda monitoram un skatam uz sienas ekrānu, un Donalds juta, ka pats tiek vērots. Viņš pārslēdza skatu uz citu kameru. Izskatījās pēc skolas gaiteņa. Katrā pusē gar sienām rindojās skapīši. Meitene pastiepās uz pirkstgaliem un atvēra kādas no augšējām durtiņām, izvilka no tām nelielu somu, pagriezās un laikam teica kaut ko kādam ārpus kameras redzesloka. Dzīve ritēja ierasto gaitu.

„Savienojums ir izveidots,” paziņoja operators viņiem aiz muguras. Vīrs ar sviestmaizi nolika savu ēdienu malā un iztaisnojās. Viņš notrausa no krūtīm drumslas un pārslēdza abu sieviešu strīda ainu uz kādu telpu, kurā rindojās melni skapji. Donalds uzlika austiņas un paņēma no galda abas mapes. Augšējā bija piecus centimetrus bieza. Tajā bija informācija par pazudušo tīrītāju. Zem tās atradās daudz plānāka mape ar potenciālā ēnotāja vārdu uz vāka. Austiņās atskanēja vīrieša balss.

„Hallo?”

Donalds ieskatījās monitorā. Pie viena no melnajiem skapjiem stāvēja kāds cilvēks. Ja vien kameras lēcas izliekums Donaldu nemānīja, vīrietis bija īss un resns.

„Ziņojiet!” Donalds aicināja. Viņš atvēra mapi ar nosaukumu Lūkass Kails. No iepriekšējās maiņas Donalds zināja, ka sistēma padarīs viņa balsi neizteiksmīgu, liekot viņu visu balsīm izklausīties vienādi.

„Esmu izvēlējies ēnu, kā jūs lūdzāt, ser. Labu jaunieti. Viņš jau iepriekš ir strādājis pie serveriem, tādēļ viņa piekļuve tiem jau ir atļauta.” Šis virs gan ir lēnprātīgs. Donalds prātoja, ka viņš justos tāpat, ja zinātu, ka viņa pasaulei var pienākt gals, nospiežot pogu. Tāda veida bailes liek cilvēkam pastumt savu egoismu malā.

Donaldam blakus sēdošais operators paliecās un viņa vietā pāršķīra mapes titullapu. Viņš pabungoja ar pirkstu pa kādu rindkopu teksta vidū. Donalds pārlaida acis ziņojumam.

„Esat apsvēris Kaila kunga iespējamo kandidatūru pirms diviem gadiem.” Donalds pacēla acis un redzēja, kā vīrs pie sakaru servera noslauka sviedrus no skausta.

„Jā, tā bija,” atbildēja astoņpadsmitā vadītājs. „Neuzskatījām, ka viņš ir gatavs.”

„Jūsu birojs ir iesniedzis ziņojumu par Kaila kungu kā iespējamu ārpasaules vērotāju. Šeit teikts, ka viņam uzskaitīti vairāki simti stundu pie sienas ekrāna. Kas licis jums pārdomāt?”

„Tas ir sākotnējais ziņojums, ser! To veidoja vēl viens... potenciāls ēna. Pārlieku dedzīgs džentlmenis, kurš mums šķita piemērotāks darbam apsardzes komandā. Varu jums galvot, ka Kaila kungs nesapņo par ārpasauli. Viņš dodas augšā tikai naktīs.” Vīrietis nokremšļojās, šķita, ka viņš vilcinās. „Lai vērotu zvaigznes, ser!”

„Zvaigznes.”

„Tieši tā.”

Donalds palūkojās uz blakus sēdošo operatoru, kurš tieši šobrīd locīja iekšā savu sviestmaizi. Viņš paraustīja plecus. Klusumu pārtrauca elevatora vadītājs.

„Ser, viņš ir vispiemērotākais kandidāts šim darbam. Es pazinu viņa tēvu! Viens stingrs kucesdēls. Jūs jau zināt, ko mēdz teikt par pakāpieniem un margām, ser!”

Donaldam nebija ne mazākās nojausmas, ko mēdz teikt par pakāpieniem un margām. No šiem elevatoriem nāca vienas vienīgas līdzības ar kāpnēm. Viņš iztēlojās, ko šis Bernards teiktu, ja ieraudzītu liftu. No šīs domas Donalds gandrīz iespurdzās.

„Jūsu izvēlētais kandidāts ir apstiprināts,” Donalds teica. „Pēc iespējas ātrāk uzsāciet Mantojuma studijas.”

„Viņš to jau dara, ser!”

„Labi! Kādi ir pēdējie jaunumi par jūsu sacelšanos?” Donalds ievēroja, ka steidzina sarunu, veic no galvas iekaltus uzdevumus, lai varētu pievērsties sev daudz svarīgākiem pētījumiem.

Elevatora vadītājs pagriezās un ielūkojās kamerā. Šis mirstīgais ļoti labi zināja, no kurienes viņu slepeni vēro dievu acis. „Mehānikas daļa ir diezgan pamatīgi iedzīta stūrī. Atkāpjoties lejā, viņi uzsāka cīniņu, bet mēs sagādājām šiem krietnus zaudējumus. Lejā ir... nelielas barikādes, bet kuru katru brīdi būsim tikuši tām cauri.”

Operators paliecās uz priekšu un pievērsa sev Donalda uzmanību. Viņš ar diviem pirkstiem norādīja uz savām acīm, tad ar vienu pirkstu uz kādu no augšējās rindas melnajiem ekrāniem, kurā bija jābūt attēlam no kameras, kas sacelšanās laikā izslēgta. Donalds saprata mājienu.

„Varbūt jums ir kāda nojausma, kā viņi uzzināja par kamerām?” viņš jautāja. „Jūs taču zināt, ka mēs šeit neko neredzam, sākot ar simt četrdesmito līmeni, vai ne?”

„Jā, ser! Mēs... es varu tikai pieņemt, ka viņi par tām zinājuši jau agrāk. Viņi tur lejā paši veic elektroinstalācijas. Esmu tur bijis. Tas ir kabeļu un cauruļu midzenis. Mēs neuzskatām, ka viņiem kāds par to ziņojis.”

„Jūs neuzskatāt.”

„Nē, ser. Taču mēs strādājam pie tā, lai dabūtu kādu tur iekšā. Man ir mācītājs, kuru varam iesūtīt iekšā svētīt viņu mirušos. Uzticams cilvēks. Ēnojis Apsardzē. Apsolu, ka tas nebūs ilgi.”

„Labi. Pārliecinieties, lai tā arī būtu! Mēs būsim šeit un vāksim jūsu radīto nekārtību, tādēļ nodrošiniet mieru pārējā elevatorā!”

„Jā, ser! Tiks izdarīts.”

Trīs vīrieši sakaru telpā vēroja, kā šis Bernards noņem no galvas austiņas un ieliek tās atpakaļ skapī. Viņš noslaucīja pieri ar lupatu. Kamēr pārējie nepievērsa Donaldam uzmanību, viņš izdarīja to pašu ar kabatlakatiņu, ko bija sev sagādājis. Viņš paņēma abas mapes un palūkojās uz blakus sēdošo operatoru, kura kombinezonu rotāja svaiga maizes drumslu kārta.

„Pavērojiet viņu rūpīgi!” Donalds teica.

„Un kā vēl!”

Donalds iekāra savas austiņas statīvā un piecēlās, lai dotos prom. Uz mirkli apstājies pie durvīm, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka ekrāns operatora priekšā sadalījies četrās daļās. Vienā no tām kā mēmi sargi stāvēja melnie torņi. Citā joprojām kašķējās divas sievietes.

73

2345

Elevators 1

Donalds paņēma savas piezīmes un ar liftu uzbrauca augšā kafetērijā. Ieradies viņš saprata, ka ir pārāk agrs un brokastis vēl netiek pasniegtas, tomēr automātā vēl bija vakardienas kafija. Viņš paņēma no žāvētāja kādu apdauzītu krūzīti un piepildīja to. Tālāk aiz virtuves letes stāvēja džentlmenis, kurš pacēla profesionālās trauku mazgājamās mašīnas rokturi, un nerūsējošā tērauda kaste atvērās, no tās izvēlās tvaika mutulis. Vīrietis to izgaiņāja ar trauku lupatu, ko pēc tam izmantoja, lai izvilktu no agregāta metāla paplātes, kurās drīz kārtosies olu pulvera plāceņi un no saldēšanas atūdeņotas tostermai-zes šķēles.

Donalds pagaršoja kafiju. Tā bija auksta un vāja, bet viņam nebija iebildumu. Tā derēja. Donalds pamāja ar galvu vīram, kurš gatavoja brokastis, un viņš atbildēja sveicienam.

Donalds pagriezās un ielūkojās ainā, kas pavērās sienas ekrānā. Tas bija lielais noslēpums. Salīdzinot ar šo, dokumenti viņa mapēs bija tukša vieta. Donalds tuvojās krēslainajai ainai, kurā aiz pakalniem neredzamās un uzlecošās saules stari tik tikko sāka izgaismot mākoņu vērpetes. Viņš prātoja, kas tur ārā ir. Cilvēki mira, kad tika izsūtīti tīrīt. Tie mira uzkalnu pakājēs, kad tika iznīcināti elevatori. Tomēr Donalds bija izdzīvojis. Cik viņam zināms, tad arī vīrs, kurš ievilka viņu atpakaļ, bija izdzīvojis.

Donalds nopētīja savu plaukstu sienas ekrāna blāvajā gaismā. Viņam šķita, ka āda ir sakairināta, nedaudz apsārtusi. Tomēr pēdējos pāris vakarus un rītus viņš to bija mazgājis vairākas reizes. Donaldu nepameta sajūta, ka tā ir saindēta. Viņš izvilka no kabatas mutautiņu un noklepojās tajā.

„Pēc dažām minūtēm būs gatavi kartupeļi!” paziņoja vīrs aiz letes. Aiz tās, uzsiedams priekšautu, parādījās vēl viens strādnieks zaļā kombinezonā. Donalds vēlējās zināt, kas ir šie cilvēki, kādas ir viņu dzīves, par ko viņi domā. Sešus mēnešus viņi pasniedz trīs ēdienreizes dienā un pēc tam desmitiem gadu pavada miegā. Tad sāk visu no gala. Viņiem jābūt pārliecinātiem, ka viņi kaut kur virzās. Vai varbūt viņiem bija vienalga? Vai viņi vienkārši turpināja sekot vakar iemītās pēdās? Zābaks cita zābaka nospiedumā, atkal zābaks nospiedumā, un tā uz riņķi vien. Vai šie vīri uzskatīja sevi par kuģa apkalpi uz kāda varena šķirsta ar cēlu mērķi? Varbūt viņi vienkārši gāja pa apli, jo zināja ceļu?

Donalds atminējās, kā piedalījies Kongresa vēlēšanās, domādams, ka nākotnē paveiks diženus darbus. Tā vietā viņš attapās birojā, kur viņu ielenca apdullinoša noteikumu, dienesta vēstuļu un paziņojumu vētra, kas drīz vien viņu piespieda vēlēties, kaut katra diena ātrāk beigtos. No domas par pasaules glābšanu viņš pārgāja uz laika nosišanu, līdz... līdz laiks izbeidzās.

Donalds apsēdās vienā no izbalējušajiem plastmasas krēsliem un nopētīja apsārtušajā plaukstā saņemto mapi. Piecus centimetrus bieza. Uz starpkartes izciļņa bija rakstīts Niko/sa, Džuljeta, kam sekoja iekšējām vajadzībām norādīts ID numurs. No svaigi apdrukātajām lappusēm plūda tintes smarža. Šķita nelietderīgi drukāt tik daudz muļķību. Kaut kur plašajās noliktavās izsīka krājumi. Gaitenī, kur atradās arī viņa kabinets, bija telpa, kur strādāja cilvēks, kurš to visu uzskaitīja un sekoja līdzi, lai viņiem pietiktu kartupeļu, pietiktu tintes, pietiktu spuldžu, lai viņi varētu izvilkt līdz beigām.

Donalds pārskatīja ziņojumus. Viņš izklāja tos pa tukšo galdu un, to darīdams, iedomājās par Annu viņa iepriekšējā maiņā, to, kā viņi bija izraibinājuši kara telpu ar pavedieniem. Tad pakrūtē iedūrās vainas apziņa un nožēla par to, ka par Annu viņš iedomājas biežāk nekā par Helēnu.

Gaidot saullēktu un maltīti, ziņojumi bija gluži labs laika kavēklis. Te bija stāsts par tīrītāju, kas bijusi šerifs, lai gan tikai uz īsu brīdi. Viens no nesenākajiem ziņojumiem šajā mapē bija tagadējā elevatora 18 vadītāja rakstīta dienesta vēstule par šīs tīrītājas kvalifikācijas trūkumu. Donalds izlasīja virkni iemeslu, kādēļ šai sievietei nevajadzētu dot ietekmīgu amatu, un viņu pārņēma sajūta, it kā viņš lasītu par sevi. Šķita, ka astoņpadsmitā elevatora mērs, sieviete vārdā Džensa, politiķe tāpat kā Tūrmans, bija iegrozījusi visu tā, lai Nikolsa stātos amatā, neskatoties uz visiem iebildumiem. Nebija pat skaidrs, vai šī sieviete, mehāniķe no zemākajiem līmeņiem, šo darbu vispār gribējusi. Kādā citā elevatora vadītāja ziņojumā bija raksturota viņas nepakļaušanās priekšrakstiem, kuras augstākais punkts nu ir iziešana ārpus redzesloka un atteikšanās tīrīt. Jau atkal Donaldam tas šķita pazīstami. Varbūt viņš šīs līdzības meklēja? Vai tad cilvēki tā nedara? Saskata citos lietas, ko baidās vai cer ieraudzīt sevī?

Uzkalni ārā pakāpeniski izgaismojās. Donalds pacēla skatu no ziņojumiem un nopētīja smilšainos paugurus. Viņš atcerējās redzēto videoierakstu, kurā šī tīrītāja nozuda aiz līdzīga uzkalna. Tagad viņa kolēģi ar šausmām gaidīja, ka astoņpadsmitā elevatora iedzīvotājus pārņems bīstama cerība, kas novedīs pie vardarbības. Protams, daudz draudīgāka būtu situācija, ja šī tīrītāja aizkļūtu līdz citam elevatoram un cita elevatora iemītnieki atklātu, ka nav vieni.

Donalds nedomāja, ka tā varētu notikt. Viņa nevarētu tik ilgi izdzīvot, turklāt tajā pusē, uz kuru tīrītāja aizgājusi, nebija daudz, ko redzēt. Viņš atvēra otru mapi, to, kurā bija informācija par elevatoru 17.

Pirms tā bojāejas nebija nekādu brīdinājumu, nekāda vardarbības pieauguma. Iedzīvotāju skaita līknes šķita normālas. Donalds pāršķirstīja dažādus dokumentus, ko birojos pāris stāvus zemāk iesnieguši vairāku nodaļu vadītāji. Katram bija kāda teorija, un, protams, ikviens redzēja šo katastrofu caur savas kompetences ierobežoto lēcu vai meklēja trūkumus kādas citas nodaļas darbā. Iedzīvotāju skaita kontrole vainoja IT nodaļas paviršību. IT vainoja kļūdu tehniskajā nodrošinājumā. Inženieru daļa vainoja programmētājus. Savukārt dežūrējošais sakarnieks, kurš sazinājās ar IT un elevatoru vadītājiem, uzskatīja, ka tā bijusi sabotāža — mēģinājums novērst tīrīšanu.

Septiņpadsmitā elevatora bojāejā bija kaut kas pazīstams, bet Donalds nespēja to formulēt. No kamerām bija pazuduši visi video-signāli, tomēr tas notika tikai mirkli pēc tam, kad bija parādījies skats uz ļaudīm, kas plūda ārā pa gaisa slūžām. Notikusi masveidīga pārvietošanās, panika, masveida histērija. Un tad tumsa. Sakaru daļa zvanījusi vairākas reizes. Uz pirmo zvanu atbildējis IT vadītāja ēna, otrais atbildīgais par septiņpadsmito elevatoru. Ar šo Rasu notikusi īsa vārdu apmaiņa, abas puses uzbrukušas viena otrai ar jautājumiem, un Rass pārtraucis savienojumu.

Uz nākamo zvanu neviens nav neatbildējis vairākas stundas. Pa to laiku elevatorā pazudis videosignāls. Tad uz zvanu atbildējis kāds cits.

Donalds noklepojās mutautiņā un izlasīja neparasto sarunu. Dežurējošais sakarnieks apgalvojis, ka atbildējis jauns cilvēks. Vīrietis, ne ēna un ne vadītājs, un viņš esot uzdevis virkni jautājumu. Viens no tiem pievērsa Donalda uzmanību. Cilvēks septiņpadsmitajā elevatorā, kuram bija atlikušas vien pāris minūtes, ko dzīvot, bija jautājis, kas notiek četrdesmitajā līmenī.

Četrdesmitais līmenis. Donaldam nemaz nevajadzēja ieskatīties shēmā, viņš bija šos kompleksus projektējis. Katru līmeni viņš pazina kā savus piecus pirkstus. Četrdesmitais stāvs bija jaukta tipa līmenis, kurā pusi platības aizņēma dzīvojamās telpas, ceturtdaļa bija paredzēta vieglai dārzniecībai, bet atlikusī daļa atvēlēta komercdarbībai. Kas gan tur varētu notikt? Kādēļ tas interesējis šo cilvēku, kas atradās uz dzīvības un nāves robežas?

Donalds vēlreiz pārlasīja sarunu. Gandrīz izklausījās tā, it kā četrdesmitais līmenis būtu bijis pēdējais, ar ko zēns sazinājies, it kā viņš tikko būtu ar tiem runājis. Varbūt viņš nācis no turienes? Tas bija tikai sešu līmeņu attālumā. Donalds iztēlojās pārbiedētu zēnu, kurš skrien augšā pa kāpnēm kopā ar tūkstošiem citu izmisušo. Ziņas par atvērtām gaisa slūžām, par nāves briesmām vairākus stāvus zemāk, cilvēku plūsma, kas spiežas augšup. Šis puisis nokļūst līdz trīsdesmit ceturtajam līmenim un vairs nespēj izturēt pūļa grūstīšanos. IT nodaļa jau ir tukša. Viņš kaut kā iekļūst serveru telpā...

Nē. Donalds pakratīja galvu. Tā nenotika. Kaut kas nebija pareizi. Kas tajā visā nedeva viņam mieru?

Tas bija videosignālu zudums. Donalds juta, kā pār muguru pārskrien tirpas. Tas bija numurs 40. Elevators, nevis līmenis. Ziņojums viņa rokās drebēja. Donalds gribēja pielēkt kājās un sākt riņķot pa kafetēriju, lai gan viņa rīcībā bija tikai sīks saistības pavediens, mājiens uz neskaidrām aprisēm. Viņš pūlējās savienot visu vienotā veselumā, pirms, adrenalīna pieplūduma izbiedētas, idejas viņu pamet.

Viņš bija runājis ar elevatoru 40. Zēns bija piekļuvis septiņpadsmitā elevatora sakaru punktam. Viņš nesaprata, ka zvana cits elevators. Tādēļ nosauca to par līmeni un jautāja, kas tur notiekot. Šis signālu zudums, sakaru pārrāvums bija gluži tāds pats kā gadījumos ar elevatoriem, ar kuriem strādāja Anna.

Anna.

Donalds iedomājās par Annas atstāto zīmīti Tūrmanam, kurā bija lūgts, lai viņu pamodina. Viņa gulēja lejā. Anna zinātu, ko darīt. Būtu vajadzējis pamodināt un par galveno iecelt Annu, nevis Donaldu. Viņš savāca ziņojumus un citus dokumentus un salika tos atbilstošajās mapēs. Ar liftiem sāka ierasties strādnieki. No virtuves durvīm, ko virināja rosīgie kafetērijas darbinieki, plūda olu pulvera plāceņu smarža, bet Donaldam izsalkums vairs nenāca ne prātā.

Viņš palūkojās uz sienas ekrānu. Vai kāds no šīs maiņas varētu zināt par elevatoru 40? Iespējams, ka nē. Viņi nesaskatītu šo sakarību. Tūrmans un pārējie bija turējuši šo situāciju noslēpumā, jo nevēlējās izraisīt paniku. Bet, ja nu elevators 40 joprojām pastāv? Ja nu tas sazinājies ar septiņpadsmito? Anna toreiz teica, ka viņi bija pārņēmuši savas antenas vadību un uzlauzuši sistēmu, ka tajā ielauzušies hakeri no elevatora 40. Elevators 1 bija zaudējis kontaktu ar vairākiem elevatoriem, pirms Anna un Tūrmans tika pamodināti, lai tos visus iznīcinātu. Ja nu tie nav iznīcināti? Ja nu šis elevators 17 nav iznīcināts? Ja nu tas joprojām ir savā vietā un šī tīrītāja nonākusi nākamajā ielejā un ieraudzījusi...

Donalds juta pēkšņu vēlmi iet un pārliecināties ar savām acīm, iziet ārā un uzkāpt līdz pakalnu korēm, lai velns parauj to tērpu. Viņš novērsās no ekrāna un devās uz gaisa slūžu pusi.

Varbūt vajadzētu pamodināt Annu, gluži kā to darīja Tūrmans. Viņš varētu viņu iekārtot ieroču noliktavā. Iepriekšējā maiņā tas jau tika darīts, tādēļ viņš zinās, kā rīkoties, vienīgi nebija neviena uzticama cilvēka, kas varētu palīdzēt. Par cilvēku modināšanu Donalds nezināja pilnīgi neko. Bet viņš taču ir galvenais, vai ne? Viņš varētu pieprasīt, lai tie viņam pastāsta.

Donalds izgāja no kafetērijas un tuvojās elevatora gaisa slūžām, šīm lielajām, dzeltenajām durvīm, kas veda uz plašo ārpasauli. Tā nebija tik bīstama, kā viņam tika ieskaidrots. Ja vien Donalds nebija vienkārši imūns. Kamēr viņš bija sasalis, ķermenī darbojās mašīnas, kas viņu uzturēja pie dzīvības. Iespējams, ka tās palīdzējušas viņam ārā izdzīvot. Viņš piegāja pie iekšējām gaisa slūžu durvīm un pa nelielo iluminatoru ieskatījās iekšā. Pēkšņi un nežēlīgi viņu sagrāba atmiņas par notikumiem aiz šīm durvīm. Donalds pasita mapes padusē un paberzēja vietu, kurā sen atpakaļ miesā bija iedūrusies adata, kas viņu iemidzināja. Kas īsti tur ārā notiek? Garām slīdēja putekļu mākonis, un caur izolācijas kameras restēm uzzibsnīja gaisma, Donalds iedomājās par to, cik savādi, ka arī elevatorā 1 ir sienas ekrāns. Šeit strādājošie cilvēki zināja, ko ir nodarījuši pasaulei. Kādēļ viņiem jāredz drupas, ko viņi aiz sevis atstājuši?

Ja vien....

Ja vien ekrāns nekalpoja tādam pašam mērķim kā visos pārējos elevatoros. Ja vien tas nebija baiss atgādinājums par to, ka planēta nav apdzīvojama, lai atturētu cilvēkus no iešanas ārā. Bet, ko viņi vispār zināja par to, kas atrodas ārpus elevatoriem? Un kā cilvēks pats to varētu noskaidrot?

74

2345

Elevators 1

Bija nepieciešamas pāris dienas, kamēr Donalds visu izplānoja un saņēmās izteikt savu lūgumu, un vēl dažas dienas pagāja, līdz doktors Vilsons varēja noorganizēt tikšanos. Pa to laiku viņš uzticēja Erenam savas aizdomas par elevatora 40 iejaukšanos viņu darbā.

Šī vienkāršā minējuma sekas ātri vien ierāva satraukuma virpulī visu elevatoru. Donalds parakstīja bombardēšanas uzlidojuma pieprasījumu, lai gan pats nesaprata, ko īsti paraksta. Reti izmantotajos elevatora līmeņos parādījās rosība, tajos, ko Donalds pazina no iepriekšējās maiņas. Pēc dažām dienām viņš nemaz nejuta sprādzienu vai zemes šūpošanos, tomēr citi apgalvoja, ka tos jutuši. Donalds vienīgi redzēja jaunu putekļu kārtiņu, kas nobirusi no griestiem un nosēdusies uz viņa mantām.

Dienā, kad bija jātiekas ar doktoru Vilsonu, viņš aizlavījās lejā uz galveno dziļās saldēšanas kameru stāvu, lai pārbaudītu, vai darbojas viņa kods. Donalds joprojām līdz galam neuzticējās aizsegam, ko sniedza vaļīgais kombinezons un karte ar svešu vārdu. Vēl tikai pirms dienas viņš svaru zālē bija redzējis kādu vīrieti, kuru viņam šķita, ka atceras no savas pirmās maiņas. Tādēļ tagad Donalds bija sācis pārvietoties pa gaiteņiem piesardzīgā gaitā. Tā nu viņš lavījās gar sasalušo ķermeņu rindām un bažīdamies ievadīja ciparu panelī savu kodu. Viņš jau bija gatavs sarkanām gaismām un brīdinošiem dūcieniem. Tā vietā virs uzraksta Ārkārtas personāls iemirgojās zaļa gaismiņa, un noklikšķēja slēdzene. Donalds pārliecinājās, ka gaitenī neviena nav, atvēra durvis un ieslīdēja iekšā.

Šī maz izmantotā dziļās saldēšanas kapsulu glabātuve aizņēma niecīgu daļu no visām dziļās saldēšanas telpām un bija tikai vienu līmeni dziļa. Nostājies durvīs, Donalds iztēlojās, kā šo telpu ieskauj galvenā dziļās saldēšanas zāle, kas bija daudz lielāka. Šis bija tikai sīks kambaris starp sienām, kas iestiepās nepārskatāmā dziļumā. Tomēr tajā atradās kaut kas daudz vērtīgāks. Vismaz viņam.

Donalds gāja gar kapsulām un ielūkojās sasalušajās sejās. Bija grūti atcerēties iepriekšējo reizi, kad viņš šeit bija kopā ar Tūrmanu, grūti atsaukt atmiņā precīzu vietu, bet, galu galā, viņš to atrada. Donalds paskatījās uz mazo ekrāniņu, atcerējās, kā bija domājis par to, ka viņas jaunais vārds neko nenozīmē, un ieraudzīja, ka viņai nemaz nav iedots vārds. Tikai numurs.

“Sveika, māšel!”

Notraušot sarmu, pirksti skanēja uz aukstā stikla. Viņš ar skumjām atcerējās abu vecākus. Donalds prātoja, cik daudz Šarlote zināja par šo vietu un Tūrmana plāniem, pirms šeit bija nokļuvusi. Viņš cerēja, ka viņa neko nezināja. Donalds gribēja cerēt, ka māsa ir nevainīgāka nekā viņš.

Redzot Šarloti, prātā atgriezās atmiņas par viņas vizīti Vašingtonā. Viņa bija izniekojusi vērtīgu atvaļinājumu, lai piedalītos Tūramana kampaņā un satiktu savu brāli. Uzzinājusi, ka Donalds dzīvo Vašingtonā jau divus gadus, bet ne reizi nav apmeklējis nevienu muzeju, māsa viņu pamatīgi nostrostēja. Viņa teica, ka nav nozīmes viņa aizņemtībai. Tas esot nepiedodami. „Ieeja tajos ir par brīvu!” viņa bija teikusi, it kā pietiktu tikai ar šo iemeslu.

Pēc tam viņi bija kopā gājuši uz Aviācijas un kosmosa izpētes muzeju. Donalds atcerējās gaidīšanu rindā pie ieejas. Prātā nāca arī mērogā darinātais Saules sistēmas modelis uz ietves pie muzeja ieejas. Lai gan pārējās planētas atradās tikai dažus soļus viena no otras, Plutons bija vairāku kvartālu attālumā, vēl aiz Hiršhorna muzeja, kaut kur ļoti tālu. Tagad lūkojoties uz māsas sasalušo apveidu, tā diena viņa atmiņās šķita tikpat neaizsniedzama. Neiespējami tāla. Kā mazs punktiņš.

Vēlāk tai dienā viņa Donaldu bija aizvilkusi uz Holokausta muzeju. No tā Donalds bija izvairījies jau no pirmās dienas, kad pārcēlās uz Vašingtonu. Iespējams, ka tas bija iemesls, kādēļ viņš gāja ar līkumu visai Nacionālajai alejai. Visi bija viņam skandinājuši, ka tas esot jāredz. „Tev jāiet!” viņi bija teikuši. „Tas ir svarīgi!” Lai to raksturotu, viņi bija izmantojuši tādus vārdus kā „spēcīgs” un „neaizmirstams”. Viņi bija teikuši, ka tas mainīs viņa dzīvi. Tā viņi runāja, bet viņu acīs bija saskatāms brīdinājums.

Māsa bija uzvilkusi viņu augšā pa kāpnēm, bet sirdi bija spiedis draudīgs smagums. Ēka bija projektēta kā atgādinājums, bet Donalds negribēja, ka viņam kaut ko atgādina. Tobrīd viņš lietoja medikamentus, kas palīdzēja aizmirst to, ko viņš izlasīja Kārtībā, viņš lietoja medikamentus, lai nejustos tā, it kā kuru katru mirkli varētu pienākt pasaules gals. Viņš sev skaidroja, ka briesmu darbi, kuru pēdas glabājās šajā ēkā, bija apglabāti pagātnē, lai nekad netiktu no tās izcelti vai atkārtoti.

Ārā vēl plīvoja atgādinājumi par muzeja sešdesmito gadadienu — drūmas izkārtnes un karogi. Bija atklāts jauns ēkas spārns, pie kura mietiņi un auklas balstīja jaunus kociņus, gaisu pildīja mul-čas smarža. Donalds atcerējās, kā, mirkšķinot un ar plaukstām sargājot acis no spilgtās saules gaismas, iznāca ārā pulciņš tūristu. Viņam bija gribējies uzgriezt tam visam muguru un bēgt, bet māsa turēja viņa roku, un vīrietis biļešu kasē jau bija viņiem uzsmaidījis. Vismaz tas notika vēlu pēcpusdienā, un viņiem vairs nebija daudz laika, lai staigātu pa muzeju.

Donalds uzlika plaukstas uz zārkam līdzīgās kapsulas un atcerējās šo apmeklējumu. Prātā nāca bada un spīdzināšanas ainas. Telpa, pilna ar neskaitāmiem apaviem. Attēli pie sienām rādīja kopā saspiestus kailus ķermeņus, nedzīvas, ieplestas acis, izspiedušās ribas un atklātus dzimumorgānus, tur bija cilvēku grēdas, kas tika sastumtas bedrē, zemē izraktā caurumā. Donalds nebija spējis uz to skatīties. Tā vietā viņš bija mēģinājis koncentrēt uzmanību uz buldozeru, lūkoties uz vīru, kas to vadīja, šo mierīgo seju, cigareti starp savilktām lūpām un rāmas koncentrēšanās izteiksmi. Vienkārši darbs. Šajā attēlā nekur nevarēja rast mierinājumu. Buldozera vadītājs bija attēla šausminošākā daļa.

Donalds bija atrāvies no šiem drausmīgajiem eksponātiem un tumsā pazaudējis savu māsu. Šajā muzejā bija šausmas, kas nekad netiks atkārtotas. Bez ceremonijām, pilnīgā apātijā piepildīti masu kapi. Cilvēki, kas mierīgi iesoļoja dušās.

Donalds bija meklējis patvērumu kādā citā eksponātā ar nosaukumu Nāves arhitekti, kurā viņu piesaistīja plāni, cerība uz kaut ko pazīstamu un sakārtotu. Tā vietā viņš attapās klaustrofobiju iedvesošā telpā, kuras sienas klāja slepkavošanas shēmas. Šo eksponātu sagremot bija tikpat grūti. Turpat bija siena, uz kuras bija apraksts par kustību, kas noliedz holokaustu pat pēc tam, kad tas noticis.

Plānu klājums bija uzrādīts kā pierādījums. Tāds bija šīs telpas nolūks. Plāni, kas palikuši pēc izmisīgajām dedzināšanām un tīrīšanām, kuras tika veiktas, tuvojoties krievu armijai, uz daudziem plāniem vīdēja Himlera paraksts. Aušvicas plāns, gāzes kameras, viss rūpīgi paskaidrots. Donalds bija cerējis, ka plāni ļaus atvilkt elpu no citur muzejā redzētā, bet tad viņš izlasīja, ka šajos plānos bijuši spiesti piedalīties arī ebreju projektētāji. Paši savām rokām bija uzprojektējuši sava cietuma sienas. Viņi bijuši spiesti zīmēt savu nākotnē gaidāmo moku mājvietas.

Donalds atminējās, kā mazā telpa bija sagriezusies un viņš taustījies pēc savas zāļu pudelītes. Viņš atcerējās, ka prātojis, kā šie cilvēki tam piekrituši, kā viņi, to zīmējot, varēja redzēt un nesaprast. Kā viņi nav zinājuši, nav aptvēruši, kam tas paredzēts?

Mirkšķinādams, lai aizdzītu asaras, Donalds aptvēra, kur atrodas. Kārtīgās kapsulu rindas viņam bija svešas, bet sienas, griesti un grīdas ap tām bija gana pazīstamas. Donalds bija palīdzējis šo vietu projektēt. Tā šeit atradās viņa dēļ. Toreiz, kad viņš mēģināja tikt ārā un izbēgt, viņš kliedza, bet tie bija viņu ar varu ievilkuši atpakaļ kā cietumnieku aiz paša radītām restēm.

Drūmās domas iztramdīja ciparu paneļa pīkstieni pie izejas. Donalds pagriezās, bet lielā tērauda plāksne cilvēka rokas resnuma eņģēs jau vērās uz iekšu. Ienāca maiņas ārsts doktors Vilsons. Viņš pamanīja Donaldu un sarauca pieri. „Ser?” viņš ierunājās.

Donalds juta, kā gar deniņiem noslīd auksta sviedru lāse. Sirds joprojām sitās no atmiņām par izstādi. Viņam bija silti, neraugoties uz to, ka varēja redzēt, kā elpa virmo gaisā.

„Vai jūs aizmirsāt mūsu tikšanos?” jautāja doktors Vilsons. Donalds notrausa no pieres sviedrus un noslaucīja plaukstu kombinezona aizmugurē. „Nē, nē!” viņš attrauca, pūlēdamies valdīt trīsošo balsi. „Es vienkārši nepamanīju, kā paskrien laiks.”

Doktors Vilsons pamāja. „Redzēju jūs savā monitorā un iedomājos, ka tā varētu būt.” Viņš palūkojās uz kapsulu, pie kuras stāvēja Donalds, un sarauca pieri. „Kāds tuvinieks?”

,,Hm? Nē,” Donalds noņēma plaukstu, kas bija ļoti nosalusi no ilgās saskares ar auksto kapsulu. „Kāds, ar kuru kopā strādāju.”

„Vai esat gatavs?”

„Jā,” Donalds noteica. „Pateicos par iespēju atkārtot. Kopš pēdējoreiz pārskatīju protokolus, pagājis krietns laiks.”

Ārsts pasmaidīja. „Protams. Varēsiet pavērot, kā modinām jauno reaktora tehniķi, kurš tūlīt sāks savu ceturto maiņu. Varam sākt, gaidījām tikai jūs,” viņš norādīja uz gaiteni.

Donalds papliķēja pa māsas kapsulas vāku un pasmaidīja. Viņa bija gaidījusi simtiem gadu. Vēl viena vai divas dienas neko nemainīs. Toties pēc tam viņi noskaidros, ko tieši Donalds ir palīdzējis uzbūvēt. Viņi to noskaidros abi kopā.

75

2313 otrais gads

Elevators 17

Džimijs nespēja sevi piespiest rakstīt uz papīra. Viņš gandrīz slīka tajā, bet neuzdrīkstējās kaut ko piezīmēt pat uz maliņām. Šis lappuses bija neaizskarams svētums. Šis grāmatas bija pārāk vērtīgas. Tā nu viņš skaitīja dienas, izmantodams atslēgu, kas ievērta auklā viņam ap kaklu, un melnos paneļus uz servera numur 17.

Džimijs bija uzzinājis, ka šis ir viņa elevators. Tas bija numurs, kas ar zīmogu iespiests viņa Kārtības sējumā. Tas bija apzīmējums elevatoru plānā pie sienas. Viņš zināja, ko tas viss nozīmē. Viņš varbūt bija viens pats savā pasaulē, tomēr šī nebija vienīgā pasaule.

Katru vakaru pirms gulētiešanas Džimijs melnajā, milzīgā servera krāsojumā ievilka vēl vienu gaišu, sudrabotu svītru. Aizritējušās dienas viņš atzīmēja tikai vakaros. Šķita pāragri to darīt no rītiem.

Šis projekts tika iesākts pavirši. Džimijs neticēja, ka šīs svītras sakrāsies daudz. Tādēļ bija vilcis tās servera vidū, turklāt pārāk lielas. Kad bija nodzīvoti divi mēneši, Džimijam sāka aptrūkties vietas, un viņš saprata, ka nāksies vilkt svītras ari augšpusē, tādēļ nošvīkāja tās, kuras jau bija ievilcis, un aizgāja servera otrā pusē, lai visu sāktu no jauna. Tagad viņš svītriņas rindoja mazas un kārtīgas. Četras īsas un vienu garu tām visām pāri, gluži kā toreiz, kad mamma mēdza atzīmēt, cik dienas pēc kārtas viņš labi uzvedies. Sešas šādas atzīmes rindā veidoja to, ko Džimijs tagad sauca par mēnesi. Divpadsmit šādas rindas un piecas liekas svītriņas, un viņš bija uzzīmējis gadu.

Džimijs pārsvītroja pēdējās četras dienas un atkāpās. Gads aizņēma pusi no servera sāna. Bija grūti noticēt, ka pagājis jau gads. Gads, ko viņš nodzīvojis starp līmeņiem zem serveru zāles. Džimijs zināja, ka nevarēs tā turpināt mūžīgi. Bija pārāk smagi iztēloties, ka arī pārējo serveru sāni tiek noklāti ar skrāpējumiem. Tētis bija teicis, ka lejā pārtikas pietiek desmit gadiem diviem vai četriem cilvēkiem.

Džimijs nespēja atcerēties pareizo skaitu. Tas nozīmēja, ka viņam vienam pietiek vismaz divdesmit gadiem. Divdesmit gadi. Viņš nostājās pie servera stūra un ielūkojās ejā starp to rindām. Tās galā bija smagās tērauda durvis. Džimijs zināja, ka pienāks brīdis, kad viņam būs jāiet ārā. Ja to neizdarīs, viņš sajuks prātā. Viņš jau juka prātā. Dienas bija pārāk vienādas.

Džimijs devās pie durvīm un ieklausījās, vai nesadzirdēs kaut ko otrā pusē. Tāpat kā citās reizēs aiz durvīm bija ļoti kluss, tomēr viņš joprojām dzirdēja, kā atmiņā atbalsojas slāpētie šāvieni. Džimijs iedomājās, ka varētu ievadīt četrus ciparus un palūkoties ārā. Viņš nespēja iedomāties briesmīgāku sajūtu par neziņu, kas valdīja tur ārā. Kad pēkšņi beidzās kameru pārraides, Džimijs jutās tā, it kā viņam būtu atņemta kāda maņa. Viņam palika vien spēcīga vēlme atvērt durvis, pavērt šo plakstiņu, kas bijis ciet pārāk ilgi. Pa dienai vien bija saskaitīts vesels gads. Sajās dienās skaitītas minūtes. Vientuļš zēns nevar skaitīt mūžīgi.

Ciparu panelim viņš nepieskārās. Vēl ne. Tur ārā bija ļauni cilvēki, ļaudis, kuri gribēja tikt iekšā, kuri gribēja zināt, kas te atrodas, kādēļ šajā līmenī joprojām ir elektrība un kas viņš ir.

„Es neesmu nekas,” Džimijs tiem teica, kad saņēmās drosmi runāt. „Neviens.”

Viņš reti bija tik drosmīgs. Viņš jutās drosmīgs jau tad, kad spēja paklausīties, kā citās rācijās sakliedzas svešinieki. Drosmīgi ļāva to strīdiem ienākt viņa pasaulē un galvā, klausījās viņu lamas un ziņojumus par to, kurš atkal kādu nogalinājis. Viena no grupām strādāja dārzos, bet otra pūlējās apturēt plūdus, kas cēlās no raktuvēm un draudēja paraut zem ūdens Mehānikas līmeņus. Vienai grupai bija šaujamieroči, un tā atņēma otrai katru mazumiņu, ko tai bija izdevies sev savākt. Reiz pēc palīdzības sauca kāda vientuļa sieviete, bet kā gan Džimijs var palīdzēt? Viņš pieņēma, ka elevatorā mazos pulciņos ir sagrupējušies kādi simts cilvēki vai nedaudz vairāk, kas cīnījās un slepkavoja viens otru. Tomēr drīz viņi mitēsies. Tā jābūt. Vēl vienu dienu. Vēl gadu. Nevar taču karot mūžīgi, vai ne?

Varbūt var.

Laiks bija kļuvis savāds. Viņš tam drīzāk ticēja, nevis to juta. Vajadzēja paļauties uz to, ka tas vispār iet uz priekšu. Par nakts iestāšanos neliecināja vājāks apgaismojums kāpnēs vai gaiteņos. Neviena gājiena uz augšu, nekādas saules gaismas, kas liecinātu par dienu. Bija tikai vienkārši cipari datora ekrānā, kas ritēja uz priekšu tik lēni, ka gribējās kliegt. Gan dienā, gan naktī tie izskatījās vienādi. Vajadzēja rūpīgi skaitīt, lai saprastu, ka diena pagājusi. Šī skaitīšana ļāva Džimijam just, ka viņš ir dzīvs.

Viņš iedomājās, ka pirms gulētiešanas varētu starp serveriem uzspēlēt ķeršanas spēli, bet atcerējās, ka darījis to jau vakar. Viņš iedomājās, ka varētu sakārtot bundžas tādā secībā, kādā viņš tās atvērs un izēdīs, bet bija jau sarindojis maltītes trīs mēnešiem uz priekšu. Varēja trenēties šaut mērķī, lasīt grāmatas, knibināties ap datoru, kaut ko sakārtot, tomēr nekas no tā neizklausījās interesanti. Džimijs zināja, ka droši vien viņš vienkārši ielīdīs gultā un blenzīs griestos, līdz skaitļi viņam pateiks, ka pienācis rīts. Tad viņš izdomās, ko darīt tālāk.

76

2313 otrais gads

Elevators 17

Ritēja nedēļas, servera sānā krājās skrāpējumi, un atslēgai, kas karājās Džimijam kaklā, dila gals. Kādā rītā viņš atvēra sapampušas acis, it kā miegā būtu raudājis, un paņēma brokastis — vienu bundžu ar konservētiem persikiem, otru ar ananasiem — līdzi augšā pie lielajām tērauda durvīm. Nocēlis no pleca šauteni, Džimijs apsēdās, atbalstījās pret serveri numur 8 un izbaudīja sev uz muguras darbīgās iekārtas siltumu.

Lai apgūtu ieroča lietošanu, bija nācies nedaudz palauzīt galvu. Tēvs bija pazudis kopā ar pielādēto šauteni, un, kad Džimijs atklāja ieroču un munīcijas kastes, viņš nesaprata, kā iedabūt spīdīgās aptveres mehānismā. Viņš šo uzdevumu bija padarījis par projektu, gluži tāpat kā mēdza darīt tēvs, kad mājās bija paredzēts kāds darbiņš vai remonts. Jau kopš mazotnes Džimijs bija vērojis, kā tētis izjauc datorus un citas elektroniskas ierīces, sakārtodams visas detaļas (katru skrūvīti, katru uzgriezni, katru uzgriežņa uzmavu) rūpīgās rindās, lai pēc tam zinātu, kur to visu atkal likt. Džimijs tāpat bija izdarījis ar ieroci. Un pēc tam ar vēl vienu, jo pirmā detaļas bija nejauši izspārdījis ar zābaku.

Izjaucis otro šauteni, viņš saprata, kur jānonāk munīcijai un kā to tur iedabūt. Atspere ložu turētājā bija ļoti stingra, tāpēc to bija grūti pielādēt. Vēlāk, pēc tam, kad kārbās glabātajās grāmatās pie burta S bija izlasījis ierakstu par “šaujamieroci”, Džimijs uzzināja, ka turētāju sauc par „aptveri”. Tas gan notika vairākas nedēļas pēc tam, kad viņš bija saviem spēkiem noskaidrojis, kā ierocis darbojas, un par to tagad liecināja caurums griestos.

Viņš pārlika šauteni šķērsām pār ceļiem un mēģināja noturēt bundžas līdzsvarā uz šautenes platākās daļas. Visvairāk Džimijam garšoja ananāsi. Tos viņš ēda katru dienu un ar skumjām noskatījās, kā plauktos plok bundžu krājumi. Viņš nekad nebija dzirdējis par šādu augli, tādēļ bija meklējis tā aprakstu grāmatās. Ananasi bija ievilkuši viņu reibinošā ceļojumā pa grāmatu kārbām. Pl- „pludmale” bija aizvedusi pie ok- „okeāns”. Lasot par to, Džimijs pavisam apjuka, viņu mulsināja tā mērogs. Un tad vēl pie zi- „zivis.” Aizrāvies ar atklājumiem, viņš todien aizmirsa paēst, un telpa, kurā atradās radio un viņa mazais matracis, bija pilna ar atvērtām grāmatām un tukšām kārbām. To visu atkal saliekot pa vietām, viņam pagāja vesela nedēļa. Kopš tās reizes šādās ekskursijās Džimijs aizmirsās regulāri.

Izvilcis no krūšu kabatas savu sarūsējušo konservu attaisāmo un mīļāko dakšiņu, viņš atvēra persiku bundžu. Iegriežot pirmoreiz, bundžiņā klusi iešņācās gaiss. Džimijs bija iemācījies neēst trauka saturu, ja atverot tas neskanēja. Par laimi, toreiz, kad viņš šo mācību guva, tualetes vēl darbojās. Džimijam tik ļoti pietrūka tualešu.

Viņš izēda visus persiku gabalus, izbaudīdams katru kumosu, un tad izdzēra sulu. Džimijs nebija īsti drošs, ka šo daļu ir paredzēts dzert, uz etiķetes tas nebija rakstīts, tomēr tā viņam garšoja visvairāk. Viņš paņēma attaisāmo un ananāsu bundžu un klausījās, vai atskanēs šņāciens, kad pēkšņi izdzirdēja, ka iepīkstas kodu panelis pie lielajām tērauda durvīm.

„Drusciņ par agru,” viņš čukstus teica saviem viesiem. Tad nolika bundžiņu malā, nolaizīja dakšu un ieslidināja to atpakaļ krūšu kabatā. Atspiedis šauteni pret plecu, viņš sēdēja un gaidīja, vai durvis izkustēsies. Kolīdz tās pavērsies, viņš atklās uguni.

Tā vietā Džimijs izdzirdēja, kā četras reizes iepīkstas kodu panelis, kurā tika ievadīti cipari; pīkstieniem sekoja dūciens, kas liecināja par nepareizu kodu. Kad svešinieki mēģināja vēlreiz, Džimijs satvēra šauteni ciešāk. Kodu paneļa ekrānā bija vieta tikai četriem cipariem. Ja pieskaitīja nulles, tas nozīmēja desmit tūkstošus kombināciju. Panelis pieļāva trīs nepareizus mēģinājumus, pēc tam bija jāgaida līdz nākamajai dienai, lai varētu mēģināt vēlreiz. Džimijs jau sen bija ielāgojis šīs lietas. Bija sajūta, ka šos nosacījumus viņam iemācījusi mamma, tomēr tas nebija iespējams. Ja nu vienīgi viņa Džimijam to pastāstījusi sapnī.

Viņš klausījās, kā panelī nopīkst otrs minējums, kam sekoja vēl viens dūciens. Izmēģināta vēl viena kombinācija, un tas nozīmēja, ka laiks iet uz beigām. Kods bija divpadsmit un astoņpadsmit. Džimijs nolādēja sevi par to, ka pat iedomājies šos skaitļus; pirksts uzgūla gailim un gaidīja. Tomēr domas neviens nespēja dzirdēt. Lai cilvēku sadzirdētu, viņam jārunā. Dažkārt Džimijs mēdza to aizmirst, jo savas domas dzirdēja visu laiku.

Sākās trešais un pēdējais šīs dienas mēģinājums, un Džimijs nevarēja sagaidīt, kad varēs ķerties klāt saviem ananāsiem. Viņam un šiem ļaudīm bija izveidojies šāds paradums, šie trīs mēģinājumi katru rītu. Lai gan biedējoša, tomēr tā bija viņa vienīgā dienišķā un cilvēciskā kontakta deva, un Džimijs bija sācis paļauties uz tās regularitāti. Viņš bija visu izrēķinājis uz servera sev aiz muguras. Viņš bija pieņēmis, ka tie sākuši ar 0000 un virzās uz priekšu pa vienam skaitlim. Trīs mēģinājumi dienā nozīmēja, ka pareizo kodu viņi ievadīs 406. dienas otrajā mēģinājumā. Līdz tam bija atlicis mazāk nekā mēnesis.

Tomēr Džimija aprēķinos nebija ietvertas visas iespējas. Viņu nepameta bailes, ka svešinieki varētu izlaist kādu skaitli vai ka tiem varētu paveikties, ja tiek ievadītas nejaušas kombinācijas. Džimijs taču skaidri nezināja, vai šīs durvis var atvērt ar vienu vai vairākiem kodiem. Tā kā viņš nebija pievērsis uzmanību tam, kā tēvs kombināciju nomainīja, viņš nevarēja to pārcelt uz tālāku skaitli. Un ja nu tas tikai pietuvinātu svešinieku veiksmi? Varbūt viņi sāka ar 9999! Protams, viņš varētu to pārcelt zemāk un cerēt, ka tādu skaitli viņi jau ir ievadījuši. Bet, ja nu viņi to nebūtu ievadījuši? Kaut ko darīt un viņus nejauši ielaist būtu briesmīgāk nekā nedarīt neko un nomirt tad. Un mirt Džimijs negribēja. Viņš negribēja mirt un negribēja nevienu nogalināt.

Šādas domas virpuļoja viņa prātā, kamēr tika ievadīti nākamie četri cipari. Kad kodu panelis iedūcās trešo un pēdējo reizi tajā dienā, Džimijs atlaida šautenes spalu. Viņš noslaucīja sasvīdušās plaukstas stilbos un pacēla no grīdas savus ananāsus.

„Sveiki, ananāsi!” Džimijs nočukstēja. Viņš nolieca galvu virs klēpja un, uzmanīgi klausīdamies, iedūra attaisāmo skārdā.

Ananāsi pačukstēja pretī. Tie teica, ka viņš tos droši varot ēst.

77

2313 otrais gads

Elevators 17

Dzīves pamatā, kā Džimijs bija spiests uzzināt, ir maltīšu un zarnu atbrīvošanas cikls. Tam pa vidu ir arī miegs, bet tas neprasa lielas pūles. Šo lielo Pasaules likumu Džimijs nezināja, līdz kādu dienu tualetē vairs nevarēja noskalot ūdeni. Neviens nedomā par savu zarnu atbrīvošanu, kamēr var noskalot ūdeni. Kad vairs nevar, nav iespējams domāt par kaut ko citu.

Džimijs sāka nokārtoties serveru telpas stūrī, tik tālu no durvīm, cik vien iespējams. Viņš čurāja izlietnē, līdz beidzās krāna ūdens un sāka nelabi smirdēt. Kad tas notika, viņš pieslēdzās cisternai. Kārtība viņam pateica, kurā lappusē meklēt un ko darīt. Tā bija drausmīgi garlaicīga grāmata, tomēr dažkārt noderēja. Džimijs pieņēma, ka tāds arī ir tās mērķis. Tomēr ar cisternas ūdeni nepietiks visam mūžam. Tādēļ Džimijs ņēmās dzert tik daudz sulas no bundžām, cik nu varēja. Viņam riebās tomātu zupa, tomēr katru dienu viņš izdzēra pa bundžiņai. Viņa urīns kļuva spilgti oranžs.

Kādu ritu Džimijs pilināja no ābolu bundžas pēdējās sulas lāses, kad svešinieki pēkšņi ieradās, lai izmēģinātu savus kodus. Tas notika tik ātri. Četri cipari, un kodu panelis nopīkstēja. Tas nedūca. Tas nerēja, nekliedza un neizklausījās dusmīgs. Tas nopīkstēja. Un tik ilgi degusī sarkanā gaismiņa, kas bijusi sarkana, kopš Džimijs spēja to atcerēties, iedegās spilgti un biedējoši zaļa.

Džimijs satrūkās. Atvērtā persiku bundža, kas bija nolikta uz ceļiem, apgāzās un nokrita uz grīdas, sulai pašķīstot uz visām pusēm. Viss notika divas dienas par agru. Divas dienas par agru.

Lielās tērauda durvis izdvesa skaņas. Džimijs nometa dakšu un mēģināja kārtīgi satvert šauteni. Izslēdza drošinātāju. Klik! ar īkšķi, dunn! no durvju puses. Balsis, balsis. Priecīgs satraukums vienā pusē, šausmas otrā. Viņš pacēla ieroci pie pleca un vēlējās, kaut vakar būtu patrenējies. Rit. Rit viņš būtu gatavojies! Viņi atnākuši divas dienas par ātru!

Durvis trokšņoja, un Džimijs prātoja, vai ir palaidis garām kādu dienu vai divas. Bija tā viena reize, kad viņš saslima un gulēja drudzi. Vēl bija tā reize, kad viņš lasīdams aizmiga un nespēja atcerēties, kas tā par dienu, kurā viņš pamodies. Varbūt viņš ir kādu dienu palaidis garām. Varbūt cilvēki gaiteni izlaiduši kādu skaitli. Durvis pavērās sprauga.

Džimijs nebija tam gatavs. Ierocis slīdēja mitrajās plaukstās, sirds sitās kā negudra. Šis bija viens no tiem brīžiem, kas tiek gaidīts un gaidīts. Gaidīts tik ļoti, tik karsti un ar tādu koncentrēšanos, kā tad, kad tu pūt gaisu plastmasas maisiņā un skaties, kā tas kļūst liels un plāns tavu acu priekšā, zinot, ka tas pārsprāgs, zinot, zinot, un kad tas sprāgst, tu nobīsties tā, it kā nemaz nebūtu to gaidījis.

Šis bija viens no tādiem brīžiem. Durvis vērās platāk. Otrā pusē bija cilvēks. Cilvēks. Un uz bridi, vien īsu mirkli Džimijs šaubījās par gada garumā gudroto plānu, par savu baiļu kalendāru. Šeit bija kāds, ar kuru runāt un kurā klausīties. Kāds, ar kuru uz maiņām ņemt skrūvgriezi un āmuru un vērt vaļā bundžas, jo attaisāmais bija salūzis. Varbūt kāds ar jaunu konservu attaisāmo. Kāds, kurš varētu būt viņa partneris projektos, kā tētis mēdza...

Seja. Ļauni smīnošs vīrietis. Gads plānošanas, šaušanas pa tukšām tomātu skārdenēm, zvanīšanas ausīs un pārlādēšanas, stobru eļļošanas un lasīšanas, un nu cilvēka seja durvju spraugā.

Džimijs nospieda gaili. Stobrs pasitās uz augšu. Niknais smīns pārvērtās izbaiļu un sāpju sajaukumā. Vīrietis nokrita, bet viņam garām jau spiedās cits, drāzās iekšā telpā ar kaut ko melnu pie rokas.

Stobrs salēcās atkal un atkal, un Džimija acis mirkšķinājās reizē ar katru dārdu. Trīs šāvieni. Trīs lodes. Skrienošais virs joprojām tuvojās, bet viņa sejā bija tā pati skumjā izteiksme, kas izdzisa, viņam krītot, sabrūkot tikai dažus soļus no Džimija zābakiem.

Džimijs gaidīja nākamo svešinieku. Viņš dzirdēja, kā tas ārā skaļi lamājas. Un pirmais vīrs, kuru viņš sašāva, joprojām kustējās kā tukša bundža, kas lēkā un lēkā vēl ilgi pēc tam, kad tai trāpīts. Durvis bija vaļā. Ārpuse un iekšpuse bija savienotas. Vīrs, kurš bija atvēris durvis, pacēla galvu no zemes, viņa sejā rēgojās kaut kas daudz ļaunāks par bēdām, un pēkšņi tur ārā bija Džimija tēvs. Viņa tēvs gulēja tepat pie durvīm, viņš mira gaitenī. Un Džimijs nesaprata, kāpēc tā.

Lāsti attālinājās. Vīrietis gaitenī attālinājās, un Džimijs ievilka pirmo īsto elpas vilcienu, kopš durvis bija nopīkstējušas un pie tām iedegusies zaļā gaismiņa. Viņam nebija pulsa; Džimija sirdī bija viens liels, garš sirdspuksts, kas negribēja rimties. Līdzīga dūkoņa kā ieslēgta servera iekšienē.

Viņš klausījās, kā aizlavās pēdējais svešinieks, un Džimijs zināja, ka nu viņam ir iespēja aizvērt durvis. Viņš piecēlās un ar līkumu apskrēja ap mirušo vīrieti, kurš bija nokritis uz serveru telpas grīdas ar melnu pistoli blakus nedzīvajai rokai. Nolaizdams ieroci, Džimijs gatavojās ar plecu aizspiest durvis ciet, bet tad iedomājās par rītdienu, par šo nakti, par nākamo stundu.

Bēgošais svešinieks nu zināja kodu. Viņš to nesa sev līdzi.

„Divpadsmit, astoņpadsmit!” Džimijs čukstēja.

Viņš pabāza galvu pa durvīm un žigli ieskatījās gaitenī. Vēl mirkli pavīdēja stāvs, kas nozuda kādā no kabinetiem. Tikai zaļa kombinezona zibsnis un tad neiespējami garš, tukšs un izgaismots gaitenis.

Ārā mirstošais vīrs vaidēja un locījās. Džimijs nelikās ne zinis par viņu. Viņš atspieda šauteni pret plecu un satvēra to, kā bija trenējies. Mazie robiņi sarindojās vienā taisnē un rādīja Džimijam kabineta durvju malu. Džimijs iztēlojās, ka tur gaitenī lidinās zupas bundža. Viņš elpoja un gaidīja. Aiz sliekšņa gārdzošais vīrs līda tuvāk, asiņainās plaukstas atstāja uz grīdas pleķus. Viņa galvaskausa vidū plosījās sāpe, kāda sena rēta pār visām viņa atmiņām. Gaitenī Džimijs tēmēja tukšumā un domāja par savu tēvu un māti. Daļa no viņa zināja, ka vecāki bija prom, ka viņi bija aizgājuši un nekad vairs neatgriezīsies. Stobram viņa rokās nodrebot, mazie robiņi izkustējās no taisnes.

Vīrietis pie viņa kājām šļūca tuvāk. Gārdzieni bija pārauguši šņākoņā. Džimijs paskatījās uz leju un ieraudzīja, kā pār svešinieka lūpām veļas sarkani burbuļi. Viņa bārda bija biezāka nekā Džimijam, un tā bija pieplūdusi pilna ar asinīm. Džimijs novērsās. Viņš vēroja gaitenī punktu, uz kuru bija notēmējis savu ieroci, un sāka skaitīt.

Viņš bija ticis līdz trīsdesmit divi, kad juta gar zābakiem vārgi snaikstāmies pirkstus.

Pie piecdesmit viens kā bailīga zupas bundža gaitenī parādījās

galva.

Džimija pirksts nospieda gaili. Viņš juta atsitienu pret plecu un redzēja, ka tālāk pašķīst kaut kas spilgti sarkans.

Viņš mirkli pagaidīja, dziļi ievilka elpu, tad atvilka zābaku no rokas, kas snaikstījās gar potīti. Viņš atspieda plecu pret bīstami atvērtajām durvīm un stūma. Slēdži griezās un dunēja dziļi sienās. Viņš tos neskaidri dzirdēja. Džimijs nometa zemē šauteni un aizklāja seju ar plaukstām, kamēr serveru telpā uz grīdas mira cilvēks. Iekšā serveru telpā. Džimijs raudāja, bet kodu panelis priecīgi nočivināja, pirms apklusa un sāka pacietīgi gaidīt jaunu dienu.

78

2345

Elevators 1

Ārsta Vilsona kabinetā pie sienas karājās rinda ar pazīstamām planšetēm. Donalds atcerējās, kā izsmejošā svinīgumā bija rakstījis uz tām savu vārdu. Atcerējās, kā reiz parakstījis veidlapu, kas attiecās uz viņu pašu, un deva atļauju sevi ievietot dziļās saldēšanas kapsulā. Iedomājoties, ka nāktos šīs veidlapas parakstīt tagad, pakrūtē uzreiz iedūrās raizes. Ko viņš rakstītu? Parakstoties ar svešu vārdu, viņa roka trīcētu.

Kabineta vidū atstātās tukšās nestuves uzjundīja nepatīkamas atmiņas. Tām pāri bija ļoti rūpīgi uzklāts tīrs palags, kas gaidīja nākamo cilvēku, kurš tiks iemidzināts. Doktors Vilsons datorā pārliecinājās par to, kurš nākamais jāmodina, bet divi viņa asistenti tikmēr gatavojās procedūrai. Viens no asistentiem siltā ūdenī iemaisīja divas zaļa pulvera karotes. Donalds juta gaisā maisījuma smaržu. Tā lika nepatikā savilkt seju, tomēr viņš rūpīgi ielāgoja, no kura skapīša tika ņemts pulveris, cik daudz tas tika iejaukts ūdenī, turklāt viņš uzdeva visus jautājumus, kas ienāca prātā.

Otrs asistents salocīja tīru segu un pārklāja to pār ratiņkrēsla atzveltni. Tika paņemts arī papīra krekls, izpakota un sapakota neatliekamās palīdzības aptieciņa — cimdi, medikamenti, saite, pārsēji, plāksteris. Tas viss tika darīts klusi un efektīvi. Viņi Donaldam atgādināja vīrus aiz virtuves letes, kas ar tādu pašu ierastu rūpību pasniedza brokastis.

Tika skaļi nolasīts numurs, lai apstiprinātu modināmās personas identitāti. Šis reaktora tehniķis, tāpat kā Donalda māsa, bija pārvērsts numurā, par vienu no rindas, par tabulas šūnu. Lai gan izdomātie vārdi nebija daudz labāki. Pēkšņi Donalds redzēja, cik viegli būtu samainīt kādu vietām. Viņš vēroja, kā dokumenti tiek aizpildīti un iemesti atvilktnē, Donalda paraksts nebija nepieciešams. Šai procesa daļai viņš varēja nepievērst uzmanību. Tas, ko viņš plānoja, paliks bez dokumentētiem pierādījumiem.

Doktors Vilsons izlaida viņus pa durvīm. Viņam sekoja asistenti ar ratiņkrēslu, kas bija piekrauts ar piederumiem, un nopakaļ gāja Donalds.

Tehniķis, kuru viņi grasījās modināt, gulēja divus stāvus zemāk, un tas nozīmēja, ka jābrauc ar liftu. Viens asistents ieminējās, ka viņa maiņā atlikušas tikai trīs dienas.

„Laimīgais!” novilka otrs.

,Jā, tāpēc esi uzmanīgs ar manu katetru!” viņš jokodams teica, un iesmējās pat doktors Vilsons.

Donaldam nenāca smiekli. Viņš bija aizņemts ar domām par to, kas notiks pēdējā maiņā. Šķiet, ka neviens nedomāja tālāk par nākamo maiņu. Viņi gaidīja, kad beigsies tagadējā, un šausminājās par nākamo. Tas Donaldam atgādināja Vašingtonu, kur visi, ar kuriem viņš kopā strādāja, cerēja tikt ievēlēti uz vēl vienu termiņu, lai gan par vēlēšanu laiku domāja ar riebumu. Toreiz arī Donalds bija iekritis šajās lamatās.

Lifta durvis atvērās, un viņi izgāja vēl vienā vēsā gaitenī. Šeit atradās telpas, pilnas ar maiņu strādniekiem, iemidzinātajiem elevatora iedzīvotājiem, kas bija izkārtoti divos identiskos līmeņos. Vilsons veda viņus pa gaiteni un ievadīja kodu trešajās durvīs pa labi. Zāle, kas pilna ar aizmigušiem ķermeņiem, tie rindojās tālumā līdz pat elevatora betona čaulai. „Divdesmit uz priekšu un četri sānis,” ar roku norādījis, teica ārsts.

Viņi aizgāja līdz kapsulai. Šī bija pirmā reize, kad Donalds redzēja šo procedūras daļu. Viņš bija palīdzējis citus iemidzināt, bet pamodināt nekad. Viktora ķermeņa apbedīšana bija kaut kas pavisam cits. Tās bija bēres.

Asistenti rosījās ap kapsulu. Doktors Vilsons pietupās pie vadības paneļa, apstājās un gaidīdams lūkojās augšup uz Donaldu.

„Ak jā!” Donalds noteica. Viņš pietupās un vēroja procedūru pār ārsta plecu.

„Procesa lielākā daļa ir automātiska,” ārsts kautrīgi atzina. „Atklāti sakot, viņi varētu aizstāt mani ar apmācītu pērtiķi, un neviens nepamanītu atšķirību.” Ievadīdams kodu un nospiezdams kādu sarkanu pogu, viņš pār plecu palūkojās uz Donaldu. „Esmu tāds kā jūs, Gan! Atrodos šeit tāpēc, lai tiktu galā, ja kaut kas noiet greizi.” Ārsts smaidīja. Donalds gan nē.

„Pirms vāks atvērsies, paies pāris minūtes,” viņš ar pirkstu uzsita pa displeju. „Temperatūra šeit sasniegs trīsdesmit vienu grādu pēc Celsija. Injekcija asinsritē tiek izdarīta, kad sāk mirgot šī gaisma.” Gaisma mirgoja.

„Kas tā par injekciju?” Donalds pajautāja.

„Nanoroboti. Normālu cilvēcisku būtni šāda sasaldēšana nogalinātu; pieņemu, ka tādēļ tā arī tika aizliegta.”

Normālu cilvēcisku būtni. Donalds prātoja, kas tad, pie velna, viņš tāds būtu. Viņš pacēla plaukstu un papētīja sarkanos plankumus. Atcerējās, kā lejā pa uzkalnu bija aizvēlies cimds.

„Divdesmit astoņi,” teica doktors Vilsons. „Kad sasniegs trīsdesmit, pacelsies vāks. Tagad ir tas brīdis, kad es labāk iestātu rādītāju no jauna, nekā gaidu līdz galam. Vienkārši, lai neaizmirstu.” Viņš pagrieza slēdzi zem temperatūras skalas. „Tas neaptur procesu. Ja tas iesākts, tad darbojas tikai vienā virzienā.”

„Kas notiek, ja kaut kas nenostrādā?”

Vilsons sarauca uzacis. „Es jau jums teicu. Tādēļ šeit esmu es.” „Bet ja kaut kas notiktu ar jums? Ja jūs aizsauktu prom?”

Ārsts domādams paraustīja savu auss ļipiņu. „Es ieteiktu viņu atkal iemidzināt, līdz varēšu viņam pievērsties.” Tad viņš iesmējās. „Protams, pastāv varbūtība, ka nanoroboti vienkārši salabos visu, pirms es paspēšu atnākt atpakaļ. Ja esat iestatījis temperatūras rādītāju, viss, ko atliek izdarīt, ir aizvērt vāku. Bet nedomāju, ka šāda situācija varētu izveidoties.”

Donalds gan tā domāja. Viņš vēroja, kā temperatūra uzkāpj līdz divdesmit deviņiem grādiem. Gaidīdami, kad kapsula atvērsies, abi asistenti sagatavoja piederumus. Viens bija nolicis pa rokai dvieli, kā ari segu un papīra kreklu. Ratiņkrēslā stāvēja atvērta aptieciņa. Abi vīrieši uzvilka zilus gumijas cimdus. Viens asistents noplēsa plākstera gabalu un pakarināja to pie ratiņkrēsla roktura. Jau laicīgi tika atplēsta marles saites paciņa un kārtīgi sakratīts rūgtais dzēriens.

„Vai procedūru var iesākt ar manu kodu?” iejautājās Donalds, prātodams, ko vēl varētu būt palaidis garām.

Dakteris Vilsons iesmējās. Viņš uzlika rokas uz ceļiem un neveikli piecēlās. „Varu saderēt, ka jūsu kods atvērtu arī gaisa slūžas. Vai tad ir kas tāds, kam jums nav pieejas?”

Noplīkšķēja uzvilkts gumijas cimds. Noslēgšanas mehānismam atveroties, iešņācās lūka.

Patiesībai, gribēja atbildēt Donalds. Bet tai viņš drīz vien grasījās piekļūt.

Vāks pavērās, un viens no palīgiem to pacēla un pilnīgi atvēra. Iekšā gulēja glīts, jauns vīrietis; nākot pie samaņas, raustījās viņa sejas muskuļi. Asistenti ķērās pie darba, un Donalds mēģināja ielāgot katru procedūras niansi. Viņš domāja par māsu, kas gulēja un gaidīja viņu zālē stāvu augstāk.

„Kad aizvedīsim viņu līdz manam kabinetam,” iesāka Vilsons, „pārbaudīsim dzīvības rādītājus un paņemsim paraugus analīzēm. Ja viņu glabātuves skapīšos atstātas kādas lietas, parasti aizsūtu vienu no puišiem tām pakaļ.”

„Glabātuves skapīšos?” Donalds noskatījās, kā tika izņemts katetrs un no rokas izvilkta adata. Kamēr vīrietis kapsulā no salmiņa sūca dzērienu un šķobījās no tā garšas, uz viņa rokas ar plāksteri tika pielīmēta marles saite.

„Personīgās lietas. Viss, kas viņiem palicis no pēdējās maiņas. Mēs tās viņiem atnesam.”

Asistenti palīdzēja vīrietim papīra kreklā piecelties, tad stenēdami izcēla viņu no kūpošās kapsulas. Donalds nolika aptieciņu citur un pieturēja ratiņkrēslu. Pār to jau bija izklāta sega. Kamēr viņi aprūpēja vīrieti, Donalds domāja par maisiņu ar uzrakstu Maiņa, kas palicis uz viņa gultas, to, kurā glabājās Tūrmana personīgās lietas. Uz tā bija ari neliels numurs, kas līdzinājās tam, kuru viņš bija izlasījis Annas e-pasta vēstulē. Tas numurs vēstulē nepavisam nebija datums.

Un tad pēkšņi Donalds saprata. Glabāt, nemaz nenozīmēja to, ko viņš pirmajā brīdi domājis. Vai viņa tā bija saīsinājusi vārdu gla-bātuvel Pavedieni iegūla savās vietās, vēsajā telpā likdami karstuma vilnim pārskriet pār muguru, un uz mirkli Donalds aizmirsa plānu pamodināt savu māsu. Donalda ausīs čukstēja citi guļoši rēgi, tie aizmigloja viņa saprātu.

79

2345

Elevators 1

Viens no asistentiem palika zālē, lai iztīrītu kapsulu, bet Donalds tikmēr palīdzēja aizvest apdullušo vīrieti līdz medpunktam. Viņu neinteresēja tas, kā ārsts noņems paraugus analīzēm, tādēļ viņš pieteicās aiziet pēc tehniķa personīgajām lietām. Asistents viņam izstāstīja, kā nokļūt līdz šim noliktavu līmenim elevatora sirdī.

Neskaitot ieroču noliktavu, kopumā elevatorā bija sešpadsmit noliktavu līmeņi. Donalds iekāpa liftā un nospieda apdilušo piecdesmit septītā līmeņa pogu. Reaktora tehniķa identifikācijas numurs bija uzšņāpts uz papīra lapiņas. Donalds skaidri atsauca atmiņā numuru no Annas zīmītes Tūrmanam. Viņš bija pieņēmis, ka tas ir datums — 2039.gada 2.novembris. Tā ciparus bija vieglāk atcerēties.

Lifts palēnināja gaitu un apstājās, un Donalds pa durvīm iegāja tumsā. Viņš piespieda virkni gaismas slēdžu pie sienas. Spuldzes virs galvas iedegās, tālu un klusinātu, dobju trokšņu pavadītas, ko izdeva seni transformatori un releji, kas atkal atdzīvināti darbībā. Gaismām iedegoties vispirms tālumā, tad tuvāk, tad labajā pusē, pa kārtām vien atklājās augstu plauktu labirints kā mozaīka, kuras gabali pa vienam tiek atsegti nejaušā secībā. Glabātuves skapīši atradās pašā galā aiz plauktiem. Donalds uzsāka garo gājienu tiem pretī, kamēr vēl iedegās pēdējās spuldzes.

Viņu aprija aizas starp stāviem tērauda plauktiem, kas pilni ar aizvērtām plastmasas kastēm. Paveroties augšup, Donalds gandrīz vai gaidīja, ka ieraudzīs, kā plaukti kaut kur augstu virs galvas saskaras kā dzelzceļa sliedes tālumā. Viņš redzēja, ka daudzas kastes ir tukšas, nemarķētas un gaida, kad tiks piepildītas nākamajās maiņās. Visas piezīmes, ko viņi ar Annu sarakstīja pēdējā maiņā, bija saliktas šādās kastēs. Tās glabāja stāstu par elevatoru 40, pārējiem kompleksiem un to nelaimīgajiem iemītniekiem. Tās stāstīs par ļaudīm elevatorā 18 un Donalda pūlēm viņus glābt. Varbūt viņam nevajadzēja to darīt. Ja nu kaut kādā ziņā pie šīs sacelšanās, šīs aizklīdušās tīrītājas vainīgs ir viņš?

Donalds gāja garām kastēm, kas sašķirotas pēc datumiem, elevatoriem, vārdiem. Šķērsām starp plauktiem stiepās šauras ejas, kas bija gana platas, lai pietiktu vietas ratiņiem, ar kuriem tiek izvests tīrs papīrs un bloknoti, kas pēc tam pa šo pašu ceļu atgriezās plauktos nedaudz smagāki no tintes kārtas. Klaustrofobijas dēļ Donalds jutās atvieglots, kad bija izgājis no plauktu rindām un nonācis pie kompleksa ārsienas. Viņš palūkojās pār plecu, lai redzētu, cik tālu ir atnācis, un iztēlojās, kā vienlaikus izdziest visas gaismas un viņš vairs nespēj atrast atpakaļceļu uz liftu. Varbūt viņš te maldītos uz riņķi, līdz nomirtu no slāpēm. Donalds pacēla galvu un, paskatījies uz lampām, aptvēra, cik viņš ir ievainojams, cik ļoti atkarīgs no elektroenerģijas un gaismas. Viņam pāri pārskrēja pazīstams šausmu vilnis, paniskas bailes no tā, ka tumsā tiks aprakts dzīvs. Donalds uz mirkli atspiedās pret vienu skapīti, lai atgūtu elpu. Viņš noklepojās mutautiņā un atgādināja sev, ka nāve nav lielākais ļaunums.

Kad panika atkāpās un viņš bija pārvarējis vēlmi skriešus mesties atpakaļ uz liftu, Donalds devās iekšā skapīšu labirintā. Šķita, ka to tur ir tūkstošiem. Daži bija mazi kā pasta abonementa kastītes, apmēram piecpadsmit centimetrus plati un, spriežot pēc rindu platuma, pietiekami dziļi, lai viņš tajos varētu iebāzt roku līdz elkonim. Donalds pie sevis murmināja numuru no Annas zīmītes. Šeit droši vien ir arī Erskina un Viktora skapīši. Viņš prātoja, vai šie vīri varētu būt te atstājuši savus noslēpumus, un atgādināja sev, ka būs jāatgriežas un par to jāpārliecinās.

Ejot pa vienu no ailēm, skapīšu numuri pieauga. Pirmie divi cipari bija no Annas numura. Viņš nogriezās kādā no blakus ailēm, lai atrastu pareizo rindu, un ieraudzīja skapīšus, kuru numuri sākās ar 43. Donalda ID numurs sākās ar 44. Varbūt tuvumā bija viņa skapītis.

Viņš iztēlojās, ka tas būs tukšs, lai gan attapās, ka nu jau klusi atkārto savu identifikācijas numuru. Viņam nebija priekšmetu, ko

atstāt no vienas maiņas otrā. Cipari sastājās paredzamās virknēs, līdz viņš nostājās pretī mazām durtiņām, uz kurām vīdēja viņa identifikācijas numurs. Troja ID. Slēdzenes nebija, tikai poga. Viņš to nospieda ar pirksta kauliņu, baidīdamies, ka tur varētu būt iebūvēts pirkstu nospiedumu skeneris vai kaut kas cits paranojas cienīgs. Ko gan kāds padomātu, ja redzētu, ka Tūrmans rakājies pa šī vīrieša skapīti? Bija viegli aizmirst savu izlikšanos. Līdzīgi kā izdzirdēt Senatora vārdu un tikai pēc mirkļa saprast, ka uzrunāts tiek viņš, Donalds.

Atvērtās durtiņas viegli nopūtās, un nočīkstēja vecās, sen neizmantotās eņģes. Nopūta atgādināja Donaldam, ka viss, kas šeit glabājās, bija pasargāts no gaisa. Labā, normālā gaisa. Pat gaiss, ko viņi tagad elpoja, bija kodīgs un pilns ar neredzamu un korodējošu skā-bekli un citām izsalkušām molekulām. Vienīgā atšķirība starp labo un slikto gaisu bija ātrums, kādā tie kaut ko ietekmēja. Cilvēki dzīvoja un mira pārāk ātri, lai to pamanītu.

Vismaz kādreiz tā bija, nodomāja Donalds un iebāza skapītī roku.

Viņam par pārsteigumu tas nebija tukšs. Iekšā atradās sakroko-jusies plastikāta vakuumpaciņa, tāda pati kā Tūrmana maisiņš. Tikai uz šī maisiņa bija rakstīts Mantojums, nevis Maiņa. Iekšā viņš redzēja pazīstamas drēbes — platas, bēšas bikses un sarkanu kreklu. Ieraugot šīs drēbes, viņa prātā uzvirmoja atmiņas. Tās atgādināja par cilvēku, kas viņš bijis agrāk, par pasauli, kurā viņš bija dzīvojis. Donalds saspieda paciņu, kas bija cieta, jo iekšā nebija gaisa, un palūkojās pa labi un pa kreisi tukšajā ejā.

Kādēļ viņi šīs lietas glabā? Vai tāpēc, lai viņš no pazemes dzīlēm varētu iznākt tāds pats kā ienācis? Kā vecmodīgā apģērbā tērpts cietumnieks, kurš pēc atbrīvošanas spilgtajā saules gaismā mirkšķina acis un ar plaukstu tās piesedz? Vai varbūt tādēļ, ka mantu glabāšana bija tas pats, kas izmešana? Virs šī atradās veseli divi līmeņi, kuros nepārstrādājami atkritumi tika blīvi sapresēti dzelzs kvadrātos, kas viens uz otra tika sakrauti līdz pat griestiem. Kur gan vēl lai viņi liek savus atkritumus? Aprakt kādā bedrē zem zemes? Viņi jau dzīvoja bedrē zem zemes.

Donalds prātoja par to, kamēr slidināja plastmasas aizdari paciņas galā un atvēra to vaļā. No tās uzvēdīja viegla zemes un zāles smarža, aizgājušu laiku dvesma. Viņš atvēra paciņu, un, ieplūstot gaisam, viņa drēbes tajā atguva dzīvīgu apjomu. Donaldu pārņēma vēlme pārģērbties vecajā apģērbā, izlikties, ka viņa pasaule nav pagalam. Tomēr tā vietā viņš nolēma iestumt paciņu atpakaļ skapītī, un tajā mirklī viņa skatienu piesaistīja kaut kas spīdīgs, dzeltens zibsnis.

Donalds taustījās gar drēbēm un satvēra laulību gredzenu. Vilkdams to ārā, viņš sajuta veco bikšu kabatā kaut ko cietu. Ielicis gredzenu plaukstā, viņš vēlreiz iebāza roku skapītī, taustījās un apčamdīja sava vecā apģērba krokas. Kas gan viņam todien bija līdzi? Zāles tās nebija. Tās viņš pazaudēja nokrītot. Arī kvadracikla atslēgas tur neslēpās, jo tās viņam toreiz atņēma Anna. Paša atslēgas un maks palika žaketē, kas nekad nenonāca zem zemes, lai sagaidītu apmācības.

Viņa telefons. Donalds to sataustīja savu bikšu kabatā. Priekšmeta svars un plastmasas apvalka izliekums iegūla plaukstā tā, it kā būtu tai radīts. Viņš ielika paciņu atpakaļ skapītī, ieslidināja laulību gredzenu sava kombinezona kabatā un nospieda vecā telefona ieslēgšanas pogu. Protams, ka tas nedarbojās. Jau sen. Jau tajā dienā, kad viņš pazaudēja Helēnu, tas bija slikti darbojies.

Aiz paraduma Donalds ielika telefonu kabatā, šāds paradums pārdzīvo laiku. Viņš sataustīja gredzenu un izvilka to no kabatas, pārliecinājās, ka tas viņam vēl der, un domāja par savu sievu. Atmiņas par Helēnu noveda pie domas par to, ka Mikam ar viņu bija kopīgi bērni. Viņam pārskrēja sāpīgu skumju un nelabuma vilnis. Donalds iegrūda drēbes dziļi skapītī un aizvēra durtiņas, noņēma gredzenu un ieslidināja to atpakaļ kabatā blakus vecajam telefonam. Tad pagriezās un devās Annas skapīša meklējumos. Viņš nedrīkstēja aizmirst arī par tehniķa personīgajām lietām.

Meklējot viņu skapīšus, Donaldu nelika mierā kāda doma, kāda sakarība, bet viņš nespēja izdomāt, kas tas īsti ir.

Kādā griestu posmā bija izdegusi spuldze, un daļa noliktavas grima tumsā, Donalds iedomājās par elevatoru 40 un tumsu, kas iepriekšējā maiņā tā dēļ bija izplatījusies no viena kompleksa uz otru. Lai kas tur notika, Erens bija pielicis tam punktu. Sprādziena dēļ no caurulēm virs galvas bija biruši putekļi. Tagad Donalda prāta dziļumos kaut kas strādāja un meklēja sakarības kaut kur vēl tālāk. Kaut kas saistīts ar Annu. Iemesls, kādēļ viņš bija piegājis pie sava skapīša. Donalds satvēra plaukstā tālruni, kas bija noglabāts kabatā, un atcerējās, kādēļ Anna tika pamodināta pagājušajā reizē. Viņš atcerējās par Tūrmana meitas zināšanām bezvadu sistēmu jomā, par prasmi tās uzlauzt.

Tālumā nopaukšķēja un izdzisa vēl kāda lampa, un Donalds sajuta, kā ap viņu savelkas tumsa. Šeit lejā viņam nebija, ko meklēt, tikai briesmīgas atmiņas un vēl šausminošākas atklāsmes. Savienojot trūkstošās epizodes, sāka dauzīties sirds, viņš izmisīgi vēlējās tam neticēt. Dienā, kad krita bumbas, viņa telefons nebija darbojies tā, kā nākas; viņš nebija spējis sazināties ar Helēnu. Un tad vēl visas tās reizes, kad viņš nebija varējis sazināties ar Miku, vakari, kad viņi ar Annu bija palikuši divatā.

Un nu viņi atkal bija divatā šajā elevatorā. Pēdējā brīdī Miks bija samainījies ar Donaldu vietām. Viņš atcerējās sarunu mazajā dzīvoklītī. Miks bija viņam izrādījis elevatoru, aizvedis lejā kādā istabā un teicis, lai Donalds piemin viņu, lai atceras, ka viņš tā gribējis.

Donalds iesita ar plaukstu pa kādām durtiņām, skaļais blīkšķis apslāpēja izteikto lāstu. Te lejā vajadzēja būt Mikam, viņam vajadzēja sasalt un atkust, jukt prātā. Tā vietā viņš bija nozadzis Donaldam ģimenes dzīvi, par kuru pats tik bieži bija zobojies. Un kāds bija viņam palīdzējis to izdarīt.

Donalds bezspēkā atslīga pret skapīšiem. Viņš pasniedzās pēc mutautiņa, noklepojās tajā un iztēlojās, kā viņa draugs mierina Helēnu. Domāja par bērniem un mazbērniem, ko viņi kopā audzināja. Viņā radās slepkavniecisks niknums. Visu šo laiku viņš bija vainojis sevi par to, ka nebija varējis tikt Helēnas. Visu šo laiku vainojis Helēnu un Miku par dzīvi, ko bija spiests zaudēt. Un visu šo laiku tā ir bijusi Anna, inženiere. Anna, kas uzlauzusi un izkropļojusi viņa dzīvi. To Donaldam nodarīja viņa. Anna viņu atveda šurp.

Donalds kā pa sapņiem paņēma priekšmetus no tehniķa un Annas skapīšiem. Apdullis viņš ar liftu aizbrauca atpakaļ uz ārsta Vilsona kabinetu un atstāja tur reaktora tehniķa personīgās lietas. Tad palūdza ārstam līdzekli pret bezmiegu un uzmanīgi ielāgoja, kur viņš glabā šos medikamentus. Kad Vilsons devās prom, lai aiznestu paraugus uz laboratoriju, Donalds, neviena nemanīts, paņēma vēl vairākas tabletes. Tad tās sasmalcināja, pievienoja divas karotes pulvera un pagatavoja rūgtu dzērienu. Viņam nebija nekāda plāna. Darbības automātiski sekoja viena otrai. Donalda dzīvē bija ļaunums, kuram vajadzēja pielikt punktu.

Viņš stūma piekrautu ratiņkrēslu un bez pūlēm atrada viņas kapsulu. Donalds ar pirkstu novilka gar iekārtas sānu. Gludajai virsmai viņš pieskārās uzmanīgi, it kā tā spētu viņu savainot. Donalds atcerējās, kā šādi pieskāries viņas ķermenim un nekad nav spējis līdz galam atdoties vai aizmirsties. Jo labāk viņš jutās, jo vairāk sāpēja. Katrs glāsts bija kā kliedzošs apvainojums Helēnai.

80

2345

Elevators 1

Viņš atvilka pirkstu no kapsulas virsmas un paturēja to otrā plaukstā, it kā apturētu iedomātu asiņošanu. Viņas tuvums iedvesa bailes. Bruņotās čaulas otrā pusē bija Annas kailums, bet viņš grasījās pacelt vāku. Donalds palūkojās visapkārt uz plašo dziļās saldēšanas zāli. Tā bija pilna ar cilvēkiem, tomēr viņš bija pavisam viens. Doktors Vilsons vēl kādu brīdi būs savā laboratorijā.

Donalds notupās pie kapsulas gala un ievadīja savu kodu. Kāda daļiņa dziļi viņā cerēja, ka tas nedarbosies. Tā bija pārāk liela vara — spēja dot vai atņemt dzīvību. Tomēr panelis nopīkstēja. Donalds sakoncentrējās, lai nedrebētu roka, un pagrieza temperatūras rādītāju, kā viņam bija mācīts.

Nu atlika tikai gaidīt. Temperatūra cēlās, bet viņa dusmas apsīka. Donalds paņēma dzēriena trauku un apmaisīja šķidrumu. Viņš pārliecinājās, vai arī pārējais nolikts pa rokai.

Kad vāks ar nopūtu pavērās, Donalds ieslidināja pirkstus spraugā un pacēla to līdz galam. Viņš ieliecās iekšā un uzmanīgi atvienoja vadu no adatas Annas rokā. No adatas pilēja biezs šķidrums. Donalds saprata, kā darbojas plastmasas ventilītis adatas galā, un viņš to pagrieza, līdz tas vairs nepilēja. Viņš atlocīja pār ratiņkrēsla atzveltni pārlikto segu un uzsedza to Annai. Viņas ķermenis jau bija sasilis. Izkususī sarma kapsulas iekšienē pilēja un sakrājās sīkos kanālos, kas kalpoja par notekām. Donalds aptvēra, ka sega uz viņas ķermeņa lielākoties domāta viņam pašam.

Anna sakustējās. Donalds atglauda no viņas pieres matus, un viņas plaksti nodrebēja. Lūpas pavērās, un Anna izdvesa klusu, desmitiem miega gadu slāpētu vaidu. Donalds pazina šo stīvuma sajūtu, šo salu, kas iespiedies dziļi locītavās. Viņam riebās to Annai nodarīt. Donaldam riebās, ka tas bija nodarīts viņam.

„Mierīgi!” viņš teica, kad Anna sāka trīcošām rokām grābstīt gaisu. Kaut ko murminot, Annas galva vārgi klanījās no vienas puses uz otru. Donalds palīdzēja viņai paslieties sēdus un sakārtoja noslīdējušo segu. Blakus ratiņkrēslā klusi gaidīja aptieciņa un termoss. Donalds nepakustējās, lai izceltu Annu no kapsulas un ieliktu krēslā.

Mirkšķinošās un šaudīgās acis beidzot koncentrējās uz Donalda seju. Viņu atpazīstot, tās sašaurinājās.

„Donij!”

Savu vārdu no viņas lūpām Donalds drīzāk nolasīja, nekā izdzirdēja.

„Tu atnāci man pakaļ,” viņa čukstēja.

Donalds noskatījās, kā Anna drebinās; viņš apspieda vēlmi paberzēt viņas muguru vai ieskaut savās rokās.

„Kurš gads?” viņa jautāja un aplaizīja lūpas. „Vai ir jau laiks?” Nu viņas acis bija platas un miklas no bailēm. Gar vaigiem ritēja izkususi sarma.

Donalds atcerējās, kā pats šādi modies, kamēr neseni sapņi vēl apmigloja viņa domas. „Laiks patiesībai,” viņš teica. „Tu esi iemesls, kādēļ esmu šeit, vai ne?”

Anna neizteiksmīgi viņā lūkojās, prāts joprojām maldījās miglā. Pēc saraustītā skatiena un pavērtajām lūpām Donalds redzēja kavēto reakciju, ko labi pazina no reizēm, kad tas pats bija nodarīts viņam, kad tie bija modinājuši viņu.

„Jā,” viņa tik tikko pamāja. „Tēvs mūs nekad nebūtu pamodinājis. Dziļā saldēšana...” Viņas balss bija čuksts. „Man prieks, ka tu atnāci. Es zināju, ka tas notiks.”

No segas apakšas izspraucās roka un satvēra kapsulas malu, it kā lai atspiestos pirms piecelšanās. Donalds uzlika roku uz Annas pleca. Viņš pagriezās un paņēma termosu no ratiņkrēsla. Noņēmis Annas pirkstus no kapsulas malas, Donalds iespieda viņai rokā dzērienu. Anna atbrīvoja no segas otru roku un atbalstīja termosu pret ceļiem.

„Es gribu zināt kāpēc,” viņš atsāka. „Kāpēc tu atvedi mani šurp? Uz šejieni.” Viņš pameta skatu visapkārt uz kapsulām, šiem pretdabiskajiem kapiem, kas aizkavēja nāvi.

Anna lūkojās viņā. Viņa nopētīja termosu un salmiņu. Donalds atlaida viņas roku un iebāza plaukstu kabatā. Viņš izvilka no tās tālruni. Annas uzmanība tagad koncentrējās uz to.

„Ko tu todien izdarīji?” viņš noprasīja. „Tu man neļāvi pie viņas nokļūt, vai ne? Un tovakar, kad tikāmies, lai vienotos par gala rasējumiem, visas tās reizes, kad Miks izlaida tikšanās, arī tas bija tavs pirksts.” Pār Annas seju pārslīdēja ēna. Viņa aptvēra kaut ko dziļu un tumšu. Donalds bija gaidījis asu pretestību, tēraudcietas atrunas, noliegumu. Tā vietā Anna izskatījās skumja.

„Tik sen,” viņa teica, nošūpodama galvu. „Lūdzu piedod, Donij, bet tas bija tik sen!” Viņas skatiens pievērsās kaut kam durvju virzienā aiz Donalda muguras, it kā no tās puses būtu gaidāmas briesmas. Donalds pameta skatu pār plecu, bet neko neredzēja. „Mums jātiek prom no šejienes,” viņa ķērkstēja vārgā un svešā balsī. „Donij, mans tēvs, viņi noslēdza paktu!”

„Es gribu zināt, ko izdarīji tu,” viņš neatlaidās. „Izstāsti man!” Viņa pakratīja galvu. „Tas, ko mēs ar Miku izdarījām. Donij, toreiz tas šķita pareizi! Man ļoti žēl. Bet man jāizstāsta tev kaut kas cits. Kaut kas svarīgāks.” Viņas balss bija sīka un klusa. Anna aplaizīja lūpas un pameta skatienu uz salmiņu, bet Donalds neatlaida viņas roku. „Kamēr tu biji dziļajā saldēšanā, tētis pamodināja mani uz vēl vienu maiņu,” viņa pacēla galvu un koncentrēja skatienu uz Donaldu. Sakopojot domas, viņai klabēja zobi. „Un es kaut ko atklāju.”

„Beidz!” Donalds pārtrauca. „Vairs nekādas pasaciņas. Nekādus melus. Tikai patiesību.”

Anna novērsās. Viņas ķermenis noraustījās spazmā, spēcīgos drebuļos. No matiem cēlās tvaiki, un gar kapsulas sienām te lēni, te pēkšņiem rāvieniem slīdēja kondensāta lāses.

„Tas bija lemts,” viņa teica. Visa atzīšanās bija tajā, kā Anna izteica šos vārdus, kā atteicās ieskatīties viņam acīs. „Mums bija lemts būt kopā. Mēs šo visu uzbūvējām.”

Donaldā uzbangoja jaunas dusmas. Viņa rokas drebēja spēcīgāk nekā Annas.

Anna paliecās uz priekšu. „Es nespēju izturēt domu, ka tu tur nomirsi viens pats.”

„Es nebūtu bijis viens!” viņš šņāca caur sakostiem zobiem. „Un tev nav tiesību kaut ko tādu izlemt!” Viņš ar abām rokām ieķērās kapsulas malās un sasprindzināja tās, līdz pirkstu kauliņi kļuva balti. „Uzklausi, kas man sakāms!” Anna teica.

Donalds gaidīja. Kāds gan šeit var būt izskaidrojums, kāds attaisnojums? Anna bija viņam atņēmusi to mazumiņu, ko viņas tēvs bija atstājis. Tūrmans bija iznīcinājis cilvēku pasauli, un Anna bija izpostījusi Donalda pasauli. Viņš gaidīja, ko viņa teiks.

„Mans tēvs noslēdza paktu,” viņa iesāka, balsij atgūstot spēkus. „Mūs bija paredzēts vairs nekad nemodināt. Mums jātiek prom no šejienes. Man vajadzīga tava palīdzība.”

Jau atkal tas pats. Viņai bija pilnīgi vienalga, ka izpostījusi viņa dzīvi. Donalds juta, kā niknums noplok. Dusmas izšķīda un izkusa viņa ķermeni, tās bija kā varens vilnis, kas nāca un gāja kā okeāna bangas, bet bija pārāk bezspēcīgs, lai noturētu sevi, tās nopūtās un šņākdams sašķīda pret klinti.

„Dzer!” viņš teica Annai, maigi paceldams tās roku. „Tad varēsi man pastāstīt. Varēsi pastāstīt, kā varu tev palīdzēt.”

Anna samirkšķināja acis. Donalds pasniedzās pēc salmiņa un pagrieza to tuvāk viņas lūpām. Sīm lūpām, kas teiktu viņam jebko, turētu viņu apjukumā, izmantotu viņu, lai Anna nejustos tik tukša, tik vientuļa. Gana viņš klausījies viņas melos, indējies viņas indēs. Iedot viņai mazo pirkstiņu nozīmēja atdot visu roku.

Annas lūpas sakļāvās ap salmiņu, sūcot ievilkās vaigi. Pa salmiņu augšup cēlās netīri zaļš stabiņš.

„Cik rūgts,” viņa čukstēja, norijusi pirmo malku.

„Kuš!” Donalds mierināja. „Dzer! Tev tas ir vajadzīgs.”

Viņa dzēra, un Donalds turēja termosu viņas vietā. Starp malkiem Anna apstājās, lai pateiktu viņam, ka viņiem jātiek prom, ka te nav droši. Donalds piekrita un virzīja salmiņu atpakaļ pie viņas lūpām. Briesmu cēlonis bija viņa.

Bija atlicis vēl nedaudz dzēriena, kad Anna apjukusi viņā palūkojās. „Kādēļ es... jūtos miegaina?” viņa pajautāja. Tad, lēni mirkšķinādama, pūlējās noturēt vaļā acis.

„Tev nevajadzēja vest mani šurp.” Donalds noteica. „Mums nebija jādzīvo šādi.”

Anna pacēla roku, pasniedzās un sagrāba Donalda plecu. Šķita, ka viņas apziņa ir pilnīgi noskaidrojusies. Donalds apsēdās uz kapsulas malas un aplika roku viņai ap pleciem. Kad viņa sašļuka viņam pie krūtīm, atmiņā uzplaiksnīja viņu pirmā skūpsta vakars. Toreiz koledžā, kad viņa bija par daudz iedzērusi un aizmigusi Donaldam uz pleca viņa studentu biedrības namā. Donalds tā arī bija nosēdējis visu atlikušo nakti, viņa roka notirpa un kļuva nejutīga, bet visapkārt dārdēja ballīte, un arī tā ar laiku norima. Viņi bija pamodušies nākamajā rītā, Anna bija sakustējusies pirms viņa. Viņa toreiz smaidīja un teica paldies, sauca Donaldu par savu sargeņģeli un noskūpstīja.

Likās, ka no tā laika viņu šķir vairākas paaudzes. Mūžības. Dzīvēm nevajadzētu vilkties tik ilgi. Tomēr Donalds atcerējās, kā Anna tonakt elpoja, it kā tas būtu noticis vakar. Viņš atcerējās, kā viņi gulēja blakus viņa pēdējā maiņā, kā Anna aizmiga viņam pie krūtīm. Un tieši tad un tobrīd viņš dzirdēja vienu pēkšņu un drebošu pēdējo ieelpu. Elpas vilcienu. Viņas ķermenis uz mirkli sastinga, tad auksti un dreboši nagi ieķērās viņa plecā. Tvērienam lēni atlaižoties, Donalds viņu apskāva, un Anna Tūrmane izelpoja pēdējo reizi.

81

2318,septitais gads

Elevators 17

Ar metāla kārbām notika kaut kas nelāgs. Sākumā Džimijs nevarēja būt par to īsti drošs. Viņš bija ievērojis mazus, brūnus pleķīšus uz biešu kārbas jau pirms vairākiem mēnešiem, tomēr nebija domājis, ka tas ir svarīgi. Tagad ar tiem pārklājās arvien vairāk un vairāk kārbu. Arī saturs dažās no tām garšoja nedaudz citādāk. Varbūt šo daļu viņš bija iztēlojies, bet skaidrs, ka slikti ap dūšu viņam metās daudz biežāk, tādēļ serveru telpa oda vienkārši drausmīgi. Viņam nepatika pat tuvoties tualetes stūrim, mušas tur bija kļuvušas pavisam negantas. Tas nozīmēja, ka viņam vajadzēs iet nokārtoties arvien tālāk un tālāk serveru telpā. Beigu beigās viņam nāksies iet visur, bet mušas viņa atkritumus nenoārdīs tik ātri, kā viņš tos radīs.

Džimijs zināja, ka vajadzēs iet ārā. Pēdējā laikā viņš nebija dzirdējis nekādu kustību gaitenī, neviens nebija mēģinājis atvērt durvis. Toties telpa, kas reiz bija šķitusi kā cietums, tagad likās vienīgā drošā vieta. Doma par došanos prom, kas reiz bija šķitusi kārdinoša, tagad pārvērta viņa iekšas ūdenī. Viss, ko Džimijs pazina, bija rutīna. Darīt kaut ko citādāk šķita neprāts.

Iešanu ārā viņš atlika uz divām dienām, jo gatavošanos padarīja par projektu. Džimijs izjauca savu mīļāko šauteni un, pirms salika to atpakaļ, ieeļļoja visas detaļas. Noliktavā bija laimīgā munīcijas kaste, no kuras ļoti maz ložu bija viņu pievīlušas vai iestrēgušas spēles „Trāpi pa bundžu” laikā, tādēļ viņš iztukšoja divas aptveres un piepildīja tās tikai ar šīm burvju lodēm. Sasienot piedurknes ar bikšu starām, lai veidotu lences, un uz augšu nostiprinot kakla izgriezumu, liekais kombinezons pārtapa mugursomā. Rāvējslēdzējs tā priekšā kalpoja par ērtu aizdari. Džimijs tajā ielika divas cīsiņu kārbas, divas ananāsu un divas tomātu sulas kārbas. Viņš nedomāja, ka būs prom tik ilgi, tomēr neko nevarēja zināt.

Pataustījis pie krūtīm, viņš pārliecinājās, ka atslēga joprojām ir savā vietā. Tā nekad netika noņemta, tomēr Džimijs tāpat aiz ieraduma mēdza uzsist pa krūtīm, lai pārliecinātos, ka tā nav pazudusi. Violets zilums uz viņa krūšu kaula liecināja par to, ka tas tiek darīts pārāk bieži. Viņš ielika krūšu kabatā dakšiņu un sarūsējušu skrūvgriezi, kas bija paredzēts bundžiņu atvēršanai. Džimijam patiešām vajadzēja atrast konservu attaisāmo. Tas un kabatas lukturīša baterijas bija galvenās prioritātes. Šo gadu laikā elektrība bija izdzisusi tikai divas reizes, tomēr tās abas bija viņā iedvesušas šausminošas bailes no tumsas. Turklāt regulāri pārbaudot, vai lukturītis joprojām strādā, baterijas mēdza nosēsties.

Kasīdams bārdu, Džimijs prātoja, ko vēl viņam varētu ievaja-dzēties. Cisternā vairs nebija daudz ūdens, bet viņš nosprieda, ka varbūt atradīs to ārā, tādēļ Džimijs iemeta somā arī divas pudeles, ko bija izdzēris pirms vairākiem gadiem. Lai tās atrastu, viņam bija nācies papūlēties. Viņam nācās parakņāties aiz tukšo skārdeņu kalna vienā no noliktavas stūriem, kamēr mušas nelika viņam mieru un kliedza, lai viņš tās liek mierā.

„Es jūs redzu, es jūs redzu,” viņš tām teica. „Laidieties prom!”

Džimijs pasmējās pats par savu jociņu.

Virtuvē viņš paņēma lielo nazi, vienīgo, kuram nebija nolauzis galu, un ielika somā arī to. Otrajā dienā ap to laiku, kad viņš beidzot bija saņēmies doties prom, Džimijs nolēma, ka ir pārāk vēls, lai sāktu. Tādēļ viņš izjauca ieroci, ieeļļoja to vēlreiz un apsolīja sev doties ceļā rīt. Tonakt Džimijs slikti gulēja. Viņš atstāja radio ieslēgtu, ja nu atskan balsis. Šņākoņas dēļ viņš sapņoja, ka pa lielajām tērauda durvīm iekšā sūcas āra gaiss. Vairākas reizes viņš pamodās, kampdams pēc elpas, un pēc tam ilgi nespēja aizmigt.

No rīta Džimijs pārbaudīja kameras, bet tās joprojām nestrādāja. Viņš vēlējās, kaut gaiteņa kamera vēl darbotos. Viss, ko tā rādīja, bija melnums. Džimijs sev iegalvoja, ka tur neviena neesot. Taču drīz tur būs viņš. Viņš grasījās iet ārā. Arā.

„Viss ir labi,” viņš sev teica. Džimijs paņēma pēc eļļas smakojošo ieroci un pacēla no grīdas pašdarināto mugursomu, un pēkšņi iedomājās, ka varētu to nēsāt ari kā apģērbu, ja viņam vajadzētu. Viņš iesmējās vēlreiz un devās uz trepju pusi.

„Aiziet, aiziet!” Džimijs atkārtoja, uzmundrinādams sevi ceļā uz augšu. Viņš mēģināja svilpot un parasti bija ļoti labs svilpotājs, bet šobrīd mute bija pārāk izkaltusi. Tā vietā viņš dungoja melodiju, ko viņam kādreiz bija dziedājuši vecāki.

Mugursoma un ierocis bija smagi. Bija grūti atslēgt lūku trepju galā, kamēr tie karājās no viņa saliektā elkoņa. Tomēr beidzot Džimijam izdevās. Viņš pabāza galvu un mirkli apstājās, lai apbrīnotu kluso mašīnu dūkoņu. Brīžiem dažas no tām klikšķēja, it kā to iekšienē kaut kas darbotos. Gadu gaitā Džimijs lielākajai daļai serveru bija noskrūvējis aizmugures, lai palūkotos iekšā un pārbaudītu, vai tajos nav atrodami vēl kādi noslēpumi, bet tie visi izskatījās pēc datoru iekšām, kādas reiz mēdza konstruēt viņa tētis.

Virzoties starp augstajiem torņiem, Džimiju sveica viņa paša atkritumu dvaka. Šādi gan nav pieklājīgi kādu sveikt, viņš nodomāja. No melnajām kastēm plūda ārkārtīgs karstums, un tas šo dvingu padarīja vēl ļaunāku.

Džimijs nostājās lielo tērauda durvju priekšā un vilcinājās. Viņa pasaule bija sarāvusies ar katru dienu arvien mazāka. Vispirms viņš bija juties ērti šajos divos līmeņos — telpā ar iekārtām un labirintā zem tās. Pēc tam viņš jutās ērti tikai lejā. Pēc tam viņu bija sākušas biedēt arī kāpnes un šaurais gaitenis. Drīz vien viņam pietika tikai ar dziļāko telpu, kur atradās gultas un noliktavas ar to jocīgajām smakām, kamēr beigās vienīgā vieta, kurā Džimijs jutās drošs, bija paša atstieptā gulta pie datorgalda, kur viņš gulēja, fonā šņācot radio.

Un tagad Džimijs stāvēja pie durvīm, pa kurām viņu bija ievilcis tēvs, vietā, kur bija nogalinājis trīs cilvēkus, un viņš domāja par to, kā viņa pasaule izplešas.

Pastiepjot plaukstas pret kodu paneli, tās bija miklas. Viņš baidījās, ka gaiss ārā būs indīgs, bet viņš droši vien elpoja to pašu gaisu, un cilvēki tur ārā dzīvojuši un šad tad sarunājušies rācijās jau gadiem ilgi. Viņš ievadīja pirmos divus ciparus, divpadsmito līmeni, un aizdomājās par abiem pārējiem. Astoņpadsmit. Džimijs iztēlojās, kā aizies mājās, uzvilks citas drēbes, vannas istabā izmantos tualeti. Viņš iztēlojās māti, kas sēdēs viņa vecāku gultā un viņu gaidīs. Viņš redzēja, kā mamma guļ uz muguras, sakrustojusi rokas, nekas vairāk kā tikai kauli.

Sniedzoties pēc cipara 1, roka noraustījās, un tā vietā viņš nospieda 4. Džimijs noslaucīja rokas gar sāniem un pagaidīja, kamēr panelis iedūcās. „Otrā pusē neviena nav,” viņš sev teica. „Neviena. Esmu viens. Esmu viens.”

Tas viņu tomēr nenomierināja.

Džimijs vēlreiz ievadīja divus ciparus, kas apzīmēja viņa skolu, un tad arī tos, kas apzīmēja mājas.

Ciparu panelis nopīkstēja. Durvis sāka trokšņot. Džimijs Pārķers pakāpās atpakaļ. Viņš domāja par skolu un saviem draugiem, prātoja, vai kāds no viņiem vēl ir dzīvs. Vai vispār kāds vēl ir dzīvs. Viņš aizāķēja īkšķi aiz ieroča siksnas, pārvilka to pāri galvai un atspieda pret plecu. Durvis noklaudzēja, tās bija atvērtas. Viņam atlika tikai vilkt.

82

2318, septitais gads

Elevators 17

Gaitenī Džimiju gaidīja dzīvības un nāves pazīmes. Uz flīzēm mētājās pārogļojies loks un izbradāti pelni, tie iezīmēja veca ugunskura pēdas. Tērauda durvju ārpusi klāja skrāpējumi un robi. Tie viņam atgādināja garām aizšautos šāviņus, kas gadījās „Trāpi pa bundžu” laikā, veltīgos skūpstus, ko lodes atstāja tērauda sienā. Džimijs sev zem kājām pamanīja traipu, raibi brūnu pleķi, un atcerējās, ka te bija nomiris cilvēks. Džimijs novērsās no šīm dzīvo un mirušo zīmēm un iegāja gaitenī.

Velkot durvis ciet, kaut kas lika viņam apstāties. Džimijs iedomājās — ja nu kods no ārpuses nedarbosies? Ja nu durvis aizslēgsies un viņš nekad vairs netiks iekšā? Viņš paskatījās uz ciparu paneli un pie tērauda plāksnes redzēja skrāpējumus vietās, kur kāds mēģinājis izlauzt no sienas ciparu paneli. Tas viņam atgādināja, cik izmisīgi daudzi citi gadu gaitā pūlējušies, lai tiktu iekšā. To iedomājoties, Džimijam likās, ka viņš ir traks, ja reiz grib iet ārā.

Pirms viņš paspēja satraukties vēl vairāk, Džimijs aizvilka tērauda durvis ciet, viņa sirds pamira klausoties, kā lielie slēdži iegūla savās vietās. Atskanēja truls klaudziens — šausminoša beigu skaņa.

Sirdspukstiem atbalsojoties rīklē, Džimijs metās pie paneļa, bija sajūta, ka pa visiem trim gaiteņiem skrien vīri, lai viņu noķertu, tie izkliedz asinsstindzinošus lāstus un augstu virs galvām vicina ieročus.

Džimijs ievadīja kodu, un durvis dūkdamas atvērās. Nospiedis rokturi, viņš pāris reizes dziļi ieelpoja māju smaržu... un gandrīz apvēmās no paša atkritumu smakas, ko uzsildījuši karstie serveri.

Pa gaiteņiem neviens neskrēja. Viņam vajadzēja jaunu konservu attaisāmo. Vajadzēja atrast tualeti, kas darbojas. Kombinezonu, kas nav novalkāts līdz skrandām. Viņam vajadzēja elpot un atrast vēl kādus konservētas pārtikas un ūdens krājumus.

A'in

Džimijs vilcinādamies atkal aizvēra durvis. Lai gan viņš tikko bija pārbaudījis paneli, atgriezās bailes par to, ka viņš nekad vairs netiks atpakaļ iekšā. Slēdži būs nodiluši. No ārpuses kods darbosies tikai vienreiz dienā, vienreiz gadā. Daļa no viņa — apsēstā daļa — zināja, ka viņš varētu pārbaudīt kodu simts reizes un tik un tā uztraukties, vai tas strādās nākamajā mēģinājumā. Viņš varētu pārbaudīt mūžīgi un nekad nerast sirdsmieru. Džimijs atrāva sevi no durvīm; ausīs dārdēja pulss.

Gaitenis bija spilgti izgaismots. Džimijs turēja ieroci atspiestu pret plecu un klusi slīdēja gar izvandītajiem kabinetiem. Viss bija pilnīgi kluss, izņemot vienu lampu, kurā zumēdama dega pēdējā spuldze, un papīra lapu, kas ventilācijas lūkas radītajā caurvējā čabēja uz kāda rakstāmgalda. Caurlaides punktā nebija neviena apsarga. Viņš pārrāpās pāri nožogojumam, atcerēdamies Jani un iztēlodamies kāpnes pilna ar cilvēkiem tur ārā, tīrītāja tērpā ģērbto vīru, kurš izmetās pa durvīm un iebrida pūlī, bet, kad Džimijs pavēra durvis un palūkojās ārā, kāpņu laukums bija tukšs.

Tas bija arī krēslains. Dega tikai zaļās avārijas gaismas. Džimijs lēni aizvēra durvis, lai sarūsējušās eņģes klusi novaidētos, nevis nočīkstētu. Uz grīdas režģa pie viņa kājām kaut kas mētājās. Džimijs pastūma to ar zābaku, tas bija balts cilindrs ar paplašinātiem galiem viņa apakšdelma garumā. Kauls. Viņš to atpazina no cilvēka paliekām, kas bija aizvilktas netālu no viņa mēslu kaudzēm un sairušas pie serveriem.

Džimijs skaidri juta, ka viņa paša kauli arī kādu dienu tāpat atklāsies. Varbūt šodien. Viņš nekad netiks atpakaļ uz savām drošajām, mazajām mājām zem serveriem. Tas viņu biedēja mazāk, nekā vajadzētu. Modrums, esot ārā, atklātā telpā, vēsais gaiss un zaļais kāpņu mirdzums, pat citas cilvēciskas būtnes atliekas bija kā pēkšņs un gaidīts atvieglojums pēc ieslodzījumā piedzīvotās klaustrofobijas. Elevatora stāvi un līmeņi, kas reiz bija viņa sprosts, nu bija plašā ārpasaule. Te pavērās nebeidzamas nāves un cerīgu iespēju zeme.

83

2318 septitais gads

Elevators 17

Džimijam nebija nekāda liela plāna, nekāda konkrēta virziena, tomēr kājas veda viņu augšup. Kabatas lukturīša baterija kļuva blāvāka, tādēļ viņš zināja, ka līmeņi jāizpēta piesardzīgi. Taustīdamies pa kādu dzīvoklīti, viņš aizsteberēja līdz tualetei, atvieglojās, kā to bija paredzējis Dievs, un sadrūma, kad nesagaidīja skalošanas ūdeni. Arī izlietnes krāns bija sauss. Tāpat kā skalošanas sprausla tualetes podā, tādēļ viņš bija spiests tumsas aizsegā izmantot gultai uzklāto palagu.

Džimijs uzsāka ceļu uz augšu. Deviņpadsmitajā, tieši zem viņa mājām, bija universālveikals. Tur viņš grasījās pameklēt baterijas, lai gan baidījās, ka visnoderīgākās lietas jau būs aiznestas. Apģērbu daļā noteikti būs kombinezoni. Par to Džimijs bija drošs. Viņam radās plāns.

Taču vibrācija kāpnēs to mainīja.

Džimijs apstājās un ieklausījās klaudzošajos soļos. Vienu kāpņu loku augšup viņš redzēja nākamo kāpņu laukumu. Tas bija tuvāk nekā laukums zem viņa. Tādēļ Džimijs metās skriet, šautene klabēdama sitās pret pudelēm, kas bija piesietas pie viņa pašdarinātās mugursomas, zābaki neveikli slampāja pa pakāpieniem, viņš bija gan priecīgs, gan nobijies, ka nav viens.

Sasniedzis kāpņu laukumu, viņš atrāva vaļā durvis un aizvilka tās ciet, atstādams šauru spraugu. Piespiedis vaigu pie durvīm, Džimijs skatījās caur spraugu un ieklausījās. Klaudzieni tuvojās un kļuva arvien skaļāki un skaļāki. Džimijs aizturēja elpu. Garām paskrēja kāds cilvēka stāvs. Atspiežoties ar plaukstu pret margām, tās nočīkstēja. Šim cilvēkam sekoja vēl viens, kas izkliedza draudus. No abiem pavīdēja vien izplūdušas aprises. Džimijs palika tumsā savāda un klusa gaiteņa galā, līdz skaņas kāpnēs noklusa, un viņš juta, kā pār flīzēm uz viņa pusi slīd radības un kā nagainas rokas snaikstās cauri piķa melnajai tumsai, lai pītos viņa garajos un izspūrušajos matos. Džimijs attapās jau uz kāpņu laukuma avārijas gaismu blāvajā spīdumā, viņš elsoja un vairs nesaprata, kam ticēt, kam nē.

Tā vai citādi, bet viņš bija viens. Pat tad, ja visapkārt bija izdzīvojušie, vienīgā sabiedrība, ko varētu atrast, būtu tāda, kas viņu vajātu vai nogalinātu.

Atkal skatoties uz augšu, uzmanīgi ieklausoties, vai neatskanēs soļi, turot plaukstu uz margām, lai justu vibrāciju, un turoties zaļajā gaismā un metot cilpas, Džimijs gāja garām ūdens attīrīšanas stacijai trīsdesmit otrajā, zemes dārziem trīsdesmit pirmajā, garām sanitārajam punktam divdesmit sestajā, un viņa mērķis bija universālveikals. No slodzes iesila kāju muskuļi, bet sajūta bija patīkama. Viņš gāja garām pazīstamām vietām, citā dzīvē redzētiem līmeņiem, kas apdiluši un apauguši ar vadu un cauruļu mudžekļiem. Pasaule bija tikpat sarūsējusi kā viņa atmiņas par to.

Nonācis universālveikalā, Džimijs redzēja, ka lielākoties tas ir tukšs, ja neskaita cilvēku, kura atliekas bija iespiestas zem apgāzta plaukta. Zābaki, kas rēgojās no tā apakšas, bija mazi, tie piederējuši vai nu sievietei, vai bērnam. Starp zābaku un kombinezona staru spīdēja balti potīšu kauli. Līdzās cilvēkam zem plaukta bija iespiestas arī preces, bet Džimijs nejuta vēlmi tās izpētīt. Cerot atrast baterijas vai konservu attaisāmo, viņš pārmeklēja pārējos plauktos izmētātās lietas. Tur bija rotaļlietas, dažādi nieki un nekam nederīgi krāmi. Džimijs redzēja, ka pāri šīm precēm slīdējušas daudzas ēnas. Viņš taupīja lukturīti, tāpēc ārā izlavījās pa tumsu.

Arī Džimija vecā dzīvoklīša pārmeklēšana neizrādījās iztērētās bateriju gaismas vērta. Vairs nešķita, ka te ir viņa mājas. Te valdīja vārdā nenosaucamas skumjas, sajūta, ka viņš pievīlis savus vecākus, veca sāpe kaut kur galvas centrā, līdzīga tai, kas radās, sūkājot ledu. Džimijs izgāja no dzīvokļa un turpināja ceļu augšup. Kaut kas viņu no turienes joprojām sauca. Kas tas ir, viņš saprata tikai tad, kad no skolas durvīm viņu šķīra tikai puse no kāpņu loka. Ar viņu runāja tālā pagātne. Diena, kad tas viss sākās. Viņa klases telpa, kurā Džimijs atcerējās, ka pēdējoreiz redzējis māti, kur viņa apjukušajā prātā joprojām sēdēja viņa draugi, kur, ja viņš paliktu, ja varētu atgriezties atpakaļ laikā, apsēsties savā solā un vēlreiz visu izdzīvot, notikumi izvērstos citādāk.

84

2318,septitais gads

Elevators 17

Ceļā uz klases telpu Džimijs gāja ar ieslēgtu lukturīti. Viņš uzreiz redzēja, ka nekad nepārcelsies atpakaļ laikā. Tur telpas vidū gulēja viņa vecā mugursoma. Vairāki soli bija izgrūstīti, kārtīgās rindas bija šķības, tās izskatījās kā lauzti kauli, un Džimijs gara acīm redzēja, kā viņa draugi steidzas ārā, kuru ceļu viņi izvēlas, kā visi skrien uz durvīm. Savas somas viņi bija paņēmuši līdzi. Džimija mugursoma bija palikusi un gulējusi te nekustīga kā mironis.

Solis dziļāk, telpā iespīdēja lukturīša stars, un Džimijs juta kā Pīrsones kundze paceļ acis no grāmatas un klusēdama pasmaida. Barbara sēž savā solā tieši pie durvīm. Džimijs atcerējās klases ekskursiju uz lopu aizgaldiem, kā Barbara bija paņēmusi viņu aiz rokas. Tas notika atpakaļceļā, pēc tik daudzu dzīvnieku savādajām smaržām, pēc rokām, kas sniedzās caur nožogojumiem, lai paglaudītu vilnu, spalvas un resnas, kailas cūku muguras. Džimijam bija četrpadsmit gadu, un kaut kas šajos dzīvniekos viņu bija aizrāvis vai mainījis. Tādēļ, kad Barbara atpalika no klasesbiedru spirāles, kas devās augšā pa kāpnēm, un saņēma viņa roku, Džimijs nebija to atrāvis.

Šis ilgais pieskāriens bija atstājis iespaidu par to, kāda būtu sajūta, ja viņš būtu kopā ar kādu citu. Džimijs noglāstīja ar pirkstiem Barbaras sola virsmu un atstāja putekļos pēdas. Pola, viņa labākā drauga, sols bija viens no izgrūstītajiem. Džimijs izgāja pa eju starp soliem un iztēlojās, kā visi reizē izskrien ārā pēc tam, kad māte izrāvusi viņu kā pirmo, un palika telpas vidū pie savas somas pilnīgi viens.

„Es esmu viens,” viņš teica. „Es esmu vientulība.”

Viņa lūpas bija sausas un salipušas. Runājot tās lipa vaļā, it kā tiktu atvērtas pirmo reizi mūžā.

Piegājis pie savas somas, Džimijs pamanīja, ka tā ir izrakņāta. Viņš notupās uz ceļiem un atvēra pārloku. Tur bija pārtikas plēves gabals, kuru mamma bija izmantojusi atkal un atkal, lai ietītu viņa pusdienas, bet tās gan bija sen pazudušas. Divi kukurūzas batoniņi un auzu pārslu kēksiņš. Apbrīnojami, cik labi viņš atcerējās dažas lietas, bet citas nemaz.

Džimijs parakājās dziļāk, prātodams, vai tie būs paņēmuši vēl kaut ko. Tur joprojām bija kalkulators, ko tēvs bija izgatavojis pats ar savām rokām, tāpat arī stikla zaldātiņu figūriņas, ko tēvocis bija uzdāvinājis viņam trīspadsmitajā dzimšanas dienā. Džimijs rūpīgi pārkrāmēja visu pašdarinātās mugursomas saturu savā vecajā skolas somā. Rāvējslēdzējs bija stīvs, tomēr joprojām darbojās. Viņš aplūkoja mezglos sasieto kombinezonu un nosprieda, ka tas ir sliktākā stāvoklī nekā tas, kas viņam uzvilkts mugurā, tādēļ atstāja to uz grīdas.

Džimijs piecēlās un nopētīja telpu, laizdams gaismas kūli pār haosu. Viņš ievēroja zīmi, ko aiz sevis atstājis kāds svešinieks. Viņš spīdināja gaismu pār tāfeli un redzēja, ka atkal un atkal uz tās rakstīts pie velna! Tas izskatījās pēc burtu virknes: pievelnalpievelnalpieve Inalpievelna!

Aiz Pīrsones kundzes rakstāmgalda Džimijs atrada lupatu. Tā bija sakaltusi un stīva, tomēr ar to izdevās nodzēst vārdus. Palika tikai baltas švīkas, un Džimija atmiņā uzplaiksnīja laimīgās dienas, kad viņš rakstīja uz tāfeles klases priekšā. Viņš atcerējās rakstīšanas uzdevumus. Reiz Pīrsones kundze bija uzslavējusi viņa dzejoļus, bet droši vien tikai aiz pieklājības. Aplaizījis lūpas, Džimijs izzvejoja no kastītes vecu krīta galu un prātoja, ko varētu uzrakstīt. Nebija nekāda satraukuma, atšķirībā no reizēm, kad viņš stāvēja klases priekšā. Neviens neskatījās. Viņš bija gluži vienkārši un patiešām viens.

Mani sauc Džimijs, viņš uzrakstīja uz tāfeles, šo uzrakstu aptvēra savāds oreols, blāvas gaismas gredzens, ko meta kabatas lukturītis. Krīta gabaliņš klikšķēja un klakšķēja pie katra vilciena. Starp klikšķiem tas čīkstēja un gurkstēja. Trokšņi bija kā sabiedrība, tomēr Džimijs rakstīja dzejoli par vienatni, it kā viņš to mehāniski turpinātu no sen pagājušām dienām.

Rēgi vēro. Rēgi vēro.

Tie vēro, kā eju viens.

Ģindeņi smejas. Ģindeņi smejas.    *

Tie apklust, kad kāpju tiem pāri.

Mani vecāki pazuduši. Mani vecāki pazuduši. Viņi gaida, kad pārnākšu mājās.

Viņš nebija pārliecināts par pēdējo rindiņu. Džimijs pārlaida gaismas staru pār uzrakstīto, viņš to neuzskatīja par sevišķi veiksmīgu dzejoli. Klāt pierakstītas rindas to nepadarītu labāku, tomēr viņš tik un tā rakstīja tālāk.

Elevators ir tukšs. Elevators ir tukšs. No augšas līdz apakšai te nāves vara.

Mans vārds bija Džimijs, mans vārds bija Džimijs. Bet nav neviena, kas mani tā sauktu.

Es esmu viens, ģindeņi vēro, un vientulība mani stiprāku dara.

Viņš zināja, ka pēdējā daļa ir meli, bet tā bija dzeja, tāpēc tas neskaitījās. Džimijs atkāpās no tāfeles un pārlasīja vārdus saraustītajā lukturīša gaismā. Tie liecās sānis un uz leju, katra rindiņa kļuva šķībāka nekā iepriekšējā, un teikumu beigās burti sarāvās mazāki nekā sākumā. Rakstot uz tāfeles, Džimijam tā vienmēr gadījās. Viņš iesāka ar vērienu, kas rakstot saruka. Kasīdams bārdaino zodu, viņš prātoja, ko tas par viņu vēsta, ko liecina.

Viņš domāja, ka uzrakstītajā ir daudz ačgārnību. Piektā rindiņa, kurā bija teiks, ka neviens viņu nesauc par Džimiju, nebija patiesa. Viņš pats virs dzejoļa bija uzrakstījis: Mani sauc Džimijs. Viņš joprojām uzskatīja sevi par Džimiju.

Viņš paņēma sakaltušo lupatu, ko bija atstājis krīta kastītē, nostājās pie sava dzejoļa un gribēja izdzēst nepareizo rindiņu. Tomēr kaut kas viņu atturēja. Tās bija bailes padarīt dzejoli vēl sliktāku, mēģinot to labot, bailes izdzēst rindiņu, bet neatrast piemērotus vārdus, ko likt tās vietā. Tā bija viņa balss, un šī balss parādījās pārāk reti, lai to apspiestu.

Džimijs juta, kā uz viņu lūkojas Pīrsones kundze. Viņš juta, kā no klasesbiedru skatieniem deg pakausis. Rēgi vēroja, ģindeņi smējās, bet viņš pētīja problēmu uz tāfeles.

Kad tapa risinājums, viņš juta, kā pār miesu pārskrien pazīstams satraukums, kas radās, nokļūstot īstajā vietā, savienojot trūkušos galus. Džimijs pasniedzās ar putekļaino lupatu, uzsita pa tāfeli un izdzēsa vārdus, ko bija sākumā uzrakstījis. Mani sauc Džimijs pazuda baltā smērējumā un izputēja krīta mākonī. Viņš nolika lupatu un tā vietā ierakstīja patiesību.

Es esmu Vientulība, viņš iesāka rakstīt. Viņam patika, kā tas skan. Izklausījās poētiski un ar dziļu jēgu. Bet, gluži kā ar dzeju, kas mēdz rīkoties pa savam, arī vārdiem bija pašiem sava griba; iejaucās viņa dziļākās domas, un uz tāfeles parādījās kaut kas cits. Viņš šo vārdu saīsināja divos kārtīgos aplīšos, slīpā vilnītī un svītriņā. Paņēmis somu, viņš atstāja šo telpu un savus draugus pagātnē. Palika tikai dzejolis un aicinājums atcerēties, zīme, ka viņš šeit ir bijis.

Es esmu Solo.

85

2345

Elevators 1

Donalds stūma tukšo ratiņkrēslu atpakaļ uz ārsta Vilsona kabinetu. Pār roku balstiem bija pārmesta mitra sega, kas vilkās pa grīdu. Viņš jutās iztukšots. Vēl šorīt viņa sapnis bija dot dzīvību, nevis atņemt. Prātā sāka nosēsties apjauta par to, ko viņš izdarījis, un Donaldam aizsmaka rīkle, bija grūti elpot. Viņš gaitenī apstājās un mēģināja sakopot domas par to, kas viņš ir kļuvis. Nezinošs arhitekts. Cietumnieks. Marionete. Bende. Viņam mugurā bija cita cilvēka apģērbs. Šī pārvērtība Donaldu šausmināja. Acīs saskrēja asaras, bet viņš tās nikni notrausa. Pietika vien iedomāties par Helēnu un Miku, par dzīvi, kas viņam atņemta. Visi ceļi veda uz to punktu laikā, viņa pamošanos šajā elevatorā, kas bijusi kāda cita ļaunā pirksta vadīta. Viņš juta, kā no elkoņiem un ceļgaliem karājas nogrieztas auklas. Viņš bija aizbēgusi marionete, kas stūma tukšu ratiņkrēslu uz tam paredzēto vietu.

Donalds nolika krēslu vietā un nospieda krēsla bremzes. Viņš izņēma no kabatas plastmasas pudelīti un apdomāja, vai nenozagt vēl vienu vai divas devas. Viņš baidījās, ka tagad varētu būt grūti aizmigt.

Pudelīte nonāca skapītī, kas bija pilns ar tādiem pašiem tukšiem trauciņiem. Donalds pagriezās, lai ietu, bet tad ieraudzīja uz slimnīcas gultas atstātu zīmīti:

Jūs aizmirsāt šo.

Vilsons

Lapiņa bija piesprausta pie plānas mapītes. Donalds atcerējās, ka iedevis to ārstam kopā ar reaktora tehniķa lietām. Ceļš uz abiem pārējiem mantu skapīšiem bija kā miglā tīts. Viņš atcerējās tikai to, ka turēja savu telefonu, atbildes uz viņa jautājumiem nostājās savās

vietās. Viņš aptvēra, ka Anna manipulējusi ar Miku un Tūrmanu, lai pēdējā brīdī izkārtotu pilnīgi bezjēdzīgu maiņu, kas būtu varējusi notikt tikai tad, ja meita būtu pierunājusi tēvu. Tādā veidā tika nozagta viņa dzīve.

Mapi viņš bija izņēmis no skapīša, kurš bija minēts Annas rakstītajā un tēvam adresētajā zīmītē. Tagad tas šķita nebūtiski. Donalds saburzīja daktera Vilsona zīmīti un iemeta to papīrgrozā. Viņš paņēma mapi ar nodomu doties uz savu gultu un mēģināt aizmigt, tomēr tā vietā atvēra mapes vākus.

Iekšā bija viena papīra lapa. Veca papīra lapa. Tā bija padzeltējusi, un malas gadu gaitā apdrupušas un kļuvušas gluži robainas. Zem blīvi drukātā teksta bija pieci paraksti, gan izpušķotu, gan vienkāršu rokrakstu sajaukums. Dokumentu augšgalā ar trekniem burtiem bija rakstīts PAKTS.

Donalds paskatījās uz durvīm. Tad pagriezās un devās pie mazā rakstāmgalda, kur stāvēja dators, nolika mapi uz tastatūras un apsēdās. Annas vēstule bija nosaukta tieši tāpat, tikai to papildināja arī vārds Steidzami. Mēģinot izprast ziņas nozīmi, viņš bija to izlasījis neskaitāmas reizes. Un numurs vēstulē bija novedis viņu līdz šai mapei.

Donalds gana labi pārzināja elevatoru Paktu, pārvaldes dokumentu, kas uzturēja kārtību katrā kompleksā, regulēja iedzīvotāju skaitu ar loterijām, diktēja viņu sodus, sākot ar naudas sodiem un beidzot ar tīrīšanām. Tomēr šis bija pārāk īss, lai būtu tas Pakts. Drīzāk izskatījās pēc kādas dienesta vēstules no Kongresa laikiem Kapitolija kalnā.

Donalds lasīja.

Visiem

Iepriekš tika pārrunāts, ka mūsu mērķim pietiks ar desmit kompleksiem un gadsimtu ilgs laika periods nodrošinās pietiekami efektīvu attīrīšanu. Šī pakta dalībniekiem esot informētiem gan par budžeta neatbilstību grafikam, gan par pierādītu kaujas plānu neefektivitāti, atklājot pirmreizēju uguni, nevienam nevajadzētu justies pārsteigtam par to, ka fakti ir izmainījuši mūsu prognozes. Šobrīd runājam par trīsdesmit kompleksiem un divus gadsimtus ilgu laika periodu. Tehniskā komanda galvo, ka viņu paveiktais padara iepriekšminētās prasības pilnībā īstenojamas. Šie skaitļi var tikt pārskatīti atkārtoti.

Pēdējā sanāksmē tika diskutēts arī par iespēju P-dienu sagaidīt diviem kompleksiem, pieļaujot papildu populāciju (vai iespēju atstāt vienu kompleksu rezervei). Pieņemts, ka šāda prakse nav ieteicama. Labāk turēt visus grozus vienā olā nekā pakļaut pasākumu riskam, ļaujot izšķilties divām vai vairākām olām. Tā kā šis temats kļuvis par pieaugošu strīdu avotu, ar šo tiek veikts sākotnējā Pakta labojums, ko parakstījuši visi dibinātāji un kas tiek uzskatīts par spēkā esošu no parakstīšanas brīža. Pats personīgi uzņemšos strādāt P-maiņā un pavilkt sviru. Pēdējos modeļos ilgtermiņa izdzīvošanas spējas novērotas 42% gadījumu. Labi pastrādāts, kungi!

Donalds vēlreiz izpētīja parakstus. Tur bija Tūrmana vienkāršais kricelējums, ko viņš pazina no neskaitāmām dienesta vēstulēm un likumprojektiem Kongresā. Vēl viens paraksts, kas varētu piederēt Erski-nam. Izskatījās, ka nākamais varētu būt plātīgā Oklahomas gubernatora Čārlza Roda rokraksts. Pārējie bija neskaidri. Datuma nebija.

Donalds to pārlasīja vēlreiz. Atskārsme nāca lēni, sākumā ar šaubām, bet pamatīgi. Bija kāds saraksts, ko viņš atcerējās no iepriekšējās maiņas, tas bija elevatoru iedalījums pakāpēs. Numurs astoņpadsmit bija atradies teju tā virsotnē. Tieši tādēļ Viktors bija tā centies šo kompleksu izglābt. Šis lēmums, ko viņš minēja vēstulē, sviras pavilkšana. Vai viņš bija kaut ko teicis Tūrmanam par šo dokumentu? Savā pirmsnāves vēstulē? Viktors bija sācis šaubīties, vai spēs pieņemt kādu lēmumu.

Grozi vienā olā. Tāds nebija šis teiciens. Donalds atgāzās pret krēsla atzveltni, un nozibsnlja viena no ārsta Vilsona galda lampas spuldzēm. Spuldzēm nav paredzēts kalpot tik ilgi. Tās izdzisa un tika aizstātas.

Viena ola. Jo ko gan viņi nodarītu viens otram, ja izšķiltos vairāk nekā viena?

Saraksts.

Iemesls, kādēļ Donalds to saprata tik viegli, bija tādēļ, ka viņš to jau zināja. Vienmēr bija zinājis. Kā gan citādi? Siem neliešiem, viņiem nebija nekāda plāna atbrīvot elevatoru ļaudis. Nē! Drīkstēja būt tikai viena ola. Ko gan viņi viens otram nodarītu, ja pēc simtiem gadu satiktos uz pakalniem tur ārā? Donalds bija šo vietu projektējis. Viņam būtu vajadzējis zināt jau no paša sākuma. Viņš bija nāves arhitekts.

Viņš prātoja par sarakstu, par elevatoru pakāpēm. Vienīgais, kuram bija nozīme, atradās saraksta augšgalā. Bet pēc kā viņi to noteica? Cik objektīva ir šāda izvēle? Pagalam visas olas, izņemot vienu. Cerot uz ko? Paļaujoties uz kaut kādu plānu? Ka elevatora ļaužu savstarpējās atšķirības un nesaskaņas ir pārvaramas? Tomēr atšķirības starp pašiem elevatoriem ir pārāk liels šķērslis?

Donalds noklepojās drebošā plaukstā. Viņš saprata, ko Anna bija mēģinājusi pateikt. Tagad bija jau par vēlu. Par vēlu, lai rastu atbildes. Tā darbojas dzīve un nāve, un šajā vietā, kur nepastāv ne viena, ne otra, viņš bija to aizmirsis. Nevienu vairs nevar pamodināt. Tikai apjukums un bēdas. Viņa vienīgā sabiedrotā bija mirusi.

Bet bija vēl kāds, ko pamodināt, cilvēks, kuru viņš jau no paša sākuma bija vēlējies atkal satikt. Šīs spējas piecelt mirušos bija ārkārtīgi liela vara. Donalds nodrebēja, jo bija sapratis, ko patiesībā nozīmē Pakts, šis bija līgums starp jukušajiem, kas bija sazvērējušies, lai iznicinātu pasauli.

„Tas ir pašnāvības pakts,” viņš nočukstēja, un ap viņu sakļāvās elevatora betona sienas; tās aptvēra viņu tā, kā čaumala ieskāva olu. Olu, kurai nekad nebūs lemts izšķilties. Jo viņi, šī čūsku bedre, bija visbīstamākie no visiem, un neviena pasaule nebūtu drošībā, ja tajā dzīvotu viņi. Sievietes un bērni bija tikai glābšanas laivas, kas šeit atradās tādēļ, lai motivētu elevatora 1 vīriešus turpināt darbu maiņās. Patiesībā viņiem visiem bija lemts noslīkt. Visiem līdz pēdējam.

86

2323,divpadsmitais gads

Elevators 1

Solo kādā jaukā dienā neizgāja ārā ar nolūku pētīt elevatora dziļumus, tas vienkārši notika pats no sevis. Viņš devās uz leģendām apvīto Apgādi, lai pameklētu baterijas un konservu kārbu attaisāmo, bet to vietā uzgāja ar kauliem un uzgriežņu atslēgām piemētātu kara-lauku. Meklēdams augstajos plauktos un tumšajos gaiteņos aiz tiem, viņš atrada vēl vienu kabatas lukturīti, un tas bija pat noderīgāks nekā baterijas. Tas bija atstāts ieslēgts, rokturis silti iegūla plaukstā, un pagāja vairāki mirkļi, līdz viņš saprata, ko tas nozīmē. Solo bija skrējis prom no Apgādes un nozvērējies nekad vairs tur neatgriezties. Rēgu vajāts, viņš ātri steidzās lejup, līdz zābaki nošļakstēja aukstā ūdenī.

Solo satrūkās un izbīlī atlaida margas. Viņš paslīdēja, pūlējās noturēt līdzsvaru un nokrita uz viena ceļa ūdenī, kas izmērcēja kombinezonu līdz pat kājstarpei, no pleca noslīdēja šautene, un samirka soma.

Lādēdamies viņš uzrausās kājās. No ieroča stobra pilēja ūdens, šķidru ložu straume. Kombinezons bija ledusauksts, un izmirkušais audums lipa pie ādas.

„Stulbais,” viņš purpināja. Tad soli atkāpās un vēroja, kā izlīdzinās izkustinātā virsma. Elevators bija pilns ar ūdeni. Ielūkojies tumšajos ūdeņos, viņš redzēja, kā lielās kāpnes aizvijas un nozūd melnajā dzelmē. Solo palūkojās uz vietu, kur ūdenī atradās margas, un gaidīja, vai neredzēs, kā paaugstinās ūdens līmenis. Ja arī tā bija, tas notika daudz lēnāk, nekā varēja redzēt ar acīm.

Vienas durvis, kas veda uz simt trīsdesmit septīto līmeni, kustējās šurpu turpu reizē ar viļņiem, ko viņš bija sacēlis ar savu šļakstī-šanos. Ūdens virsma šūpojās sešdesmit vai vairāk centimetrus virs kāpņu laukuma grīdas. Arī iekšā aiz durvīm ūdens līmenis bija tikpat augsts. Viss elevators pildās ar ūdeni, nodomāja Solo. Lai tas paceltos tik augstu, būs pagājuši gadi. Vai tas turpināsies mūžīgi? Pēc cik ilga laika tas piepildīs viņa mājas trīsdesmit ceturtajā? Pēc cik ilga laika tas sasniegs augšstāvu?

Doma par lēnu noslīkšanu lika Solo izdvest savādu skaņu. Skumju smilkstu. Ūdens no Solo apģērba pilēja atpakaļ tur, no kurienes bija nācis, un tad viņš izdzirdēja savādo troksni vēlreiz. Trokšņoja kāds cits.

Viņš pieliecās un klausīdamies ielūkojās applūdušajā līmenī. Tur! Izklausījās pēc raudām. Skaņa nāca no applūdušā līmeņa. Likās, ka tas varētu būt zīdainis.

Solo paskatījās lejā uz ūdeni. Viņam vajadzēs brist tam cauri. Blāvi zaļās gaismas virs galvas padarīja pasauli rēgaini bālu. Gaiss bija auksts, bet ūdens bija vēl aukstāks.

Solo atkāpās augstāk kāpnēs un atstāja smago somu uz kāda no sausajiem pakāpieniem. Kombinezona staras bija izmirkušas. Viņš uzrotīja tās līdz ceļgaliem un sāka siet vaļā zābaku auklas.

Solo ieklausījās, vai atkal nedzirdēs raudas. Tās neatskanēja. Viņš prātoja, vai stāties pretī aukstumam un slapjumam kāda iztēles augļa dēļ, meklējot vēl vienu spoku, kas izgaisīs uzreiz, kolīdz viņš tam pievērsīs uzmanību. Viņš izlēja no zābakiem ūdeni un nolika tos malā. Tad novilka zeķes, pa vienas zeķes caurumu ārā spraucās kājas īkšķis. Viņš tās saspieda un izgrieza, tad pārkāra pāri margām, lai žūst.

Solo atstāja somu četrus pakāpienus virs ūdens virsmas un nosprieda, ka atkal izdzirdējis mazuļa raudas. Viņš nodomāja, ka ir pietiekami vecs, lai viņam pašam būtu mazulis. Viņš parēķināja. Šādi viņš reti rēķināja. Vai viņam bija divdesmit seši gadi? Divdesmit septiņi? Vēl viena dzimšanas diena bija pienākusi un pagājusi, bet viņam nebija neviena, kas par to atgādinātu.

Solo iekāpa aukstajā ūdenī un ar pusdzīvām pēdām sāka brist uz durvju pusi. Daudzkrāsainā plēve uz ūdens virsmas virpuļoja, jaucās un plūda ap margu stabiņiem. Solo uz mirkli apstājās un palūkojās pāri margām. Bija savāda sajūta, atrodoties tik augstu no elevatora apakšas, redzēt, kā šis šķidrums plešas līdz pat betona sienām. Ja Solo pārkristu pāri, vai ūdens palēninātu viņa kritienu? Vai varbūt viņš negrimtu un peldētu pa virsu tā, kā tas atkritumu gabals? Viņš nosprieda, ka nogrimtu, tādēļ piesardzīgi atsāka kustināt kājas. Zem kāpņu laukuma nozibsnīja kaut kas sudrabots, bet viņš pieņēma, ka tas ir tikai viņa atspulgs vai metāliskās krāsu plēves atspīdums uz virsmas.

„Ceru, ka tu būsi tā vērts!” Solo teica kāda zīdaiņa rēgam kaut kur gaiteņa dziļumā.

Viņš ieklausījās, vai tas neatsauksies, bet rēgs vairs neraudāja. Aiz durvīm gaismu nomainīja melnums, tādēļ viņš izvilka no krūšu kabatas lukturīti un ieslēdza to. Viļņotā ūdens virsma uztvēra gaismas kūli un atstaroja to. Pār griestiem ņirbēja gaismas vilnīši.

„Vai te kāds ir?” viņš iesaucās.

Atsaucās tikai atbalss. Viņš pārlaida gaismas staru pār gaiteni, kas sadalījās trijos virzienos. Divi atzari izliecās, it kā tie savienotos kāpņu otrā pusē. Šis bija viens no riteņa spieķu plānojuma līmeņiem. Solo iesmējās. Di- „divritenis”. Viņš iedomājās par šo šķirkli un saprata, no kurienes cēlušies vārdi ritenis un spieķi.

Atkal atskanēja raudas. Šoreiz pilnīgi skaidri, vai arī viņš patiešām sāk zaudēt prātu. Solo apgriezās ap savu asi un gaidīja. Klusums. Klusi čukstēja sīkie vilnīši, kas sitās pret gaiteņa sienām. Izkustoties viņš radīja jaunus vilnīšus un tad devās virzienā, no kura bija dzirdējis, ka plūst skaņa. Solo lidoja virs grīdas kā spoks. Viņš nejuta savas pēdas.

Tas bija dzīvokļu līmenis. Kādēļ gan lai kāds šeit dzīvotu tagad, kad iekšā sūcas ūdens? Viņš apstājās pie komunālās atpūtas telpas un ar lukturīti izdzenāja no stūriem tumsu. Telpas vidū bija tenisa galds. Pa tērauda kājām augšā stiepās rūsa, it kā ūdens būtu to tur uzdzinis. Uz sabojātā galda netīrās, zaļās virsmas vēl stāvēja raketes. Zaļš kā zāle, nodomāja Solo. Mantojuma grāmatas bija izmainījušas to, kā viņš redzēja savu pasauli.

Kaut kas atsitās pret viņa lielu, un Solo satrūkās. Viņš paspī-dināja lukturīti uz leju un ieraudzīja, ka pie kājām peld polsterējuma gabals. Viņš aizstūma to prom un brida uz nākamo durvju pusi.

Komunālā virtuve. Solo atpazina plato galdu un krēslu izkārtojumu. Vairums krēslu bija apgāzti un daļēji iegrimuši ūdenī. Šur tur pavīdēja otrādi apgāzto krēslu kājas. Stūrī bija divas plītis, un gar sienu rindojās virtuves skapīši. Telpa bija tumša, jo gaisma no kāpnēm tik tālu neiespīdēja. Solo ienāca prātā, ja nu izbeigtos lukturīša baterijas, viņam nāktos taustīties pa tumsu, lai atrastu ceļu ārā. Vajadzēja ņemt līdzi jauno lukturīti, nevis šo veco.

Sauciens. Šoreiz skaļāks. Tepat. Kaut kur šajā telpā.

Solo spīdināja gaismas staru pa istabu, bet nevarēja redzēt visus stūrus vienlaicīgi. Skapīši un virtuves darba virsmas. Viņam likās, ka kaut kas sakustas. Viņš paspīdināja gaismas staru nedaudz atpakaļ un ieraudzīja, kā uz darba virsmām kaut kas sakustas. Tas šāvās uz augšu, nagus skrāpēdams gar atvērtu skapīti tieši virs darba virsmas un novicinādams kuplu asti, pirms kā melna ēna pazuda tumsā.

87

2323,divdadsmitais gads

Elevators 17

Kaķis! Dzīva būtne. Dzīva būtne, no kuras viņam nav jābaidās, kura nevar viņam nodarīt neko ļaunu. Solo slampāja pa ūdeni, saukdams: „Kis, kis, kis!” Viņš atminējās, kā kaimiņi bija mēģinājuši pielabināt bezastaino dzīvnieku, kas bija klaiņojis gaitenī pie viņa vecā dzīvokļa.

Skapīšos kaut kas grabinājās. Vienas no aizvērtajām durtiņām atsprāga vaļā un ar troksni aizcirtās ciet. Lai arī uz kuru pusi Solo vērsa lukturīti, tā gaismas loks aptvēra tikai vienu konkrētu punktu. Lieli pret kaut ko atdūrās. Viņš pavērsa lukturīti un ieraudzīja, ka ūdenī peld atkritumi un gruži. Kaut kas iepīkstējās un noplunkšķēja ūdenī. Virzīdams gaismas staru, Solo samanīja V veida vilnīšus aiz radības, kas izskatījās pēc peldošas žurkas. Pēkšņi viņš vairs nevēlējās uzkavēties šajā telpā. Solo nodrebinājās un ar brīvo plaukstu paberzēja otru roku. Pa skapīti trakoja kaķis.

„Kis, kis, kaķīt!” viņš atsāka, bet vairs ne tik dedzīgi. Solo iebāza roku krūšu kabatā, izvilka vienu no saviem pārtikas batoniņiem un ar zobiem noplēsa iepakojumu. Nokodis sakaltušu kumosu, viņš sāka košļāt un pārējo pastiepa uz skapīša pusi. Elevators ir miris jau divpadsmit gadus. Viņš prātoja, cik ilgi dzīvo kaķi, kā šis te ir tik ilgi izdzīvojis. Un ko tas ēdis? Varbūt veciem kaķiem dzima jauni kaķi? Vai šis bija jauns kaķis?

Zem ūdens Solo basā kāja kaut kam uzkāpa. Gaismas atspulgs neļāva saskatīt, kas tas ir, līdz uzpeldēja balts kauls, kas tūlīt pat nogrima atpakaļ. Gar viņa potītēm kūļājās kāda cilvēka atlieku mudžeklis.

Solo iztēlojās, ka tie ir vienkārši atkritumi. Viņš sasniedza trokšņaino skapīti, satvēra rokturi un atvēra durtiņas. No ēnām atskanēja šņāciens. Kad kaķis līda dziļāk skapītī, pa plauktu maisījās bundžas un appelējušas kārbiņas. Solo nolauza gabalu no sakaltušā batoniņa un nolika to uz plaukta. Viņš gaidīja. No istabas stūra atskanēja vēl viens pīkstiens, pret mēbelēm viļņojās ūdens, dzīvnieks skapītī sastinga. Solo nolaida lukturīti zemāk, lai to neizbiedētu.

Kā lēkājošas gaismiņas tuvojās divas acis. Uz īsu mūžības mirkli tās uzlūkoja Solo. Viņš sāka nopietni satraukties, vai pēdas no aukstuma nevar nokrist. Spožās acis tuvojās un pievērsās kumosam uz plaukta. Tas bija melns kaķis, tumšs kā mitra ēna, spīdīgs kā eļļas plankums. Tas kraukšķinādams košļāja pārtikas batoniņa kumosu.

„Labs kaķis!” čukstēja Solo, ignorēdams pie kājām izmētātos kaulus. Viņš nolauza no batoniņa vēl vienu mazu gabaliņu un pastiepa to uz priekšu. Kaķis nedaudz atkāpās. Solo nolika kumosiņu uz plaukta malas un redzēja, ka šoreiz dzīvnieks tuvojas daudz ātrāk. Nākamo kumosu kaķis paņēma no viņa plaukstas. Solo sniedza tam pēdējo gabalu un, kad kaķis tuvojās, lai to apēstu, mēģināja saņemt to rokās. Sis radījums, šis kompanjons, kurš, kā Solo cerēja, nedarītu viņam pāri, uzklupa vienai viņa rokai un ielaida nagus viņa miesā.

Solo iekliedzās un sāka mētāties ar rokām. Lukturītis kūleņodams aizlidoja pa gaisu. Kaķis ar šļakstu pazuda ūdenī. Ķērciens un šņāciens, briesmīgs troksnis, Solo taustījās zem ūdens pēc blāvā gaismas stara, kas noraustījās vienreiz, otrreiz un tad pameta viņu tumsā.

Solo akli taustījās, satvēra kādu cilindru un sajuta mezglaino galu, kas parasti savieno augšstilbu un gūžas kaulu. Viņš riebumā nometa kaulu. Vēl divi kauli, pirms viņš atrada izdegušo lukturīti. Bet Solo to tik un tā pacēla, kamēr tuvojās izmisīgi šļaksti. Rokas dega kā ugunīs; pēdējā virpuļojošās gaismas starā viņš bija redzējis uz tās asinis. Tad kaut kas atdūrās pret viņa kāju, sāka rāpties pa viņa lielu, stilbos ieķērās nagi, sasodītais kaķis rāpās pa viņu tā, it kā viņš būtu kaut kāda galda kāja.

Solo pasniedzās pēc nabaga dzīvnieka, lai panāktu, ka tas izvelk no viņa miesas nagus. Kaķis bija izmircis un nešķita resnāks par viņa kabatas lukturīti. Tas drebinājās Solo rokās un, žēli ņaudēdams, berzās gar sausu vietu viņa kombinezonā. Tad sāka ošņāt viņa krūšu kabatu.

Solo ar apakšdelmu piespieda dzīvnieku pie krūtīm, lai tam būtu kur atbalstīties, un izzvejoja no kabatas otru enerģijas batoniņu. Telpā valdīja pilnīga tumsa, tik melna, ka viņam sāka sāpēt ausis. Solo noplēsa iepakojumu un turēja batoniņu pirkstos. Ap roku apvijās mazas ķepiņas un atskanēja kraukšķi.

Džimijs pasmaidīja. Viņš kāpās uz to pusi, kur varētu būt durvis, pa ceļam atsizdamies pret mēbelēm un brizdams caur veciem kauliem. Un vairs nebija Solo.

88

2345

Elevators 1

Donalda dzīvoklis bija pārvērties par alu; alu, pa kuras grīdu bija izkaisītas piezīmju lapas kā balējoši kauli, kur sienas rotāja mapju izbāzeņi un kā svaigs medījums no arhīviem tika piegādātas kastes ar papildu dokumentiem. Bija pagājušas nedēļas. Skaļie soļi gaiteņos bija pieklusuši. Donalds dzīvoja vienatnē kopā ar rēgiem un lēni lika kopā jēgas gabaliņus tam, ko bija palīdzējis uzbūvēt. Viņš sāka saprast kopējo ainu, atkāpās no shēmas tik tālu, kamēr pavērās kopskats.

Donalds noklepojās sārtā lupatā un turpināja pētīt savu jaunāko atradumu. Tā bija karte, kuru viņš reiz bija uzgājis ieroču noliktavā, tajā bija attēloti visi elevatori, no katra bija novilkta līnija, un tās visas saplūda kopā vienā punktā. Tā bija viena no vēl neatminētajām mīklām. Dokumenta virsraksts bija Sēkla, bet viņš nekur nespēja atrast vairāk informācijas par to.

Donalds dzirdēja Annas čukstus. Viņa bija mēģinājusi viņam kaut ko izstāstīt. Mēģinājusi izstāstīt, ka ziņa Tūrmana kontā bija atstāta viņam. Nu tas šķita tik pašsaprotami. Viņu nekad neviens nepamodinātu, ne jau sievieti. Viņai bija vajadzīgs Donalds, viņa palīdzība. Viņš iztēlojās, kā Anna kādā nesenā maiņā to visu sapratusi, viena pati un, šausmu pārņemta, nobijusies no sava tēva. Viņai nebija neviena, pie kā vērsties pēc padoma, tādēļ viņa bija atņēmusi tēvam varu un uzticējusi to Donaldam, apmainījusi viņu vietām ar citu vīru jau otro reizi un atstājusi ziņu, lai viņu pamodinātu. Un ko tā vietā bija izdarījis Donalds?

Pie viņa durvīm kāds pieklauvēja.

„Kas tur ir?” Donalds jautāja, un viņa balss izklausījās sveša.

Durvis pavērās. „Te Erens, ser! Mums ir zvans no astoņpadsmitā. Ēna ir gatavs.”

„Vienu mirklīti!”

ACI

Donalds noklepojās savā mutautā. Viņš lēni piecēlās un, pārkāpdams pār divām paplātēm ar veciem traukiem, devās uz vannas istabu. Viņš iztukšoja pūsli, noskaloja ūdeni un aplūkoja sevi spogulī. Satvēris izlietnes skapīša malu, Donalds novaibstījās, skatīdamies uz savu atspulgu spogulī, šo vīru ar nekārtīgajiem matiem un ataugušajiem bārdas rugājiem. Viņš izskatījās gandrīz jucis, tomēr cilvēki joprojām viņam uzticējās. Tas padarīja viņu vēl ķertāku nekā patiesībā. Donalds pasmaidīja dzeltējošu smaidu un iedomājās par seno vēsturi, kurā varu sagrābj jukuši vīri, šī vēsture atkārtojās, jo neviens vienkārši neuzdrošinājās viņus izaicināt.

Eņģēm nočīkstot, Erens pabāza galvu durvju spraugā.

„Jau nāku!” teica Donalds. Viņš pārgāja pār ziņojumiem, atstādams aiz sevis pēdas uz papīra un asiņainus plaukstu nospiedumus uz izlietnes skapīša malas.

„Viņi šobrīd izsauc ēnu, ser!” gaitenī viņam paziņoja Erens. „Vai vēlaties atsvaidzināties?”

„Nē,” attrauca Donalds, „būs jau labi.” Viņš apstājās durvīs un pūlējās atcerēties, kādēļ notika šī tikšanās. Iniciācijas ceremonija. Viņš tās atcerējās un iedomājās, ka ar tādām lietām vajadzētu nodarboties Geiblam. „Kādēļ esmu vajadzīgs es?” viņš jautāja. „Vai par to nebija jāparūpējas mūsu vadītājam?” Donalds atminējās, kā vadījis šādu procesu savā pirmajā maiņā.

Erens iemeta kaut ko mutē un sāka košļāt. Viņš pakratīja galvu. „Vai zināt, kamēr jūs tur lasāt visus tos papīru kalnus, jūs pie viena varētu nedaudz papētīt arī Kārtību. Izklausās, ka kopš izmaiņām neesat to kādu laiku lasījis. Ceremoniju izpilda maiņas augstākā amatpersona. Parastā gadījumā tas būtu es.”

„Taču, tā kā esmu nomodā, tas jādara man.” Donalds aizvēra savas istabas durvis. Abi sāka soļot pa gaiteni.

„Tieši tā. Vadītāji ar katru maiņu dara arvien mazāk un mazāk. Esam saskārušies ar... problēmām. Es gan sēdēšu jums līdzās, palīdzēšu tikt galā ar scenāriju. Ā, un jūs vēlējāties zināt, kad savu maiņu beidz piloti. Pēdējais dodas prom šodien! Viņi tur lejā vēl tikai piekārto.”

To izdzirdējis, Donalds uzreiz jutās mundrāks. Beidzot. Tas, ko viņš bija gaidījis. „Tātad ieroču noliktava ir tukša?” viņš jautāja, nespēdams noslēpt prieku.

„Jā, ser! Vairs nekādu lidojumu pavēļu. Es zinu, ka jums jau no paša sākuma nepatika doma, ka tos izmantosim.”

„Jā, jā.” Donalds pavicināja roku, kamēr abi nogriezās ap stūri. „Kad viņi būs pabeiguši, ierobežojiet pieeju ieroču noliktavai. Neviens nedrīkst tajā iekļūt, izņemot mani.”

Erens palēnināja gaitu. „Jūs, ser?”

„Kamēr strādāju šajā maiņā,” Donalds piebilda.

Gaitenī garām pagāja Geibls, kurš pirkstos bija juceklīgi satvēris trīs kafijas krūzītes. Vīrietis pasmaidīja un pamāja. Donalds atcerējās, kā nesa dažādiem cilvēkiem kafiju, kamēr pats bija elevatora vadītājs. Tagad tas bija gandrīz vienīgais elevatora vadītāja pienākums. Donalds neviļus iedomājās, ka pie tā daļēji varētu būt vainojama viņa pirmā maiņa.

Erens pieklusināja balsi. „Jūs zināt viņa stāstu, vai ne?” Viņš nokoda vēl vienu ēdiena kumosu un gremoja tālāk.

Donalds palūkojās pār plecu. „Kura? Geibla?”

„Jā. Vēl pirms dažām maiņām viņš strādāja Operācijās. Sabruka. Mēģināja nokļūt dziļajā saldēšanā. Toreiz dežurējošais ārsts pierunāja viņu piekrist zemākam amatam. Mēs sākām zaudēt pārāk daudz cilvēku, un maiņas sāka daļēji pārklāties.” Erens apklusa un nokoda vēl vienu kumosu. Uzvēdīja pazīstama smarža. Erens pamanīja, ka Donalds viņu vēro, un sniedza viņam kaut ko. „Maizīti?” viņš piedāvāja. „Svaigi cepta.”

To Donalds sajuta pēc smaržas. Erens nolauza gabaliņu. Tas vēl bija silts. „Nezināju, ka viņi var tādas pagatavot,” Donalds nobrīnījās, iemetis apaļās maizītes kumosu mutē.

„Jauns pavārs tikko uzsācis maiņu. Viņš sācis eksperimentēt ar dažādām receptēm. Viņš...”

Pārējo Donalds nedzirdēja. Mutē bija atmiņu garša. Vēsa diena Vašingtonā, no Savannas pie viņa ciemos bija atbraukusi Helēna un paņēmusi līdzi suni. Viņi pastaigājās gar Linkolna memoriālu laikā, kad ķirši vēl nebija sākuši ziedēt, tomēr šur tur jau bija izplaukuši krāsaini pumpuri. Viņi bija apstājušies, lai nopirktu vēl siltas, svaigas maizītes, un kafijas smarža...

„Dariet tam galu!” teica Donalds, norādīdams uz atlikušo maizīti Erena rokā.

„Ser?”

Viņi bija gandrīz sasnieguši gaiteņa līkumu, kas veda uz sakaru telpu. „Es negribu, lai šis pavārs turpina eksperimentēt. Lieciet viņam pieturēties pie parastās ēdienkartes!”

Erens šķita apjucis. Nedaudz vilcinādamies, viņš pamāja. „Labi,

ser!

„Tas ne pie kā laba nenovedīs,” Donalds paskaidroja. Lai gan šoreiz Erens piekrita jau enerģiskāk, Donalds aptvēra, ka sācis domāt kā cilvēki, kurus pats neieredzēja. Pār Erena seju nolaidās vilšanās ēna, un Donalds juta pēkšņu vēlmi ņemt savus vārdus atpakaļ, saķert šo vīru aiz pleciem un pajautāt, kāpēc, pie velna, viņi to dara, rada visas šīs ciešanas un sirdssāpes. Protams, ka viņiem vajadzētu ēst ēdienus, kas raisa atmiņas, un runāt par pērnām dienām.

Tā vietā Donalds neteica neko, un viņi turpināja iet pa gaiteni, neērti klusējot.

„No Operācijām nākuši diezgan daudzi mūsu elevatora vadītāji,” pēc brīža Erens atsāka, novirzīdams sarunu uz Geiblu. „Vai zināt, es savas pirmās divas maiņas pavadīju kā vecākais sakaru inženieris. Vīrs, kura vietu es ieņēmu Operācijās, sākumā strādāja mediķos.”

„Tad jūs nemaz neesat psihiatrs?” Donalds pajautāja.

Erens smējās, bet Donalds iedomājās par Viktoru, kurš bija izšķaidījis sev smadzenes. Šī vieta ilgi neizvilks. Gaiteņa vidū bija saplaisājušas flīzes. Flīzes, kurām nebija rezerves. Tās, kas liktas malās, bija daudz labākā stāvoklī. Pie sakaru telpas durvīm Donalds apstājās un pārlaida skatu šai gadsimtiem deldētajai vietai. Uz sienām bija zemas švīkas, tās atradās plaukstu augstumā, plecu augstumā, bet reti kāda no tām bija gadījusies kaut kur citur. Visā kompleksā grīdas skaidri parādīja, kādās trajektorijās cilvēki visbiežāk mēdza pārvietoties. Šai vietai, tāpat kā tās iemītniekiem, nodilums nebija sadalīts vienmērīgi.

„Domāju, ka viņi mūs gaida, ser!”

Donalda novērsa skatienu no diluma pazīmēm un pievērsās Erenam, šim jaunajam vīrietim ar gaišu acu skatu un pēc svaigām maizītēm smaržojošu elpu, matiem, kas nebija sākuši sirmot, ar viegli uzliektiem mutes kaktiņiem un vārgu smaidu, kas bija kā cerības cirsta rēta.

„Protams,” Donalds atbildēja. Viņš izstiepa roku, mudinādams, lai Erens dodas iekšā sakaru telpā, un pats sekoja viņam pa pēdām, kāpdams uz klājuma vidējām flīzēm gluži tāpat kā visi pārējie.

89

2345

Elevators 1

Donalds iepazinās ar scenāriju, kamēr Erens smagi iekrita krēslā viņam blakus un uzlika uz ausīm austiņas. Programma pārveidos viņu balsis, padarīs tās neizteiksmīgas un vienādas. Elevatoru vadītājiem nav jāzina, kad viens cilvēks maiņu beidz un viņu aizstāj otrs. Viņiem tā vienmēr bija tā pati balss, tas pats cilvēks.

Maiņas operators pacēla krūzīti un iedzēra no tās. Donalds redzēja, ka uz trauka kaut kas uzrakstīts ar marķieri. Viņš izlasīja Mēs esam #1. Donaldam ienāca prātā, vai cilvēks, kurš to uzrakstīja, bija domājis elevatoru. Operators nolika krūzi uz galda un pagrozīja gaisā pirkstu, likdams saprast, ka Donaldam jāsāk.

Donalds piesedza mikrofonu un nokremšļojās. Viņš dzirdēja, kā tālumā, uzliekot austiņas, kāds otrā savienojuma galā sarunājās. Vadot pirmo daļu, bija jāpieturas pie noteikta scenārija. Tā lielāko daļu Donalds atcerējās. Erens novērsās sānis un jutās vainīgs, notiesājot atlikušo maizīti. Kad operators pacēla abus īkšķus, Erens ar žestu Donaldam norādīja, ka viņam ir tas gods sākt pirmajam, bet Donalds spēja domāt tikai par to, kaut šis process ātrāk beigtos un viņš varētu doties lejā uz tukšo ieroču noliktavu.

„Vārds,” viņš teica mikrofonā.

„Lūkass Kails,” sekoja atbilde.

Donalds vēroja, kā grafikos lēkā austiņu fiksētie mērījumi. Viņš juta līdzi šim cilvēkam, kurš parakstījies vadīt elevatoru, kas atradās kopējā vērtējuma apakšgalā. Tas viss šķita bezcerīgi, tomēr Donalds bija te un sekoja instrukcijām. „Jūs ēnojāt IT,” viņš noteica.

Klusums. „Jā ser!”

Puiša temperatūra strauji pacēlās. Donalds to redzēja ekrānā. Operators kopā ar Erenu salīdzināja piezīmes un uz kaut ko norādīja.

Donalds uzmeta skatu scenārijam. Tajā rindojās viegli jautājumi, uz kuriem atbildes zināja jebkurš.

„Kāds ir jūsu galvenais pienākums pret elevatoru?” viņš nolasīja jautājumu.

„Saglabāt Kārtību.”

Kad strauji kāpa rādījumi, Erens pacēla roku. Kad tie pierima, viņš deva Donaldam zīmi turpināt.

„Ko jūs sargājat vairāk par visu?” Par spīti tam, ka palīdzēja programma, Donalds centās saglabāt vienmuļu balsi. Viens no rādītājiem uzlēca augstāk. Donalda domas aizklīda līdz jaunumiem par to, ka piloti aizgājuši no viņa telpas, šīs vietas, kas, kā Donaldam pašam likās, piederēja viņam. Viņš pabeigs šo un noregulēs modinātāju. Šonakt. Šonakt.

„Dzīvību un Mantojumu,” citēja ēna.

Donalds pazaudēja vietu, līdz kurai bija izlasījis. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš atrada nākamo rindiņu. „Kas vajadzīgs, lai pasargātu šīs lietas, kas mums tik dārgas?”

„Vajadzīgs upuris,” ēna pēc īsas pauzes atbildēja.

Vecākais sakarnieks deva Donaldam un Erenam apstiprinošu signālu. Formālie mērījumi bija galā. Tagad bija jāpārkāpj robežlīnija, jāuzdod scenārijā neiekļauti jautājumi. Donalds īsti nezināja, ko teikt. Viņš pamāja Erenam, cerēdams, ka viņš varētu uzņemties vadību.

Erens uz mirkli aizsedza mikrofonu, it kā grasītos kaut ko iebilst, bet tad paraustīja plecus. „Cik daudz laika jūs esat pavadījis tērpu laboratorijās?” Donalds viņam jautāja, vērodams monitoru savā priekšā.

„Ne pārāk daudz, ser! BernarJ Ē, mans priekšnieks vēlas, lai izplānoju laiku laboratorijām pēc, jūs saprotat...!”

„Jā, es zinu,” Erens pamāja. „Kā sokas ar problēmu jūsu zemākajos līmeņos?”

,,Ē, nu es tieku informēts tikai par vispārēju notikumu attīstību, un izklausās, ka viss norit veiksmīgi!” Donalds dzirdēja, kā ēna nokremšļojas. „Izklausās, ka mēs virzāmies uz priekšu un tas vairs ilgi neturpināsies.”

Garš pārtraukums. Dziļa ieelpa. Rādītāju viļņveida skalas aprima. Erens paskatījās uz Donaldu. Operators māja, lai viņi turpina.

Donaldam bija kāds jautājums, kas skāra viņa paša sirdsapziņu. „Vai jūs būtu kaut ko darījis citādāk, Lūkas?” viņš jautāja. „No paša sākuma?” Monitoros pacēlās sarkanas, asas smailes, un Donalds juta, kā pašam kļūst karsti. Varbūt viņš jautāja kaut ko pārāk personisku.

„Nē ser! atbildēja jaunais ēna. „Tas viss notika saskaņā ar Kārtību, ser! Viss tiek kontrolēts.”

Vecākais sakaru operators pasniedzās pēc kāda taustiņa un izslēdza viņu visu mikrofonus. „Rādītāji, ko saņemam, ir uz robežas,” viņš tiem paskaidroja. „Viņš ir ļoti nervozs. Vai varat viņu vēl nedaudz izjautāt?” Erens apstiprinoši pamāja. Viņam blakus sēdošais operators paraustīja plecus un iemalkoja no savas #1 krūzes.

„Vispirms gan nomieriniet viņu!” piebilda vecākais sakarnieks. Erens pievērsās Donaldam. „Apsveiciet viņu un tad pamēģiniet uzjundīt emocijas! Izlīdziniet viņu un tad izdariet spiedienu!”

Donalds vilcinājās. Tas viss bija tik nedabiski, manipulējoši. Viņš piespieda sevi norīt siekalas. Mikrofoni tika ieslēgti.

„Jūs esat nākamais rindā uz elevatora 18 vadību un kontroli,” viņš stīvi noskandēja, skumdams par to, kam nolēmis šo nabaga dvēseli.

„Paldies, ser!” Ēna izklausījās atvieglots. It kā būtu atsitušies pret dambi, rādītāju viļņi noplaka.

Tagad Donalds gudroja veidu, kā jaunekli iedzīt stūrī. Vecākā operatora māšana daudz nepalīdzēja. Donalds palūkojās uz elevatoru karti pie sienas. Austiņu vadam nostiepjoties, viņš piecēlās un pētīja tos elevatorus, kas izsvītroti, arī aplīti ar numuru 12. Donalds apsvēra, cik nopietnu pienākumu uzņēmies šis jaunais vīrietis, ko viņam nāksies darīt darba ietvaros, cik daudz cilvēku citur jau gājuši bojā tādēļ, ka tos pievīluši viņu līderi.

„Vai jūs zināt, kas ir pats ļaunākais manā darbā?” Donalds iesāka. Viņš juta, kā klātesošie viņu vēro. Donalds bija atgriezies savā pirmajā maiņā un iniciēja to otru jaunekli. Viņš bija atpakaļ pirmajā maiņā un slēdza elevatoru.

„Kas tas ir, ser?” balss jautāja.

„Stāvēt šeit, skatīties uz elevatoru šajā kartē un nosvītrot to ar sarkanu krustu. Vai varat iedomāties, kāda ir sajūta?”

„Nē, ser, es nevaru!”

Donalds pamāja. Viņš atzinīgi novērtēja godīgo atbildi. Tad atcerējās, kāda bija sajūta, vērojot, kā no divpadsmitā izskrien visi tie cilvēki un kā viņi ārā iet bojā. Viņš samirkšķināja asaru aizmiglotās acis. „Sajūta ir kā vecākam, kas uzreiz zaudē tūkstošiem bērnu,” viņš teica.

Pasaule uz pāris sirdspukstiem apstājās. Gan operators, gan vecākais sakarnieks koncentrējās uz monitoriem un gaidīja kādu smaili. Erens vēroja Donaldu.

„Jums būs jābūt nežēlīgam pret saviem bērniem, lai tos nezaudētu,” Donalds teica.

Jā ser!”

Rādītāji sāka viļņoties lēnās bangās. Vecākais sakaru operators pacēla pret Donaldu abus īkšķus. Viņš bija redzējis pietiekami daudz. Puisis bija izturējis, un nu iniciācija patiešām bija galā.

„Lūkas Kail, laipni lūgts Pasaules Kārtības Operācijā 50!” pārņēmis vadību no Donalda, skaļi no scenārija nolasīja Erens. „Tagad, ja jums ir kāds jautājums vai divi, man ir laiks atbildēt, bet īsi.”

Šo daļu Donalds atcerējās. Tā tika ieviesta pēc viņa ierosinājuma. Pēkšņi viņš jutās pārguris un atslīga krēslā.

„Tikai viens, kungs! Un man ir teikts, ka tas nav svarīgi, un es saprotu, kādēļ tā ir, bet es domāju, ka mans darbs šeit būs vieglāks, ja zināšu.” Jauneklis apklusa. „Vai ir...?” Atkal parādījās sarkana smaile viņa rādītājos. „Kā šis viss sākās?”

Donalds aizturēja elpu. Viņš palūkojās visapkārt, bet pārējie bija pievērsušies monitoriem, it kā visi jautājumi būtu vienādi.

Donalds iejaucās, pirms Erens paspēja ierunāties. „Cik ļoti jūs vēlaties zināt?” viņš pajautāja.

Ēna ievilka elpu. „Tas nav tik svarīgi,” viņš teica, „bet es gribētu kaut kā apjaust, ko mēs paveicam, ko esam pārdzīvojuši. Šķiet, ka tas dotu man... dotu mums kāda mērķa izjūtu, vai saprotat?”

„Iemesls arī ir mērķis,” Donalds noteica. To viņš bija sācis saprast no saviem pētījumiem. „Pirms es jums izstāstu, es gribētu dzirdēt, ko jūs pats par to domājat.”

Donaldam šķita, ka viņš dzird, ka ēna norij siekalas. „Ko domāju es?” Lūkass pārjautāja.

„Katram ir idejas,” Donalds teica. „Vai jūs sakāt, ka jums tādu nav?” „Es domāju, ka tas bija kaut kas tāds, ko mēs bijām paredzējuši.” Atbilde atstāja uz Donaldu iespaidu. Viņam bija sajūta, ka jaunais vīrietis zina atbildi un viņš vienkārši grib dzirdēt apstiprinājumu. „Tā ir viena no iespējām,” viņš piekrita. „Iedomājieties...” Viņš prātoja, kā to labāk formulēt. „Kā būtu, ja es jums teiktu, ka visā pasaulē ir tikai piecdesmit elevatori un te nu mēs esam šajā neiedomājami sīkajā tās nostūrī?” Monitorā Donalds burtiski redzēja, kā jauneklis domā, viņa rādītāji svārstījās augšup un lejup, tie atgādināja sirdspukstus.

„Es teiktu, ka mēs esam vienīgie...” Asa smaile monitorā. „Es teiktu, ka mēs bijām vienīgie, kas zināja.”

„Ļoti labi. Un kādēļ tā?”

Donalds vēlējās, kaut varētu ierakstīt ekrānā zibošos līniju rakstus. Vērojot, kā cita cilvēciska būtne tver pēc sava zūdošā saprāta, kā pazūd viņa šaubas, pārņēma miers.

„Tas ir tādēļ... Tas nav tādēļ, ka mēs zinājām.” Savienojuma otrā galā atskanēja klusa ieelpa. „Tas ir tāpēc, ka mēs to izdarījām.”

„Jā,” Donalds teica. „Un tagad jūs zināt.”

Erens pagriezās pret Donaldu un aizsedza mikrofonu ar plaukstu. „Mums ir vairāk datu, nekā ir nepieciešams. Viņš derēs.” Donalds pamāja. „Mūsu laiks ir galā, Lūkas Kail! Apsveicu ar stāšanos jaunajā amatā!”

„Paldies!” Vēl pēdējie viļņi monitorā.

„Akjā, Lūkas?” Donalds ieminējās, atceroties par jaunekļa noslieci uz zvaigžņu vērošanu, sapņošanu un aizraušanos ar bīstamu cerību.

„Jā ser?”

„Turpmāk iesaku koncentrēties uz to, kas jums zem kājām. Vairs nekādu darīšanu ar zvaigznēm, sarunāts, dēls? Mēs zinām, kur lielākā daļa no tām atrodas.”

90

2327 sespadsmitais gads

Elevators 17

Džimijs nebija drošs, kā šī matemātika darbojas, bet, lai pabarotu divas mutes, nepietika tikai ar dubultu darbu. Tomēr šķita, ka pienākums ir mazāk apnicīgs. Viņam bija aizdomas, ka tas saistīts ar to, cik jauki ir rūpēties par vēl kādu, izņemot sevi. Apmierinājums, vērojot, kā kaķis ēd un aug, atkal ļāva viņam izbaudīt maltītes un mudināja biežāk doties ārā.

Sākums gan nebija viegls. Pēc izglābšanas kaķis bija ļoti tramīgs. Džimijs bija atradis kaut kādu dvieli, noslaucījies pāris stāvus augstāk, un, kad bija mēģinājis to pašu izdarīt ar dzīvnieku, tas bija uzvedies kā jucis. Šķita, ka tam šis process gan patika, gan riebās, vienu brīdi tas labpatikā vārtījās, bet nākamajā mirklī jau ar nagiem plosīja Džimija rokas. Kad slapjais kažoks izžuva, dzīvnieks kļuva divreiz lielāks. Tomēr viņš joprojām bija nožēlojams un izsalcis.

Džimijs zem matrača atrada pupiņu bundžu. Tā nebija pārāk sarūsējusi. Kamēr paša pēdas lēni sasila, it kā tās durstītu sīkas adatiņas, viņš ar skrūvgriezi atvēra konservu kārbu un pa vienai kaķim deva glumās pupiņas.

Notiesājis pupiņas, kaķis viņam sekoja ik uz soļa, lai redzētu, ko vēl Džimijs atradīs. Tas pārtikas meklējumus padarīja jautrākus, mūžīgo karu ar paša rūcošo vēderu. Jautrākus, bet arī darbietilpīgākus. Viņi devās augšā pa kāpnēm; Džimijs atkal bija apāvis savus zābakus, bet kaķis nedzirdami gāja nopakaļ vai dažkārt pa priekšu.

Jau pašā sākumā Džimijs bija spiests iemācīties uzticēties kaķa līdzsvara izjūtai. Pāris pirmās reizes, kad tas, kāpjot augšā, sāka berzēties gar margu stabiņiem vai pat līkumot ap tiem pa ārpusi un atpakaļ, Džimijam sirds gandrīz izlēca pa muti. Izskatījās, ka dzīvniekam bija pašnāvnieciskas tieksmes vai tas vienkārši nezināja, ko nozīmē nokrist. Tomēr drīz vien Džimijs iemācījās kaķim uzticēties, un tas sāka uzticēties viņam.

Pirmajā naktī, ko Džimijs bija pavadījis zemajos dārzos, gulēdams zem brezenta gabala un klausīdamies klikšķos, ko ieslēdzoties un izslēdzoties radīja sūkņi un gaismas, kā arī citos trokšņos, ko pēc viņa domām radīja citi noslēpušies izdzīvotāji, kaķis palīda zem viņa rokas, ieritinājās līkumā starp Džimija saliektajiem ceļiem un vēderu un sāka grabēt kā vaļīgi pieskrūvēts sūknis.

„Tu biji vientuļš, ja?” Džimijs bija čukstējis. Poza kļuva neērta, bet viņš nepakustējās. Kaklā veidojās krampis, bet kaut kur dziļi krūtīs savilkās kāda cita spriedze, smagums, kuru viņš nebija apzinājies, līdz tas nebija atlaidies.

„Es arī biju vientuļš,” viņš bija klusi teicis un brīnījies, ka tagad dzīvnieka tuvumā runā daudz vairāk. Tas bija daudz labāk nekā runāt ar savu ēnu un izlikties, ka tas ir cilvēks.

„Tas ir labs vārds,” Džimijs bija čukstējis. Viņš nezināja, kā cilvēki mēdz saukt kaķus, bet Ēna bija gana labs vārds. Vēl viens melnums, kas viņam sekoja, gluži kā ēnas, kurās Džimijs to bija atradis. Tonakt pirms vairākiem gadiem abi bija aizmiguši starp klikšķošajiem sūkņiem tajā vietā, kur pilēja ūdens, dūca kukaiņi un no dārzu dziļuma plūda vēl citi dīvaini trokšņi, par kuriem Džimijs negribēja domāt.

Tas bija pirms vairākiem gadiem. Šobrīd Mantojuma grāmatu muguriņās vācās gan kaķa spalva, gan Džimija bārdas rugāji. Džimijs lasīja par čūskām un frizēja sev bārdu. Šķēres sausi šņirkstēja, bet viņš saņēma pirkstos bārdas kumšķi, pastiepa to no zoda un ar trulajām šķērēm nogrieza. Lielāko daļu matu viņš sabēra tukšā skārdenē. Pārējie nokrita uz lappusēm, tie bija kā lielas un traucējošas interpunkcijas zīmes, kas sajaukušās ar kaķa spalvu, jo tas, izliekdams muguru, nebeidza mīņāties pa teikumiem Džimijam zem rokām.

„Es mēģinu lasīt!” viņš sūdzējās. Tomēr nolika šķēres un paklausīgi noglaudīja dzīvnieku no kakla līdz pat astei, un juta, kā tas izliekdamies iekļauj muguru viņa plaukstā. Kaķis ieņaudējās un lūdza turpināt, izdvesdams ņurdošu skaņu, it kā viņa sirds grasītos pārplīst.

Mazi nadziņi sažmiedzās dūrltēs, caurdūra kukurūzas zalkša attēlu, un Džimijs pavirzīja dzīvnieku uz grīdas pusi. Ēna apgūlās ar ķepām gaisā un uzmanīgi vēroja Džimiju. Tās bija lamatas. Džimijs varētu tikai uz mirkli paglaudīt tā vēderu, kad kaķis jau būtu izlēmis, ka viņam tas nepatīk, un uzbruktu viņa plaukstai. Džimijs kaķus lāga neizprata, tomēr šķirkli par tiem bija izlasījis vairākas reizes. Viņš nepavisam nebija sajūsmā, uzzinot, ka tie nedzīvo tikpat ilgi kā cilvēki. Par to dienu Džimijs centās nedomāt. Tajā dienā viņš atkal būtu Solo, bet daudz labāk viņam patika būt par Džimiju. Džimijs runāja vairāk. Solo galvā rosījās dažādas nelāgas domas, viņš lūkojās pāri margām, spļāva tām pāri dziļumos un vēroja, kā spļāviens ātrajā kritienā nodreb un izjūk.

„Vai tev ir garlaicīgi?” Džimijs jautāja Ēnam.

Ēna palūkojās viņā tā, it kā būtu nogarlaikojies. Viņš izskatījās līdzīgi, kad bija izsalcis.

„Gribi iet paložņāt?”

Kaķa auss noraustījās, un ar šo zīmi pietika.

Džimijs nolēma atgriezties augšējos līmeņos. Kopš iestājās tumsa, viņš tur bijis tikai vienu reizi, turklāt uz īsu brīdi. Ja elevatorā vēl atrodams nesalauzts konservu attaisāmais, tad tam jābūt tur. Vairs nekādu apkaltušu skrūvgriežu un uz nekārtīgi atplēstiem vākiem sagrieztu roku.

Viņi devās ceļā pēc pusdienām un īsa atpūtas brīža dārzos. Kad abi nonāca kafetērijā, tajā valdīja pilnīgs klusums, un to apspīdēja gaismas no kāpnēm un radīja zaļu nokrāsu. Pa pēdējiem pakāpieniem Ēna uzlēca viens pats, kā vienmēr bezbailīgs. Džimijs devās taisnā ceļā uz virtuvi un atklāja, ka tā ir izrakņāta un izdemolēta.

„Kurš paņēmis visus attaisāmos?” viņš uzsauca Ēnam.

Bet Ēnas nebija blakus. Kaķis bija aizgājis līdz tālākajai sienai un šķita satraukts. Džimijs pārmeklēja apkalpošanas leti un rakņājās pa dakšiņām, aizrautīgi meklēdams īsto, ar ko aizstāt savu līdzšinējo ēdamrīku, bet tad viņš izdzirdēja ņaudienus. Džimijs palūkojās pār plašo kafetērijas zāli un redzēja, ka Ēna glaužas gar kādām aizvērtām durvīm.

„Uzvedies klusāk!” Džimijs uzsauca Ēnam. Vai tad kaķis nezināja, ka, saceldams tādu troksni, var sasaukt nepatikšanas? Bet Ēna neklausījās. Viņš turpināja ņaudēt un skrāpēties gar durvīm, līdz Džimijs padevās. Viņš steidzās caur apgāztu krēslu un saliektu galdu kāju labirintu, lai palūkotos, kādēļ tāds tracis.

„Vai tur ir kaut kas ēdams?” viņš pajautāja. Parasti Ēnu pievilināja ēdamais. Ēdiens viņa sabiedroto pievilka kā magnēts, un Džimijs bija atklājis, ka tas ir visai noderīgi. Tuvodamies durvīm, Džimijs redzēja, ka ap rokturi bija apsietas virves paliekas, ko gadi bija pārvērtuši driskās. Džimijs satvēra rokturi un atklāja, ka durvis nav aizslēgtas. Viņš atvēra durvis.

Telpa aiz tām bija tumša, atšķirībā no kāpņu gala, blāvās avārijas gaismas te neiespīdēja. Džimijs taustījās pēc kabatas lukturīša, bet Ēna novicināja asti un pazuda melnajā tukšumā aiz pavērtajām durvīm.

Mirklī, kad ieslēdzās lukturītis, atskanēja izbiedēts šņāciens. Džimijs apstājās, kad jau gandrīz bija pārspēris soli pāri slieksnim, lukturīša stars krita uz seju, kas ar nedzīvām, atvērtām acīm lūkojās viņā no grīdas. Ķermeņi pie durvīm sakustējās, kāda roka noslīdēja un atsitās pret viņa pēdu.

Džimijs iekliedzās un atmuguriski novēlās zemē. Viņš iespēra pa bālo, gaļīgo roku un sauca Ēnu, kas bija sabozis spalvu un, griezīgi ņerkstēdams, izskrēja pa durvīm. Uz Džimija mēles parādījās metāla garša, deniņos saskrēja adrenalīns, viņš nometās rāpus un, lienot ārā, stūma durvis ciet. Viņš pacēla ļengano roku un iegrūda to atpakaļ iekšā, apģērbs viņa pirkstos izira, bet miesa saglabājās vesela un mīksta.

Pēdējais, ko Džimijs redzēja, bija pavērtas mutes un savilkti pirksti. Līķu kaudzes bija svaigas, it kā tie būtu tikai šorīt nomiruši, kaudzes bija sastingušas tajās vietās, kur tie līduši viens otram pāri, stiepjot rokas uz durvīm.

Tiklīdz durvis aizvērās un noklikšķēja, Džimijs sāka stumt krēslus un galdus durvīm priekšā. Viņš sanesa tos lielā kaudzē, meta krēslus tai virsū, drebinājās un lādējās bārdā, kamēr Ēna riņķoja pa zāli.

„Fui, fui, fui!” viņš teica kaķim, kura spalva joprojām bija sabozta. Džimijs nopētīja savas barikādes, kas viņu sargās no miroņiem, un cerēja, ka ar tām pietiks, ka viņš nebūs izlaidis ārā pārāk daudz rēgu. Vecās virves atliekas šūpojās pie roktura, un Džimijs pateicās tam, kurš šos cilvēkus nebija ielaidis iekšā.

„Ejam!” viņš teica, un Ēna, it kā meklētu mierinājumu, noglaudās gar viņa kāju. Nebija skata, ko redzēt sienas ekrānā, nebija arī pārtikas vai noderīgu darbarīku. Viņš bija pavadījis pietiekami daudz laika augšstāvā, kas tagad pēkšņi likās pilns ar mirušajiem no sienas līdz sienai.

91

2327,sešpadsmitais gads

Elevators 17

Ēnām bija ķēriens ne tikai uz pārtiku, bet ari uz nepatikšanām. Ķēriens tās radīt. Kādu ritu Džimijs pamodās no šausmīga, čīkstoša trokšņa un žēlabainas un lūdzošas šņākoņas, kas plūda no gaiteņa. Pusaizmidzis viņš bija uzrāpies pa trepēm un atradis pie augstākā pakāpiena Ēnu. Viņam nebija ne jausmas, kā kaķis tur nokļuvis, bet kaķim nebija saprašanas, kā tikt lejā. Džimijs atvēra lūkas vāku viņiem virs galvas un nometa to malā. Viņš noskatījās, kā, muguru piespiedis pie pakāpieniem, Ēna rāpjas pār metāla režģi un ātri nozūd pāri malai.

Pagāja divas dienas, līdz pienāca rīts, kad tas notika vēlreiz, un Džimijs nolēma, ka atstās lūku vaļā visu laiku. Viņam bija apnicis to katrreiz virināt, kad bija kaut kur jāiet, un Ēnam patika klaiņot pa serveru telpu, kad vien iegribējās. Ilgu laiku nebija dzirdēts neviens cīniņš, turklāt panelis pie lielajām tērauda durvīm joprojām mirgoja sarkans.

Ēnam patika serveri. Lielākoties Džimijs viņu atrada uz servera 40, kura metāla apvalks bija tik karsts, ka Džimijs tik tikko spēja tam pieskarties. Toties Ēnam nebija nekādu iebildumu. Viņš augšā gulēja vai lūkojās pāri malai uz plašo telpu, gaidīdams, vai nemanīs kādu kukaini, ko padzenāt.

Citkārt Džimijs atrada kaķi stūrī, kur par skeletu bija pārvērties tas vīrietis, ko viņš pirms daudziem gadiem bija nošāvis. Ēnam patika ostīt rūsas traipus un ar mēli pieskarties grīdas režģiem. So mazo prieku vārdā lūka palika atvērta. Tieši tādēļ iekšā iekļuva sliktie cilvēki, kad uz ilgāku laiku pazuda elektroenerģija. Tā Džimijs kādu ritu pamodās un ieraudzīja pār savu gultu noliekušos svešinieku.

Pārrāvums enerģijas padevē bija pamodinājis viņu nakts vidū. Lai turētu rēgus pa gabalu, Džimijs gulēja pie ieslēgtas gaismas.

Viņam pat patika, ja telpu pildīja klusa radio šņākoņa, tad viņš nedzirdēja čukstus. Kad, skaļi nodunot, iestājās gan klusums, gan tumsa, Džimijs bija iztrūcies no miega, sācis taustīties pēc kabatas lukturīša un pa ceļam uzkāpis Ēnas astei. Viņš gaidīja, kad gaismas ieslēgsies, bet viss joprojām slīga tumsā. Viņš bija pārāk noguris, lai domātu, ko darīt, viņš atgriezās gultā un aizmiga, ar abām rokām satvēris lukturīti, un Ēna piesardzīgi saritinājās viņam pie kakla.

Vēlāk viņu iztrūcināja troksnis, kas radās, kādam kāpjot lejā pa trepēm. Džimijs neskaidri juta, ka telpā kāds ir. Šī sajūta viņu piemeklēja bieži, tomēr šī klātbūtne atšķīrās ar to, kā telpā atskanēja klusums, kā atbalsojās pat viņa elpas radītais troksnis. Viņš atvēra acis, kad svešs vīrietis, stāvēdams viņa gultas kājgalī, iespldināja Džimijam sejā lukturi.

Džimijs iekliedzās, un vīrietis viņam uzklupa, lai viņu apklusinātu. Gaismas starā izgaismojās bārdas ieskautu, dzeltenu zobu ņirgas un atvēzēts tērauda stienis.

Džimija plecu pārņēma sāpju vilnis. Vīrietis atvēzējās, lai vēlreiz iesistu viņam ar caurules gabalu. Džimijs pacēla rokas, lai pasargātu savu galvu. Caurule trāpīja viņam pa plaukstas locītavu. Pie galvas atskanēja griezīgs ķērciens un šņāciens, un, nozibēdams starp ēnām, uz priekšu metās melns siluets.

Vīrs ar cauruli iekliedzās un nometa lukturīti, kas piezemējās palagos. Džimijs rāpus atkāpās, joprojām nespēdams aptvert, ka viņa mājās atrodas svešinieks. Svešinieks viņa mājās. Gadu gadiem apspiestās bailes vienā mirklī bija īstenojušās. Viņš bija kļuvis neuzmanīgs. Visa šī klaiņošana apkārt. Nolaidība, nolaidība, līzdams četrrāpus, viņš sev teica.

Ēna briesmīgi ieķērcās tāpat kā reizēs, kad viņam uzkāpa uz astes. Sekoja sāpju pilnas gaudas. Džimijs juta, kā uzvirmo un ar bailēm sajaucas niknums. Viņš līda uz stūri, atsitās pret galdu, pasniedzās uz to vietu, kur tai vajadzēja būt atbalstītai.

Pirksti sakļāvās ap šauteni. Bija pagājuši gadi, kopš viņš pēdējoreiz no tās šāvis. Džimijs neatminējās, vai tā maz ir pielādēta.

Ja vajadzēs, viņš to vicinās kā vāli. Džimijs atbalstīja to pret plecu un pavērsa stobru pret piķa melno tumsu. Ēna atkal ieķērcās. Atskanēja būkšķis, mazam ķermenītim atsitoties pret kaut ko cietu. Džimijs nespēja ne paelpot, ne norīt siekalas. Viņš neredzēja pilnīgi neko, izņemot blāvo gaismu, kas pacēlās no palagu krokām viņa gultā.

Viņš pavērsa stobra galu pret vietu melnumā, kas it kā kustējās, un nospieda gaili. No stobra cauruma uzzibsnīja žilbinoša gaisma, visu telpas gaisu piepildīja dārdošs troksnis. īsajā mirklī skatam atklājās uzbrucēja stāvs, kas metās uz viņa pusi. Vēl viens šāviens tumsā. Vēl viens skats uz šo svešinieku Džimija telpā, vīru ar garu bārdu un baltām acīm. Un nu Džimijs zināja, kur viņš atrodas, un trešais šāviens neietriecās sienā. Tā trieciena skaņu apslāpēja kliedzieni. Kliedzieni piepildīja tumsu, un pēdējais šāviens apklusināja arī tos.

Zem rakstāmgalda spīdēja Ēnas acis. Viņš piesardzīgi glūnēja uz Džimiju un viņa jauno lukturīti.

„Ar tevi viss kārtībā?” Džimijs jautāja.

Kaķis pamirkšķināja acis.

„Paliec te!” Džimijs čukstēja.

Viņš iespieda lukturīti starp vaigu un plecu un pārbaudīja aptveri. Pirms došanās prom Džimijs pabikstīja vīrieti, kas noasiņoja uz viņa palagiem. Redzēdams kādu šeit lejā kaut vai mirušu, Džimijs juta savādu trulumu. Zagdamies uz trepju pusi, viņš klausījās, vai neizdzirdēs vēl citus iebrucējus.

Enerģijas padeves pārrāvums un šis uzbrukums nebija sakritība, viņš sev teica. Kāds bija dabūjis vaļā durvis. Tie bija atmūķējuši kodu paneli vai atlauzuši durvis ar sviru. Džimijs cerēja, ka šis vīrietis to izdarījis viens pats. Viņš neatpazina seju, bet bija pagājuši jau daudzi gadi. Bārdas izauga garas un kļuva sirmas. Sudrabotais kombinezons liecināja, ka tas varētu būt bijis kāds, kurš zināja, kā tikt iekšā. Sāpes plecā un plaukstas locītavā liecināja, ka šie noteikti nebūs viņam nekādi draugi.

Uz trepēm neviena nebija. Džimijs uzmeta ieroci plecā un izslēdza lukturīti, lai neviens nemanītu, ka viņš tuvojas. Saskaroties ar viņa plaukstām, tik tikko jaušami skanēja metāla pakāpieni. Viņš bija pusceļā, kad juta, ka, slīdēdams un grabinādamies starp sienu un pakāpieniem, augšā rāpjas Ēna.

Džimijs uzšņāca kaķim, lai tas paliek tur, kur ir, bet dzīvnieks viņu apdzina un nozuda tumsā. Kāpņu galā Džimijs noņēma no pleca šauteni un izstiepa to vienā rokā. Ar otru roku viņš piespieda pie vēdera lukturīti un ieslēdza to. Nedaudz atvirzīdams lēcu no kombinezona, viņš izlaida pietiekami maz gaismas, lai varētu nemanīts pārvietoties starp serveriem.

Priekšā kaut kas atskanēja, nevarēja izšķirt, vai tas bija Ēna vai vēl viens cilvēks. Pirms došanās tālāk Džimijs vilcinājās. Šādi šķērsojot tumšo un ar iekārtām pilno telpu, pagāja vesela mūžība. Viņš dzirdēja, kā tās joprojām klikšķ un dūc, joprojām izdala siltumu. Tomēr, kad Džimijs nonāca pie durvīm, mazā, sargājošā gaismiņa vairs nemirgoja. Un aiz spīdīgajām durvīm bija tukšums, aiz durvīm, kas stāvēja puspavērtas.

Arā atkal atskanēja troksnis. Klusi čaukstēja audums, kāds kustējās. Džimijs izslēdza lukturīti un stingrāk satvēra ieroci. Viņš juta mutē baiļu garšu. Džimijs gribēja uzkliegt šiem cilvēkiem, lai tie liek viņu mierā. Viņš gribēja pateikt, ko ir izdarījis ar tiem, kas ienākuši iekšā. Gribēja nomest ieroci, raudāt un lūgties, kaut viņam tas nekad vairs nebūtu jādara.

Džimijs pabāza gaitenī galvu un sasprindzināja redzi, lai tumsā kaut ko samanītu, un cerēja, ka šis otrs cilvēks viņu neredz. Gaitenī varēja dzirdēt tikai divu cilvēku elpu. Pieauga sajūta, ka tumšajā telpā viņš dalās ar vēl kādu.

„Henk?” kāds čukstēja. Džimijs pagriezās un nospieda gaili. Uzzibsnīja gaisma. Ierocis atsitās pret viņa plecu. Viņš atkāpās serveru telpā un gaidīja kliedzienus un zābaku dunu. Likās, ka viņš gaida veselu mūžību. Kaut kas piedūrās viņa zābakam, un Džimijs iekliedzās. Tas bija Ēna, kas murrāja un glaudās viņam gar kājām.

Riskēdams un iedegdams lukturīti, Džimijs ielūkojās gaitenī un ļāva izsprukt arī dažiem gaismas stariem. Tur bija kāds apveids, uz muguras gulēja cilvēks. Viņš pameta skatu dziļajos un tumšajos gaiteņos, bet neko nemanīja. „Lieciet mani mierā!” Džimijs kliedza rēgiem un citām taustāmākām būtnēm.

Neatsaucās pat viņa atbalss. Džimijs palūkojās uz šo otru vīrieti un atklāja, ka tas nemaz nav vīrietis. Tā bija sieviete. Par laimi, viņas plaksti bija aizkrituši ciet. Vīrietis un sieviete, kas atnākuši pēc Džimija pārtikas, atnākuši viņu apzagt. Tas Džimiju saniknoja. Un, kad viņš ieraudzīja sievietes piebriedušo un izvirzīto vēderu, kļuva divtik nikns. Neizskatās, ka viņiem būtu trūcis ēdamā, Džimijs nodomāja.

92

2345

Elevators 1

Donalds noregulēja modinātāju uz trijiem naktī, bet viņa izredzes aizmigt bija niecīgas. Šo nakti viņš bija gaidījis nedēļām. Iespēja dot dzīvību, nevis atņemt to. Iespēja izpirkt grēkus un uzzināt patiesību, iespēja apstiprināt pieaugošās aizdomas.

Viņš lūkojās griestos un apsvēra savu nodomu. Erskins vai Viktors diez vai cerēja, ka, kļūstot par atbildīgo, tāds cilvēks kā viņš uzsāks kaut ko tamlīdzīgu, bet šie cilvēki bija kļūdījušies daudzās jomās, un viena no tām bija viņu priekšstats par to, kas ir Donalds. Tas nebija pasaules gala gals. Tas bija sākums kaut kam citam. Gals neziņai par to, kas notiek ārā.

Viņš pētīja savu roku blāvajā gaismā, kas plūda no vannas istabas, un domāja par ārpasauli. Pustrijos Donalds nolēma, ka pietiek gaidīt. Viņš piecēlās, iegāja dušā un noskuvās, uzvilka tīru kombinezonu un zābakus. Viņš paņēma savu caurlaidi, piesprauda to pie apkakles un izgāja no dzīvokļa ar augstu paceltu galvu un taisnu muguru. Lieliem soļiem Donalds devās gaitenī, kur joprojām dega dažas gaismas un skanēja klusināta tastatūras klaboņa, kāds aizkavējies darbā. Durvis uz Erena biroju bija ciet. Donalds izsauca liftu un gaidīja.

Pirms došanās lejā, lai pārliecinātos, ka viss nebūs velti, viņš noskenēja savu caurlaidi un nospieda spīdīgo pogu ar numuru 54. Nomirgoja gaisma, un lifts izkustējās. Tik tālu viss izdevās. Lifts neapstājās, līdz nebija sasniedzis ieroču noliktavu. Durvis pavērās uz tumsu, kas bija izraibināta ar augstām ēnām, kā melnas klintis pretī slējās plaukti un konteineri. Donalds ar roku pieturēja durvju malu, lai tās neaizvērtos, un iegāja telpā. Bija spēcīgi jūtams noliktavas plašums, likās, it kā viņa satrauktā pulsa atbalsis izgaistu tālumā. Donalds gaidīja, kad otrā galā iedegsies gaisma, gaidīja, ka ar viskija pudeli vai matu ķemmi rokā parādīsies Anna, bet nekas šaja telpā nekustējās. Viss bija kluss un mierīgs. Piloti un īslaicīgā kņada bija prom.

Donalds atgriezās liftā un nospieda vēl vienu pogu. Lifts grima dziļāk. Garām paslīdēja vēl citi noliktavu līmeņi, reaktors. Durvis atvērās medicīnas spārnā. Donalds juta desmitiem tūkstošu ķermeņu, kas rindojās viņam visapkārt, visu sejas bija pavērstas pret griestiem, visu plakstiņi slēgti. Viņš iedomājās, ka daži no tiem patiešām ir miruši. Viens no tiem tiks pamodināts.

Viņš devās taisnā ceļā uz ārsta kabinetu un pieklauvēja pie aplo-das. Dežurējošais asistents pacēla galvu no datora monitora. Viņš izberzēja acis, sakārtoja uz deguna brilles un, samirkšķinādams acis, lūkojās Donaldā.

„Kā iet?” Donalds jautāja.

„Mmm? Labi. Labi.” Jaunais vīrietis pakratīja viņa plaukstas locītavu un ielūkojās antīkā rokas pulkstenī. „Vai kāds dodas uz dziļās saldēšanas kameru? Man neviens nezvanīja. Vai ir piecēlies Vilsons?”

„Nē, nē. Es vienkārši nevarēju aizmigt,” Donalds norādīja uz griestiem. „Biju skatīties, vai kāds nesēž kafetērijā, tad nospriedu, ka, tā kā mani pārņēmis bezmiegs, tikpat labi varu nobraukt lejā un palūkot, vai nevēlaties, ka pabeidzu jūsu maiņu. Varu sēdēt un skatīties filmu tāpat kā jebkurš cits.”

Asistents paskatījās monitorā un vainīgi iesmējās. „Jā!” Viņš atkal ieskatījās pulkstenī, bija jau aizmirsis, ko tas pirms mirkļa viņam rādījis. „Atlikušas divas stundas. Man nebūtu iebildumu aizlaisties ātrāk. Vai pamodināsiet mani, ja kaut kas uzradīsies?” Viņš piecēlās un izstaipījās, ar roku piesegdams žāvas.

„Protams!”

Asistents piecēlās no krēsla. Donalds apgāja ap rakstāmgaldu un pavilka krēslu, apsēdās un uzlika kājās uz galda, it kā viņš negrasītos nekur doties vēl vairākas stundas.

„Esmu jūsu parādnieks,” jaunais vīrietis teica, paņemdams no aizdurves savu halātu.

„Neraizējies, mēs esam kviti!” Donalds nomurmināja, kolīdz asistents bija aizgājis.

Viņš pagaidīja, kad nozvanīs lifts, un ķērās pie lietas. Žāvēšanas statīvā pie izlietnes stāvēja plastmasas trauciņš. Donalds to paķēra un piepildīja ar ūdeni, traukam pildoties, ūdens dziedāja arvien smalkākā tonī gluži kā tad, kad pieaug satraukums.

Viņš noņēma pulvera trauka vāku. Divas karotes. Viņš pulveri iemaisīja ar vienu no garajām plastmasas sliepnēm, uzgrieza virsū vāku un ielika pulveri atpakaļ ledusskapī. Ratiņkrēsls sākumā nekustējās. Donalds redzēja, ka uzliktas bremzes, mazie metāla stienīši iespiedušies mīkstajā gumijā. Viņš tās atlaida, paņēma skapī vienu segu un papīra kreklu un uzmeta tos uz krēsla. Gluži kā pirms tam. Bet šoreiz viņš visu izdarīs pareizi. Donalds paņēma aptieciņu, pārliecinājās, ka līdzi ir jauns cimdu pāris.

Ratiņkrēsls grabēdams izripoja pa durvīm un prom pa gaiteni, un Donalda plaukstas uz rokturiem svīda. Lai priekšējie riteņi nečīkstētu, viņš atgāza krēslu un ripināja to uz lielajām gumijas riepām. Donaldam steidzoties, mazie ritenīši slinki griezās pa gaisu.

Viņš ievadīja savu kodu panelī pie durvīm un gaidīja sarkanu gaismu, kādu pretestību, traucēkli. Parādījās zaļa gaismiņa. Donalds atvēra durvis un līkumoja starp svešajām kapsulām, lai atrastu to, kurā guļ viņa māsa.

Krūtīs jaucās nepacietība un vainas sajūta. Šis bija pārdrošs solis, gluži kā viņa skrējiens augšā pa kalnu tajā tērpā. Likmes bija augstākas, jo iesaistīta ģimene, kāds tiks pamodināts dzīvei šajā skarbajā pasaulē, viņa tiks pakļauta tai pašai nežēlībai, kurā Anna iegrūda Donaldu, Tūrmans iegrūda Annu un tā tālāk nebeidzamā nožēlojamu maiņu virknē.

Donalds novietoja ratiņkrēslu līdzās kapsulai un pietupās pie vadības paneļa. Vilcinādamies viņš piecēlās kājās un ielūkojās stikla lodziņā, lai vēlreiz pārliecinātos.

Viņa tur iekšā izskatījās tik mierpilna, māsu droši vien nemocīja murgi, kā tas bija ar Donaldu. Viņa šaubas auga. Tad viņš iztēlojas, kā māsa pamostas viena pati; Donalds iztēlojās, ka viņa ir pie samaņas un sit pa stiklu, pieprasīdama, lai viņu izlaiž. Viņš juta māsas pārgalvīgo garu, dzirdēja, kā viņa pieprasa, lai viņai nemelo, un zināja, ja Šarlote stāvētu Donaldam blakus, viņa lūgtu, lai brālis to izdara. Viņa izvēlētos zināt un ciest, nevis palikt aizmigusi neziņā.

Donalds pieliecās pie paneļa un ievadīja savu kodu. Nospiežot sarkano pogu, panelis priecīgi iepīkstējās. Kapsulā atskanēja klikšķis kā tad, kad atveras ventilis. Viņš pagrieza skalu un vēroja temperatūras rādītāju, gaidīja, kad tas sāks kāpt.

Donalds piecēlās un nostājās pie kapsulas, un laiks pēkšņi palēninājās. Viņš gaidīja, ka tiks šeit pieķerts, pirms process būs noslēdzies. Tomēr atskanēja vēl viens klikšķis, un nošņācās vāks. Viņš sagatavoja marles saiti un plāksteri. Tad atdalīja abus gumijas cimdus, un, pavelkot aiz elastīgās malas, no cimdiem uzvirmoja talka mākonis, un Donalds sāka tos vilkt rokās.

Tad pacēla pavērto vāku līdz galam.

Donalda māsa gulēja uz muguras, rokas salikusi gar sāniem. Viņa vēl nebija pakustējusies. Vēlreiz pārdomājot procedūras soļus, viņu pārņēma panika. Vai viņš ir kaut ko aizmirsis? Mīļais Dievs, vai viņš ir nogalinājis māsu?

Šarlote ieklepojās. Gar vaigiem noslīdēja plakstos kūstošās sarmas lāses. Tad acis vāri pavērās un, gaismas apžilbinātas, tūlīt pat atkal pārvērtās šaurās svītriņās.

„Nekusties!” Donalds viņai teica. Viņš uzspieda marles kvadrātiņu māsas rokai un izvilka adatu. Velkot viņš juta, kā zem pirkstiem un saites slīd tērauds. Turēdams saiti piespiestu, Donalds paņēma pie ratiņkrēsla roktura pielipināto plāksteri un uzlīmēja to pāri marlei. Pēdējais bija atlicis katetrs. Donalds piesedza māsu ar dvieli, uzspieda un lēni izvilka katetru. Tagad Šarlote bija atbrīvota no iekārtas, viņa sakrustoja rokas un drebēja. Donalds palīdzēja uzvilkt papīra kreklu un muguru atstāja neaiztaisītu.

„Es ceļu tevi ārā,” viņš teica.

Atbildot klabēja Šarlotes zobi.

Donalds pabīdīja viņas pēdas tuvāk pēcpusei, lai ieliektu ceļus. Pasniedzies zem viņas padusēm un otru roku palicis zem ceļiem, Donalds viņu viegli izcēla ārā, māsas āda joprojām bija vēsa. Viņš juta sastāvējušās ādas smaku.

Kamēr Donalds lika Šarloti ratiņkrēslā, viņa kaut ko murmināja. Sega pār krēslu bija pārklāta tā, lai viņai būtu jāsēž uz auduma, nevis aukstā sēdekļa. Kolīdz viņa apsēdās, Donalds ievīstīja māsu segā. Viņa sēdēja, sarāvusies čokurā, ar abām rokām apskāvusi ceļus, un nemaz nenolika pēdas uz kāju balstiem.

„Kur es esmu?” Šarlote jautāja; viņas balss bija kā kraukšķoša ledus kārtiņa.

„Neuztraucies!” Donalds viņai atbildēja. Viņš aizvēra kapsulas vāku, mēģināja atcerēties, vai ir jāizdara vēl kaut kas, palūkojās, vai nav kaut ko atstājis. „Tu esi pie manis,” viņš teica, stumdams ratiņkrēslu uz izeju. Viņi abi bija tur — viens pie otra. Nebija māju, nevienas vietas pasaulē, kurp doties, tikai ellišķīgs murgs, kurā ievilkt vēl vienu dvēseli, kas kļūs par viņa skumjo kompanjonu.

93

2345.gads

Elevators 1

Grūtākais bija likt viņai gaidīt ēšanu. Donalds zināja, cik spēcīgs ir šis izsalkums. Viņš lika māsai soli pa solim iziet procesu, kuru pašam bija nācies izturēt vairākas reizes, lika dzert rūgto maisījumu, lika iet uz tualeti un izskalot sistēmu, lika apsēsties uz vannas malas un ieiet siltā dušā, tad palīdzēja uzvilkt svaigas, tīras drēbes un ietina jaunā segā.

Donalds vēroja, kā māsa izdzer pēdējos maisījuma malkus. Sākumā viņas lūpas bija gaiši zilas, bet pamazāk kļuva sārtas. Viņas āda bija tik balta. Donalds nespēja atcerēties, vai arī pirms apmācībām māsa bijusi tik bāla. Varbūt tas noticis aizjūras zemēs, kur, tumšos treileros sēdēdama, viņa varēja sauļoties tikai monitoru gaismā.

„Man jāiet atrādīties,” viņš teica. „Drīz celsies pārējie. Pa ceļam uz leju atnesīšu tev brokastis.”

Pēdas zem sevis pavilkusi, Šarlote klusi sēdēja vienā no ādas krēsliem pie vecā kara plānu galda. Viņa pavilka kombinezona apkakli, it kā tā kairinātu ādu. „Mamma un tētis ir miruši,” viņa teica, atkārtodama, ko Donalds pirms tam bija pastāstījis. Viņš nezināja, ko Šarlote atceras vai neatceras. Viņa nomierinošos medikamentus nav lietojusi jau tikpat ilgi vai tikpat neilgi kā Donalds. Tomēr tam nebija nozīmes. Viņš varēja atklāt māsai patiesību. Atklāt un pats sevi ienīst par to.

„Pēc īsa brīža būšu atpakaļ. Paliec šeit un mēģini atpūsties! Neej no šīs telpas prom, labi?”

Vārdi dobji atbalsojās klusumā, bet Donalds steidzās cauri noliktavai uz liftu. Viņš atcerējās, kā pēc pamošanās tie allaž mudināja viņu pagulēt. Šarlote bija miegā aizvadījusi gandrīz trīs gadsimtus. Noske-nējot caurlaidi un gaidot liftu, Donalds domāja par to, cik daudz laika pagājis un cik maz kas ir mainījies. Pasaule joprojām grima postažā, kurā viņi bija to pametuši. Vai arī, ja tas nebija tiesa, viņi ar Šarloti to noskaidros.

Donalds uzbrauca līdz Operāciju līmenim un aizgāja atrādīties Erenam. Operāciju vadītājs jau sēdēja papīra mapju ielenkumā pie sava rakstāmgalda, vienu roku iepinis matos un elkoni atbalstījis uz dokumentu kaudzes. Viņa kafijas krūzīte vairs nekūpēja. Erens pie šī rakstāmgalda bija sēdējis jau labu laiciņu.

„Tūrman!” viņš teica, pacēlis galvu.

Donalds satrūkās un palūkojās gaitenī, domādams tur ieraudzīt vēl kādu.

„Vai astoņpadsmitajā kaut kas mainījies?”

„Es, ē...” Donalds mēģināja atcerēties. „Pēdējais, ko dzirdēju, bija, ka viņi pārrāvuši barikādes zemākajos līmeņos. Viņu vadītājs uzskata, ka pēc dienas vai divām kaujas būs galā.”

„Labi. Man prieks, ka viņš veiksmīgi izvēlējies piemērotu ēnu. Bīstams laiks, kad palikt bez aizstājēja. Šķiet, ka manā trešajā maiņā bija viens gadījums, kad mēs zaudējām vadītāju, kamēr viņš nebija atradis nākamo ēnu. Ellīgi grūti kādu atrast.” Erens atgāzās krēslā. „Mērs nebija labs kandidāts; apsardzes vadītājam bija tikpat gaiša galva kā izdzisušam ogles gabalam, tāpēc mums nācās...”

„Atvainojiet, ka pārtraucu!” Donalds teica, norādīdams uz gaiteni. „Man jādodas atpakaļ uz...”

,,A, protams!” Erens, šķietami nokaunējies, pamāja ar roku. „Pareizi. Man arī.”

„Šorīt vienkārši daudz darāmā. Aiziešu pēc brokastīm un būšu savā istabā.” Donalds ar galvu norādīja uz tukšo kabinetu gaiteņa otrā pusē. „Pasakiet Geiblam, ka man neko nevajadzēs, labi? Nevēlos, ka mani traucē.”

„Protams, protams.” Erens ar žestu norādīja, ka viņš var droši doties prom.

Donalds pagriezās lifta virzienā. Augšā uz kafetēriju. Vēders piekrītoši ierūcās. Viņš visu nakti bija pavadījis nomodā un nebija neko ēdis. Donalds bijis nomodā un iztukšots pārāk ilgi.

94

2345.gads

Elevators 1

Ļaudams viņai ēst stundu ātrāk, Donalds pārkāpa laika ierobežojumu, bet bija grūti atteikt. Viņš mudināja māsu ēst maziem kumosiņiem, nesteigties. Kamēr Šarlote košļāja, viņš pastāstīja, kas noticis, kamēr viņa gulējusi. Šarlote apmācībās bija uzzinājusi par elevatoriem. Viņš viņai pastāstīja par sienas ekrāniem, par tīrītājiem, par to, ka viņš pamodināts, jo viens no tiem pazudis. Šarlotei nenācās viegli to visu aptvert. Donalds atkārtoja vairākas reizes, līdz šis lietas sāka izklausīties savādi pat viņa paša ausīm.

„Viņi ļauj tiem skatīties uz ārpasauli, tiem cilvēkiem citos elevatoros?” viņa jautāja, košļādama mazu cepuma kumosiņu.

„Jā. Reiz jautāju Tūrmanam, kādēļ tie tur ir uzstādīti. Vai zini, ko viņš man atbildēja?”

Šarlote paraustīja plecus un iedzēra ūdens malku.

„Tie tur ir tāpēc, lai atturētu viņus iet ārā. Mums jārāda viņiem nāve, lai tie paliktu iekšā. Citādi tie vienmēr gribēs redzēt, kas atrodas aiz horizonta. Tūrmans teica, ka tāda ir cilvēku daba.”

„Bet daži no viņiem iet tik un tā.” Šarlote noslaucīja lūpas ar salveti, paņēma drebošajā rokā dakšiņu un pavilka uz savu pusi Donalda vēl neapēstās brokastis.

„Jā, daži no viņiem iet tik un tā,” Donalds piekrita. „Un tu nedrīksti pārēsties!” Viņš noskatījās, kā māsa metas virsū olām, un prātoja par paša ceļojumu augšā pa bezpilota lidmašīnu palaišanas šahtu. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kas gājuši tik un tā. Tas gan māsai nebija jāzina.

„Mums arī ir tāds ekrāns,” Šarlote ieminējās. „Atceros, kā vēroju nemierīgus mākoņus.” Viņa palūkojās uz Donaldu. „Kāpēc mums tāds ir?”

Donalds aši pasniedzās pēc mutautiņa un ieklepoja tā krokās. „Tādēļ, ka mēs esam cilvēki,” viņš atbildēja, iebāzdams mutautiņu kabatā. „Ja domāsim, ka tur ārā iet nav jēgas, ka, tur izejot, nomirsim, tad paliksim iekšā un darīsim to, kas mums likts. Es gan zinu veidu, kā pārbaudīt, kas tur ārā notiek.”

„Tiešām?” Šarlote nokasīja no šķīvja pēdējās olu paliekas un pacēla dakšiņu pie mutes. Viņa gaidīja.

„Tam man būs vajadzīga tava palīdzība.”

Viņi norāva pārsegu, ar ko bija apsegta kāda bezpilota lidmašīna. Šarlote ar drebošu roku noglauda tās spārnu un nestabilā gaitā apgāja tai apkārt. Satvērusi kustīgo daļu spārna aizmugurē, viņa pārbaudīja, vai tā lokās gan uz augšu, gan uz leju. To pašu Šarlote izdarīja ar astes stabilizatoru. Lidaparāta priekšgals un melnais kupols radīja iespaidu, ka tam ir seja. Tas klusi un nekustīgi stāvēja, kamēr Šarlote to pārbaudīja.

Donalds ievēroja, ka trūkst trīs citu lidaparātu, tur, kur mēdza atrasties to apsegtie apveidi, tagad spīdēja nenoputējusi grīda. Munīcijas statīvā kārtīgi sakrautās bumbu piramīdas virspusē trūka dažu lādiņu. Pazīmes, ka ieroču noliktava pāris nedēļas izmantota. Donalds piegāja pie angāra durvīm un atvēra tās vaļā.

„Vai munīciju nevajadzēs?” Šarlote jautāja. Viņa palūkojās zem viena spārna tajā vietā, kur varēja piestiprināt postošos lādiņus.

„Nē,” Donalds atbildēja. „Šim nevajadzēs.” Viņš aizskrēja atpakaļ un palīdzēja māsai stumt. Abi kopīgiem spēkiem aizbīdīja lidaparātu līdz atvērtajam liftam. Spārni tik tikko ietilpa atverē.

„Te vajadzētu būt kādai saitei vai sakabei,” viņa teica. Šarlote nedroši pieliecās, palīda zem lidaparāta un parāpoja zem spārna.

„Tur grīdā kaut kas ir,” teica Donalds, atcerēdamies izcilni, kas bija slīdējis pa sliedi. „Es paņemšu lukturīti.”

Vienā kastē viņš atrada kabatas lukturīti, pārliecinājās, ka tas strādā, un aiznesa to māsai. Šarlote ieāķēja lidaparātu palaišanas mehānismā un izrausās ārā. Šķita, ka māsai grūti piecelties, tādēļ Donalds palīdzēja.

„Tu esi drošs, ka šis lifts darbosies?” viņa atglauda no sejas matus, kas joprojām bija mitri pēc dušas.

„Pilnīgi drošs,” Donalds noteica. Viņš veda māsu pa gaiteni, viņi gāja garām guļamtelpām un tualetēm. Kad Donalds ieveda viņu vadības telpā un norāva plastmasas pārsegu, Šarlote sastinga. Viņš ieslēdza lifta vadības paneli. Šarlote nekustīgi lūkojās uz pilota vadības staciju ar visiem tās kloķīšiem, rādītāju skalām un ekrāniem.

„Tu varēsi to vadīt, vai ne?” viņš pajautāja.

Šarlote atmodās no transa un uz mirkli viņā lūkojās, tad apstiprinoši palocīja galvu. „Ja tie ieslēgsies.”

„Tie ieslēgsies.” Viņš vēroja, kā iedegas gaismiņas pie lifta vadības paneļa, bet Šarlote iekārtojās pie vienas pilotu stacijas. Pārējie pilotu paneļi bija apsegti ar plastmasas pārklājiem, un telpa šķita pārmērīgi klusa un tukša. Donalds redzēja, ka tos vairs neklāj putekļi. Šī vieta vēl nesen bija apdzīvota. Viņš domāja par uzlidojumu atļaujām, ko bija parakstījis. Katra no tām bija kaut ko maksājusi. Viņš prātoja par risku, ka lidaparātus varētu pamanīt sienas ekrānos, par nepieciešamību lidot augstu mutuļojošajos mākoņos. Erens bija uzsvēris to, ka lidaparātu var lietot tikai vienu reizi. Gaiss tos sabojā, viņš bija teicis. To darbības rādiuss bija ierobežots. Rakņādamies Tūrmana dokumentos, Donalds bija prātojis, kādēļ tā ir.

Šarlote noklikšķināja vairākus slēdžus, to tikšķēšana pārrāva klusumu, un vadības stacija dūkdama atdzīvojās.

„Lifts brauks kādu laiciņu,” viņš ieminējās. Donalds neturpināja, lai nevajadzētu atklāt, kā viņš to zina, tomēr iedomājās par seno braucienu augšup. Viņš atcerējās, kā elpa aizmiglojusi ķiveres kupolu, ceļoties pretī cerībai, ka galā viņu varētu gaidīt nāve. Nu viņš cerēja uz kaut ko citu. Donalds pārdomāja, ko Erskins bija teicis par zemes attīrīšanu. Viņš atsauca atmiņā Tūrmanam adresēto Viktora pašnāvības vēstuli. Šī viņu projekta mērķis bija uzsākt dzīvību no jauna. Tomēr Donaldā, ārprāta vai saprāta mudināta, bija radusies pārliecība, ka pasākums ir bijis daudz precīzāks, nekā kāds būtu varējis iztēloties.

Šarlote noregulēja monitoru. Viņa nospieda kādu slēdzi, un ekrāns izgaismojās. Tajā bija redzams metālisks atspīdums lifta tērauda durvīs, ko bija radījusi lidaparāta priekšējā gaisma un uztvēra tā kameras.

„Tas bija tik sen,” viņa teica. Donalds paskatījās uz leju un redzēja māsas trīcošās rokas. Viņa tās paberzēja un atkal pievērsās vadības panelim. Iekārtojusies sēdeklī, Šarlote ar pēdām sataustīja pedāļus un noregulēja monitora spilgtumu, lai tas tā nežilbinātu.

„Vai es varu kaut kā palīdzēt?” Donalds jautāja.

Šarlote iesmējās un pakratīja galvu. „Nē. Tik savādi uzsākt lidojumu bez jebkāda plāna vai kaut kā tamlīdzīga. Zini, man parasti ir mērķis!” Viņa pār plecu palūkojās uz Donaldu un nozibināja smaidu.

Viņš paspieda māsas plecu. Bija tik labi būt viņas tuvumā. Šarlote bija viss, kas viņam vēl atlicis.

„Tavs lidojuma plāns ir lidot, cik vien ātri un tālu vari,” viņš māsai teica. Donalds cerēja, ka bez munīcijas bezpilota lidmašīna spēs aizlidot tālāk. Viņš cerēja, ka ierobežotais rādiuss nav kaut kādā veidā ieprogrammēts jau iepriekš. Lifta panelī mirgoja gaismiņa. Donalds piesteidzās, lai to pārbaudītu.

„Tuvojamies durvīm!” Šarlote teica. „Man šķiet, ka mēs jau redzam dienasgaismu!”

Donalds steidzās atpakaļ pie ekrāna. Pa ceļam pie durvīm palūkojās gaitenī, jo šķita, ka tur kaut ko izdzirdējis.

„Dzinēja pārbaude!” Šarlote teica. „Aizdedze ieslēgta!”

Viņa iekārtojās sēdeklī ērtāk. Kombinezons, ko Donalds bija nozadzis, lai sagādātu māsai apģērbu, viņai bija par lielu, piedurknes ap rokām krokojās. Donalds stāvēja aiz viņas un vēroja monitoru, kurā aiz slīpās rampas bija redzams skats uz mutuļojošām debesīm. Šo skatu viņš atcerējās. To redzot, kļuva grūti elpot. Lidaparāts tika izvilkts no lifta un novietots uz rampas. Šarlote uzsita pa vēl kādu slēdzi.

„Bremzes ieslēgtas,” viņa teica, iztaisnodama kāju. „Iedarbinām dzinēju.”

Viņas roka slīdēja uz priekšu. Kamera tika pavērsta lejup, jo lidaparāts nospriegojās bremžu dēļ.

„Tik sen neesmu to darījusi bez starta iekārtas,” viņa satraukti piebilda.

Donalds gribēja jautāt, vai kaut kas nav kārtībā, kad Šarlote mainīja pēdu stāvokli un skats ekrānā atkal pacēlās. Metāla sliede vibrēja un sāka slīdēt garām. Mutuļojošie mākoņi ekrānā tuvojās, līdz tie bija viss, kas tajā redzams. Šarlote noteica: „Pacelšanās!” Viņa ar labo roku pagrieza stūri. Donalds attapās, ka ir saliecies sānis, kad lidaparāts sasvērās un uz mirkli skatam atklājās zeme, ko ātri vien atkal aprija biezi mākoņu vāli.

„Uz kuru pusi?” Šarlote jautāja. Viņa nospieda kādu slēdzi, un zemes virsma parādījās radara ekrānā, vismaz kaut kas spēja caururbt mākoņu kārtu.

„Nedomāju, ka tam ir nozīme,” Donalds atbildēja. „Vienkārši lido taisni!” Viņš pieliecās tuvāk, lai vērotu, kā garām paslīd savādā, bet pazīstamā ainava. Tur bija milzīgās bedres, ko viņš palīdzējis izveidot. Iedobes vidū vīdēja vēl viens tornis. Partiju sanāksmes paliekas — teltis, tirgus laukumi un skatuves — sen jau bija izzudušas, tās apēdušas mazās mašīnas gaisā. „Vienkārši taisnā līnijā,” viņš norādīdams teica. Tā bija teorija, traka ideja, bet Donaldam bija jāpārliecinās paša acīm, pirms viņš uzdrīkstējās kaut ko teikt skaļi.

Tālumā iedobju raksts aprāvās. Mākoņi ik pa brīdim retinājās, sniegdami patieso skatu uz zemes virsmu. Donalds staipīja kaklu, lai saskatītu kaut ko aiz iedobēm, bet Šarlote atlaida gāzes pedāli un pastiepa roku uz skalu un rādītāju virkni. ,,Ē... man šķiet, ka mums ir problēma!” Viņa spaidīja kādu slēdzi, to ieslēgdama un izslēgdama. „Eļļas spiediens sāk kristies.”

„Nē!” Donalds vēroja ekrānu, kurā virmoja mākoņi un šķita, ka zeme tiecas uz augšu. Vēl ir par agru! Ja vien viņš nav izlaidis kādu soli, kādu piesardzības pasākumu. „Turpini lidot!” viņš izdvesa, to teikdams gan lidaparātam, gan pilotei.

„Tas vadās arvien draņķīgāk,” Šarlote ziņoja. „Viss liekas tāds vaļīgs.”

Donalds domāja par pārējiem angārā novietotajiem bezpilota lidaparātiem. Viņi varētu palaist vēl vienu. Tomēr viņam bija aizdomas, ka rezultāts būtu tāds pats. Varbūt viņš bija izturīgs pret to, kas bija tur ārā, tomēr šīs iekārtas tādas nebija. Donalds domāja par tīrītāju tērpiem, to, kā tiem paredzēts sadalīties konkrētā laika sprīdī, konkrētā vietā. Par neredzamiem iznīcinātājiem, kas ir tik precīzi, ka nikni metas virsū tīrītājam, tiklīdz tas sasniedzis pakalnu, uzkāpis noteiktā augstumā, tiklīdz viņi uzdrošinājušies pacelties gaisā. Donalds izvilka kabatlakatiņu, noklepojās tajā un neskaidri atcerējās, kā strādnieki tīrīja gaisa slūžas pēc tam, kad viņš toreiz bija ievilkts atpakaļ iekšā.

„Tu esi pie robežas!” viņš teica, norādīdams uz pēdējo elevatoru mirklī, kad šī zemes iedobe izslīdēja no kameras redzesloka. „Vēl tikai nedaudz tālāk!”

Patiesībā Donaldam nebija ne jausmas, cik tālu vēl vajadzēs lidot. Varbūt viņi varētu taisnā ceļā aplidot apkārt zemeslodei, atgriezties turpat, kur sākuši, un arī ar to būtu par maz.

„Es zaudēju augstumu!” Šarlote teica. Viņas rokas šaudījās kā bultas. Te tās bija pie vadības, te atkal pie slēdžiem un atpakaļ.

„Otrs dzinējs nefunkcionē,” viņa ziņoja. „Es planēju. Augstums nulle-divi-simts.”

Ekrānā tas izskatījās daudz mazāks. Nu viņi bija palidojuši garām pēdējam uzkalnam. Mākoņi kļuva plānāki. Pār zemi stiepās rēta, vaga, kas, iespējams, bijusi upe, uz augšu slējās melni stumbeņi kā asi grafīti, varbūt tas bija viss, kas atlicis no senajiem kokiem. Vai augsta nožogojuma tērauda stabiem, ko noārdījis laiks.

„Aiziet, aiziet!” Donalds čukstēja. Katra sekunde, ko lidaparāts pavadīja gaisā, sniedza jaunu skatu, jaunu ainavu. Šī bija brīvības elpa. Šis bija glābiņš no elles.

„Kamera strādā. Augstums nulle-viens-piecdesmit.”

Ekrāns spilgti uzzibsnīja kā bojātas elektroierīces īssavienojumā. No sadegušajiem sensoriem pavīdēja violeta nokrāsa, tad zils laukums, kur pirms tam bija tikai brūnie un pelēkie toņi.

„Augstums piecdesmit pēdas. Tūlīt būs trieciens.”

Donalds samirkšķināja, lai asaras neaizmiglotu skatu, un bezpilota lidmašīna triecās pretī zemei. Ieraudzījis skatu monitorā, viņš samirkšķināja vēlreiz, ar kameru viss bijis kārtībā.

„Zils...” viņš izdvesa.

Šis apstiprinājums izskanēja mirklī, pirms avarējušo lidaparātu aprija dzīvīga, zaļa ainava. Krāsu pielietais ekrāns izdzisa. Šarlote atlaida vadības paneli un nolamājās. Viņa uzsita pa to ar plaukstu. Tomēr, kad māsa atvainodamās pagriezās pret Donaldu, viņš jau māsu spēcīgi skāva savās rokās un noskūpstīja viņas vaigu.

„Vai tu to redzēji?” viņš čukstēja gluži bez elpas. „Vai tu redzēji?” „Ko redzēju?” Šarlote izlocījās no apskāviena, viņas sejā bija cieta vilšanās maska.

„Beigās pārdega visi mērinstrumenti! Sasodītā lidmašīna! Droši vien pārāk ilgi stāvējusi.”

„Nē, nē!” Donalds viņu pārtrauca. Viņš norādīja uz ekrānu, kas tagad bija tumšs un nedzīvs. „Tu to izdarīji!” viņš teica. „Es redzēju. Tur ārā ir zilas debesis un zaļa zāle, Šarla! Es to redzēju!”

95

2331.,divdesmitais gads

Elevators 17

Pats to negribēdams, Solo bija kļuvis par speciālistu tajā, kā lietas sadalās. Dienu pēc dienas viņš vēroja, kā tērauds un dzelzs sabirst rūsā, vēroja, kā krāsa lobās un uz augšu izlokās oranžas plēksnes, redzēja, kā sakrājas melni putekļi vietās, kur metāls pārvēršas pulverī. Viņš saprata, kas notiek, kad gumijas šļūtenes sacietē, izžūst un saplaisā. Solo iemācījās, ka saistvielas nekalpo mūžīgi, jo uz grīdām parādījās lietas, kas reiz bijušas piestiprinātas pie sienām un griestiem, priekšmeti, ko pēkšņi un vardarbīgi pārvietojuši gravitācijas un nolietojuma dievi. Bet vislabāk viņš apguva to, kā pūst līķi. Tie ne vienmēr pazuda vienā mirklī — kā māte, kuru uz augšu aizstumj satrakots pūlis, vai tēvs, kurš ieslīd tumša gaiteņa ēnās. Tā vietā līķi bieži vien tika sagrauzti un pa neredzamiem gabaliņiem iznēsāti apkārt. Spārni auga gan laikam, gan tārpiem; tie lido, lido un aiznes visu sev līdzi.

Solo izplēsa lappusi no garlaicīga raksta Ri — Ro grāmatā un no tās salocīja cepurīti. Viņš prātoja, ka elevators daudzējādā ziņā pieder kukaiņiem. Lai kur sakrājās līķi, apkārt mudžēja melni kukaiņu mākoņi. Viņš par tiem bija izlasījis grāmatās. Kaut kādā veidā tārpi pārvērtās par mušām. Balti un lokani tārpi kļuva par melnām un zumošām mušām. Lietas noārdījās un mainījās.

Caur salocīto papīra gabalu viņš izvēra diedziņus, lai būtu, kur iekārt atsvaru. Parasti šobrīd iejauktos Ēna, viņš nāktu un, muguru izliecis, glaustos gar Solo roku, uzkāptu uz tā, ar ko Solo nodarbojas, kaitinātu un smīdinātu vienlaicīgi. Bet Ēna nenāca.

Solo iesēja auklā mazus mezgliņus, lai aukla neizslīdētu. Vietās, kur viņš bija izdūris caurumiņus, papīrs bija salocīts dubultā, lai nesaplīstu. Viņš itin labi zināja, kā lietas mēdz saplīst. Solo bija speciālists tajās lietās, ko viņš vēlētos aizmirst uz visiem laikiem. Viņš no skata varēja pateikt, pirms cik ilga laika cilvēks bija nomiris.

Cilvēki, kurus Solo pirms vairākiem gadiem nogalināja, bija stīvi, kad tos pārvietoja, bet tas neturpinājās ilgi. Drīz tie uzpūtās un sāka smirdēt. Viņu ķermeņi izdalīja gāzes, un ap viņiem spietoja mušu mākoņi. Mušas spietoja, un tārpi dzīroja.

Dvaka koda rīklē un lika asarot acīm. Un drīz vien ķermenis

kļuva mīksti. Reiz Solo nācās pārvietot dažus līķus kāpnēs, jo tie bija sakrituši čupā un tiem bija grūti pārkāpt pāri, miesa vienkārši nāca nost no kauliem. Tā kļuva kā biezpiens, ko viņš bija ēdis toreiz, kad vēl bija piens un kazas, no kurām to izslaukt. Kad vairs nebija cilvēka, kas sevi satur kopā, miesa izjuka. Solo koncentrējās uz to, lai saturētu sevi kopā. Brīvos diegu galus viņš piesēja pie vienas no mazajām metāla starplikām, ko bija paņēmis no Apgādes. Kozdams mēlē, viņš sasēja vissmalkākos mezgliņus.

Diegi un audumi arī nebija mūžīgi, bet apģērbi izturēja ilgāk nekā cilvēki. Gada laikā bija palikušas vien drēbes un kauli. Un mati. Mati laikam pazuda pēdējie. Tie turējās pie kauliem un dažkārt kārās pāri tukšiem, glūnošiem acu dobumiem. Mati padarīja visu ļaunāku. Tie piešķīra kauliem identitāti. Vairumam bija bārdas, bet ne jaunajiem un sievietēm.

Piecu gadu laikā sadalījās pat apģērbs. Pēc desmit gadiem lielākoties bija palikuši tikai kauli. Šobrīd, pēc tik ilgiem gadiem, kopš elevators palicis tumšs un kluss, vairāk nekā divdesmit gadus pēc tam, kad viņam tika parādīts slēpnis zem serveriem, bija palikuši tikai kauli. Izņemot tos, kas bija augšā kafetērijā. Puvums visapkārt padarīja līķus aiz tām durvīm daudz noslēpumainākus.

Soļo pacēla savu izpletni, papīra telti, kas ar maziem diedziņiem piesieta pie sīkas starplikas. Pār atvērto grāmatu mētājās neskaitāmi mazi un sapinušies diega gabaliņi. Vēl palikusi sauja starpliku. Viņš paraustīja vienu no izpletnīša auklām un domāja par līķiem kafetērijā. Aiz tām durvīm bija miruši cilvēki, kas nesadalījās tāpat kā pārējie. Kad viņi ar Ēnu tos atrada, Solo nosprieda, ka tie miruši nesen. Dučiem cilvēku kopā nomiruši un sagāzušies viens uz otra, it kā kāds tos tur būtu sametis vai tie būtu rāpušies viens otram pāri. Solo zināja, ka tieši aiz viņiem bija durvis uz aizliegto ārpasauli. Tomēr tik tālu viņš nebija gājis. Viņš bija aizvēris durvis un steigā meties prom, izbijies no nedzīvajām acīm un savādās sajūtas, ka viņā lūkojas kāda cita seja, nevis paša atspulgs. Viņš bija šos līķus atstājis un ilgu laiku tiem netuvojās. Solo bija gaidījis, līdz tie pārvērtīsies kaulos. Tie tā arī nepārvērtās.

Viņš piegāja pie margām un palūkojās lejā, pārliecinājās, ka papīra gabals ir izliekts un gatavs uztvert gaisa plūsmu. No applūdušajiem dziļumiem augšup cēlās vēss gaiss. Solo pārliecās pāri trešā līmeņa margām, ar pirkstu galiem satvēris plāno papīru un uz otras plaukstas uzlicis starpliku. Viņš prātoja, kādēļ daži cilvēki sapuva, bet citi nē. Kas lika viņiem sadalīties?

„Sadalīties,” viņš izrunāja skaļi. „Sadalīšanās, sadalīšanās.” Viņš pastiepa rokas uz priekšu un atlaida izpletnīti, vēroja, kā tas mirkli krīt, pirms diedziņi nostiepjas. Tad tas lēkādams un griezdamies iegrima iznīkstošajos dziļumos. „Uz leju, uz leju, uz leju!” viņš sauca nopakaļ izpletnim. Līdz pat dibenam. Tur tas krita, līdz neredzami atdūrās pret ūdeni vai aizķērās kaut kur pa ceļam.

Solo labi zināja, kā pūst līķi. Viņš pakasīja bārdu un, samiedzis acis, pūlējās ieraudzīt zūdošo izpletnīti, tad atkal apsēdās un sakrustoja kājas, viens celis izspiedās no vecā, caurā kombinezona staras. Viņš pie sevis murmināja, atlikdams darāmo, šīsdienas projektu, un tā vietā izplēsa no arvien plānākās grāmatas nākamo lappusi, mēģinādams nedomāt par vēl vienām atliekām, ko drīz noārdīs laiks.

96

2331.gads,divdesmitais gads

Elevators 17

Bija lietas, kuras Solo meklēja dienām un nedēļām ilgi. Bija arī tādas, kuras viņš, vajadzības spiests, medījis gadiem. Bieži vien viņš atrada noderīgas lietas daudz vēlāk, kad tās vairs nebija nepieciešamas. Kā toreiz, kad Solo uzgāja žilešu krājumus. Lielu, burvīgu kasti ārsta kabinetā. Visas svarīgās mantas — apsējus, medikamentus, plāksterus —jau sen bija aizstiepuši tie, kas cīnījās par pēdējiem pārpalikumiem. Taču par viņu smīkņāja kastīte ar nelietotām žiletēm; daudzi asmeņi joprojām bija spīdīgi. Solo jau sen bija atmetis bārdai ar roku, bet bija piedzīvoti arī laiki, kad viņš būtu bijis gatavs nogalināt žiletes dēļ.

Citkārt viņš atrada lietas, pirms viņš bija sapratis, ka tās būs vajadzīgas. Tā bija ar mačeti. Milzu asmens, ko viņš atrada zem nesen miruša vīrieša līķa. Solo bija to paņēmis tikai tāpēc, lai šis bīstamais ierocis nenonāktu citās rokās. Toreiz viņš bija uz trīs dienām ieslēdzies zem serveru telpas, jo pārbijās, ieraugot vēl vienu joprojām siltu cilvēka ķermeni. Tas notika pirms daudziem gadiem. Pagāja kāds laiciņš, līdz dārzi saauga tik biezi, ka bija vajadzīga mačete. Līdz tam viņš bija pieradis nenēsāt līdzi šaujamieroci, bet tagad tas vairs nebija nepieciešams, un mačete kļuva par pastāvīgu pavadoni, par lietu, ko viņš bija atradis, pirms saprata, ka tā viņam būs vajadzīga.

Solo palaida pēdējo izpletnīti un noskatījās, kā tas tik tikko izvairās no devītā līmeņa kāpņu laukuma. Salocītais papīrs pagaisa skatam. Solo domāja par lietām, lielākoties pārtiku, ko gadu gaitā viņam palīdzēja atrast Ēna. Pienāca reize, kad Ēna pats uz savu galvu bija aizmucis. Viņi abi bija gājuši lejā uz Apgādi, kad Ēna aizskrēja pa priekšu un nozuda kāda kāpņu laukuma durvīs. Solo bija sekojis ar lukturīti.

Kaķis ņaudēja un ņaudēja pie kādām durvīm, Solo bija satraucies, ka aiz tām atklāsies vēl viena līķu kaudze, bet dzīvoklis izrādījās tukšs. Ēna uzlēca uz virtuves letes, grozījās un bakstīja ar ķepu skapīti, kas bija pilns ar mazām kārbiņām. Senām, rūsas traipu izraibinātām, toties ar kaķu attēliem uz etiķetēm. Ēna bija gluži vai aptracis, bet tur, ar īsu vadu iesprausts kontaktdakšā, stāvēja kāds apbružāts rīks — mehanizēts konservu kārbu atveramais.

Solo pasmaidīja un palūkojās pāri margām, domādams par gadu gaitā atrastām un pazaudētām lietām. Viņš atcerējās, kā pirmoreiz nospiedis pogu šīs ierīces augšpusē, kā Ēna bija gandrīz zaudējis prātu, cik kārtīgi tā atgrieza vāciņus. Viņš atcerējās, ka nepavisam nebija sajūsmā par kārbās glabātās pārtikas garšu, toties Ēnam toreiz bija gluži cits viedoklis.

Solo pagriezās un noskumis lūkojās uz saplēsto grāmatu. Starplikas bija beigušās, tādēļ viņš atstāja grāmatu uz grīdas un negribīgi gāja lejā uz dārziem. Solo devās izdarīt darāmo.

Ar mačeti cirzdams biezi saaugušos zaļumus, Solo brīnījās, kā bez cilvēkiem, kas tos koptu, dārzi jau sen nav aizgājuši postā. Gaismas bija iestatītas, lai ieslēgtos un izslēgtos, un vairāk nekā puse no gaismām to joprojām darīja. No caurulēm turpināja pilēt ūdens. Dusmīgi zumēdami un skaļi burkšķēdami, ieslēdzās un izslēdzās sūkņi. No viņa mājvietas IT stāvā nozagtā elektrība tika piegādāta pa vadiem, kas novilkti gar kāpņu šahtas sienām. Nekas nestrādāja nevainojami, tomēr Solo redzēja, ka cilvēku attiecības ar šiem stādiem galvenokārt sastāvēja no to ražas ēšanas. Tagad gan viņš bija palicis vienīgais ēdājs. Viņš, žurkas un tārpi.

Solo iznesa savu nastiņu caur visbiezāk saaugušajām dobēm, gribēdams sasniegt dārza tālākos stūrus, kur gaismas vairs nedega un kur augsne bija vēsa un mitra, kur nekas vairs neauga. īpašu vietu. Nost no viņa iknedēļas maršruta pēc pārtikas. Vietu, uz kuru viņš varētu nākt kā uz galamērķi, nevis tāpēc, ka tā gadītos pa ceļam.

Iznācis no lampu karstuma, Solo iegāja tumsā. Te aizmugurē viņam patika. Šī vieta viņam atgādināja telpu zem serveriem, privātu un drošu vietu, kur noslēpties, kur neviens netraucēs. Un, lūk, starp citiem izmētātajiem un aizmirstajiem darbarīkiem bija lāpsta! Lieta, ko viņam vajadzēja tieši tagad. Tas bija otrs veids, kā atrast lietas. Tas notika tad, kad elevatoram bija devīgs noskaņojums. Elevators nebija bieži tādā omā.

Solo notupās uz ceļiem un nolika savu nesamo malā pie trīs margu žoga. Līķītis maisā bija sasniedzis stingo fāzi. Drīz tas kļūs mīksts. Pēc tam...

Solo negribēja domāt tālāk. Viņš bija speciālists tādās lietās, ko labprāt nemaz nezinātu.

Solo paņēma lāpstu un pārkāpa pāri žogam, jo bija pārāk tumšs, lai meklētu vārtiņus. Lāpsta ņerkstēdama un skrapstēdama dūrās zemē. Viņš pacēla gaisā katru zemes sauju. No lāpstas noslīdēja mazas čupiņas un klusas nopūtas. Dažas lietas tu atrodi tieši tad, kad tās vajadzīgas, un Solo domāja par gadiem, kas kopā ar viņa draugu pagājuši tik ātri. Viņam jau tagad pietrūka Ēnas glaušanās gar lieliem. Kamēr viņš strādāja, kaķis vienmēr maisījās pa kājām, bet pietiekami veikli, lai Solo viņam neuzkāptu. Kaķis bija zibenīgi ieradies katrreiz, kad Solo uzsvilpa, vienmēr klāt īstajā brīdī. Solo bija viņu atradis, pirms saprata, ka viņam tas nepieciešams.

97

2345.gads

Elevators 1

Donalda soļi atbalsojās maiņu darbinieku krātuves zemākā līmeņa zālē, kur ciešās rindās kā mirdzoši akmeņi stāvēja neskaitāmas kapsulas. Viņš pieliecās, lai pārbaudītu vēl vienu vārdu. Donalds bija aizmirsis, līdz kurai kapsulai šajā ejā jau bija pārbaudījis, un bažījās, ka nāksies sākt no gala. Pielicis pie mutes kabatlakatu, viņš noklepojās. Tad noslaucīja lūpas un turpināja. Kaut kas auksts un smags vilka uz leju viņa kabatu un spiedās pie augšstilba. Kaut kas smags un auksts dusēja viņa sirdī.

Beigās viņš atrada kapsulu ar vārdu Trojs. Donalds paberzēja stiklu un ielūkojās iekšā. Tur gulēja vīrietis, kurš bija vecāks, nekā izskatījās. Vecāks, nekā Donalds atcerējās. Miesa zilgani blāvoja. Sirmajos matos un uzacīs vīdēja debeszila nokrāsa.

Donalds pētīja šo seju, vilcinājās un apsvēra vēlreiz. Viņš bija šurp atnācis bez ratiņkrēsla, bez aptieciņas. Tikai ar aukstu smagumu. Mazu patiesību un vēlmi uzzināt vairāk. Dažkārt lietas jāatver, pirms tās tiek slēgtas.

Viņš pieliecās pie vadības paneļa un atkārtoja procedūru, kas bija atbrīvojusi viņa māsu. Spiezdams taustiņus, Donalds domāja par Šarloti, kas gaidīja augšā, pilotu guļamtelpās. Viņa nedrīkstēja uzzināt, ko viņš te lejā dara. Viņa nedrīkstēja uzzināt. Tūrmans viņiem abiem ir bijis kā otrs tēvs.

Skala tika pagriezta pa labi. Cipari nomirgoja, tad pieauga par vienu grādu. Donalds stāvēja un smagi elpoja. Viņš apgāja apkārt kapsulai, uz kuras bija rakstīts šis vārds, tā cilvēka vārds, par kuru tie bija viņu pārvērtuši, šim sarkofāgam, kurā tagad gulēja viņa radītājs. Aukstums no Donalda sirds izplatījās pa locekļiem, kamēr Tūrmans uzsila. Donalds noklepojās ar sārtiem pleķiem izraibinātajā lupatā. Viņš iebāza to atpakaļ kabatā un izvilka auklas gabalu.

Tur stāvot apgrieztās lomās, kausējot Kausētāju, prātā ienāca kāds ziņojums no Viktora dokumentiem. Viņš bija rakstījis par seniem eksperimentiem, kuros vietām mainījušies sargi un ieslodzītie, un kā tas, kuram darīts pāri, drīz vien kļuvis par pāridarītāju. Šī doma, ka cilvēki spēj tik ātri mainīties, Donaldam šķita nicināma. Rezultāti viņam likās apšaubāmi. Tomēr Donalds bija redzējis, kā godīgi vīrieši un sievietes ierodas Kapitolija kalnā ar viscēlākajiem nodomiem un kā viņi mainās. Šajā maiņā viņam bija piešķirta daļa varas, un Donalds juta tās vilinājumu. Viņš atklāja, ka ļauni cilvēki radās ļaunās sistēmās un ka sabojāt ir iespējams daudzus. Tieši tādēļ dažas sistēmas bija jāiznīcina.

Temperatūra cēlās, un iedarbojās vāka mehānisms. Tas ar nopūtu pavērās. Donalds pasniedzās un attaisīja to līdz galam vaļā. Viņš gandrīz gaidīja roku, kas izšausies no tā apakšas un sagrābs viņa delmu, bet iekšā, nekustīgs un kūpošs, gulēja tikai vecs vīrs. Tikai cilvēks, nožēlojams un kails, ar vienu cauruli, kas iestiepās viņa rokā, bet otru starp kājām. Ļengani muskuļi. Grumbu kārtās sakritusi bāla miesa. Šķipsnās saķērušies mati. Donalds saņēma Tūrmana rokas un salika tās kopā. Viņš aptina auklu ap viņa plaukstu locītavām, izvēra to starp viņa rokām un caur auklas cilpām, tad sasēja mezglā, lai cilpas nostiprinātu. Tad Donalds atkāpās un vēroja, vai Tūrmana grumbotie plaksti neizrādīs kādas dzīvības pazīmes.

Viņa lūpas sakustējās. Tās pavērās un ieelpoja, it kā to izmēģinātu pirmo reizi. Sajūta bija tāda, it kā viņš vērotu, kā atdzīvojas mirušais, un pirmo reizi Donalds novērtēja brīnumu, ko nodrošina šīs iekārtas. Donalds noklepojās, un Tūrmans sakustējās. Vecā vīra acis mirkšķinādamas atvērās, no acu kaktiņiem tecēja izkususi sarma, uz mirkli piešķirdama viņa vaibstiem maldinošu cilvēcīgumu. Grumbainas rokas pacēlās, lai izslaucītu no acīm ledu, un Donalds zināja, kāda ir šī sajūta, kad plaksti neveras vaļā līdz galam, kad liekas, ka tie ir saauguši kopā. Cīnoties ar virvi, Tūrmans nostenējās. Viņš atguvās arvien vairāk un redzēja, ka šoreiz kaut kas nav kārtībā.

„Nekusties!” Donalds viņam teica. Viņš uzlika plaukstu uz vecā vīra pieres, viņa miesā joprojām varēja just salu. „Mierīgi.”

„Anna,” Tūrmans čukstēja. Viņš aplaizīja lūpas, un Donalds aptvēra, ka nav paņēmis līdzi pat ūdeni, nav atnesis rūgto dzērienu. Nebija nekādu šaubu, ko viņš šeit atnācis darīt.

„Vai tu mani dzirdi?” Donalds jautāja.

Tūrmana acis atkal atvērās; viņa acu zīlītes iepletās. Šķiet, ka Tūrmans koncentrējās uz Donalda seju un bija pārsteigts, kad atpazina vinu.

„Dēls...?” Viņa balss bija aizsmakusi.

„Guli mierīgi!” Donalds viņam teica, lai gan Tūrmans pagriezās sānis un ieklepoja savās sasietajās plaukstās. Ar apjukušu izteiksmi viņš palūkojās uz mezglu, kas sasaistīja plaukstu locītavas. Donalds pagriezās un paskatījās, vai tālumā pie durvīm kāds nestāv. „Man vajag, lai tu manī paklausies.”

„Kas te notiek?” Tūrmans satvēra kapsulas malu un pūlējās piecelties sēdus. Donalds izvilka no kabatas pistoli. Tūrmans blenza uz melno tēraudu; stobrs tika pavērsts pret viņu. Vecā vīra apziņa atkusa vienā mirklī. Viņš vairs nekustējās, tikai skatiens pievērsās Donalda acīm. „Kas šis par gadu?” viņš jautāja.

„Vēl tikai divi gadsimti, līdz tu nogalināsi mūs visus!” Donalds izspļāva. Stobrs trīcēja aiz naida. Viņš saņēma pistoli arī ar otru plaukstu un pussoli atkāpās. Tūrmans bija vājš un sasiets, tomēr Donalds negrasījās riskēt. Vecais bija kā aukstā rītā saritinājusies čūska. Donalds nespēja nedomāt par to, uz ko viņš varētu būt spējīgs, kad diena iesils.

Tūrmans aplaizīja lūpas un nopētīja Donaldu. No vecā vīra pleciem cēlās tvaika grīstes. „Anna tev izstāstīja,” viņš beidzot teica.

Donaldu pārņēma sadistiska vēlme pateikt Tūrmanam, ka Anna ir mirusi. Viņš juta lepnu iegribu iebilst, ka ir to atklājis pats. Tā vietā Donalds vienkārši pamāja.

„Tev jāzina, ka tā ir vienīgā izeja,” Tūrmans nočukstēja.

„Ir tūkstošiem izeju!” Donalds noteica. Viņš pārlika ieroci otrā rokā un noslaucīja kombinezonā sasvīdušo plaukstu.

Tūrmans pameta skatu uz pistoli, tad, it kā meklētu palīdzību, palūkojās telpā aiz Donalda. Pēc brīža viņš atspiedās pret kapsulas malu. No tās iekšpuses cēlās tvaiki, bet Donalds redzēja, ka Tūrmans sāk aukstumā drebēt.

„Es kādreiz domāju, ka tu mēģini dzīvot mūžīgi,” Donalds ierunājās.

Tūrmans iesmējās. Viņš vēlreiz nopētīja mezgloto virvi, paskatījās uz adatu un caumlīti, kas stiepās no viņa rokas. „Tikai pietiekami ilgi.” „Kāpēc pietiekami ilgi? Lai nodeldētu cilvēci līdz apaļai nullei? Lai ļautu vienam no šiem elevatoriem doties ārā, brīvībā, un tad sēdētu te un nogalinātu pārējos?”

Tūrmans palocīja galvu. Viņš pievilka pēdas tuvāk un apskāva ceļus. Bez sava kombinezona, bez lepni izrieztajām krūtīm viņš izskatījās tik sīks un trausls.

„Tu esi izglābis visus šos cilvēkus tikai tāpēc, lai lielāko daļu nogalinātu. Un mūs tajā skaitā.”

Tūrmans čukstēja atbildi.

„Skaļāk!” Donalds uzkliedza.

Vecais vīrs ar žestu parādīja, ka vēlas padzerties. Donalds pagrūda uz viņa pusi pistoli. Tas bija viss, kas viņam bija. Tūrmans uzsita sev pa krūtīm un mēģināja runāt vēlreiz, bet Donalds spēra piesardzīgu soli tuvāk. „Pasaki man, kāpēc!” Donalds pieprasīja. „Es te esmu galvenais. Es! Pasaki man, vai es zvēru, ka izlaidīšu visus no elevatoriem tūlīt pat!”

Tūrmans nicinājumā samiedza acis. „Tu muļķi!” viņš nošņāca. „Viņi viens otru apkaus!”

Viņa balss bija tik tikko dzirdama. Donalds dzirdēja, kā apkārt dūc pārējās kapsulas. Viņš pienāca vēl tuvāk, ar katru mirkli juzdamies arvien pārliecinātāks, ka rīkosies pareizi.

„Es zinu, ko viņi, pēc tavām domām, viens otram nodarīs,” Donalds teica. „Es zinu par šo lielo attīrīšanu, šo jauno sākumu.” Viņš iegrūda stobru Tūrmanam krūtīs. „Es zinu, ka tu uzskati šos elevatorus par kosmosa kuģiem, kas nes cilvēkus uz labāku pasauli. Esmu izlasījis katru ziņu, katru vēstuli un mapi, kam tev ir pieeja. Bet es gribu no tevis to dzirdēt, pirms tu mirsti.”

Donalds juta, ka ļogās ceļgali. Viņu sagrāba klepus lēkme. Viņš taustījās pēc sava mutauta, bet sārtas siekalas nokrita uz kapsulas sudrabotās virsmas, pirms viņš paguva piesegt muti. Tūrmans noskatījās.

Donalds izslējās, mēģināja atcerēties, ko bija teicis.

„Es gribu zināt, kādēļ visas šīs sirdssāpes,” Donalds izdvesa ķērkstošā balsī, rīkle dega kā ugunīs. „Visas nožēlojamās dzīves, kas nāk un iet, cilvēki te lejā, kurus tu plāno nogalināt, nekad nepamodi-nāt. Savu meitu...” Viņš meklēja Tūrmana sejā kādu reakciju. „Kādēļ nesasaldēt mūs uz veselu tūkstošgadi un nepamodināt, kad viss ir galā? Tagad es zinu, ko tev palīdzēju uzbūvēt. Es gribu zināt, kādēļ mēs nevarējām to visu vienkārši nogulēt! Ja tu gribēji mums labāku pasauli, kādēļ neaizvest mūs turp? Kādēļ likt ciest?”

Tūrmans nepakustējās.

„Pasaki man, kāpēc!” Donalds teica. Viņa balss aizķērās, bet viņš izlikās, ka viss ir kārtībā. Tad pacēla stobru, kas bija noslīdējis zemāk.

„Tādēļ, ka neviens nedrīkst zināt,” Tūrmans beidzot atbildēja. „Tam ir jāmirst kopā ar mums.”

„Kam ir jāmirst?”

Tūrmans aplaizīja lūpas. „Zināšanām. Lietām, ko neiekļāvām Mantojumā. Spējai to visu izbeigt, nospiežot slēdzi.”

Donalds iesmējās. „Tu domā, ka mēs to neatklāsim vēlreiz? Veidu, kā sevi iznīcināt?”

Tūrmans paraustīja kailos plecus. No tiem vairs necēlās garaiņi. „Ar laiku. Kas būs ilgāks nekā tūlīt un tagad.”

Donalds norādīja ar pistoli uz kapsulām visapkārt. „Un tā aiziet arī viss šis. Mums jāizvēlas viena cilts, viens no taviem zvaigžņu kuģiem, kam būs lemts piezemēties, un pārējais jāiznīcina? Tāds ir pakts, ko tu noslēdzi?”

Tūrmans pamāja.

„Kāds tavu paktu ir lauzis,” Donalds teica. „Kāds ir ielicis mani šeit, tavā vietā. Es tagad esmu Gans.”

Tūrmana acis iepletās. Viņa skatiens no pistoles aizslīdēja līdz apliecībai, kas bija piesprausta pie Donalda apkakles. Sasprindzinoties un atlaižoties žoklim, apklusa zobu klaboņa. „Nē,” viņš noteica.

„Es šo darbu nelūdzu,” Donalds teica, vairāk gan sev nekā Tūrmanam. Viņš notēmēja precīzāk. „Nevienu no šiem darbiem.”

„Es arī nē,” atbildēja Tūrmans, un tas Donaldam atkal atgādināja par tiem cietumniekiem un viņu sargiem. Sajā kapsulā būtu varējis sēdēt viņš. Te ar pistoli rokās varētu stāvēt jebkurš. Vainīga bija sistēma.

Bija simtiem citu lietu, ko viņš gribēja pajautāt vai pateikt. Viņš vēlējās teikt šim vīram, ka viņš bijis viņam kā tēvs, bet, ko gan tas deva, ja tēvi var būt tikpat vardarbīgi cik mīloši? Donalds gribēja kliegt uz Tūrmanu par postu, ko tas nodarījis pasaulei, bet dziļi sirdī viņš zināja, ka posts bija nodarīts jau sen pirms tam un tas bija neatgriezenisks. Un beidzot kāda daļa no viņa vēlējās lūgt palīdzību, atbrīvot šo vīrieti no kapsulas; daļa, kas vēlējās ieņemt viņa vietu, saritināties tur iekšā un aizmigt, daļa, kas juta, ka būt cietumniekam ir daudz vieglāk nekā palikt sardzē. Taču augšā atkopās viņa māsa, kuru viņš bija pamodinājis. Viņiem abiem bija vēl citi jautājumi, uz kuriem jāatrod atbildes. Un tepat netālu kādā elevatorā norisinājās pārmaiņas, sacelšanās gals, un Donalds gribēja redzēt, kā tas beigsies.

Viņa prātā joņoja tas viss un daudz kas cits. Nepaies ilgs laiks, pirms ārsts Vilsons atgriezīsies pie sava rakstāmgalda un paskatīsies uz ekrānu brīdī, kad kameras pārraidīs tieši šo leņķi. Un pat tad, kad Tūrmana mute pavērās, lai kaut ko teiktu, Donalds aptvēra, ka pamodināt veco vīru, lai klausītos viņa atrunās, bija kļūda. Te viņš neko neuzzinās.

Tūrmans paliecās uz priekšu. „Donij!” viņš iesāka. Viņš ar sasietām rokām sniedzās pēc Donalda pistoles. Vecā vīra rokas kustējās lēni un nedroši, Donalds domāja, ka viņš cer izraut ieroci viņam no rokām, bet, iespējams, viņš vēlējās ieroci pievilkt sev tuvāk, piespiest pie krūtīm vai pie mutes, kā to izdarīja Viktors, jo tieši to vēstīja bēdas vecā vīra acīs.

Tūrmans pasniedzās pāri kapsulas malai un satvēra ieroci. Donalds viņam to gandrīz atdeva tikai tāpēc, lai redzētu, ko Tūrmans ar to iesāks.

Tā vietā viņš nospieda gaili. Nospieda to, pirms paguva nožēlot.

Blīkšķis bija neaptverami skaļš. Uzzibsnīja spilgta gaisma, pār dusošajām dvēselēm pārskrēja šausminošs troksnis, un vecais vīrs sabruka savā zārkā.

Donalda roka drebēja. Viņš atcerējās pirmo dienu amatā, visu, ko šis cilvēks viņa labā izdarījis, to tikšanos toreiz, agri no rīta. Viņš bija nolīgts darbam, ko pat nebija īsti kvalificēts darīt. Viņš bija nolīgts darbam, ko sākumā neizprata. Pamostoties tajā pirmajā rītā un saprotot, ka viņš un vēl saujiņa citu ļaužu atrodas varenas nācija virsotnē, Donalds bija jutis lepnumu par paveikto un tikpat spēcīgas bailes. Bet jau no paša sākuma viņš bijis vien jukušais, kuram palūguši uzcelt sava trako nama sienas.

Šoreiz būs citādi. Šoreiz viņš uzņemsies atbildību un vadīs bez bailēm. Viņš un slepenībā arī viņa māsa. Viņi atklās, kas šajā pasaulē nav kārtībā, un vērsīs to par labu. Atjaunos kārtību visā, kas zaudēts. Vienā elevatorā ir sācies eksperiments, sarga nomaiņa, un Donalds grasījās izpētīt rezultātus.

Viņš pasniedzās uz augšu un aizvēra kapsulas vāku. Uz tās spīdīgās virsmas vīdēja asiņainas siekalas. Donalds vēlreiz ieklepojās un noslaucīja muti. Sirds pēc izdarītā joņoja, viņš iebāza pistoli kabatā un devās prom. Bet kapsula ar mironi klusi dūca.

98

2345.gads,trisdesmit ceturtais gads

Elevators 17

Solo izvēra virvi caur tukšo plastmasas kannu rokturiem. Tās sitās kopā, grabēja un radīja savdabīgu, skanīgu mūziku. Viņš savāca savus audekla maisus un, kaut ko aizmirsis, kādu brīdi stāvēja, kasīdams bārdu. Ko viņš aizmirsis? Uzsitis sev pa krūtīm, Solo pārliecinājās, ka atslēga joprojām ir pie viņa. Tas bija sens, pirms daudziem gadiem iegūts paradums, no kura viņš nespēja atbrīvoties. Protams, ka atslēgas tur vairs nebija. Viņš bija ielicis to atvilktnē, kad neko vairs nevajadzēja slēgt ciet. Kad vairs nebija atlicis neviena, no kā baidīties.

Viņš paņēma līdzi divus maisus ar tukšām zupas un dārzeņu konservu kārbām, tas pat neradīja iztrūkumu milzīgajā atkritumu kaudzē. Pilnām rokām, klakšķot un grabot pie katra soļa, Solo aizstiepa savas mantas pa tumšo gaiteni pretī izgaismotajai lūkai gaiteņa galā.

Lai visu uzstieptu, pa kāpnēm bija jārāpjas divas reizes. Viņš gāja starp melnajām mašīnām, no kurām daudzas gadu gaitā bija apklusušas, varbūt pārkarsušas. Lai atvērtu durvis, no sākuma nācās pastumt malā dokumentu skapi. Elevatorā nebija slēdzeņu un cilvēku, bet te nebija arī muļķu. Viņš atvilka vaļā smagās durvis, kā vienmēr juzdams tēva klātbūtni, un izgāja plašajā pasaulē, kurā pulcējās tikai rēgi un tik briesmīgas lietas, ka viņš nespēja tās atcerēties.

Gaiteņi bija spilgti izgaismoti un tukši. Garāmejot Solo pamāja tajā virzienā, kur atradās kameras. Viņš bieži iztēlojās, kā viendien ieraudzīs sevi monitoros, lai gan kameras nedarbojās jau veselu mūžību. Turklāt, lai tas notiktu, būtu jābūt diviem Solo. Vienam, kurš te stāvētu un mātu, un otram lejā pie ekrāniem. Viņš iesmējās par savu muļķīgo domu. Viņš bija Solo.

Izejot kāpņu laukumā, viņu apņēma svaigs gaiss un satraucoša augstuma sajūta. Solo domāja par ūdeni, kas sūcās no zemākajiem

līmeņiem. Cik laika paies, līdz tas sasniegs viņu? Pārāk daudz, Solo nodomāja. Līdz tam laikam viņa vairs nebūs. Tomēr bija skumji iedomāties, ka pienāks diena, kad viņa mazās mājas zem serveriem būs pilnas ar ūdeni. Visa lielā tukšo bundžu kaudze pie plauktiem pacelsies gaisā. No radio un datora plūdīs mazu gaisa burbulīšu rindas. Domas par peldošajām bundžām un burbulīšiem viņu sasmīdināja, un Solo vairs neuztraucās, vai tas notiks vai nē. Viņš pārmeta abus tukšo skārdeņu maisus pāri margām un klausījās, kā tie piezemēsies uz kāpņu laukuma trīsdesmit piektajā līmenī. Tie paklausīgi piezemējās. Solo devās uz kāpņu pusi.

Uz augšu vai uz leju? Uz augšu nozīmēja tomātus, gurķus un ķirbjus. Lejā varēja aiziet pēc ogām, kukurūzas un izrakt kartupeļus. Uz leju nozīmēja ilgāku pagatavošanas laiku. Solo devās augšup. Kāpjot viņš skaitīja soļus. „Astoņi, deviņi, desmit,” viņš čukstēja. Katrs pakāpiens bija citāds. Un to bija daudz. Tiem bija dažādi biedri, visvisādi citi pakāpieni, gluži kā draugi pie sāniem katrā pusē. Daudz tādu kā viņi. „Sveiks, pakāpieni” Solo teica, aizmirsis skaitīt. Pakāpiens neko neatbildēja. Solo nerunāja pakāpienu valodā, zvanoši dziedošajā vientuļu zābaku soļu dunā, kas gāja augšup un lejup.

Troksnis. Solo izdzirdēja troksni. Viņš apstājās un klausījās, bet skaņas parasti zināja, ka viņš tā darīs, un sakautrējās. Sis bija tāds troksnis. Lietas, kuru nebija, Solo dzirdēja visu laiku. Te visapkārt skanēja sūkņi un gaismas, kas slēdzās iekšā un ārā pēc pašu iegribām un vēlēšanās. Pirms vairākiem gadiem viens no šiem sūkņiem bija sācis tecēt un Solo bija to salabojis pats savām rokām. Viņam bija vajadzīgs jauns projekts. Pēdējā laikā viņš atkal un atkal atkārtoja tos pašus vecos, piemēram, apgrieza bārdu, kad tā bija izaugusi līdz krūtīm, bet visi šie vecie projekti bija kļuvuši garlaicīgi.

Tikai viens pārtraukums, lai padzertos un pačurātu, un viņš jau bija sasniedzis dārzus. Kājas bija stipras. Vēl stiprākas nekā tad, kad viņš bija jaunāks. Jo vairāk grūtās lietas tika darītas, jo vieglākas tās kļuva. Žēl, ka grūtās lietas ar laiku nekļuva arī jautrākas. Solo vēlējās, kaut tās būtu vienkāršas jau no pirmās reizes.

Viņš uzkāpa pēdējā līkumā pirms trīsdesmitā kāpņu laukuma, gandrīz sāka svilpot ražas novākšanas melodiju, kad pamanīja, ka ir atstājis vaļā durvis. Viņš nebija īsti pārliecināts, kā tas noticis. Solo durvis vaļā neatstāja. Nekad.

Stūrī kaut kas bija atstutēts pret margām. Tas izskatījās pēc materiālu pārpalikuma no kāda viņa projekta. Salauzts plastmasas caurules gabals. Viņš to pacēla. Tajā bija ūdens. Solo paostīja cauruli. Tā oda dīvaini, un viņš sāka liet ūdeni pāri margām, bet caurule izslīdēja viņam no pirkstiem. Solo sastinga un gaidīja, kad dziļumā atskanēs troksnis. Tas neatskanēja.

Neveiklais. Viņš nosauca sevi par aizmāršu un lempi. Atstājis vaļā durvis. Solo jau devās iekšā, kad ievēroja, kas turēja durvis atvērtas. Melns rokturis. Viņš pēc tā pasniedzās un ieraudzīja, ka tas ir caur grīdas režģi izdurts nazis.

No dārzu dziļumiem atplūda troksnis. Kādu mirkli Solo stāvēja pilnīgi nekustīgs. Tas nebija viņa nazis. Tik izklaidīgs viņš nebija. Solo izvilka asmeni un ļāva durvīm aizvērties, kamēr caur atžirgušo prātu skrēja neskaitāmas domas. Žurka kaut ko tādu nevarēja izdarīt. Tikai cilvēks. Vai spēcīgs spoks.

Viņam vajadzētu kaut ko darīt. Vajadzētu sasiet kopā rokturus vai kaut kā aizbarikādēt durvis, bet viņš bija pārāk nobijies. Tā vietā Solo pagriezās un metās skriet. Kannām grabot, tukšajai mugursomai gar muguru mētājoties, viņš skrēja lejā pa kāpnēm ar rokā sažņaugtu svešu nazi. Kad kannas aizķērās aiz margām un virve nostiepās, viņš divreiz to paraustīja, bet tad padevās un atstāja tās aiz muguras. Viņa ala! Viņam jātiek uz savu alu! Smagi elsodams, Solo steidzās tālāk, viņa vientulību bija nepielūdzami pārrāvuši kāda cita klaudzieni un vibrācija kāpnēs. Viņam nebija jāapstājas, lai tajos klausītos. Tas bija skaļš spoks. Skaļš un taustāms. Solo prātā ieskrēja doma par mačeti, kas pirms pāris gadiem bija pārlūzusi uz pusēm. Bet viņam bija šis nazis! Šis nazis! Ārkārtīgi pārbijies, viņš skrēja pa kāpnēm uz riņķi vien, uz riņķi vien. Lejā uz kāpņu laukumu. Nepareizais laukums. Trīsdesmit trīs. Vēl tikai viens! Beidz skatīt, beidz skaitīt! Viņš skrēja tik ātri, ka gandrīz paklupa. Viņš svīda. Mājas.

Solo aizcirta aiz sevis durvis un, rokas uz ceļiem atspiedis, dziļi ievilka elpu. Paķēris no grīdas birsti, viņš izbāza tās kātu caur durvju rokturiem. Tā viņš turēja pa gabalu klusos rēgus. Solo cerēja, ka tas iedarbosies arī uz skaļajiem.

Viņš izspiedās cauri apdauzītajiem caurlaides vārtiņiem un steidzās prom pa gaiteņiem. Viena no griestu lampām bija izdzisusi. Projekts. Bet nav laika. Viņš sasniedza metāla durvis un vilka. Ieskrēja iekšā. Apstājās un skrēja atpakaļ. Tad atspiedās pret durvīm un aizgrūda tās ciet. Solo ieliecās un ar plecu atbalstījās pret dokumentu skapi, un briesmīgi čīkstošu aizstūma to priekšā durvīm. Viņam likās, ka ārpusē jau dzird soļus. Kāds ātri tuvojās. No deguna pilēja sviedri. Solo paķēra nazi un skrēja caur serveru rindām. Aiz viņa kaut kas nočīkstēja, tas bija metāls pret metālu. Solo nebija viens! Tie bija atnākuši viņam pakaļ! Viņi tuvojās un tuvojās! Viņš juta mutē metālisku baiļu garšu. Pieskrēja pie režģa, vēlējās, kaut būtu atstājis to vaļā. Vismaz slēdzenes bija sabojājušās. Sarūsējušas. Nē, tas nebija labi! Viņam tās bija vajadzīgas! Solo iekāpa lūkā un paķēra režģi, sāka vilkt to pāri galvai. Viņš noslēpsies! Noslēpsies! Kā agrāk. Un tad kāds rāva režģi viņam ārā no rokām. Viņš uz tā pusi vicināja nazi. Atskanēja izbiedēts kliedziens, kāda sieviete, smagi elpodama un lūkodamās viņā, teica, lai viņš neuztraucas.

Solo drebēja. Viens zābaks uz trepēm nedaudz paslīdēja. Bet viņš noturējās. Solo sastindzis klausījās, ko šī sieviete viņam saka. Viņas acis bija platas un dzīvas. Viņas lūpas kustējās. Viņa bija ievainota, bet negribēja ievainot Solo. Viņa vienkārši gribēja zināt viņa vārdu. Viņa priecājās viņu redzēt. Miklums acīs bija no prieka viņu redzēt. Un Solo nodomāja, ka varbūt viņš pats bija kā lāpsta vai konservu attaisāmais, vai vēl kāda sarūsējusi lieta, kas kaut kur mētājas. Viņš bija kaut kas, ko iespējams atrast. Viņu varēja atrast. Un kāds bija vinu atradis.

Donalds viens pats sēdēja tukšajā telpā. Visas darba stacijas bija viņa rīcībā, pārējie bija aizsūtīti pusdienās, un tiem, kas nejutās izsalkuši, bija ieteikts aiziet pārtraukumā. Un tie viņu klausīja. Viņi sauca Donaldu par Ganu, nezināja par viņu pilnīgi neko, izņemot to, ka viņš šeit ir atbildīgais. Tie sāka un beidza maiņas, un darīja tā, kā pavēlēts.

Blakus esošajā sakaru stacijā mirgojoša gaismiņa signalizēja, ka elevators 6 mēģina zvanīt. Viņiem nāksies pagaidīt. Donalds sēdēja un ieklausījās austiņās skanošajos signālos, kamēr gaidīja, kad savienosies paša veiktais zvans.

Epilogs

2345.gads

Elevators 1

Tas zvanīja un zvanīja. Viņš pārbaudīja vadu, izsekoja tam līdz kontaktligzdai, pārliecinājās, ka tas iesprausts pareizi. Starp abām sakaru stacijām stāvēja nepabeigta kāršu spēle, izdalītās kārtis tika noliktas un atstātas, tiklīdz viņš bija pavēlējis visiem pamest telpu. Vidū stāvēja izspēlēto kāršu kaudzīte, tās virspusē bija pīķa dāma. Beidzot austiņās atskanēja klikšķis.

„Hallo?” viņš teica.

Donalds gaidīja. Šķita, ka varēja dzirdēt kāda elpu otrā savienojuma galā.

„Lūkas?”

„Nē,” balss teica. Tā bija smalkāka balss. Un kaut kādā veidā raupjāka.

„Ar ko es runāju?” Donalds jautāja. Viņš bija radis runāt ar Lūkasu.

„Nav svarīgi, ar ko jūs runājat,” sieviete teica. Un Donalds ļoti labi zināja, kas viņa ir. Viņš palūkojās pār plecu un pārliecinājās, ka joprojām ir viens, tad saliecās krēslā uz priekšu.

„Mēs neesam raduši dzirdēt mēru balsis,” viņš iesāka.

„Un es neesmu radusi būt mērs.”

Donalds burtiski dzirdēja, kā šī sieviete par viņu vīpsnā. „Es nelūdzu šādu darbu,” viņš atzina.

„Un tomēr — te nu mēs esam.”

„Te nu mēs esam.”

Klusums.

„Vai zināt,” Donalds teica, „ja es savu darbu veiktu labi, tad nospiestu pogu un tūlīt pat atslēgtu jūsu elevatoru.”

„Kādēļ jūs to nedarāt?”

Mēra balss bija mierīga. Ziņkārīga. Izklausījās pēc patiesa jautājuma, nevis bravūras.

„Es šaubos, ka jūs man ticētu pat tad, ja es to izstāstītu.” „Pamēģiniet!” viņa aicināja. Un Donalds vēlējās, kaut būtu paņēmis līdzi mapi ar šīs sievietes lietu. Pirmās maiņas nedēļas viņš bija to nēsājis līdzi visur. Un tagad, kad tā bija viņam vajadzīga...

„Sen atpakaļ,” viņš stāstīja, „es izglābu jūsu elevatoru. Būtu žēl tagad pielikt tam punktu.”

„Jums taisnība. Es jums neticu.”

Gaitenī atskanēja troksnis. Donalds pacēla vienu no austiņām un palūkojās pār plecu. Durvīs stāvēja sakaru inženieris ar termosu vienā un maizes šķēli otrā rokā. Donalds pacēla pirkstu un palūdza viņam uzgaidīt.

„Es zinu, kur jūs esat bijusi,” Donalds teica mēram, šai sievietei, kas tika nosūtīta tīrīt. „Es zinu, ko jūs esat redzējusi. Un es...”

„Jums nav ne mazākās sajēgas, ko es esmu redzējusi!” viņa izspļāva vārdus, kas bija asi kā žiletes.

Donalds juta, ka viņam kļūst karsti. Ne jau pa šādu ceļu viņš vēlējās virzīt sarunu ar šo sievieti. Donalds nebija sagatavojies. Viņš aizsedza mikrofonu ar plaukstu un juta, ka zaudē gan laiku, gan viņas pacietību.

„Esiet uzmanīgi!” viņš atsāka. „Tas ir viss, ko saku.” „Paklausieties!” viņa Donaldu pārtrauca. „Es te sēžu istabā, kas pilna ar patiesību. Esmu redzējusi grāmatas. Es rakšu, līdz pašā saknē sapratīšu to, ko jūs ļautiņi, esat izdarījuši.”

Donalds dzirdēja viņas elpu.

„Es zinu patiesību, ko jūs meklējat,” viņš klusi teica. „Jums var nepatikt tas, ko atklāsiet.”

„Jūs gribējāt teikt, ka jums var nepatikt tas, ko mēs atklāsim.” „Vienkārši... esiet uzmanīgi!” Donalds pieklusināja balsi. „Uzmanieties, kurā vietā rokat.”

īsa pauze. Donalds pār plecu paskatījās uz inženieri, kurš kaut ko malkoja no termosa.

„Ak, mēs uzmanīsimies, kur rokam,” šī Džuljeta beidzot atbildēja. „Man ļoti negribētos, lai jūs dzirdat, kā mūs tuvojamies.”

Content

Hovijs Hjū Elevatora sāga-2. Maiņa

Pirmā maiņa Mantojums

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

OTRĀ MAIŅA Kārtība

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

Tresa maina Pakts

58

59

6o

61

62

63

64

65

66

67

68

69

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

Epilogs