Hovijs Hjū

Elevatora sāga-3. Putekļi

Hjū Hovijs

Putekļi

romāns

3. grāmata no "Elevatora" sāgas

.

..

Prologs Izdzīvotājiem

„Vai tur kāds ir?”

„Hallo? Jā! Te esmu es.”

„Ak, Lūkas! Jūs neko neteicāt. Vienu mirkli man likās... ka runā kāds cits.”

„Nē, tas esmu es. Vienkārši vēl pieregulēju austiņas. Aizvadījām darbīgu rītu.”

„Ak tā?”

„Njā. Nekā aizraujoša. Komiteju sapulces. Šobrīd mūsu rindas augšā ir paplānas. Daudzi nosūtīti strādāt citur.”

„Bet viss taču aprimst? Par dumpjiem vairs nav jāziņo?”

„Nē, nē. Dzīve atgriežas ierastajās sliedēs. No rītiem cilvēki ceļas un dodas uz darbu. Vakaros pārguruši iekrīt savās gultās. Šonedēļ notika liela loterija, kas iepriecināja daudzus iedzīvotājus.”

„Tas labi. Ļoti labi! Kā sokas darbs ar sesto serveri?”

„Labi, paldies! Darbojas visi jūsu sniegtie pieejas kodi. Līdz šim esam atraduši tikai vēl vairāk tādu pašu datu. Es gan īsti nesaprotu, kādēļ jebkas no tā varētu būt svarīgs.”

„Turpiniet meklēt! Svarīgs ir viss. Ja tas tur ir, jābūt kādam iemeslam.”

„To pašu jūs teicāt par šķirkļiem grāmatās. Tomēr ļoti daudzi no tiem man šķiet pilnīgas muļķības. Dažkārt māc šaubas, vai jebkas no tā visa ir patiesība.”

„Kā tā? Par ko jūs lasāt?”

„Esmu ticis līdz ,,K” sējumam. Šorīt lasīju par kādu... sēni. Pagaidiet mirki. Es tūlīt atrdaīšū. Lūk, kur ir. Kordiceps.”

„Tā ir sēne? Pirmo reizi dzirdu par tādu.”

„Šeit teikts, ka tā kaut ko izdara ar skudras smadzenēm, pārprogrammē tās, it kā tā būtu kāda mašīna, un liek skudrai pirms nāves uzrāpties līdz auga galotnei—”

„Neredzama mašīna, kas pārprogrammē smadzenes? Esmu diezgan drošs, ka šāds šķirklis nav nejaušs.”

„Ja? Ko tad tas nozīmē?”

„Tas nozīmē... Tas nozīmē, ka mēs neesam brīvi. Neviens no mums.”

„Cik pacilājoši. Tagad redzu, kādēļ viņa uz šiem zvaniem liek atbildēt man.”

„Jūsu mērs? Vai tādēļ—? Viņa nav atbildējusi jau krietnu laiku.” „Nē. Viņa ir prom. Strādā.”

„Ko viņa dara?”

„Es labprāt to neatklātu. Domāju, ka jums tas nepatiks.”

„Kādēļ jūs tā domājat?”

„Tādēļ, ka man tas nepatīk. Esmu mēģinājis viņu no tā atrunāt. Bet dažkārt viņa mēdz būt nedaudz... stūrgalvīga.”

„Ja tas var radīt nepatikšanas, man vajadzētu par to zināt. Esmu šeit, lai jums palīdzētu. Es varu pavērst skatus citā virzienā—”

„Vienkārši... viņa jums neuzticas. Viņa pat netic, ka jūs katru reizi esat viens un tas pats cilvēks.”

„Bet tā ir! Tas esmu es! Tehnika kaut ko izdara ar manu balsi.” „Es vienkārši atstāstu jums viņas viedokli.”

„Es gribētu, kaut viņa to mainītu. Es patiešām vēlos palīdzēt!” „Es jums ticu. Domāju, ka labākais, ko šobrīd varat darīt, ir vienkārši turēt par mums īkšķus.”

„Kādēļ tā?”

„Jo man ir aizdomas, ka tas viss ne pie kā laba nenovedīs.”

Izrakumi

Elevators 18

No Mehānikas nodaļas gaiteņu griestiem bira putekļi; tos satricināja rakšanas radītās vibrācijas. Žņaugos iekārti, virs galvas viegli šūpojās vadu kūļi. Grabēja caurules. No ģeneratoru telpas plūda īsi, aprauti dārdi, tie atbalsojās pret sienām un atsauca atmiņā laiku, kad šeit bija draudīgi rotējušas nenoregulētas iekārtas.

Neciešamā trokšņa epicentrā stāvēja Džuljeta Nikolsa, viņas kombinezons bija atvērts un nolaists līdz viduklim, tukšās piedurknes apsietas ap gurniem, putekļi un sviedri bija sasūkušies apakškreklā kā dubļu traipi. Viņa ar visu svaru uzgūlās ekskavatoram, spēcīgās rokas vibrēja reizē ar smago metāla virzuli, kas atkal un atkal triecās elevatora 18 betona ārsienā.

Vibrācijas aizplūda līdz pat viņas zobiem. Tās satricināja katru ķermeņa kaulu un locītavu, bet vecas rētas izsāpēja atgādinājumus par pieredzēto. Stāvēdami malā, raktuvju strādnieki drūmi nolūkojās. Ja šī būtu parasta diena, tad vadītu viņi. Džuljeta novērsās no pulverī sasmalcinātā betona un redzēja, kā viņi tur stāv, rokas sakrustojuši pār platajām krūtīm, zobus sakoduši, ar saspringtām sejas izteiksmēm, varbūt dusmīgi par to, ka Džuljeta piesavinājusies viņu agregātu. Vai varbūt par to, ka pārkāpts tabu un tiek rakts vietā, kur to ir aizliegts darīt.

Džuljeta norija mutē sakrājušās smiltis un krītu un koncentrējās uz drūpošo sienu. Bija vēl kāda iespēja, un viņa nespēja par to nedomāt. Džuljetas dēļ bija gājuši bojā krietni mehāniķi un raktuvju strādnieki. Kad viņa atteicās tīrīt, sākās nežēlīgas kaujas. Cik daudzi no šiem ļaudīm,

kas viņu vēro, ir zaudējuši mīļoto, labāko draugu, ģimenes locekli? Cik daudzi vaino Džuljetu? Nav iespējams, ka viņa pati ir vienīgā.

Ekskavators ieķērās, un metāls džinkstot atdūrās pret metālu. Metāla kauliem dzelzsbetona bālajā miesā atklājoties arvien vairāk, Džuljeta pastūrēja racēja urbjošos žokļus sānis. Viņa ārējā elevatora sienā bija izgrebusi jau ievērojamu krāteri. Pirmā dzelzsbetona armatūras kārta bija izlocīta un karājās virs galvas, stieņu gali bija kļuvuši gludi kā izkususi svece tajās vietās, kur viņa bija tos apstrādājusi ar lodlampu. Tiem bija sekojuši sešdesmit centimetri betona un vēl viena dzelzs stieņu rinda — elevatora sienas izrādījās biezākas, nekā Džuljeta bija iztēlojusies. Ar nejutīgiem locekļiem un notrulinātiem nerviem viņa virzīja agregātu atpakaļ sliedēs, ķīļveida virzulis atsāka košļāt starp stieņiem saskatāmo akmeni. Ja viņa nebūtu redzējusi shēmu savām acīm, ja nezinātu, ka pastāv arī citi elevatori, tad būtu jau padevusies. Šķita, ka viņa rokas caur pašu zemi. Rokas kratījās, plaukstas vibrēdamas zaudēja apveidu. Viņa taču uzbruka elevatora sienai, taranēja to, lai iztriektos cauri, lai pārvarētu sasodīto šķērsli un tiktu ārā.

Raktuvju strādnieki neomulīgi sakustējās. No viņiem Džuljeta pievērsās vietai, kur notēmētais āmurs zvanīdams ietriecās vēl vienā tērauda kārtā. Viņa koncentrējās uz baltā betona laukumu starp stieņiem. Tad ar zābaku iespēra pa jaudas sviru, iegūlās ar visu svaru, un ekskavators ar aprūsējušo kāpurķēdi pabīdījās vēl pāris centimetrus uz priekšu. Jau pirms krietna brīža būtu vajadzējis apstāties un atpūsties. Krīta putekļi mutē smacēja, viņa vai mira no slāpēm, vajadzēja atpūtināt rokas, turklāt pie ekskavatora pamatnes bija sakrājušās atlūzas, kas maisījās pa kājām. Viņa paspēra kādu no lielākajiem gabaliem malā un turpināja rakt.

Džuljeta baidījās, ka tad, ja viņa vēlreiz apstāsies, vairs neizdosies viņus pārliecināt, lai ļauj viņai turpināt. Vai viņa bija mērs vai nē — maiņas vecākā vai nē — daži vīri, ko Džuljeta bija uzskatījusi par bezbailīgiem, ar drūmām sejām jau bija pametuši ģeneratoru telpu. Viņi laikam baidījās, ka Džuljeta varētu caurdurt svēto izolācijas kārtu un ielaist iekšā indīgo, nāvējošo gaisu. Džuljeta redzēja, kā tie uz viņu lūkojas, zinādami, ka viņa bijusi ārā, it kā viņa būtu kaut kāds rēgs. Daudzi turējās pa gabalu, it kā viņa pārnēsātu kādu sērgu.

Džuljeta vēlreiz ar zābaku uzsita pa plāksni, kas atbrīvoja ekskavatora bremzes. Agregāta kāpurķēde pagriezās vēl pāris centimetrus uz priekšu. Un vēl trīs. Džuljeta lādēja ekskavatoru un sāpes plaukstu locītavās. Lai nolādētas kaujas un tas, ka viņas draugi ir miruši! Lai nolādēts tas, ka Solo un bērni ir vieni paši veselas akmens mūžības attālumā! Un lai nolādētas šīs mēra amata muļķības, tas, kā cilvēki uz viņu skatās, it kā viņa pēkšņi vadītu visas maiņas katrā līmenī, it kā zinātu, ko, pie velna, dara, it kā viņiem vajadzētu viņai paklausīt pat tad, ja viņi no viņas baidās—

Ekskavators pavirzījās uz priekšu vairāk nekā par pāris centimetriem, un āmurs triecoties griezīgi ievaidējās. Džuljetas roka zaudēja satvērienu, un mašīna sāka griezties tukšgaitā, it kā būtu gatava tūlīt eksplodēt. Raktuvju strādnieki iztrūkās kā circeņi, ēnām saplūstot, vairāki no tiem metās viņas virzienā. Džuljeta nospieda sarkano izslēgšanas slēdzi, kas zem baltās pūdera kārtas tikpat kā nebija redzams. Ekskavators noraustījās un salēcās, pakāpeniski norimdams pēc bīstamā tukšgaitas stāvokļa.

„Tu tiki cauri! Tu tiki cauri!”

Aptvēris viņas nejutīgos locekļus ar savām bālajām un raktuvju darbā rūdītajām rokām, Rafs pavilka Džuljetu nost. Citi apkārt kliedza, ka viņa ir to izdarījusi. Pabeigusi. Ekskavators bija izdevis tādu skaņu, it kā būtu pārlūzis kāds klanis, spēcīgs dzinējs brīdinoši ievaidējās, tas strādāja bez berzes, bez pretestības. Džuljeta atlaida agregāta vadību un saguma Rafa skavās. Atgriezās izmisums, doma par viņas draugiem, kas dzīvi apbedīti tajā tukšajā elevatorā kā kapenēs, līdz kurām viņa nespēj nokļūt.

„Tu tiki cauri — atkāpies!”

Viņas muti aizspieda pēc eļļas un smaga darba smaržojoša plauksta, sargādama viņu no āra gaisa. Džuljeta nespēja paelpot. Betona putekļu mākonim nosēžoties, priekšā parādījās melns laukums.

Tur, starp diviem dzelzs stieņiem, vīdēja melns tukšums. Tukšums aiz cietuma restēm, kas viņus ieskauj divās kārtās visapkārt elevatoram, no Mehānikas nodaļas līdz pat pašam pirmajam līmenim.

Viņa bija tikusi cauri. Cauri. Tagad viņas acis skatīja vēl vienu atšķirīgu ārpasauli.

„Lampu,” Džuljeta nomurmināja, atbrīvodama muti no Rafa raupjās plaukstas un ievilkdama gaisu. „Iedodiet man lodlampu! Un lukturi!”

„Tā sasodītā parikte ir galīgi sarūsējusi!”

„Tās izskatās pēc hidraulikas līnijām.”

„Droši vien tūkstoš gadu vecas!”

Pēdējo izdvesa Fics, naftinieka izteiktie vārdi svilpa caur trūkstošo zobu spraugām. Raktuvju strādnieki un mehāniķi, kas rakšanas laikā bija turējušies pa gabalu, tagad pulcējās aiz Džuljetas muguras, kamēr viņa caur lēni izklīstošo betona pūdera miglu spīdināja luktura gaismu drūmajā tumsā sev priekšā. Rafs, bāls kā putekļi gaisā, nostājās viņai līdzās, un nu viņi abi stāvēja konusveida krāterī, kas bija izgrebts nepilnus divus metrus biezajā betonā. Albīna acis bija ieplestas, caurspīdīgie vaigi piepūsti, lūpas bālas un cieši aizspiestas.

„Tu drīksti elpot, Raf!” Džuljeta viņam teica. „Tā ir tikai vēl viena telpa.”

Atviegloti noelsies, bālais raktuvju strādnieks izelpoja un palūdza aiz muguras stāvošos negrūstīties. Džuljeta pasniedza lukturīti Ficam un novērsās no cauruma, ko bija izurbusi. Viņa izspiedās cauri nemierīgajam pūlim, pulss joņoja, ieraugot vēl kādu agregātu sienas otrā pusē. Redzēto ātri vien apstiprināja pārējo murdoņa — statņi, bultskrūves, šļūtenes, nolupušas krāsas un rūsas švīku izraibināts metāla apšuvums — mehāniska nezvēra veidota siena, kas sniedzās uz augšu un sānis, cik vien tālu spēja izgaismot viņu vārie lukturīšu stari.

Džuljetas drebošajā plaukstā tika iespiesta skārda krūzīte ar ūdeni. Viņa kāri malkoja no tās. Ķermenis bija pārguris, bet prāts joņoja. Viņa nespēja sagaidīt, kad tiks līdz radio un varēs pastāstīt jaunumus Solo. Nespēja sagaidīt, kad varēs pastāstīt Lūkasam. Ir uzieta maza, apglabāta cerība.

„Ko tālāk?” Dovsons jautāja.

Trešās maiņas vecākais, kurš bija iedevis Džuljetai ūdeni, nu viņu uzlūkoja ar raižpilnu skatienu. Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs, bet naktsmaiņas bija ierakstījušas vaibstos dažus gadus klāt. Viņa plaukstas bija lielas un mezglainas, jo pirksti bija lauzti un

to kauliņi apdauzīti, dažas traumas bija gūtas strādājot, dažas kaujoties. Džuljeta sniedza viņam krūzīti. Dovsons ielūkojās tajā un žigli izdzēra atlikušo malku.

„Tālāk taisīsim lielāku caurumu,” viņa atbildēja. „Iesim tur iekšā un paskatīsimies, vai to aparātu var saglābt.”

Džuljetas skatienu piesaistīja kustība virs dūcošā galvenā ģeneratora. Viņa paskatījās uz augšu tieši tajā brīdī, lai ieraudzītu, kā Sēr-lija pārmetoši lūkojas lejup uz viņu. Tad Sērlija novērsās.

Džuljeta paspieda Dovsona plecu. „Palielinot šo vienu caurumu, mums paies vesela mūžība,” viņa iesāka. „Mums vajadzīgi daudzi mazāki robi, ko varēsim savienot. Siena jāizplēš pa gabaliem. Vediet šurp otru ekskavatoru! Un liec, lai vīri pastrādā ar cērtēm, ja varat, centieties pārāk neputināties!”

Trešās maiņas vecākais pamāja un saņēma plaukstā tukšo krūzīti. „Nespridzināt?” viņš jautāja.

„Nespridzināt,” Džuljeta atbildēja. „Negribu otrā pusē kaut ko sabojāt.”

Viņš apstiprinoši pamāja, un Džuljeta atstāja izrakumus viņa ziņā. Tad devās uz ģeneratora pusi. Arī Šērlija bija nolaidusi kombinezonu līdz viduklim un sasējusi piedurknes, uz apakškrekla kā liecība par smagu darbu vīdēja tumšs sviedru trijstūris. Katrā rokā paņēmusi pa lupatai, viņa mazgāja ģeneratora virsmu, aizslaucīdama gan vecās smērvielas, gan svaigo putekļu kārtiņu, kas radusies šīsdienas rakšanas darbu laikā.

Džuljeta atsēja sava kombinezona piedurknes un sabāza tajās rokas, lai piesegtu rētas. Gar ģeneratora sānu viņa uzrāpās augšā, labi zinādama, kur drīkst pieturēties, kuras daļas ir karstas un kuras — tikai siltas. „Vajag palīdzību?” Džuljeta pajautāja, tikusi līdz augšai un izbaudīdama mašīnas siltumu un vibrāciju savos sāpošajos muskuļos.

Sērlija noslaucīja seju apakškrekla malā. Tad pakratīja galvu. „Ir jau labi,” viņa teica.

„Atvaino par gružiem!” Džuljeta pacēla balsi pār dūkoņu, ko radīja masīvie virzuļi, celdamies augšup un šaudamies lejup. Nemaz ne tik senā pagātnē bija dienas, kad, stāvot uz šīs mašīnas, viņai būtu izkratīti visi zobi, jo tā nebija noregulēta un atradās jau pusceļā uz elli.

Sērlija pagriezās un nometa netīri baltās lupatas lejā savai ēnai Kali, kas iemērca tās duļķaina ūdens spainī. Bija savādi noskatīties, kā Mehāniskās vadītāja nodarbojas ar kaut ko tik ikdienišķu kā ģeneratora tīrīšana. Džuljeta mēģināja iztēloties Noksu te augšā darām to pašu. Tad viņa jau simto reizi aptvēra, ka ir mērs un, paskat, pati pavada laiku, ārdīdama sienas un lauzdama ceļu cauri dzelzs stieņiem. Kali uzmeta lupatas atpakaļ augšā, un Sērlija tās noķēra tā, ka ūdens un putas pašķīda vien. Džuljetas senās draudzenes klusēšana, atgriežoties pie darba, izteica visu.

Džuljeta pagriezās un noskatījās uz racēju komandu, ko bija sapulcinājusi un kas lejā vāca gružus un strādāja, lai palielinātu caurumu. Sērlija nebija priecīga par darbaspēka sarukumu un kur nu vēl par elevatora izolācijas pārraušanu. Aicinājums uz izrakumiem bija nācis laikā, kad viņu rindas jau tāpat bija izretinājuši vardarbības uzplūdi. Nebija pat svarīgi, vai Sērlija vainoja Džuljetu sava vīra nāvē. Džuljeta pati vainoja sevi, un līdz ar to starp viņām saglabājās spriedze kā ellas kleksis.

Nepagāja ilgs laiks, līdz dauzīšanās pie sienas atsākās. Džuljeta ievēroja pie ekskavatora vadības Bobiju, viņa muskuļoto roku kontūras izplūda, jo viņš vadīja atskaldīšanas āmuru. Skats uz svešādo mašīnu aiz sienas, šo savādo artefaktu, strādniekos, kas pirms tam vilcinājās, bija iedvesis jaunu darba sparu. Bailes un šaubas bija pārvērtušās apņēmībā. Kāds nesējs ieradās ar pārtiku, un Džuljeta skatījās, kā jaunais, baskājainais vīrietis rūpīgi vēro pie sienas notiekošo. Viņš strādniekiem atstāja nastu ar augļiem un karstām maltītēm, bet līdzi paņēma jaunas tenkas.

Džuljeta stāvēja uz dūcošā ģeneratora, un viņas šaubas mazinājās. Viņa teica sev, ka rīkojas pareizi. Džuljeta pati savām acīm bija redzējusi, cik pasaule ir plaša, pati bija stāvējusi kalna virsotnē un lūkojusies uz zemi visapkārt. Vajadzēja tikai parādīt to pārējiem. Tad viņi pēc šī darba tieksies, nevis baidīsies no tā.

Tika izveidots pietiekami liels caurums, lai pa to varētu iespraukties telpā aiz sienas, un Džuljetai bija tas gods to darīt pirmajai. Ar lukturīti rokā viņa pārrāpās pāri gružu kaudzei un iespraucās starp dzelzsbetona armatūras atliektajiem pirkstiem. Gaiss aiz ģeneratoru telpas bija vēss kā raktuvju dziļumos. Rakšanas laikā saceltie putekļi kairināja degunu un rīkli, pielikusi mutei priekšā dūri, Džuljeta klepoja. Viņa nolēca uz grīdas aiz cauruma.

„Uzmanīgi,” viņa brīdināja pārējos, „zeme nav līdzena!”

Daļēji to tādu padarīja iekšā sakritušie betona gabali,.bet arī bez tiem bija jāskatās, kur spert soli. Izskatījās, it kā šo telpu būtu izgrābusi milža ķetna.

Viņa pētīja iespaidīgo metāla mašīnas sānu, virzīdama gaismas kūli no saviem zābakiem līdz pat griestiem augstu virs galvas. Galvenais ģenerators salīdzinājumā ar to bija punduris. Tāpat kā naftas sūkņi. Šādu kolosu nekad nav bijis paredzēts uzbūvēt, kur nu vēl salabot. Džuljetai apskrējās dūša. Cerības šo apglabāto iekārtu atjaunot saira.

Tumsā un vēsumā, zem kājām grabinādams betona klučus, viņai piebiedrojās Rafs. Albīnisms bija stāvoklis, kas neiedzima katrā paaudzē. Viņa uzacis un skropstas bija caurspīdīgas, tikpat kā neredzamas. Ada bāla kā cūkas piens. Tomēr ēnas raktuvēs, kas citiem lika izskatīties kā nokvēpušiem, Rafam piešķīra veselīgu ādas krāsu. Džuljeta saprata, kādēļ, būdams zēns, viņš bija pametis dārzus un devies strādāt tumsā.

Pārlaidis lukturīša gaismu pār mašīnu, Rafs nosvilpās. Pēc brīža svilpiens atbalsojoties atgriezās, izsmiedams viņu kā putniņš tālajās ēnās.

„Tas ir dievu radīts,” viņš skaļi brīnījās.

Džuljeta neatbildēja. Viņa nekad nebija iedomājusies, ka Rafs ir viens no tiem, kas klausās mācītāju stāstos. Protams, nebija iespējams pretoties bijībai, ko šis skats iedvesa. Džuljeta bija redzējusi Solo grāmatas, un viņai bija aizdomas, ka senās tautas, kas uzbūvējušas šo

mašīnu, ir uzcēlušas arī sagrautos, bet iespaidīgos torņus, kas redzami aiz kalniem. Apziņa, ka viņi uzcēluši elevatoru, lika viņai justies niecīgai. Džuljeta ar plaukstu pārvilka pār metālu, kas nebija aizskarts un skatīts gadsimtiem ilgi, un apbrīnoja veikumu, uz ko senie ļaudis bijuši spējīgi. Varbūt priesteru stāsti nebija nemaz tik tālu no patiesības...

„Ak dieviņ!” Dovsons purpināja, trokšņaini brizdams viņiem aiz muguras. „Ko mēs ar to iesāksim?”

„Jā, Džūla,” bijībā pret garajām ēnām un vēl garāku laiku čukstēja Rafs. „Kā mēs to izraksim ārā?”

„Mēs to nedarīsim,” Džuljeta atbildēja. Viņa pakāpās sānis starp betona sienu un tornim līdzīgo iekārtu. „Šī lieta ir uzbūvēta, lai pati izraktos ārā.”

„Tu pieņem, ka varam to iedarbināt,” Dovsons noteica.

Strādnieki no ģeneratoru telpas pulcējās pie cauruma un aizsedza no tā plūstošo gaismu. Meklēdama veidu, kā apiet apkārt, Džuljeta pavērsa lukturīša staru pret šauro spraugu starp elevatora ārsienu un augsto iekārtu. Viņa sāniski iegāja tumsā un kāpa augšup pa viegli ieslīpo grīdu.

„Mēs to iedarbināsim,” viņa apņēmīgi paziņoja Dovsonam. „Tikai jāsaprot, kā tā darbojas.”

„Uzmanīgi!” Rafs brīdināja, kad uz viņa pusi paripoja kāds zem Džuljetas kājām izkustējies akmens. Viņa jau bija uzkāpusi augstāk par draugu galvām. Tagad Džuljeta redzēja, ka telpā nav ne stūru, ne tālākās sienas. Tā vienkārši izliecās uz augšu un tad atkal veda lejup.

„Tas ir liels aplis!” viņa sauca, balsij atbalsojoties pret klinti un metālu. „Domāju, ka šis ir pakaļgals.”

„Tur ir durvis!” paziņoja Dovsons.

Džuljeta pa slīpo grīdu nošļūca līdz viņiem. Kāds no ziņkārīgajiem ģeneratoru telpā ieslēdza vēl vienu lukturīti. Tā stars piebiedrojās Džuljetas vadītajam un izgaismoja tapu eņģēs ieceltas durvis. Dovsons cīnījās ar rokturi mašīnas pakaļgalā. Viņš piepūlē nostenējās, un metāls čīkstēdams negribīgi padevās muskuļu spēkam.

Tiekot caur durvīm, mašīna pavērās skatam kā plaši ieplesta mute. Tajā redzamajam Džuljeta nebija gatavojusies. Iedomādamās par shēmām, ko bija redzējusi Solo pazemes patvērumā, viņa tagad aptvēra, ka racēji tajās attēloti mērogā. Mazie tārpiņi, kas atdalījās no Mehāniskās zemākajiem līmeņiem, bija stāvu augsti un divtik gari. Šis milzīgais tērauda cilindrs bija apslēpts apaļā alā, it kā būtu pats sevi šeit apglabājis. Džuljeta teica saviem ļaudīm, lai uzmanās, ejot caur tā iekšieni. Viņai piebiedrojās apmēram ducis strādnieku — viņu balsis sajaucās un atbalsojās labirintam līdzīgajās mašīnas iekšās^bet ziņkārībā un brīnumos tabu bija aizmirsts, tāpat kā pagaidām ari rakšana.

„Šis domāts atmešu pārvietošanai,” kāds teica. Gaismas stari slīdēja pār savienotu metāla plākšņu ķēdi. Zem plāksnēm vīdēja skrūves un zobrati, un otrā pusē tās pārklājās kā čūskas zvīņas. Džuljeta uzreiz saprata, kā kustas visa šī lente, kā plāksnes galā pagriežas, lai pārtītos atkal uz sākumu. Tā tiktu aizstumti atdalītie akmeņi un būvgruži. Pāris centimetru biezās, zemās sienas neļautu tiem nokrist no lentes. Racēja sairdinātie klints gabali tiktu stumti šeit cauri un izmesti pakaļgalā, kur ar tiem tālāk cīnītos vīri ar ķerrām.

„Tas viss ir sarūsējis kā elle,” kāds nomurmināja.

„Ne tik ļoti, kā būtu jābūt!” Džuljeta iebilda. Šī mašīna te stāvējusi vismaz simtiem gadu. Viņa bija gaidījusi, ka uzies milzīgu rūsas piku un neko vairāk, tomēr dažviet tērauds bija pat spīdīgs. „Man liekas, ka šī telpa bija hermētiski noslēgta,” viņa balsī nodomāja, atcerēdamās gaisa pūsmu uz kakla un putekļus, ko tā nesa, kad sienā tika izsists pirmais caurums.

„Tas viss ir hidraulisks,” Bobijs vilies teica, it kā būtu aptvēris, ka ari dievi mazgājuši savas pakaļas ar ūdeni. Džuljetas noskaņojums bija daudz cerīgāks. Viņa redzēja, ka mašīnu izdosies salabot, ja vien tās enerģijas avots joprojām bija neskarts. Viņi varētu to iedarbināt. Tā bija vienkārša, it kā dievi būtu zinājuši, ka mašīnas atklājēji nebūs tik attīstīti un spējīgi. Gar varenā racēja sāniem stiepās kāpurķēdes, tikai, atšķirībā no viņu ekskavatora, smērvielām apķepušās asis rindojās visā tā garumā. Kāpurķēdes uz agregāta jumta un sāniem bija paredzētas saskarei ar tuneļa sienām. Džuljeta nesaprata vienīgi to, kā rakšanu iesākt. Gar slīdošajām lentēm un sadrupinātās klints un būvgružu pārvietošanas tehniku mašīnas galā viņi nonāca pie tērauda sienas, kas aiz sijām un gājēju takām izgaisa skatam kaut kur tumsā augstu virs viņu galvām.

„Kāda tam visam jēga?” Rafs brīnījās, sasniedzis tālāko sienu. „Paskatieties uz šiem ratiem! Kurā virzienā tas verķis kustas?”

„Tie nav rati,” Džuljeta teica. Viņa norādīja ar gaismas kūli. „Visa šī priekšējā daļa rotē. Lūk, ass!” Viņa izgaismoja centrālo asi divu vīru platumā. „Un tie apaļie diski droši vien urbjas caur klinti un sasmalcina to.”

Bobijs neticīgi noelsās. „Caur blīvu akmeni?”

Džuljeta mēģināja pagriezt vienu no diskiem. Tas tikpat kā nekustējās. Vajadzēs kādu mucu eļļas.

„Man šķiet, ka viņai taisnība,” piekrita Rafs. Viņš bija pacēlis kādas divstāvu gultas izmēra kastes vāku un spīdināja tajā lukturi. ,,Sī te ir ātrumkārba. Izskatās pēc transmisijas.”

Džuljeta viņam piebiedrojās. Vīdēja cilvēka lieluma slīpzobu zobrati, kas iekaltuši smērvielā. To izmērs atbilda zobiem, kas smalcinātu sienu. Kārba bija tikpat milzīga un pamatīga kā galvenā ģeneratora transmisijai. Pat lielāka.

„Sliktas ziņas,” teica Bobijs. „Paskatieties, kurp ved tā vārpsta!” Trīs gaismas stari savienojās un izsekoja kardāna vārpstai, kas izbeidzās tukšā gaisā. Milzīgās mašīnas iekšiene, viss šis tukšums, kurā viņi stāvēja, bija robs, kuru vajadzētu aizpildīt nezvēra sirdij. „Viņa nekur neies,” nomurmināja Rafs.

Džuljeta aizsoļoja līdz mašīnas pakaļgalam. Pamatīgie balsti, kas bija iebūvēti, lai turētu spēkstaciju, stāvēja tukši. Viņa kopā ar pārējiem mehāniķiem bija mīņājusies pa vietu, kurā vajadzēja atrasties dzinējam. Tagad, kad Džuljeta zināja, kas jāmeklē, viņa ievēroja balstu. Kopā sešus divdesmit centimetrus platus vītņveida stabus, kas klāti ar senu, sakaltušu smērvielu. Katram atbilstošs uzgrieznis bija iekārts un karājās āķī zem statņa. Dievi ar viņu sazinājās. Runāja. Senie radītāji bija atstājuši vēsti, rakstītu valodā, ko zināja cilvēki, kas pazina mašīnas. Viņi runāja ar Džuljetu caur bezgalīgu, plašu laiku, teikdami: Lūk, šis jāliek te! Seko šiem norādījumiem!

Naftinieks Fics notupās Džuljetai līdzās un uzlika roku viņai uz delma. „Man žēl tavu draugu,” viņš teica, runādams par Solo un bērniem, bet Džuljeta nosprieda, ka viņš izklausās itin priecīgs par visiem pārējiem. Palūkojusies uz metāla alas pakaļgalu, viņa redzēja citus mehāniķus un raktuvju strādniekus, kas lūkojās iekšā, bet vilcinājās viņiem piebiedroties. Visi priecāsies, ja šis pasākums tepat arī beigsies, ja viņa neraks tālāk. Tomēr Džuljeta juta kaut ko vairāk nekā tikai spēcīgu vēlēšanos; viņa sāka just apņēmību. Šī mašīna nebija no viņiem noslēpta. Tā bija droši noglabāta. Pasargāta. Iekonservēta. Noziesta ar smērvielām un pasargāta no gaisa ietekmes kāda viņai nezināma iemesla dēļ.

„Vai slēdzam to atkal ciet?” jautāja Dovsons. Šķita, ka pat nīgrais, vecais mehāniķis dedzīgi vēlējās mest šiem izrakumiem mieru.

„Tā kaut ko gaida,” Džuljeta teica. Viņa nocēla vienu milzīgo uzgriezni no āķa un uzlika to uz statņa, kas bija klāts ar apkaltušām smērvielām. Tā izmērs šķita pazīstams. Viņa domāja par darbu, ko paveica, pirms veselas mūžības noregulēdama galveno ģeneratoru. „To ir paredzēts atvērt,” Džuljeta teica. „Tās vēderu ir paredzēts atvērt. Pārbaudiet mašīnas pakaļgalu, pa kuru ienācām! Tam vajadzētu būt sadalāmam, lai var izbirt atmeši, bet jābūt iespējai arī kaut ko ielikt iekšā. Motora nemaz netrūkst!”

Blakus stāvēja Rafs, pavērsis luktura staru pret Džuljetas krūtīm, lai varētu ieskatīties viņas sejā.

„Es zinu, kādēļ viņi to te ielikuši,” Džuljeta viņam teica, kamēr pārējie devās izpētīt mašīnas pakaļgalu. „Es zinu, kādēļ tā noglabāta blakus ģeneratoru telpai.”

Kad Džuljeta iznāca no racēja vēdera, Šērlija un Kali joprojām mazgāja galveno ģeneratoru. Bobijs parādīja pārējiem, kā atvērt racēja pakaļgalu, kuras skrūves atgriezt un kuras plāksnes atdalīt. Džuljeta bija likusi viņiem izmērīt attālumu starp statņiem un salīdzināt to ar rezerves ģeneratora balstu, lai pārliecinātos par faktu, ko viņa jau zināja. Viņu atklātā mašīna bija taustāma shēma! Tā patiešām bija vēsts no senseniem laikiem. Viens atklājums bija novedis pie citu atklājumu virknes.

Džuljeta noskatījās, kā Kali izgriež no lupatas dubļus, iemērc to spainī, kur bija nedaudz tīrāks ūdens, un pār viņu nāca atklāsme—dzinējs sabojātos, ja tas tūkstoš gadus tiktu atstāts novārtā. Tas dūktu tikai tad, ja tiktu lietots, ja cilvēku komanda veltītu savas dzīves, lai par to rūpētos. Šērlijai slaukot dūcošo, lielo ģeneratoru, no karstā un putām notrieptā kolektora cēlās tvaiki, un Džuljeta saprata, ka viņi gadiem ilgi strādājuši, lai īstenotos šis mirklis. Lai arī kā viņas senajai draudzenei — un nu Mehāniskās vadītājai—nepatika šis Džuljetas projekts, Šērlija visu laiku palīdzējusi to veikt. Galvenās elektroenerģijas stacijas otrā pusē novietotais rezerves ģenerators bija paredzēts kādam citam, augstākam mērķim.

„Balsti sakrīt!” lentmēru rokā turēdams, viņai teica Rafs. „Vai tu domā, ka viņi izmantojuši to mašīnu, lai ģeneratoru nogādātu šurp?”

Šērlija nometa lejā netīru lupatu un noķēra tīrāku, kas tika mesta augšup. Strādniece un ēna ritmiski sadarbojās kā dūcoši virzuļi.

„Es domāju, ka rezerves ģenerators ir paredzēts, lai racējs varētu tikt prom,” viņa atbildēja Rafam. Tomēr Džuljeta nesaprata, kādēļ gan kāds būtu ar mieru pat uz īsu brīdi aizsūtīt prom vienīgo rezerves enerģijas avotu. Tas visu elevatoru pakļautu bojāejas riskam. Tikpat labi viņi būtu varējuši otrpus sienai atrast motoru, kas pārvērties drū-pošas rūsas pikā. Bija grūti noticēt, ka plāniem, kas veidojās viņas prātā, atradīsies kaut viens atbalstītājs.

Lupata pazibēja gaisā un noplunkšķēja brūna ūdens spainī. Nākamo Kali vairs nemeta. Viņa lūkojās uz ģeneratoru telpas ieeju.

Džuljeta sekoja ēnas skatienam un sajuta pārskrienam karstuma vilni. Tur, starp Mehāniskās melnajiem un netīrajiem ļaudīm, stāvēja un kādam ceļu jautāja nevainojami kopts jauns vīrietis mirdzošā sudraba tērpā. Uzrunātais norādīja ar roku, un Lūkass Kails, IT vadītājs, Džuljetas mīļotais, devās viņas virzienā.

„Veiciet rezerves ģeneratora apkopi,” Džuljeta teica Rafam, kurš manāmi saspringa. Šķita, ka viņš zina, kas sekos tālāk. „Mums tas jāieliek tikai uz brīdi, lai redzētu, ko racējs spēj. Tik un tā bijām plānojuši atvienot un iztīrīt izplūdes caurules.”

Sakodis zobus, Rafs pamāja. Džuljeta uzsita viņam pa muguru un, neiedrošinājusies paskatīties augšup uz Šērliju, devās pretī Lūkasam.

„Ko tu te lejā dari?” viņa jautāja. Džuljeta bija runājoši ar Lūkasu dienu iepriekš, un viņš par apmeklējumu nebija pat ieminējies. Viņa mērķis bijis iedzīt Džuljetu stūrī.

Lūkass izslējās un sarauca uzacis, un Džuljeta sajutās briesmīgi par toni, kādā tas bija izskanējis. Ne apskāviena, ne sveicienam pasniegtas rokas. Pēc šīs dienas atklājumiem viņa bija pārāk satraukta, pārāk saspringta.

„Man vajadzētu jautāt to pašu,” Lūkass atbildēja. Viņa skatiens palika piekalts tālākajā sienā izurbtajam krāterim. „Kamēr tu šeit lejā roc caurumus, IT vadītājs veic mēra pienākumus.”

„Tad jau nekas nav mainījies!” Džuljeta smiedamās teica, mēģinādama sarunas toni vērst par labu. Lūkass gan nesmaidīja. Džuljeta uzlika plaukstu uz viņa rokas un pavadīja prom no ģeneratora, tālāk gaitenī. „Piedod!” viņa teica. „Es vienkārši biju pārsteigta tevi redzēt. Tev vajadzēja pateikt man, ka ieradīsies! Un, klau... man prieks tevi redzēt. Ja tev vajag, lai eju augšā un kaut ko parakstu, es ar lielāko prieku to izdarīšu. Ja gribi, lai saku runu vai noskūpstu kādu mazuli, es to izdarīšu. Bet pagājušajā nedēļā es tev teicu, ka atradīšu veidu, kā atbrīvot savus draugus. Un tā kā tu aizliedzi man iet atpakaļ pāri kalniem—”

Izdzirdot vieglprātīgo ķecerību, Lūkasa acis iepletās. Viņš paskatījās gaitenī, lai pārliecinātos, ka viņus nedzird vēl kāds. „Džūla, tu uztraucies par saujiņu cilvēku, kamēr viss pārējais elevators sāk kļūt nemierīgs. Augšā uz katra stūra dzirdama neapmierināta kurnēšana. Atbalsis no pēdējās sacelšanās, ko tu izraisīji, bet šoreiz tās ir vērstas pret mums.”

Džuljeta juta, kā sakarst āda. Viņas plauksta noslīdēja no Lūkasa piedurknes. „Es tajā cīņā negribēju piedalīties. Manis pat nebija šeit, kad tā notika!”

„Bet tagad tu esi šeit!” Viņa acīs bija skumjas, nevis dusmas, un Džuljeta aptvēra, ka Lūkasa dienas augstākajos līmeņos bija tikpat garas kā laiks, ko viņa pavada šeit lejā, Mehāniskajā. Pēdējās nedēļas laikā viņi bija runājuši mazāk nekā toreiz, kad Džuljeta atradās elevatorā 17. Viņi abi atradās tuvāk viens otram, bet pastāvēja risks atsvešināties.

„Ko tu gribi, lai es daru?” viņa jautāja.

„Iesākumā, lūdzu, neroc! Lūdzu! Billingss ir saņēmis dučiem sūdzību no līdzcilvēkiem, kas prāto par izrakumu rezultātu. Daži saka, ka ārpasaule ienāks pie mums. It kā ar to vēl nepietiktu, kāds mācītājs vidus līmeņos šobrīd notur divas Svētdienas nedēļā, lai brīdinātu par briesmām, par šo savu vīziju, kurā elevatoru līdz malām piepilda putekļi un iet bojā tūkstošiem iedzīvotāju—”

„Mācītāji—” Džuljeta izspļāva.

„Jā, mācītāji, kuru Svētdienas klausīties kāpj ļaudis gan no augšas, gan dziļumiem. Kad viņš nolems, ka jānotur trīs dievkalpojumi nedēļā, mums jau būs darīšana ar satrakotu pūli.”

Džuljeta izlaida pirkstus caur matiem, un no tiem izbira akmentiņi un gruži. Viņa vainīgi palūkojās uz putekļu mākoni. „Kā ļaudīm šķiet, kas ar mani notika ārpus elevatora? Manas tīrīšanas laikā? Ko viņi saka?”

„Daži tam nespēj noticēt,” Lūkass teica. „Tā jau pārvēršas par leģendu. Ak, mēs IT zinām, kas notika, bet daži apšauba, vai tu maz esi sūtīta tīrīt. Dzirdēju tenkas, ka tas bijis vēlēšanu triks.”

Džuljeta pie sevis nolamājās. „Un kā viņi uztver ziņas par pārējiem elevatoriem?”

„Jau gadiem esmu mēģinājis ieskaidrot citiem, ka zvaigznes ir tādas pašas saules kā mūsējā. Dažas lietas ir pārāk lielas, lai būtu aptveramas. Es nedomāju, ka, izglābjot savus draugus, tu to mainīsi. Tu vari uzvest savu radio draugu līdz tirgum un teikt, ka viņš ieradies no cita elevatora, un tikpat labi cilvēki tam noticēs.”

„Vokeru?” Džuljeta nošūpoja galvu, tomēr zināja, ka Lūkasam taisnība. „Lūk, es nedodos pakaļ saviem draugiem, lai pierādītu to, kas ar mani notika. Runa nemaz nav par mani. Viņi tur dzīvo starp miroņiem. Starp rēgiem.”

„Un mēs nē? Vai tad mēs nemielojamies ar saviem aizgājējiem? Džūla, es tevi lūdzu! Lai tu izglābtu dažus, aizies bojā sirņti. Varbūt labāk, lai viņi paliek tur.”

Viņa dziļi ieelpoja un uz mirkli aizturēja elpu, no sirds cenzdamās nesadusmoties. „Nē, tā nebūs labāk, Lūkas. Vīrietis, ko esmu apņēmusies izglābt, ir pa pusei jucis no dzīves vienatnē visus šos gadus. Bērniem tur dzimst pašiem savi bērni. Viņiem vajadzīgi mūsu ārsti un mūsu palīdzība. Turklāt... es viņiem apsolīju.”

Viņas lūgumam Lūkass atbildēja ar skumju skatienu. Bezcerīgi. Kā lai liek cilvēkam pieķerties tiem, ko viņš nekad nav saticis? Džuljeta no viņa gaidīja neiespējamo, un pati bija tikpat vainīga. Vai viņai rūpēja ļaudis, kuru prāti tika divkārtīgi indēti Svētdienās? Vai varbūt kāds no svešiniekiem, kas viņu ievēlēja vadībā, bet kuru viņa nebija satikusi?

„Es šo darbu negribēju,” viņa teica Lūkasam. Bija grūti apslāpēt balsī pārmetumu. Nevis Džuljeta pati, bet pārējie bija gribējuši, lai viņa ir mērs. Tagad gan šķita, ka to vēlas mazāk cilvēku nekā pirms tam.

„Es arī nezināju, ko ēnoju,” Lūkass atbildēja. Viņš iesāka teikt vēl kaut ko, bet apklusa, kad no ģeneratoru telpas, katrā solī putot, iznāca raktuvju strādnieku pulciņš.

„Tu grasījies kaut ko teikt?” Džuljeta jautāja.

„Gribēju lūgt, ja tu tomēr roc, tad dari to slepenībā. Ja nē, atstāj to šo vīru ziņā un nāc—”

Viņš nepabeidza domu.

„Ja tu grasījies teikt, lai nāku mājās, tad manas mājas ir šeit. Un vai mēs patiešām neesam labāki par pēdējiem, kas bija pie varas? Melot saviem ļaudīm? Sazvērēties pret viņiem?”

„Es baidos, ka esam vēl ļaunāki,” Lūkass iesāka. „Viņi tikai centās saglabāt mūsu dzīvības.”

To izdzirdējusi, Džuljeta sāka smieties. „Mūsu dzīvības? Viņi nolēma tevi un mani sūtīt nomirt!”

Lūkass nopūtās. „Es domāju visus pārējos. Viņi strādāja, lai uzturētu pie dzīvības pārējos.” Bet viņš vairs nespēja noturēties — kamēr Džuljeta smējās, arī Lūkasa sejā pavīdēja smaids. Uz noputējušajiem vaigiem viņa izsmērēja asaras dubļu švīkās.

„Dod man vēl pāris dienas šeit lejā,” Džuljeta teica. Tas nebija lūgums, tas bija nosacījums. „Ļauj man paskatīties, vai maz spēsim rakt. Tad es nākšu bučot tavus mazuļus un apbedīt mirušos — lai gan, protams, ne tādā secībā.”

Lūkass sarauca uzacis par viņas melno humoru. „Un tu pieklusināsi ķecerības?”

Viņa apstiprinoši pamāja. „Ja raksim, darīsim to klusi.” Pie sevis gan Džuljeta iedomājās, vai viņu atklātā mašīna vispār varēs parakt bez dārdēšanas. „Tik un tā biju ieplānojusi nelielu elektroenerģijas piegādes atslodzi. Negribu, lai galvenais ģenerators visu laiku strādā ar pilnu jaudu. Katram gadījumam.”

Lūkass pamāja, un Džuljeta aptvēra, cik meli šķita viegli un nepieciešami. Uz mirkli viņa apsvēra, vai atklāt Lūkasam vēl vienu no savām idejām, par ko bija domājusi nedēļām ilgi jau tad, kad slimnīcā ārstēja savus apdegumus. Bija kāda lieta, ko Džuljeta vēlējās augšā paveikt, bet viņa redzēja, ka Lūkass nav noskaņojumā, un tas varētu viņu sadusmot vēl vairāk. Tādēļ Džuljeta pastāstīja viņam plāna daļu, kas, viņasprāt, Lūkasam patiks.

„Kad darbi te lejā būs iesākti, esmu nodomājusi doties augšā un kādu laiku tur palikt,” Džuljeta teica, saņēmusi Lūkasa roku. „Kādu brīdi padzīvot mājās.”

Viņš pasmaidīja.

„Tomēr klausies,” viņa iesāka, juzdama vajadzību pabrldināt. „Lūk, esmu redzējusi ārpasauli. Naktīs es palieku nomodā un klausos Voka radio. Tur ārā ir daudz tādu cilvēku kā mēs, viņi dzīvo bailēs, nošķirtībā un neziņā. Es plānoju izdarīt vairāk nekā vienkārši izglābt savus draugus. Ceru, ka tu to saproti. Esmu apņēmusies līdz galam noskaidrot, kas atrodas ārā aiz šīm sienām.”

Lūkass norija siekalas. Viņa smaids pagaisa. „Tu mērķē pārāk augstu,” viņš lēnprātīgi noteica.

Džuljeta pasmaidīja un paspieda sava mīļotā roku. „Teica cilvēks, kurš vēro zvaigznes.”

Elevators 17

„Solo! Solo kungs!”

Maza bērna smalkā balstiņa skanēja pāri vistālākajām dārzu dobēm. Tā aizplūda līdz pat vēsajiem zemes pleķīšiem, virs kuriem vairs nedega gaismas un kuros nekas neauga. Tur uz nedzīvās augsnes sēdēja Džimijs Pārķers un gremdējās atmiņās par senu draugu.

Viņš izklaidīgi tvēra pirkstos māla pikas un saberza tās pūderī. Ja viņš iztēlojās pietiekami cītīgi, tad juta, kā mazi nadziņi duras cauri kombinezonam. Viņš dzirdēja Ēnas vēderu ņurrājam kā mazu ūdens sūkni. Iztēloties kļuva arvien grūtāk un grūtāk, jo mazā balstiņa, kas sauca viņa vārdu, nāca arvien tuvāk. Caur pēdējo augu mudžekli, ko mazie sauca par Džungļiem, izspiedās kabatas lukturīša gaisma.

„Te tu esi!”

Mazā Elīza sacēla milzu troksni, kas kompensēja viņas sīko augumu. Tur jau viņa stampāja pretī savos milzīgajos zābakos. Džimijs vēroja viņu tuvojamies un atcerējās, kā sen atpakaļ bija vēlējies, kaut Ēna spētu runāt. Viņš bija redzējis neskaitāmus sapņus, kuros Ēna bija zēns ar melnu spalvu un ņurrājošu balsi. Šādus sapņus Džimijs vairs neredzēja. Tagad viņš bija pateicīgs par klusajiem gadiem, ko bija pavadījis kopā ar savu seno draugu.

Elīza izspraucās cauri žoga restēm un apskāva Džimija roku. Viņu apžilbināja lukturis, kuru meitenīte bija satvērusi un piespiedusi viņa krūtīm ar gaismas staru uz augšu.

„Laiks iet!” Elīza teica, raustīdama viņa roku. „Ir laiks, Solo kungs!”

Džimijs samirkšķināja acis spilgtajā gaismā un zināja, ka viņai ir taisnība. Lai gan viņa bija jaunākā no visiem, mazā Elīza atrisināja vairāk strīdu, nekā iesāka. Džimijs saberza saujā vēl pēdējo māla pikuci, izbārstīja smiltis pār zemi un noslaucīja plaukstu kombinezona starā. Viņš negribēja doties prom, tomēr zināja, kādēļ viņi nevar

palikt. Tad atgādināja sev, ka tas nebūs uz ilgu laiku. Tā bija teikusi Džuljeta. Viņa teica, ka Džimijs varēs atgriezties šeit un dzīvot kopā ar visiem pārējiem, kas te ieradīsies. Kādu laiku nenotiks loterija. Būs daudz cilvēku. Viņi atjaunos šo veco elevatoru.

Džimijs nodrebēja no domas par tik daudziem cilvēkiem. Elīza raustīja viņa roku. „Ejam! Ejam!” viņa mudināja.

Tad Džimijs saprata, no kā viņš baidās. Tā nebija došanās prom kādu dienu, kas notiks tikai pēc kāda laika. Pie vainas nebija arī tas, ka viņi iekārtos mājas dziļumos, kas bija izsūknēti gandrīz sausi un viņu vairs nebiedēja. Tā bija doma par to, kāds varētu būt elevators, kurā viņš atgriezīsies. Tikai iztukšojoties viņa mājas bija kļuvušas drošākas; kad tās atkal kļuva pilnākas, viņš bija cietis uzbrukumos. Daļa Džimija vienkārši vēlējās, lai to liek mierā, lai tā var palikt Solo.

Uzrausies kājās, Džimijs ļāva Elīzai aizvest sevi atpakaļ uz kāpņu laukumu. Meitene rāva viņa raupjo plaukstu un mundri vilka uz priekšu. Ārā pie pakāpieniem viņa salasīja savas mantas. Riksona un pārējo balsis skanēja zemāk, tās atbalsojās klusajā betona šahtā. Viena no avārijas gaismām tajā līmenī bija izdzisusi, atstādama blāvi zaļajā gaismā melnu tukšumu. Elīza sakārtoja plecu somu, kurā stāvēja viņas atmiņu grāmata, un aizvilka ciet mugursomu. Pārtika un ēdiens, drēbju kārta, baterijas, izbalējusi lelle, viņas matu suka — gandrīz pilnīgi viss, kas meitenītei piederēja. Džimijs pieturēja plecu siksnu, lai viņa var izbāzt cauri roku, un pacēla pats savu nesamo. Pārējo balsis izgaisa dziļumā. Kāpnes tikko manāmi vibrēja un zvanīja līdz ar katru soli, ko viņi spēra dziļāk lejā, un tas šķita diezgan savāds virziens, kurā iet, lai tiktu ārā.

„Cik ilgi jāgaida, līdz Džuela atnāks mums pakaļ?” Elīza jautāja. Viņa satvēra Džimija plaukstu, un viņi plecu pie pleca devās lejup pa spirāli.

„Tas nebūs ilgi,” Džimijs teica, īstenībā tā bija atbilde „nezinu”. „Viņa cenšas. Tas ir tāls ceļš. Tu taču zini, ka pagāja ilgs laiks, līdz ūdens nokritās un pazuda, vai ne?”

Elīza apstiprinoši pamāja ar galvu. „Es izskaitīju pakāpienus!” viņa teica.

„Kā tad, ka izskaitīji. Nu, redzi, lai tiktu pie mums, viņiem jāiz-rokas caur klinti. Tas nebūs viegli.”

„Hanna teica, ka tad, kad atnāks Džuela, te būs duču dučiem cilvēku.”

Džimijs norija siekalas. „Simtiem,” viņš aizsmacis teica. „Pat tūkstošiem.”

Elīza saspieda viņa plaukstu. Abiem klusībā skaitot, garām paslīdēja vēl ducis pakāpienu. Gan vienam, gan otram bija grūti skaitīt tik tālu.

„Riksons saka, ka viņi nevis nāk mūs glābt, bet grib mūsu elevatoru sev.”

„Jā, nu, viņš cilvēkos redz slikto,” Džimijs teica. „Gluži tāpat kā tu viņos redzi labo.”

Elīza pacēla galvu un ieskatījās Džimija sejā. Abi bija sajaukuši pakāpienu skaitu. Viņš prātoja, vai Elīza maz spēj iztēloties tūkstošiem cilvēku. Viņš pats tik tikko spēja atcerēties.

„Kaut viņš redzētu cilvēkos labo tāpat kā es!” viņa teica.

Pirms viņi nonāca uz nākamā kāpņu laukuma, Džimijs apstājās. Elīza apstājās blakus, apķērusi viņa roku un savu somu, kas šūpojās soļu ritmā. Džimijs notupās uz ceļiem viņai blakus. Kad meitenīte pavēra muti, viņš redzēja spraugu, ko atstājis viņas trūkstošais zobs.

„Kaut kas labs ir katrā cilvēkā,” Džimijs iesāka. Viņš paspieda Elīzas plecu un juta, kā kaklā sakāpj kamols. „Bet ir arī sliktais. Droši vien Riksons brīžiem domā drīzāk pareizi nekā nepareizi.”

Viņam nepatika to teikt. Džimijs nevarēja ciest, ka jāpiepilda Elīzas galva ar šādām lietām. Tomēr viņš mīlēja viņu kā paša meitiņu. Un vēlējās nodot viņai lielās tērauda durvis, ko Elīzai vajadzēs, ja elevators atkal būs pilns. Tādēļ Džimijs bija ļāvis sagriezt skārda ietvaros atrodamās grāmatas un izņemt lappuses, kas viņai patika. Tādēļ viņš palīdzēja Elīzai izdomāt, kuras no tām ir svarīgākas. Viņa izvēlētās lappuses palīdzēs viņai izdzīvot.

„Tev vajadzēs sākt skatīties uz pasauli Riksona acīm,” Dži-mijs teica, ienīzdams sevi par to. Viņš piecēlās, šoreiz viņš pats vilka viņu lejā pa kāpnēm un pakāpienus vairs neskaitīja. Džimijs izslaucīja acis, pirms meitenīte pamanīja, ka viņš raud, pirms pajautāja kādu no saviem vienkāršajiem jautājumiem, uz kuriem nebija nevienas vieglas atbildes.

Bija grūti atstāt aiz muguras savu veco māju spilgtās gaismas un ērtības, tomēr Džimijs bija piekritis pārcelties uz apakšējiem dārziem. Bērni tur jutās ērti. Viņi ātri atsāka darbu stādu dobēs. Turklāt tā viņi atradās daudz tuvāk pēdējām sarūkošo plūdu paliekām.

Džimijs kāpa lejup pa slideniem, svaigu rūsas traipu izraibinātiem pakāpieniem un klausījās melodijās, ko radīja ūdens, kas atsitās pret tēraudu un pakšķēja peļķēs. Ūdens bija sabojājis daudzas avārijas gaismas. Pat tajās, kas darbojās, spīdēja ūdens burbulīši, ja nebija iztecējis ūdens, kas sakrājās kupolos. Džimijs prātoja par zivīm, kas mēdza peldēt vietās, kur tagad pletās atklāta telpa. Ūdenim atkāpjoties, viņi bija dažas atraduši, lai gan Džimijs bija domājis, ka visas jau sen izķertas. Seklajās peļķēs iesprostotās zivis izrādījās viegls medījums. Džimijs bija iemācījis Elīzai makšķerēt, bet viņa īsti neprata tās noņemt no āķa. Meitenīte allaž iemeta glumos radījumus atpakaļ ūdenī. Džimijs bija jokodams teicis, ka viņa to dara tīšām, un Elīza bija atzinusies, ka ķert zivis viņai patika daudz labāk nekā tās ēst. Pēdējās zivis Džimijs viņai bija atļāvis ķert atkal un atkal, līdz viņam kļuva to tik ļoti žēl, ka tas bija jāpārtrauc. Riksons, Hanna un dvīņi ar prieku izbeidza izmisušo izdzīvotāju ciešanas un gardām mutēm tos notiesāja.

Džimijs pār margām palūkojās augšup un iztēlojās, ka tur gaisā peld viņa pludiņš. Tad iztēlojās, kā Ēna skatās lejup un baksta viņu ar ķepu, it kā zem ūdens iesprostotā zivs būtu Džimijs. Viņš mēģināja pūst burbuļus, bet nekas nesanāca, tikai kaķa ūsas kutināja degunu.

Tālāk lejā, vietā, kur kāpnes izbeidzās, bija sakrājusies peļķe. Šeit grīda nebija slīpa un ūdens neaizplūda. Nebija paredzēts, ka plūdi varētu uzkāpt tik augstu. Džimijs ieslēdza lukturi, un tā stars caururba drūmo tumsu Mehāniskās nodaļas dziļumos. Caur atvērtajām durvīm aizvijās elektrības vads, tas bija pārkāries pār caurlaides vārtiem. Tam līdzās stiepās šļūtene, kas vijās arī atpakaļ. Kabelis un šļūtene zināja ceļu uz sūkņiem. Tos aiz sevis bija atstājusi Džuljeta.

Džimijs sekoja viņas pēdās. Pirmoreiz, kad viņš nokāpa līdz kāpņu apakšai, Džimijs bija atradis Džuljetas plastmasas ķiveres kupolu. Tas mētājās starp atkritumu, gružu un dūņu kaudzēm — starp drazām, kas bija palikušas, kad aizplūda ūdens. Viņš bija mēģinājis uzkopt, cik vien spēja; viņš bija atradis savas mazās metāla paplāksnes, kas reiz kalpoja par papīra izpletnīšu atsvariem, tās bija kā sudraba monētas gružos. Liela daļa plūdu sanesto atkritumu palika tur, kur bijuši. Vienīgā lieta, ko viņš paglabāja, bija plastikāta ķiveres kupols.

Vads un šļūtene aizvijās lejup pa četrstūrainām kāpnēm. Uzmanīdamies, lai nepakluptu, Džimijs tiem sekoja. No caurulēm un vadu kūļiem virs galvas ik pa laikam nokrita pa ūdens pilei, kas sašķīda pret viņa plecu vai galvu. Lāses mirdzēja lukturīša gaismas starā. Viss pārējais grima tumsā. Džimijs mēģināja iztēloties, kā būtu šeit atrasties brīdī, kad viss ir pilns ar ūdeni, tomēr viņš to nespēja. Te bija pietiekami baisi jau tagad, kad viss bija sauss.

Ūdens nopakšķēja tieši galvvidū un kutinādams ieslīdēja viņa bārdā. „Lielākoties sauss, es gribēju teikt,” Džimijs teica griestiem. Stūrainās kāpnes beidzās. Tālāk viņu veda tikai elektrības kabelis, ko bija grūti saskatīt. Plakšķinādams pa plānu ūdens kārtiņu, viņš devās dziļāk gaitenī. Džuljeta bija teikusi, ka ir svarīgi, lai kāds būtu tuvumā, kad sūknis būs paveicis darbu. Vajadzēs kādu, kas to ieslēgtu un izslēgtu. Ūdens līmenis turpinās kāpt, un sūknim bija jādara savs darbs, tomēr nebūtu labi, ja tas izžūtu pavisam. Viņa bija Džimijam teikusi, ka sadegtu kaut kas, ko sauc par „lāpstiņriteni”.

Džimijs atrada sūkni. Tas nelaimīgi grabēja. Pār malu akā ietiecās liela caurule — Džuljeta bija brīdinājusi uzmanīties un neiekrist— no dziļumiem plūda sūcoša, burbuļojoša skaņa. Džimijs iespī-dināja šahtā gaismu un redzēja, ka tā ir gandrīz tukša. Ūdens tur bija tikai kāda trešdaļa no metra, tas viļņojās, lielajai caurulei neveiksmīgi mēģinot kaut ko sevī iesūkt.

Viņš izvilka no krūšu kabatas knaibles un izzvejoja no plānās ūdens kārtiņas kabeli. Sūknis nikni stenēja, metālam klabot pret metālu un sakarsušu vadu smakai un tvaikiem ceļoties gaisā no cilindriskā apvalka, kas nodrošināja jaudu. Atplēsdams divus savītus vadus, Džimijs vienu no tiem pārgrieza ar knaiblēm. Kādu mirkli sūknis turpināja darboties, bet tad lēni aprima. Džuljeta bija Dži-mijam pastāstījusi, kas jādara. Viņš atlobīja pārgriezto vadu tālāk un savirpināja tā galus. Kad baseins atkal būs pilns, Džimijam nāksies ar roku saīsināt starta slēdzi, gluži tāpat kā to pirms daudzām nedēļām bija darījusi viņa. Viņš un bērni varēs nākt šurp uz maiņām. Viņi dzīvos plūdu izpostītajos līmeņos nedaudz augstāk, kops Džungļus un uzturēs elevatoru sausu, līdz Džuljeta ieradīsies viņiem pakaļ.

Elevators 18

Strīds ar Šērliju par ģeneratoru nenoritēja veiksmīgi. Džuljeta panāca savu, bet, kad tas bija galā, nemaz nejutās kā uzvarētāja. Viņa noskatījās, kā viņas senā draudzene dusmīgi aizsoļo, un mēģināja iztēloties sevi viņas vietā. Kopš viņas vīra Marka nāves bija pagājuši tikai pāris mēneši. Pēc tam, kad Džuljeta pazaudēja Džordžu, viņa bija sagrauta veselu gadu. Un nu kaut kāds mērs teica Mehāniskās vadītājai, ka savāc rezerves ģeneratoru. Nozog to. Tehniskas kļūmes gadījumā pamet elevatoru likteņa varā. Kāds mehānisms iziet no ierihdas, un visi līmeņi ieslīgst tumsā, visi sūkņi apklust, līdz to ir iespējams salabot.

Džuljetai nevajadzēja, lai Sērlija izvirza pretargumentus viņas nodomam. Tikpat labi viņa pati varēja tos uzskaitīt. Tagad Džuljeta stāvēja viena krēslainā gaitenī, klausījās, kā viņas draudzenes soļi pagaist klusumā, un brīnījās, ko, pie velna, viņa dara. Viņa sāka zaudēt pat tuvāko cilvēku uzticību. Un kādēļ? Solījuma dēļ? Vai vienkārši tāpēc, ka ir ietiepīga?

Viņa pakasīja roku vietā, kur zem kombinezona kņudēja kāda rēta, un atcerējās, kā bija runājusi ar savu tēvu pirmo reizi pēc cietpau-rīgas klusēšanas divdesmit gadu garumā. Neviens no viņiem neatzina, cik dumji abi bijuši, tomēr tas karājās virs viņiem kā ģimenes vatētā sega. Lūk, Nikolsu lielākais trūkums, avots, kurā smelties spēku, lai sasniegtu dzīvē lielas lietas, un iemesls tam postam, kādu viņi bieži vien aiz sevis atstāj, — šis nelaimi nesošais lepnums.

Džuljeta pagriezās un iegāja atpakaļ ģeneratoru telpā. Klabošs troksnis pie tālākās sienas atgādināja viņai daudz... nestabilākas dienas. Rakšanas troksnis daudz neatšķīrās no izļodzītā ģeneratora dārdiem viņas pagātnē —jauns, karsts un bīstams.

Darbs pie rezerves ģeneratora jau ritēja pilnā sparā. Dovsons un viņa komanda jau bija atvienojuši izplūdes cauruļu savienojumu. Rafs ar milzīgu atslēgu strādāja pie viena no lielajiem uzgriežņiem balsta

priekšpusē un atdalīja ģeneratoru no tā senās atrašanās vietas. Džuljeta aptvēra, ka viņa tik tiešām to dara. Sērlijai bija visas tiesības uz viņu dusmoties.

Džuljeta šķērsoja telpu, pieliekusi galvu zem dzelzs armatūras ribām, iekāpa vienā no caurumiem un pie lielā racēja pakaļgala ieraudzīja, kā Bobijs kasa bārdu. Bobijs bija klints, nevis virs. Viņam bija gari mati, kas sapīti raktuvju strādniekiem raksturīgā ciešā bizē, nomelnējusi ogļpelēkā āda slēpa tumšo rakšanas darbu atstātās pēdas. Viņš bija sava drauga Rafa pretstats visos iespējamos veidos. Viņam līdzās pie elkoņa klusi stāvēja Haila, viņa meita un ari ēna.

„Kā iet?” Džuljeta jautāja.

„Kā iet? Vai kā iet šī mašīna?” Bobijs pagriezās un uz mirkli viņu nopētīja. „Es tev pateikšu, kā iet šitais sarūsējušais spainis. To nevar pagriezt tā, kā tu esi nodomājusi. Tā ir notēmēta taisni kā lata. Vispār nav paredzēta stūrēšanai.”

Džuljeta sasveicinājās ar Hailu un novērtēja, cik tālu viņi tikuši darbā ar racēju. Tīrīšana veicās viegli, mašīna bija lieliskā stāvoklī. Viņa uzlika plaukstu uz Bobija rokas. „Mēs to pavirzīsim,” Džuljeta pārliecinoši noteica. „Šeit labajā pusē izvietosim dzelzs ķīļus gar sienu.” Viņa norādīja virzienu. Tumšo klinti virs galvas izgaismoja no raktuvēm atnestie prožektori. „Kad pret tiem atdursies pakaļgals, priekšgals būs spiests griezties sānis.” Ar vienu roku rādīdama racēju, viņa ar otru pastūma savu plaukstas locītavu, pagriezdama to tā, lai parādītu, kā manevrs izskatīsies.

Bobijs negribīgi nomurmināja piekrišanu. „Tas būs lēni, bet varētu nostrādāt.” Viņš atlocīja plānu papīra loksni, visu elevatoru shēmu, un izpētīja ceļu, ko Džuljeta bija uzzīmējusi. Viņa bija nozagusi karti no Lūkasa slepenā kabineta, un viņas iecerētais tunelis lokveidā stiepās no elevatora 18 uz elevatoru 17 — no vienas ģeneratoru telpas līdz otrai. „Mums vajadzēs to spiest arī uz leju,” Bobijs piebilda. „Tā stāv slīpi, it kā būtu sataisījusies braukt uz augšu.”

„Tas nekas. Kas notiek ar stiprinājumiem?”

Haila pētīja abus pieaugušos, virpināja ogles gabaliņu vienā rokā un šīfera tāfeli otrā. Bobijs pacēla acis uz griestiem un sarauca pieri.

„Ēriks nemaz tik dedzīgi negrib aizdot tos, kas viņam ir. Viņš saka, ka varēs sakasīt sijas kādam nepilnam kilometram. Teicu viņam, ka tev vajadzēs piecas līdz desmit reizes vairāk.”

„Tad nāksies izvilkt kaut ko no viņa raktuvēm.” Džuljeta pamāja ar galvu Hailai un viņas tāfelītei, norādīdama, lai ēna pieraksta.

„Tu esi apņēmusies sākt karus te lejā, vai ne?” Manāmi satraukts, Bobijs paraustīja savu bārdu. Haila pārtrauca virpināt ogli un, īsti nezinādama, ko iesākt, lūkojās uz saviem priekšniekiem, te uz vienu, te uz otru.

„Es parunāšu ar Ēriku,” Džuljeta teica Bobijam. „Kad apsolīšu viņam kaudzi tērauda siju, ko atradīsim otrā elevatorā, viņa pretestība sagrūs.”

Bobijs pacēla uzaci. „Slikta vārdu izvēle.”

Viņš nervozi iesmējās, kamēr Džuljeta ar žestu mudināja viņa meitu pierakstīt. „Mums vajadzēs trīsdesmit sešas sijas un septiņdesmit divas kolonnas,” viņa teica.

Pirms Haila pierakstīja, viņa pameta vainīgu skatienu uz Bobiju. „Ja tā kustēsies, tad saražos kaudzi gružu,” Bobijs turpināja. „Vedot tos no šejienes uz smalcinātāju raktuvēs, mēs radīsim lielu netīrību, turklāt tam vajadzēs tikpat daudz vīru kā rakšanai.”

Doma par smalcinātāja telpu, kur atmeši tika saberzti pūderī un izpūsti izplūdes cauruļvadā, atmodināja sāpīgas atmiņas. Džuljeta notēmēja lukturīša staru uz Bobija kājām un centās nedomāt par pagātni. „Mēs nevedīsim atmešus ārā,” viņa teica. „Gandrīz tieši zem mums atrodas sestā šahta. Ja raksim taisni uz leju, trāpīsim tajā.”

„Tu plāno aizbērt sesto šahtu?” Bobijs neticīgi pārjautāja.

„Sestā tik un tā ir gandrīz iztukšota. Turklāt brīdī, kad sasniegsim otru elevatoru, mūsu rūdas rezerves dubultosies.”

„Ēriks uzies gaisā. Tu nevienu neesi aizmirsusi, vai ne?” Džuljeta pētīja senā drauga seju. „Ko aizmirsusi?”

„Aizmirsusi nokaitināt vēl kādu.”

Džuljeta neatbildēja uzbrukumam un pievērsās Hailai. „Aiznes ziņu Kortnijai. Es gribu, lai rezerves ģeneratora apkope ir pilnībā pabeigta, pirms tas tiek vests šurp. Kad tas būs piemontēts te, nebūs vietas cilāt uzgaļus un pārbaudīt blīves. Griesti būs pārāk zemi.”

Džuljeta turpināja pētīt racēju, bet Bobijs rauca pieri. „Tu būsi šeit, lai to pārraudzītu, vai ne?” viņš jautāja. „Tu taču būsi te, lai uzstādītu ģeneratoru šajā monstrā?”

Viņa pašūpoja galvu. „Baidos, ka nē. Par to būs atbildīgs Dov-sons. Lūkasam ir taisnība, man jāiet pastrādāt augšā—”

„Kādas muļķības!” Bobijs iebilda. „Kas notiek, Džūla? Nekad neesmu redzējis, ka tu šādi atstāj projektu pusratā pat tad, ja tas nozīmētu strādāt trīs maiņas pēc kārtas!”

Džuljeta pagriezās un palūkojās uz Hailu ar tādu izteiksmi, kura visiem bērniem un ēnām uzreiz lika noprast, ka viņu ausis šeit nav vēlamas. Meitene palika nopakaļ, kamēr abi senie draugi devās tālāk.

„Mana prombūtne izraisa nemieru,” Džuljeta teica klusā balsī, ko aprija mašīnas milzīgie apmēri visapkārt. „Nākdams man pakaļ, Lūkass rīkojās pareizi.” Viņa nikni paskatījās uz veco raktuvju strādnieku. „Un, ja tas nonāks viņa ausīs, es tevi nodauzīšu zili melnu!” Bobijs iesmējās un pacēla plaukstas, it kā viņš padotos. „Tev tas man nav jāsaka! Es esmu precējies.”

Džuljeta pamāja. „Labāk būs, ja jūs raksiet, kamēr esmu citur. Kalpošu par uzmanības novērsēju, ļauj man to darīt!” Viņi sasniedza galu tukšajai telpai, ko drīz aizpildīs rezerves ģenerators. Šis izkārtojums bija tik saprātīgs — turēt smalko dzinēju ārā, kur tas tiks izmantots un apkalpots. Pārējais racējs bija tikai tērauds un akmeni maļoši zobi, smērvielās iepakoti mehānismi.

„Tie tavi draugi,” Bobijs iesāka. „Viņi ir šī visa vērti?”

„Ir,” Džuljeta lūkojās senā drauga sejā. „Bet tas nav tikai viņu dēļ. Tas ir arī mūsu dēļ.”

Bobijs pakošļāja bārdu. „Es nesaprotu,” viņš pēc brīža noteica. „Mums jāpierāda, ka tas darbojas,” Džuljeta paskaidroja. „Šis ir tikai sākums.”

Bobijs samiedza acis. „Nu, ja šis nav sākums vienai lietai,” viņš teica, „atļaušos teikt, ka tas ievadīs beigas kādai citai.”

Pie Vokera darbnīcas durvīm Džuljeta apstājās un pieklauvēja, pirms gāja iekšā. Viņa bija dzirdējusi runas par to, ka Voks sacelšanās laikā staigājis apkārt, bet tas bija zobrats, ar kuru viņas galvā nekas cits nesaderēja kopā. Pēc viņas domām, tā drīzāk bija vienkārša leģenda, lieta, kam neticēt, jo tā nebija redzēta pašas acīm. Džuljeta pieņēma, ka tāpat ari vairumam ļaužu nebija aptverama viņas pastaiga starp elevatoriem. Baumas. Mīts. Kas bija šī mehā-niķe, kura apgalvoja, ka redzējusi citu pasauli? Šādi stāsti netika uztverti nopietni — ja vien leģenda neiesakņojās un nostās asnu neizdzina reliģija.

„Džūla!” Vokers pacēla skatu no galda, viena acs caur palielināmo stiklu spīdēja tomāta lielumā. Viņš pavilka lēcu nost, un acs pieņēma normālu izmēru. „Labi, labi! Tāds prieks, ka tu esi šeit!” Viņš mādams aicināja Džuljetu tuvāk. Telpā oda pēc degušiem matiem, it kā vecais vīrs būtu noliecies pār lodējamo darbu un aizmirsis par savām garajām, pelēkajām matu šķipsnām.

„Atnācu tikai tāpēc, lai pārraidītu kaut ko Solo,” viņa teica. „Un pateiktu tev, ka uz pāris dienām došos prom.”

„Ak tā?” Vokers sarauca uzacis. Viņš ielika dažus sīkus darbarīkus sava ādas priekšauta kabatā un iespieda lodāmuru mitrā sūklī. Šņākoņa atgādināja Džuljetai nelāgi noskaņoto kaķi, kas reiz dzīvoja sūkņu telpā un, paslēpies ēnās, uz viņu šņāca. „Tas puisis Lūkass sauc tevi prom?” Vokers pajautāja.

Tas Džuljetai atgādināja, ka Vokers nedraudzējas ar atklātām telpām, toties itin labi saprotas ar nesējiem. Savukārt tie draudzējas ar viņa naudu.

„Daļēji,” Džuljeta atzina. Viņa izvilka no galda apakšas ķebli un atbalstījās pret to, pētīdama savas saskrambātās un ar eļļu nosmērētās rokas. „Otra lieta ir tāda, ka rakšana prasīs kādu laiciņu, un tu jau zini, kāda es palieku, ja man jāsēž uz vietas. Man ir iecerēts vēl kāds projekts. Tas visiem nepatiks vēl vairāk nekā šis.”

Vokers brīdi viņā noraudzījās, vecā vīra acis pacēlās pret griestiem un tad iepletās. Kaut kādā veidā viņš zināja, ko tieši Džuljeta plāno darīt. „Tu esi kā Kortnijas čili bļoda,” viņš nočukstēja. „Radi problēmas abos galos.”

Džuljeta iesmējās, bet juta pakrūtē ieduramies nelielu vilšanos par to, ka ir tik paredzama.

„Vēl neesmu pateikusi Lūkasam,” viņa brīdināja veco vīru. „Vai Pīteram.”

Izdzirdējis otro vārdu, Vokers savieba ģīmi jautājošā grimasē.

„Billingsam,” Džuljeta paskaidroja. „Jaunajam šerifam.”

„Ak pareizi!” Vokers atvienoja lodāmuru no elektrības un vēlreiz noslaucīja to sūklī. „Es aizmirstu, ka tas vairs nav tavs darbs.”

Tas gandrīz nekad nav bijis mans darbs, viņai gribējās teikt.

„Tikai vēlos pateikt Solo, ka gandrīz esam sākuši rakt. Man jāpārliecinās, ka tur tiek kontrolēti plūdi.” Džuljeta norādīja uz viņa radio, kas spēja daudz vairāk nekā vienkārši pārraidīt ziņojumus viena elevatora robežās. Tāpat kā radio telpā zem IT serveriem, Vokera uzkonstruētā ierīce spēja pārraidīt ziņas arī uz citiem elevatoriem.

„Skaidra lieta! Tikai žēl, ka tu neej prom pēc dienas vai divām. Esmu gandrīz pabeidzis pārnēsājamo radio.” Viņš parādīja Džuljetai plastmasas kastīti, nedaudz lielāku par vecajām rācijām, ko viņa un vietnieki mēdza nēsāt pie jostas. No tās joprojām karājās vaļēji vadi, un tai bija piestiprināta liela ārējā baterija. „Kad būšu pabeidzis, kanālus varēsi pārslēgt ar ripu. Tam būs piekļuve gan ienākošajiem, gan izejošajiem signāliem abos elevatoros.”

Džuljeta uzmanīgi pacēla rāciju, un viņai nebija ne jausmas, par ko Vokers runā. Vecais norādīja uz slēdža ripu ar trīsdesmit divām numurētām pozīcijām. To Džuljeta saprata.

„Tikai smuki jāievieto vecie akumulatori. Pēc tam piestrādāšu, lai noregulētu spriegumu.”

„Tu esi apbrīnojams!” Džuljeta nočukstēja.

Vokers staroja. „Apbrīnojami ir ļaudis, kas to uztaisīja pirmoreiz. Nespēju beigt jūsmot par to, ko viņi spējuši izdarīt pirms simtiem gadu. Tad cilvēki nebija vis tik stulbi, kā gribētos domāt!”

Džuljetai gribējās pastāstīt viņam par grāmatām, ko bija redzējusi, par to, ka šķita, it kā pagātnes cilvēki būtu ieradušies no nākotnes.

Vokers noslaucīja rokas vecā lupatā. „Es brīdināju Bobiju un pārējos un domāju, ka arī tev vajadzētu to zināt. Jo dziļāk viņi raks, jo sliktāk radio darbosies, līdz viņi būs tikuši otrā pusē.”

Džuljeta pamāja. „To esmu dzirdējusi. Kortnija teica, ka viņi, tāpat kā raktuvēs, izmantos ziņnešus. Nolēmu, ka viņa būs atbildīgā par izrakumiem. Viņa ir padomājusi par pilnīgi visu.”

Vokers sarauca pieri. „Dzirdēju, ka viņa grib šajā pusē izvietot arī sprāgstvielas gadījumam, ja viņi uztrāpa slikta gaisa kabatai.”

„Tā bija Sērlijas ideja. Viņa vienkārši mēģina atrast ieganstus, lai neraktu. Bet tu jau pazīsti Kortniju — ja viņa kaut ko ieņēmusi galvā, tas tiek izdarīts.”

Vokers pakasīja bārdu. „Kamēr vien viņa neaizmirsīs mani barot, ar mums viss būs kārtībā.”

Džuljeta iesmējās. „Esmu droša, ka neaizmirsīs.”

„Tad vēlu veiksmi tavos darbos!”

„Paldies!” Džuljeta teica. Viņa norādīja uz lielo radio, kas atradās uz Vokera darbagalda. „Vai vari mani savienot ar Solo?”

„Protams, protams! Septiņpadsmit. Aizmirsu, ka tu nenāci te lejā, lai pļāpātu ar mani. Piezvanīsim tavam draugam.” Viņš pašūpoja galvu. „Teikšu tev vienu, no sarunām ar šo rādās, ka viņš ir viens jan-cīgs tips.”

Džuljeta smaidīdama pētīja senā drauga seju. Viņa gribēja redzēt, vai viņš joko, tad nosprieda, ka Vokers runājis pilnīgi nopietni, un sāka smieties.

„Kas ir?” Vokers jautāja. Viņš ieslēdza radio un pasniedza Džuljetai rāciju. „Ko es tādu pateicu?”

Solo ziņojums raisīja pretrunīgas izjūtas. Mehāniskā bija sausa, tomēr, plūdiem atkāpjoties, bija pagājis īsāks laiks, nekā Džuljeta bija cerējusi. Līdz viņi tiks klāt, lai redzētu, kas otrā pusē saglābjams, var paiet nedēļas vai mēneši, bet rūsa sāks iedarboties jau tagad. Džuljeta izmeta šīs tālās problēmas no galvas un koncentrējās uz lietām, kurām varēja ķerties klāt tūlīt.

Viss augšupceļam nepieciešamais ietilpa mazā pleca somā — viņas labais, sudrabotais kombinezons, ko Džuljeta tikpat kā nebija valkājusi, izlietnē izmazgātas un joprojām mitras zeķes un apakšveļa, apdauzīta un eļļā nosmērēta darba blašķe, skrūvgriezis un uzgaļu komplekts. Kabatās bija atvāžamais darbarīku komplekts un divdesmit žetoni, lai gan, kopš viņa kļuva par mēru, samaksu no viņas pieņēma retais. Vienīgā lieta, kā Džuljetai pietrūka, bija kārtīgs radio, bet Vokers bija izjaucis abas strādājošās rācijas, lai mēģinātu uzbūvēt jaunu, un tas vēl nebija gatavs.

Paņēmusi līdzi savu trūcīgo bagāžu un sajūtu, ka pamet draugus, Džuljeta atstāja Mehānisko aiz muguras. Gaiteņos un ārā kāpnēs viņai sekoja tālais rakšanas troksnis. Izejot caur apsardzes vārtiem, viņa it kā pārkāpa kādu prāta radītu robežu. Tas atgādināja iziešanu caur gaisa slūžām pirms visām tām nedēļām. Gluži kā slēgvārsti, šķita, ka dažas lietas atļauj kustību tikai vienā virzienā. Džuljeta ar bažām domāja, cik ilgs laiks paies, līdz viņa varēs atgriezties. Doma par to neļāva ievilkt elpu.

Viņa lēni kāpa arvien augstāk, kāpnēs parādījās arī citi gājēji, un Džuljeta juta, ka tie viņu vēro. Reiz pazītu cilvēku drūmie skatieni atgādināja vēju, kas bija triecies pret viņas stāvu uzkalna pakājē. Viņu acīs uzliesmoja neuzticība, bet tikpat aši skatieni tika novērsti.

Drīz vien Džuljeta saprata, par ko bija runājis Lūkass. Lai kādu labvēlību būtu izvilinājusi viņas atgriešanās, lai arī par kādu brīnumu ļaudis viņu uzskatījuši pēc atteikšanās tīrīt un izdzīvošanas lielajā ārpasaulē, tas viss drupa tikpat acīmredzami kā betons, pret kuru lejā triecās racēju āmuri. Lai gan viņas atgriešanās no ārpasaules bija nesusi cerību, plāni zem elevatora rakt tuneli bija atmodinājuši ko citu. To viņa redzēja veikalnieka novērstajā skatienā, sargājošajā rokā, ko māte aplika ap plecu savam bērnam, čukstos, kas nāca un tikpat pēkšņi arī pagaisa. Džuljeta radīja kaut ko pavisam pretēju cerībai. Viņa izplatīja bailes.

Saujiņa cilvēku gan atzina viņas autoritāti, palocīdami galvas un sveicinādami: „Mēr!”, kad viņa kāpnēs gāja tiem garām. Kāds pazīstams, jauns nesējs apstājās un kratīja Džuljetas roku, izskatīdamies patiesi sajūsmināts, ka viņu saticis. Bet, apstājusies zemākajos dārzos simt divdesmit sestajā, lai nopirktu ēdienu, viņa jutās tikpat laipni gaidīta kā eļļotājs augstākajos līmeņos. Tomēr Džuljeta joprojām bija starp savējiem. Lai cik nemīlēta, viņa bija viņu mērs.

Šie starpgadījumi lika viņai šaubīties, vai iegriezties pie Henka, šerifa vietnieka dziļumos. Viņš bija cīnījies sacelšanās laikā un redzējis, kā labi vīrieši un sievietes zaudē dzīvības abās pusēs. Ieiedama vietnieka iecirknī simt divdesmitajā stāvā, Džuljeta prātoja, vai tas ir kļūdains solis; varbūt viņai vajadzētu vienkārši kāpt tālāk. Tomēr tā viņā runāja vecā Džuljeta, kas baidījās satikt savu tēvu, meitene, kas ierakās darbos, lai izvairītos no pasaules. Viņa vairs nevarēja atļauties tāda būt. Džuljetai bija pienākums pret elevatoru un tā ļaudīm. Iet satikt Henku bija pareizi. Viņa pakasīja rētu plaukstas virspusē un drosmīgi iesoļoja vietnieka iecirknī. Džuljeta atgādināja sev, ka ir mērs, nevis cietumniece, kas tiek izsūtīta tīrīt.

Viņai ieejot, Henks pacēla skatu no rakstāmgalda. Atpazīstot Džuljetu, šerifa vietnieka acis iepletās — kopš viņas atgriešanās viņi nebija ne tikušies, ne runājuši. Viņš piecēlās no krēsla un pagāja divus soļus viņai pretī, tad apstājās, un Džuljeta viņā redzēja to pašu prieka un satraukuma mutuli, ko juta pati, un saprata, ka nebija vērts baidīties no šī apmeklējuma, ka nav bijis vajadzības izvairīties no Henka. Viņš bikli sniedza Džuljetai roku, it kā uztrauktos, ka viņa varētu neatbildēt rokasspiedienam. Viņš šķita gatavs to nolaist, ja Džuljeta izskatītos aizvainota. Lai kādas sirdssāpes viņa tam sagādājusi, šķita, ka Henks joprojām mokās pašpārmetumos par to, ka sekojis pavēlēm un izsūtījis viņu tīrīt.

Džuljeta satvēra šerifa vietnieka plaukstu, pievilka viņu klāt un apskāva.

„Piedod!” Henks čukstēja, un balss viņu nodeva.

„Izbeidz!” Džuljeta atbildēja. Viņa atlaida likumsargu un, soli atkāpusies, nopētīja viņa plecu. „Es esmu tā, kurai būtu jāatvainojas. Kā tava roka?”

Henks paapļoja plecu. „Vēl turas klāt,” viņš teica. „Un, ja tu kādreiz uzdrīkstēsies man atvainoties, es likšu tevi arestēt.”

„Tad jau pamiers!” Džuljeta piedāvāja.

Henks smaidīja. „Pamiers,” viņš noteica. „Es gan gribu teikt—”

„Tu darīji savu darbu. Un arī es centos, cik spēju. Lai tas paliek.”

Viņš pamāja un sāka pētīt savus zābakus.

„Kā rit dzīve šajā pusē? Lūkass teica, ka dzirdēta kurnēšana par manu darbu lejā.”

„Ir bijuši daži izlēcieni. Nekas pārāk nopietns. Es domāju, ka vairums cilvēku ir pietiekami aizņemti, mēģinot atgriezt dzīvi normālās sliedēs. Bet, jā, šo to esmu dzirdējis. Tu jau zini, cik daudz pieprasījumu saņemam no šejieniešiem, kas vēlas pārcelties uz vidu vai augšu. Nu, pēdējā laikā saņemu desmit reizes vairāk nekā parasti. Baidos, ka ļaudis negrib atrasties tavas rosības tuvumā.”

Džuljeta iekoda lūpā.

„Daļa problēmas ir vienotu norādījumu trūkums,” Henks iesāka. „Negribu tev to uzkraut, bet mēs ar puišiem īsti nesaprotam, uz kuru pusi šobrīd ir augša. Mēs nesaņemam ziņojumus no Apsardzes kā agrāk. Un tavs birojs...”

„Ir bijis kluss,” Džuljeta noteica.

Henks pakasīja pakausi. „Tieši tā. Par tevi pašu gan to gluži nevarētu teikt. Dažkārt kāpņu laukumā varam dzirdēt jūsu sacelto troksni.”

„Tieši tādēļ esmu ieradusies,” Džuljeta viņam atklāja. „Es gribu, lai zini, ka tavas rūpes ir arī manas rūpes. Dodos augšā uz savu biroju,

kur palikšu nedēļu vai divas. Iegriezīšos arī pārējos vietnieku iecirkņos. Šeit daudzas lietas krietni uzlabosies.”

Henks sarauca pieri. „Tu zini, ka es tev uzticos un tā tālāk, bet, kad tu šejienes ļaudīm saki, ka dzīve uzlabosies, viņi dzird tikai to, ka tā mainīsies. Un tiem, kas elpo un ir par to pateicīgi, tiem tas nozīmē vienu, tikai vienu lietu.”

Un Džuljeta iedomājās par visu, ko bija ieplānojusi gan dziļumos, gan arī augšā. „Kamēr man uzticēsies tādi labi cilvēki kā tu, mums nekas nenotiks,” viņa teica. „Tagad man tev ir kāds lūgums.” „Tev vajadzīgas naktsmājas,” Henks minēja. Tad norādīja uz cietuma kameru. „Esmu tev pietaupījis tavu istabu! Varu nolaist lāvu—” Džuljeta iesmējās. Viņa priecājās, ka viņi jau spēja jokot par tēmu, kas vēl pirms mirkļa abiem bija radījusi neērtības. „Nē,” viņa noteica. „Tiesa gan, paldies! Bet man līdz gaismu izslēgšanai jāpaspēj uzkāpt līdz vidus dārziem. Jāiestāda pirmais stāds tikko uzraktā zemes gabalā.” Viņa novēcināja gaisā roku. „Tā ir viena no tām lietām.” Henks smaidīdams pamāja.

„Patiesībā es gribēju tev lūgt, lai pieskati kāpnes. Lūkass pieminēja kurnēšanu augšā. Es dodos turp, lai to nomierinātu, bet vēlos, lai tu esi modrs, ja nu viss aiziet pa pieskari. Lejā mums ir kadru trūkums, un gaisotne ir saspīlēta.”

„Tu paredzi nepatikšanas?” Henks jautāja.

Džuljeta apsvēra šo jautājumu. „Jā,” viņa atbildēja. „Ja tev vajadzīgas pāris ēnas, es tam nodrošināšu budžetu.”

Henks rauca uzacis. „Parasti man patīk, ja manā virzienā ripo žetoni,” viņš iesāka. „Kādēļ tad šoreiz es jūtos nelāgi?”

„Tam ir tāds pats iemesls kā tam, kādēļ es ar prieku samaksāšu,” Džuljeta teica. „Mēs abi zinām, ka šī darījuma rezultātā tev, nevis man būs jāraujas vaiga sviedros.”

Kad Džuljeta bija devusies prom no vietnieka kabineta, viņa kāpa caur līmeņiem, kas bija pieredzējuši kaujas, un vēlreiz skatīja elevatora karā gūtās rētas. Viņa gāja garām arvien briesmīgākiem atgādinājumiem par viņas prombūtnē notikušo vardarbību, redzēja cīniņu atstātās pēdas — robainas, sudrabotas švīkas vecā krāsā, melnus, nokvēpušus traipus un izsistus robus betonā, kur kā salauzti kauli caur ādu rēgojās metāla armatūra .

Lielāko daļu savas dzīves Džuljeta bija veltījusi, lai šo elevatoru uzturētu kārtībā, lai nodrošinātu tā darbību. Uz šo laipnību elevators atbildēja ar gaisu, kas pildīja viņas plaušas, dārziem, kas sniedza ražu un paņēma mirušos. Viņi bija atbildīgi viens par otru. Bez cilvēkiem šis elevators kļūtu tāds, kāds ir Solo elevators — sarūsējis un daļēji applūdis. Bez elevatora Džuljeta būtu galvaskauss uz pakalna, kas ar tukšām acīm lūkotos mākoņainajās debesis. Viņi bija viens otram vajadzīgi.

Džuljeta uzlika plaukstu uz margām; zem viņas pašas rētainās rokas raupji slīdēja jaunās metinājuma vietas. Lielu dzīves daļu viņi uzturējuši viens otra dzīvību — viņa un šis elevators. Tieši līdz brīdim, kad viens otru gandrīz nobeidza. Un nu sīkās vainas Mehāniskajā, ko viņa bija cerējusi kādudien salāpīt, — čikstošie sūkņi, sūces caurulēs, caurumi izplūdes vados — viss nobālēja salīdzinājumā ar daudz lielāku ļaunumu, ko izraisījusi viņas aiziešana. Gluži tāpat kā nejaušās rētas šur un tur — atgādinājumi par jaunībā piedzīvotiem negadījumiem — nu bija pazudušas zem izkropļotās ādas, šķita, ka viena liela kļūda spēj aprakt visas sīkās.

Pa vienam pakāpienam vien Džuljeta kāpa augstāk un sasniedza vietu, kur sprādziens bija izrāvis kāpnēs robu. Pār izārdīto daļu stiepās metāla ielāpu kārta, stieņu un margu tikls, kas bija izveidots no kāpņu laukumiem, kas nu bija šaurāki nekā agrāk. Vietām vīdēja ar ogli uzrakstīti sprādzienā bojāgājušo vārdi. Džuljeta uzmanīgi soļoja pār ieliekto metālu. Augstāk viņa redzēja, ka nomainītas Apgādes nodaļas durvis. Šeit kaujas bijušas īpaši asiņainas. Cena, ko šie cilvēki dzeltenajās formās bija samaksājuši par apvienošanos ar viņas ļaudīm, kas tērpās zilā krāsā.

Tobrīd, kad Džuljeta tuvojās baznīcai deviņdesmit devītajā līmenī, pa tās durvīm sāka plūst Svētdienas apmeklētāji. Ļaužu pūļi gāja lejup pa spirāli uz pieklusušā tirgus pusi, kuram Džuljeta bija tikko pagājusi garām. Viņu lūpas bija cieši sakniebtas no stundām ilgas nopietnas runas, viņu locītavas tikpat stīvas kā izgludinātie kombinezoni. Džuljeta gāja viņiem garām un ievēroja naidīgos skatienus.

Kad viņa bija sasniegusi kāpņu laukumu, ļaužu bija jau daudz mazāk. Nelielā svētnīca bija iespiedusies starp vecajiem hidjroponiska-jiem dārziem un strādnieku dzīvokļiem, kuros mēdza mitināties tie, kas strādāja dziļumos. Tas notika pirms viņas dzimšanas, bet Nokss reiz bija skaidrojis, kā šis templis deviņdesmit devītajā radies. Viņa paša tēvs vēl bijis zēns, un bija sākušies protesti pret Svētdienās izpildīto mūziku un lugām. Apsardze neesot likusies par to ne zinis, līdz protestētāju saujiņa pārauga veselā nometnē pie tirgus durvīm. Cilvēki esot gulējuši kāpnēs un nobloķējuši tās, līdz neviens vairs neesot varējis tikt garām. Lai sagādātu šim pūlim pārtiku, stāvu augstāk esot ticis izlaupīts dārzs. Ar laiku viņi esot pārņēmuši lielāko daļu no hidropo-nikas līmeņa. Svētnīca divdesmit astotajā šeit esot iekārtojusi filiāli, un nu šī filiāle deviņdesmit devītajā ir lielāka nekā tā, kas to radījusi.

Apiedama pēdējo līkumu, Džuljeta ieraudzīja kāpņu laukumā tēvu Vendelu. Viņš stāvēja pie durvīm, paspieda rokas un pārmija īsas pieklājības frāzes ar katru draudzes locekli, kas devās prom no Svētdienas dievkalpojuma. Viņa baltais talārs šķita izstarojam pats savu gaismu. Tas spīdēja tāpat kā viņa kailā galva, kas pēc sludināšanas tik lielam pūlim mirguļoja no piepūles. Šķita, ka Vendels mirdz no galvvidus līdz pat talāra malai. It sevišķi tā likās Džuljetai, kas nāca taisnā ceļā no netīrumu un eļļas traipu valstības. Vien uzlūkojot tik nevainojamu tērpu, Džuljeta jutās netīra.

„Paldies, tēvs!” paspiezdama viņa roku, teica kāda sieviete, kas uz gurna turēja mazu bērnu. Cieši aizmigušā mazuļa galva ļengani balstījās uz viņas pleca. Vendels uzlika uz tās plaukstu un teica dažus vārdus. Sieviete pateicās viņam vēlreiz un devās tālāk, bet Vendels jau spieda nākamā draudzes locekļa roku.

Džuljeta neuzkrītoši nogaidīja aiz margām, kamēr garām pagāja pēdējā saujiņa baznīcēnu. Viņa noskatījās, kā viens no tiem apstājas un iespiež dažus šķindošus žetonus tēva Vendela atvērtajā plaukstā. „Paldies, tēvs!” arī viņš kā savdabīgu mantru izteica šo atvadu frāzi. Vecajam vīram paejot garām, Džuljetai šķita, ka viņa jūt kazu smaržu, kas aizvējoja viņam līdzi augšup pa kāpnēm, viņš droši vien bija ceļā atpakaļ uz lopu kūtīm. Viņš bija pēdējais. Tēvs Vendels pagriezās pret Džuljetu un uzsmaidīja viņai, likdams nojaust, ka zinājis par viņas klātbūtni.

„Mēr!” viņš teica, atplezdams rokas. „Kāds pagodinājums. Vai esat atnākusi uz dievkalpojumu vienpadsmitos?”

Džuljeta ieskatījās mazajā pulkstenī, ko nēsāja ap plaukstas locītavu. „Šis nebija dievkalpojums vienpadsmitos?” viņa gribēja pārliecināties. Izrādījās, ka Džuljeta, raiti kāpdama caur līmeņiem, ieradusies agrāk.

„Tas sākās desmitos. Mēs esam uzsākuši aizvadīt vēl vienu Svētdienu. Augšas iedzīvotāji nāk uz vēlo dievkalpojumu.”

Džuljeta brīnījās, kādēļ gan augšējo līmeņu iedzīvotāji veic tik lielu attālumu. Viņa bija ieplānojusi savu ceļu tā, lai dievkalpojumus pilnībā izlaistu, un tā droši vien bija kļūda. Gudrāk būtu noklausīties vārdus, kas daudziem šķiet tik vilinoši.

„Baidos, ka varu iegriezties tikai uz īsu mirkli,” viņa teica. „Atnākšu uz Svētdienu pa ceļam lejup.”

Vendels sarauca pieri. „Un kad tas varētu būt? Dzirdēju, ka atgriežaties darbā, kuram jūs izvēlējies Dievs un viņa ļaudis.”

„Domāju, ka pēc pāris nedēļām. Uzturēšos tur tik ilgi, cik būs nepieciešams, lai padarītu iekavētos darbus.”

Kāpņu laukumā parādījās baznīcas kalpotājs ar kokgriezumiem rotātu koka bļodu rokās. Viņš aši iegrūda Vendelam rokās tās saturu, un Džuljeta dzirdēja, kā viens pret otru šķind žetoni. Zēnam mugurā

bija brūna mantija, un, kad viņš paklanījās Vendelam, Džuljeta ievēroja, ka viņa galvvidus ir izskūts. Kad puisis pagriezās, lai ietu, Ven-dels satvēra viņu aiz rokas.

„Izrādi cieņu savam mēram!” viņš teica.

„Kundze.” Baznīcas kalpotājs paklanījās. Viņa sejā nebija nekādas izteiksmes. Tumšas acis zem biezām, tumšām uzacīm, blāvas lūpas. Džuljeta juta, ka šis jaunietis nepavada daudz laika ārpus baznīcas.

„Tev nav jāsauc mani par kundzi,” viņa to laipni uzrunāja. „Džuljeta,” viņa sniedza sveicienam roku.

„Remijs,” puika atbildēja. No viņa mantijas pastiepās roka. Džuljeta to paspieda.

„Parūpējies par soliem!” Vendels nokomandēja. „Mums priekšā vēl viens dievkalpojums.”

Remijs abiem paklanījās un aizšļūca prom. Džuljeta juta žēlumu pret šo zēnu, lai gan pati nezināja, kādēļ. Vendels palūkojās pāri kāpņu laukuma margām un laikam ieklausījās, vai netuvojas gājēji. Turēdams durvis, viņš aicināja Džuljetu iekšā. „Nāciet!” viņš teica. „Uzpildīsim jūsu blašķi. Es svētīšu jūsu ceļu.”

Džuljeta pakratīja savu blašķi, kas izklausījās gandrīz tukša. „Paldies!” viņa teica un sekoja viņam iekšā.

Vendels izveda viņu cauri vestibilam un ieaicināja mazākā kapelā, kur arī Džuljeta pirms pāris gadiem bija apmeklējusi dažas Svētdienas. Remijs rosījās starp solu un krēslu rindām, nomainīdams spilvenus un izlikdams uz lēta papīra loksnītēm ar roku rakstītus paziņojumus. Džuljeta ievēroja, ka strādādams zēns viņu novēro.

„Dieviem jūsu pietrūkst,” teica tēvs Vendels, likdams noprast, ka zina, cik ilgs laiks pagājis, kopš Džuljeta apmeklējusi kādu no Svētdienām. Kopš pēdējās reizes, ko Džuljeta atcerējās, kapela šķita paplašinājusies. Tajā vēdīja spēcīgā un dārgā zāģskaidu smarža, ko izdalīja nesen pārveidota koksne, kas savākta no durvīm un citiem kaut kur iegūtiem seniem kokmateriāliem. Viņa uzlika plaukstu uz baznīcas sola, kas noteikti bija veselas bagātības vērts.

„Nu, dievi zina, kur mani atrast!” viņa atbildēja, noņemdama roku no sola. To teikdama, Džuljeta smaidīja, viņa to bija domājusi kā joku, bet ieraudzīja, ka tēva sejā uzplaiksnīja vilšanās.

„Dažkārt prātoju, vai jūs no viņiem neslēpjaties, cik labi vien spējat,” viņš atbildēja. Tad ar galvu pamāja aiz altāra novietotās vitrāžas virzienā. Gaismas aiz tās spīdēja pilnā spilgtumā, uz grīdas un griestiem veidojot mazus, krāsainus laukumiņus. „No savas kanceles lasu jūsu paziņojumus par katru dzimšanu un katru nāvi un tajos saskatu ticību, ka viss ir dievu rokās.”

Džuljeta gribēja teikt, ka šos paziņojumus pat neraksta pati. Tie tika rakstīti viņas vietā.

„Bet dažkārt, redzot, cik vieglprātīgi uztverat viņu likumus, brīnos, vai jūs maz ticat dieviem.”

„Es ticu dieviem,” Džuljeta teica, juzdama, ka no šādas apsūdzības asinis kļuvušas karstākas. „Es ticu dieviem, kas radīja šo elevatoru. Patiesi! Un arī visus pārējos elevatorus—”

Vendels sarāvās. „Zaimi!” viņš nočukstēja, iepletis acis, it kā viņas vārdi spētu nogalināt. Viņš pameta skatu uz Remiju, kurš palocījās un devās gaiteņa virzienā.

„Jā, zaimi,” Džuljeta teica. „Bet es ticu, ka dievi uzcēla torņus tur, aiz uzkalniem, un ka viņi atstājuši mūsu ziņā atklāt veidu, kā tikt no šejienes prom. Tēvs Vendel, šī elevatora dziļumos esam atklājuši rīku, ar ko tas ir iespējams. Rakšanas mašīna, kas var aizvest mūs uz jaunām vietām. Es zinu, ka jūs to neatbalstāt, bet ticu, ka šo rīku mums devuši dievi, un es plānoju to izmantot.”

„Šis jūsu racējs ir velna darbs, un tas guļ dziļajā velna valstībā,” Vendels teica. Viņa sejā vairs nebija ne miņas no laipnības. Viņš nosusināja pieri ar smalka auduma mutautiņu. „Nav tādu dievu, par kādiem jūs runājat, ir tikai dēmoni.”

Nu Džuljeta redzēja, ka tas ir viņa sprediķis. Viņa šobrīd klausījās dievkalpojumu vienpadsmitos. Cilvēki nāca tālu ceļu, lai dzirdētu šo.

Viņa spēra soli uz priekšu. Āda niknumā kaisa. „Starp maniem dieviem var būt arī dēmoni,” viņa piekrita, runādama svētā tēva mēlē.

„Dievi, kuriem es ticu... dievi, kurus pielūdzu, bija sievietes un vīrieši, kas uzbūvēja šo vietu un vēl daudzas citas kā šī. Viņi uzcēla šo vietu, lai pasargātu mūs no pasaules, ko bija iznīcinājuši. Viņi bija gan dievi, gan dēmoni. Bet viņi ir atstājuši mums iespēju tapt atpestītiem. Viņi gribēja, lai esam brīvi, tēvs, un viņi piešķīra mums līdzekli, ar ko šo brīvību sasniegt.” Džuljeta norādīja uz saviem deniņiem. „Man viņi šo līdzekli piešķīra, lūk, te. Un viņi mums ir atstājuši racēju. Tā ir. To izmantot nav nekāda zaimošana. Un es esmu redzējusi citus elevatorus, kurus jūs nebeidzat apšaubīt. Es esmu tur bijusi.”

Vendels soli atkāpās. Viņš berzēja kaklā uzkārto krustu, un Džuljeta ievēroja, ka gar durvju stenderes malu noskatās Remijs, kura biezās uzacis meta ēnu pār tumšajām acīm.

„Mums vajadzētu izmantot visus līdzekļus, ko dievi mums devuši,” Džuljeta teica. „Izņemot tos, kurus jūsu izmantojat, varu un spēju likt citiem baidīties.”

„Es?” Vendels piespieda pie krūtīm plaukstu. Ar otru roku viņš norādīja uz Džuljetu. ,Jūs esat tā, kas izplata bailes!” Viņš pameta roku uz kanceli un ciešajām nesaderīgu krēslu, kastu un spaiņu rindām telpas tālākajā daļā. „Viņi šeit saspiežas trīs dievkalpojumos pēc kārtas un lauza rokas par visu velna darbu, ko jūs darāt! Bērni naktīs nespēj aizmigt aiz bailēm, ka jūs mūs visus nogalināsiet!”

Džuljeta pavēra muti, bet vārdi ārā nenāca. Viņa iedomājās par kāpnēs sastaptajiem skatieniem, par to māti, kas pievilka tuvāk savu bērnu, par pazīstamiem cilvēkiem, kas viņu vairs nesveicināja. „Es varētu jums parādīt grāmatas,” viņa klusi teica, iedomājusies par plauktiem, kuros glabājās Mantojums. „Es varētu jums parādīt grāmatas, un tad jūs saprastu.”

„Ir tikai viena grāmata, ko ir vērts lasīt!” Vendels noteica. Viņa skatiens strauji pievērsās lielajam, greznajam sējumam ar zeltītām malām, kurš bija uzlikts uz paaugstinājuma pie kanceles, kas atradās zem liela, izlocīta tērauda būra. Džuljeta atcerējās šīs grāmatas mācības. Viņa bija redzējusi tās lappuses, kur starp melnām, cenzētām rindām ik pa brīdim parādījās pa retam, mīklainam teikumam. Viņa ievēroja ari to, cik neprasmīgi paaugstinājums piemetināts pie tērauda grīdas seguma. Paranoiska metinājuma resnas grumbas. Tiem pašiem dieviem, kuriem vajadzētu pasargāt visus elevatora ļaudis, nevarēja uzticēt pieskatīt vienu nieka grāmatu.

„Es droši vien došos un ļaušu jums sagatavoties dievkalpojumam,” nožēlodama savu dusmu lēkmi, teica Džuljeta.

Vendels nolaida gar sāniem sakrustotās rokas. Džuljeta juta, ka viņi bija aizgājuši par tālu un abi to apzinājās. Viņa bija cerējusi izkliedēt šaubas, bet nu tās bija vēl spēcīgākas.

„Es vēlētos, kaut jūs varētu palikt,” Vendels teica. „Vismaz uzpildiet savu blašķi!”

Viņa pasniedzās aiz muguras un no somas noņēma blašķi. Švīkstot smagajai mantijai, atgriezās Remijs, uz pakauša izskūtais laukums mirdzēja sviedros. „Tā arī darīšu, tēvs,” Džuljeta teica. „Paldies!”

Vendels palocīja galvu. Viņš pamāja Remijam un klusēja, kamēr baznīcas kalpotājs uzpildīja Džuljetas blašķi kapelas strūklakā. Ne vārda. Agrākais solījums svētīt viņas ceļu bija aizmirsts.

Džuljeta piedalījās svinīgajā dēstīšanā vidus dārzos, paēda vēlas pusdienas un turpināja vienmuļo ceļu augšup caur elevatoru. Ap to laiku, kad viņa bija sasniegusi trīsdesmitos līmeņus, gaismas sāka blāvot un Džuljeta pieķēra sevi, ka ilgojas pēc pazīstamās gultas.

Kāpņu laukumā viņu sagaidīja Lūkass. Viņš smaidīdams sveicināja un uzstāja, ka paņems viņas pleca somu, lai cik viegla tā arī būtu.

„Tev nevajadzēja mani gaidīt,” Džuljeta teica. Tomēr patiesībā viņai tas likās mīļi.

„Es tikko atnācu,” Lūkass atrunājās. „Kāda nesēja mān teica, ka tu tuvojies.”

Džuljeta atcerējās jauno meiteni gaiši zilā kombinezonā, kas bija viņu apdzinusi četrdesmitajos. Bija viegli aizmirst, ka Lūkasam bija ausis un acis visā elevatorā. Viņš pieturēja durvis, un Džuljeta pārkāpa slieksni uz līmeni, kas pilns ar pretrunīgām atmiņām un emocijām. Šeit bija miris Nokss. Šeit tika noindēta mērs Džensa. Te tika nolemts sūtīt viņu tīrīšanā, un te ārsti viņu izglāba pēc atgriešanās.

Džuljeta pameta skatu uz sanāksmju telpas pusi un atcerējās, kā viņai tika paziņots, ka viņa būs mērs. Todien Džuljeta bija teikusi Pīteram un Lūkasam, ka viņiem jāatklāj pārējiem elevatora iedzīvotājiem patiesība — viņi nav vieni šajā pasaulē. Par spīti viņu protestiem, Džuljeta joprojām uzskatīja, ka tā ir laba doma. Tomēr varbūt labāk būtu cilvēkiem nevis to pateikt, bet parādīt. Viņa iztēlojās, kā ģimenes dotos lielajā ceļojumā uz dziļumiem, tāpat kā šobrīd mēdza kāpt augšup, lai paskatītos uz sienas ekrānu. Viņi ceļotu uz viņas pasauli, šie tūkstoši ļaužu, kas nekad nav tur bijuši, nekad nav redzējuši, kā izskatās mašīnas, kas uztur viņu dzīvības. Viņi ceļotu lejā uz Mehānisko, lai izietu caur tuneli un apskatītu otru elevatoru. Pa ceļam viņi varētu apbrīnot galveno ģeneratoru, kas nu dūca un bija noregulēts precīzi līdz pilnībai. Viņi varētu apbrīnot tuneli, ko izrakuši Džuljetas draugi. Un tad viņi sajūsmināti piepildītu tukšu pasauli, kas tik ļoti līdzīga šai, un pārveidotu to pēc pašu ieskatiem.

Lūkasam noskenējot caurlaidi, iepīkstējās apsardzes vārti, un Džuljeta pamodās no saviem nomoda sapņiem. Sargs aiz vārtiem viņai pamāja, un Džuljeta atbildēja sveicienam. Viņam aiz muguras IT nodaļa bija klusa un tukša. Vairums darbinieku pirms nakts bija devušies prom. Tukšie gaiteņi atgādināja Džuljetai elevatoru 17. Viņa iztēlojās, kā ap stūri iznāktu Solo ar puskukuli rokā, drupatām bārdā un priecīgu smīnu, kas parādītos, kad viņš ieraudzītu Džuljetu. Tas gaitenis izskatījās gluži tāds pats kā šis, protams, izņemot sasisto lampu, kas septiņpadsmitajā vados karājās no griestiem.

Šīs dažādās atmiņas jaucās viņas galvā, sekojot Lūkasam uz viņa personīgo dzīvokli. Divas vienādi izvietotas pasaules, divas dzīvotas dzīves, viena tur, otra šeit. Nedēļas, ko viņa pavadīja kopā ar Solo, šķita kā vesels mūžs; tik ļoti divi cilvēki nelaimē spēja satuvināties. No tā kabineta, kur bērni iekārtojuši sev mājas, varētu izlēkšot Elīza un apķerties Džuljetai ap kāju. Dvīņi pie gultas strīdētos par kādiem atrastiem kārumiem. Riksons un Hanna tumsā slepus skūpstītos un sačukstētos par vēl vienu bērnu.

„—bet tikai tad, ja tu esi ar mieru.”

Džuljeta pagriezās pret Lūkasu. „Ko? Ak jā. Labi, labi!”

„Tu nedzirdēji ne vārda no tā, ko es teicu, vai ne?” Viņi sasniedza Lūkasa dzīvokļa durvis, un viņš noskenēja savu ieejas karti. „Dažkārt šķiet, ka tu dzīvo kādā citā pasaulē.”

Viņa balsī Džuljeta dzirdēja rūpes, nevis dusmas. Viņa paņēma no Lūkasa somu un gāja iekšā. Lūkass ieslēdza gaismas un nometa caurlaidi uz naktsgaldiņa pie gultas. „Tu jūties labi?” viņš pajautāja.

„Vienkārši esmu nogurusi no garā kāpiena.” Džuljeta apsēdās uz gultas malas un sāka siet vaļā zābakus. Viņa tos novilka un nolika parastajā vietā. Lūkasa dzīvoklis bija kā otrās mājas, pazīstams un mājīgs. Viņas pašas dzīvoklis sestajā līmenī šķita kā sveša pasaule. Viņa tur bija bijusi divas reizes, tomēr nekad nebija palikusi pa nakti. To darīt nozīmētu pilnībā pieņemt savu mēra lomu.

„Es iedomājos, ka varētu pasūtīt, lai mums piegādā vēlas vakariņas,” Lūkass parakņājās skapī un izvilka no tā mīksta auduma peldmēteli, kurā Džuljetai patika ietīties pēc karstas dušas. Viņš to uzkāra uz āķīša pie vannasistabas durvīm. „Gribi, lai ielaižu vannā ūdeni?”

Džuljeta skaļi nopūtās. „Es nelabi ožu, vai ne?” Viņa paostīja plaukstas virspusi un mēģināja sajust eļļas smaku. Degunā iesitās skābenā lodlampas dvesma, racēja aso izplūdes gāzu smarža — aromāts, kas viņas ādā ietetovēts tāpat kā zīmes, ko savās rokās iegrieza un ar tinti ierakstīja naftinieki. Un viss par spīti tam, ka viņa, pirms devās prom no Mehāniskās, bija iegājusi dušā.

„Nē—” Lūkass izskatījās sāpināts. „Es tikai nospriedu, ka tev varētu patikt pazvilnēt vannā.” „

„Varbūt no rīta. Un es droši vien neēdīšu vakariņas. Esmu naš-ķojusies visu dienu.”

Viņa nogludināja palagu sev blakus. Lūkass smaidīdams apsēdās gultā viņai blakus. Viņa sejā vīdēja nogaidošs smīns, acīs tas pats mirdzums, ko Džuljeta tajās redzēja pēc mīlēšanās, bet, atskanot viņas nākamajiem vārdiem, šis skatiens pagaisa. „Mums jāparunā.” Viņa seja sašļuka. Pleci nolaidās. „Mēs nereģistrēsimies, ja?” Džuljeta satvēra viņa plaukstu. „Nē, ne jau par to! Protams, ka mēs reģistrēsimies! Protams!” Viņa piespieda Lūkasa plaukstu sev pie krūtīm un atcerējās mīlestību, ko bija slēpusi no Pakta pagātnē, un to, kā tas bija viņu nomocījis. Šo kļūdu Džuljeta vairs nekad nepieļaus. „Runa ir par izrakumiem,” viņa teica.

Lūkas dziļi ieelpoja, mirkli aizturēja elpu un izplūda smieklos. „Tikai tas!” viņš smaidīdams teica. „Apbrīnojami, ka tavi izrakumi var izrādīties mazākais no diviem ļaunumiem!”

„Ir vēl kāda lieta, ko es gribētu izdarīt, un tev tas nepatiks.” Viņš pacēla uzaci. ,Ja tas saistīts ar mēģinājumiem izplatīt ziņas par citiem elevatoriem un stāstīt cilvēkiem par ārpasauli, tu zini, kāda ir mana un Pītera attieksme pret to. Es nedomāju, ka šādas runas ir drošas. Cilvēki tev neticēs, un tie, kas noticēs, gribēs celt nekārtības.” Džuljeta iedomājās par tēvu Vendelu un to, kā cilvēki ticēja brīnumainām lietām, ko viņu iztēlē radījuši tikai vienkārši vārdi, par to,

kā pārliecība var rasties no grāmatām. Bet varbūt viņiem bija jāgrib šim lietām ticēt. Un varbūt Lūkasam bija taisnība, un ne visi gribēs ticēt patiesībai.

„Es viņiem neko negrasos teikt,” viņa Lūkasam teica. „Es gribu viņiem parādīt. Ir viena lieta, ko vēlos izdarīt augšā, bet tam man būs vajadzīga tava un tavas nodaļas palīdzība. Man vajadzēs dažus no taviem cilvēkiem.”

Lūkass rauca pieri. „Man nepatīk, kā tas skan.” Viņš paberzēja Džuljetas roku. „Kādēļ gan mēs nevarētu par to parunāt rit? Es vienkārši vēlos izbaudīt to, ka šovakar esi kopā ar mani. Vienu vakaru, kad nestrādājam. Es varētu izlikties, ka esmu vienkāršs serveru tehniķis, un tu varētu nebūt mērs.”

Džuljeta paspieda viņa plecu. „Tev taisnība. Protams. Un varbūt man vajadzētu aši ieskriet dušā—”

„Nē, paliec!” Viņš noskūpstīja Džuljetas kaklu. „Tu smaržo pēc sevis. Ieiesi dušā rit.”

Džuljeta atmaiga. Lūkass atkal noskūpstīja viņas kaklu, bet, kad viņš pasniedzās, lai atvilktu viņas kombinezona rāvējslēdzēju, viņa palūdza izslēgt gaismu. Šoreiz, atšķirībā no citām reizēm, Lūkass nesūdzējās par to, ka neredzēs viņu. Tā vietā viņš ieslēdza gaismu vannasistabā un pievēra durvis, atstādams šauru spraugu, kas ielaida telpā tikko jaušamu spīdumu. Lai ari kā Džuljetai patika būt kailai kopā ar viņu, viņa negribēja, lai Lūkass to redz. Rētu raksti uz viņas ādas izskatījās kā caur granītu vīdošas izrakteņu dzīslas — balta akmens tikls, kas izcēlās uz pārējā fona.

Lai ari cik nepievilcīgas skatam, tās spēcīgi juta pieskārienus. Katra rēta bija kā nerva gals, kas izniris no viņas pašas dziļumiem. Kad Lūkass slidināja pār tām pirkstus kā elektriķis, kurš izseko savienojumu diagrammai, katrs pieskāriens meta dzirksteles. Kamēr viņi tumsā skāva viens otru un Lūkass ar pirkstu galiem pētīja viņas ādu, caur Džuljetas ķermeni skrēja strāva. Viņa juta, kā āda sakarst. Šonakt viņi neaizmigs ātri. Zem Lūkasa maigā pieskāriena svara viņas shēmas un bīstamie plāni grima arvien dziļāk aizmirstībā. Šonakt viņa atgriezīsies agrā jaunībā, jutīs, nevis domās, ceļos laikā uz vienkāršākām dienām—

„Cik savādi,” Lūkasa roka apstājās.

Džuljeta nejautāja, kas ir savādi, un cerēja, ka viņš par to aizmirsīs. Viņa bija pārāk lepna, tāpēc neteica, lai Lūkass turpina viņai pieskarties.

„Mana mīļākā mazā rētiņa ir pazudusi,” viņš teica, paberzējis kādu vietu viņai uz rokas.

Džuljetai sametās karsti. Viņa jutās kā atpakaļ gaisa slūžās. Viena lieta bija klusībā glāstīt viņas rētas, bet runāt par tām skaļi — pavisam kas cits. Viņa atvilka roku un pavēlās sānis, nodomādama, ka šonakt tomēr gulēs.

„Nē, lūdzu, ļauj paskatīties!” Lūkass lūdzās.

„Tu esi nežēlīgs,” Džuljeta noteica.

Lūkass berzēja viņas muguru. „Es neesmu! Es zvēru! Lūdzu, vai drīkstu aplūkot tavu roku?”

Džuljeta apsēdās gultā un pārvilka pār ceļiem segu. Tad aptvēra ceļus ar rokām. „Man nepatīk, ka tu tās piemini,” viņa teica. „Turklāt tev nevajadzētu būt mīļākajai rētai!” Viņa ar zodu norādīja uz vannas-istabas pusi, kur no durvju spraugas plūda vāra gaisma. „Vai tu, lūdzu, vari tās aizvērt un izslēgt gaismu?”

„Džūla, es tev zvēru, es mīlu tevi tādu, kāda tu esi! Citādu es tevi neesmu redzējis!”

Viņa no Lūkasa teiktā saprata, ka viņš nav redzējis viņu kailu pirms rētām, nevis to, ka vienmēr redzējis, ka viņa ir skaista. Izkāpusi no gultas, viņa devās izslēgt gaismu pati. Segu Džuljeta vilka līdzi, atstādama kailo Lūkasu gultā vienu pašu.

„Tā bija tavas labās rokas elkoņa locītavā. Trīs no tām krustojās un veidoja mazu zvaigznīti. Esmu to skūpstījis simtiem reižu.”

Džuljeta izslēdza gaismu un stāvēja viena tumsā. Viņa juta, ka Lūkass joprojām uz viņu skatās. Viņa juta, kā cilvēki blenž uz viņas rētām pat tad, kad bija apģērbta. Džuljeta iedomājās, ka viņu tādu redzētu Džordžs, un juta kaklā kamolu.

Blakus viņai tumsā uzradās Lūkass, aplika roku un mierinoši noskūpstīja uz pleca. „Nāc atpakaļ gultā,” viņš aicināja. „Piedod! Mēs varam gaismu atstāt izslēgtu.”

Džuljeta vilcinājās. „Man nepatīk, ka tu tās tik labi pazīsti,” viņa teica. „Es negribu būt viena no tavām zvaigžņu kartēm.”

„Zinu,” Lūkass teica. „Es tur neko nevaru padarīt. Tās ir daļa tevis, vienīgās tevis, ko jebkad esmu pazinis. Varbūt vajadzētu, lai tavs tēvs uzmet aci—?”

Viņa izrāvās no Lūkasa skavām, bet tikai tāpēc, lai atkal ieslēgtu gaismu. Tad spogulī nopētīja vispirms labo, tad kreiso elkoņa locītavu, nospriedusi, ka viņš varbūt kļūdās.

„Vai tu esi drošs, ka tā tur bija?” Džuljeta pajautāja, rētu tīklā meklēdama kādu gludu skaidras debess laukumu.

Lūkass maigi saņēma viņas roku pie elkoņa un plaukstas locītavas, pacēla to un noskūpstīja.

„Lūk, šeit,” viņš teica. „Esmu to skūpstījis simtiem reižu.” Džuljeta notrausa no vaiga asaru, viņai nopūšoties, atskanēja smiekli, kas izlaužas pēc skumju emociju vētras. Atradusi sevišķi izteiktu ādas mezglu, šuvi, kas stiepās taisni pāri viņas apakšdelmam, Džuljeta parādīja to Lūkasam, piedeva viņam, kaut arī neticēja.

„Un tagad šo,” viņa teica.

Elevators 1

Silikona-oglekļa akumulatori, kas darbināja bezpilota lidmašīnas, bija elektriskās cepeškrāsniņas lielumā. Šarlote sprieda, ka droši vien katrs no tiem sver četrpadsmit līdz astoņpadsmit kilogramus. Tie bija izņemti no diviem lidaparātiem un ietīti noliktavas konteineros atrastā audumā. Katrā rokā Šarlote saņēma pa akumulatoram un, veikdama izklupienus, lēnā aplī riņķoja pa noliktavu, viņas augšstilbi piepūlē brēca, bet rokas bija kļuvušas gluži nejutīgas.

Veikto ceļu iezīmēja sviedru tērcītes, bet lielākais darbs vēl bija priekšā. Kā viņa sev ļāvusi tā zaudēt formu? Visa skriešana un vingrojumi pamata apmācību laikā tikai tāpēc, lai sēdētu pie pults un vadītu lidmašīnas no attāluma, lai sēdētu uz pēcpuses un spēlētu kara spēlītes, lai sēdētu kafetērijā un stumtu māgā, lai sēdētu un lasītu.

Viņai bija liekais svars, lūk, kādas tās lietiņas. Un Šarloti tas nebija uztraucis, līdz viņa nepamodās šajā murgā. Viņa nekad nebija jutusi vēlēšanos celties un izkustēties līdz brīdim, kad kāds viņu uz pārsimt gadiem sasaldēja stīvu. Tagad Šarlote gribēja atgūt ķermeni, ko atcerējās. Kājas, kas darbojās. Rokas, kas nesūrstēja pēc zobu mazgāšanas. Varbūt bija muļķīgi domāt, ka viņa var atgriezties, būt tā, kas reiz bijusi, nonākt atpakaļ pasaulē, kas glabājās atmiņās. Vai varbūt viņai vienkārši trūka pacietības, lai atgūtos pamazām. Tādas lietas prasīja laiku.

Viņa bija veikusi pilnu apli un atgriezusies atpakaļ pie bezpilota lidaparātiem. Tas, ka Šarlote spēja veikt apli ap telpu, nozīmēja, ka viņa kļuvusi spēcīgāka. Bija pagājušas pāris nedēļas, kopš brālis Šarloti pamodināja, viņa bija sākusi aprast ar rutīnu, ēdot, trenējoties un strādājot pie lidaparātiem. Vājprātīgā pasaule, kurā viņa pamodināta, sāka šķist īsta. Tas viņā iedvesa šausmas.

Viņa nolaida akumulatorus zemē un veica virkni dziļu ieelpu. Aizturēja elpu. Armijas dzīves ikdiena bija vienkārša. Tā bija Šarloti norūdījusi, tikai pateicoties tai, viņa šobrīd bija pie pilna prāta. Atrašanās slēgtās telpās nebija nekas jauns. Tāpat arī dzīve mežonīga tuksneša vidū, kur nav droši iziet ārā. Nekas jauns nebija arī atrašanās starp vīriešiem, no kuriem viņai vajadzētu baidīties. Šarlote bija pieradusi pie šiem apstākļiem Otrā Irānas kara laikā, kad bija izvietota Irākā, viņa nepameta bāzi, negribēja iziet no savām kazarmām vai dušas kabīnes. Viņa bija pieradusi pie cīņas par savu skaidro saprātu. Garīgais treniņš tam bija tikpat svarīgs kā fiziskais.

Šarlote nomazgājās dušās aiz lidaparātu vadības telpas, noslaucījās ar dvieli, paostīja visus trīs kombinezonus un nosprieda, ka pienācis laiks pamudināt Doniju atkal izmazgāt veļu. Viņa uzvilka visciešamāko kombinezonu, pakarināja dvieli uz augšējās lāvas kājgaļa, lai tas izžūtu, un nevainojami saklāja gultu, kā to prata tikai gaisa spēku kareivji. Reiz Donalds bija dzīvojis sanāksmju telpā otrā noliktavas galā, bet šīs barakas ar saviem rēgiem Šarlotei šķita jau gandrīz ērtas. Sajūta kā mājās.

Tālāk gaitenī aiz barakām atradās telpa ar pilotu pultīm. Lielāko daļu sedza plastmasas pārklājs. Gar to pašu sienu stiepās līdzens galds, uz kura stāvēja lielu monitoru mozaīka. Uz tā tika montēts kopā radio. Kādu dienu viņas brālis no zemākajām noliktavām bija atnesis veselu kaudzi rezerves detaļu. Līdz kāds ievēros, ka tās pazudušas, varētu paiet desmitiem vai pat simtiem gadu.

Šarlote ar slēdzi iededza spuldzīti, ko bija pakārusi virs galda, un iedarbināja savu veikumu. Tas jau spēja uztvert diezgan daudz staciju. Šarlote grieza ripu, kamēr izdzirdēja šņākoņu, tad atstāja to skanam un gaidīja balsis. Līdz tās atskanēs, viņa izliksies, ka tie ir jūras viļņi, kas šalc pret smilšainu krastu. Citkārt tas bija lietus zaļoksnā lapotnē. Vai cilvēki, kas zālē klusi sarunājas pirms teātra izrādes. Viņa rakājās pa detaļām, ko bija savācis Donalds, un meklēja labākus skaļruņus, turklāt joprojām trūka mikrofona vai kāda cita līdzekļa, ar kura palīdzību pārraidīt balsi. Šarlote vēlējās, kaut prastu labāk rīkoties ar tehniku. Viss, ko viņa mācēja, bija saslēgt lietas kopā. Tas bija tāpat kā salikt šaujamieroci vai datoru — viņa vienkārši savienoja visu, kas turējās kopā, un piespieda slēdzi. Tikai vienu reizi tas bija beidzies ar dūmiem. Lielākoties tas prasīja pacietību, kuras Šarlotei nebija pārāk daudz. Vēl bija vajadzīgs laiks, un tā viņai bija vesela jūra.

Soļu skaņa zālē ziņoja, ka ir klāt brokastis. Donaldam ienākot ar paplāti rokās, Šarlote pagrieza šņākoņu klusāk un atbrīvoja vietu uz galda.

„Labrīt!” viņa teica, piecēlusies, lai paņemtu paplāti no brāļa. Kājas pēc treniņa šķita ļodzīgas. Kad brālis ienāca spuldzītes mestajā gaismas lokā, viņa ievēroja viņa rūpēs saraukto seju. „Viss kārtībā?” Šarlote pajautāja.

Donalds pakratīja galvu. „Varētu būt, ka mums ir problēma.”

Šarlote nolika paplāti. „Kas noticis?”

„Uzskrēju virsū kādam, ko pazinu savā pirmajā maiņā. Iestrēgu kopā ar viņu liftā. Ar tehniķi.”

„Tas gan nav labi.” Šarlote pacēla iedauzīto metāla kupolu, kas sedza vienu no šķīvjiem. Uz tā bija shēmas plate un vada ritulis. Arī mazais skrūvgriezis, ko viņa bija lūgusi.

„Tavas olas ir zem otra.”

Šarlote nolika vāku malā un paņēma dakšiņu. „Vai viņš tevi pazina?”

„Nevarēju saprast. Turēju galvu noliektu, līdz viņš izkāpa. Bet es viņu pazinu tikpat labi kā jebkuru citu cilvēku šeit. Šķiet, ka vēl tikai vakar no viņa aizņēmos darbarīkus, lūdzu, lai nomaina griestu lampā spuldzi. Kas zina, kā viņš to uztver. Tas var būt noticis vakar vai pirms vairākiem gadiem. Šajā vietā atmiņa darbojas savādi.”

Šarlote apēda olu kumosu. Donijs bija tām uzkaisījis pārāk daudz sāls. Viņa iztēlojās brāli tur augšā, sālstrauciņu viņa trīcošajā rokā. „Pat tad, ja viņš tevi pazina,” viņa bilda starp kumosiem, „varbūt nodomāja, ka tu strādā vēl vienā maiņā. Cik daudz cilvēku pazīst tevi kā Tūrmanu?”

Donalds pašūpoja galvu. „Tādu nav daudz. Tomēr viss mūsu pasākums var izgāzties jebkurā brīdī. Es uznesīšu ēdienu no pārtikas noliktavas, vairāk sausās pārtikas. Samainīju arī tavas caurlaides statusu, lai tiec liftā. Un vēlreiz pārliecinājos, ka nevienam nav piekļuves šim stāvam. Man ļoti nepatiktu, ja tu paliktu te iesprostota gadījumā, ja ar mani kaut kas notiek.”

Šarlote stumdīja olas pa šķīvi. „Man nepatīk par to domāt,” viņa teica.

„Vēl viena problēma. Pēc nedēļas maiņu beidz šis elevatora vadītājs, un tas sarežģīs visu vēl vairāk. Es paļaujos uz to, ka viņš iepazīstinās nākamo vadītāju ar manu statusu. Tiktāl mums ir gājis pārāk gludi—”

Šarlote iesmējās un iemeta mutē vēl vienu kumosu. „Pārāk gludi!” viņa atkārtoja, šūpodama galvu. „Es negribētu redzēt, kā izskatās, ja neiet gludi! Kādi ir jaunumi no tava mīļākā elevatora?”

„Šodien atbildēja IT vadītājs. Lūkass.”

Šarlote nodomāja, ka brālis izklausās vīlies. „Un?” viņa jautāja. „Uzzināji kaut ko jaunu?”

„Viņam izdevies uzlauzt vēl vienu serveri. Tur ir vēl vairāk tādu pašu datu — viss par tā iedzīvotājiem, katru darbu, kurā viņi strādājuši, viņu raduraksti, visa dzīve no dzimšanas līdz nāvei. Es nesaprotu, kā tās mašīnas no šīs informācijas izskaitļo elevatoru prioritāšu sarakstu. Informācija šķiet pārāk juceklīga, it kā vajadzētu būt kaut kam citam.” Viņš izvilka no kabatas salocītu papīra loksni, uz kuras bija izdrukāts jauns elevatoru saraksts. Šarlote atbrīvoja vietu uz darbagalda, un Donalds nogludināja saburzīto ziņojumu.

„Redzi? Kārtība atkal ir mainījusies! Bet kas to nosaka?”

Šarlote ēzdama pētīja ziņojumu, bet Donalds atvēra kādu no savām piezīmju mapēm. Viņš pavadīja daudz laika, strādādams sanāksmju telpā, kur varēja visu izklāt uz galda un staigāt šurpu turpu, tomēr Šarlotei labāk patika, ja brālis sēdēja pie šīs lidmašīnu vadības pults. Dažkārt viņš tur palika stundām ilgi un pētīja savas piezīmes, kamēr Šarlote strādāja pie radio, un abi klausījās sarunās, kas atskanēja, kad pārtrūka radio šņākoņa.

„Elevators seši atkal atgriezies pirmajā vietā,” viņa nomurmināja. Sajūta bija tāda, it kā lasītu brokastu pārslu sastāvu uz kārbas sāna, kamēr viņa ēda, tik daudz skaitļu, kas viņai neko daudz neizteica. Vienu no kolonnām sauca Komplekss, un Donalds bija paskaidrojis, ka tā viņi mēdza saukt elevatorus. Katram elevatoram blakus kā milzīga dienā uzņemamo vitamīnu deva vīdēja procenti: 99,992%, 99,989%, 99,987%, 99,984%. Pie pēdējā elevatora, kuram piešķirti procenti, bija rakstīts 99,974%. Katrs tālākais bija izsvītrots, vai tam blakus bija redzams ieraksts nav attiecināms. Šajā kategorijā atradās elevatori 40, 12, 17 un vēl daži.

„Tu joprojām domā, ka pats pirmais ir tas, kurš izdzīvos?” viņa jautāja.

„Vai tu esi to izstāstījis tiem cilvēkiem, ar kuriem sazvanies? Jo nu viņi šajā sarakstā ir diezgan zemā vietā.”

Donalds palūkojās uz māsu un sarauca pieri.

„Tu neesi pateicis! Tu tikai izmanto viņus, lai tie palīdz tev šo visu saprast.”

„Es viņus neizmantoju! Pie velna, es izglābu to elevatoru! Kamēr neziņoju par to, kas tur notiek, es to izglābju katru dienu!”

„Labi,” Šarlote atkal pievērsās olām.

„Turklāt viņi noteikti domā, ka izmanto mani. Sasodīts, es domāju, ka no mūsu sarunām vairāk iegūst tieši viņi! Lūkass, tas, kurš vada viņu IT, viņš mani apber ar dažādiem jautājumiem par to, kāda pasaule bija agrāk—”

„Un mērs?” Šarlote pagriezās un cieši nopētīja brāli. „Ko viņa no tā iegūst?”

„Džuljeta?” Donalds šķirstīja mapes saturu. „Viņai patīk man draudēt.”

Šarlote iesmējās. „To gan es gribētu dzirdēt!”

„Ja tu savestu kārtībā to radio, tad varbūt pat varētu paklausīties.”

„Un tad tu pavadīsi vairāk laika, strādājot šeit? Tas būtu labi, vai ne? Samazinātu risku tikt atpazītam.” Viņa skrāpēja šķīvi ar dakšiņu un nevēlējās atzīt, ka īstais iemesls, kādēļ viņa gribēja, lai Donalds uzturas šeit lejā, ir tas, cik tukša šī vieta šķita, kad viņš bija prom.

„Pilnīgi noteikti!” Brālis paberzēja seju, un Šarlote redzēja, cik viņš ir noguris. Ēdot Šarlotes skatiens aizslīdēja atpakaļ pie skaitļiem.

„Tas šķiet tik netaisnīgi, vai ne?” viņa skaļi prātoja. „Ja šie skaitļi nozīmē to, ko tu domā. Praktiski tie ir vienlīdzīgi.”

„Šaubos, ka tā tos redzēja cilvēki, kuri to visu plānoja. Viņiem ir vajadzīgs tikai viens no tiem. Gluži kā rezerves detaļas kastē. Tu paņem vienu, un viss, kas tev rūp, ir zināt, vai tā strādās. Tas arī viss! Viņi vienkārši grib pārliecināties, ka viss būs simtprocentīgs līdz pat smalkākajai detaļai.”

Šarlote nespēja noticēt, ka viņi to iecerējuši šādi. Tomēr Donalds viņai bija parādījis Paktu un pietiekami daudz piezīmju, lai viņu pārliecinātu. Tiks iznīcināti visi elevatori, izņemot vienu. Tostarp arī komplekss, kurā atradās viņi.

„Pēc cik ilga laika būs gatavs nākamais lidaparāts?” Donalds jautāja.

Šarlote iedzēra malku sulas. „Pēc dienas vai divām. Varbūt trim. Šo gribu iztīrīt pavisam vieglu. Neesmu pat droša, vai tas lidos.” Pēdējie divi nebija aizkļuvuši tik tālu kā pirmais. Šarloti jau sāka mākt izmisums.

„Labi.” Ar plaukstām slāpēdams balsi, Donalds vēlreiz paberzēja seju. „Mums drīz vajadzēs izlemt, ko darīt. Ja nedarīsim neko, šis murgs turpināsies vēl divsimt gadu, bet mēs ar tevi tik ilgi neizvilksim.” Viņš sāka smieties, bet smiekli pārvērtās par klepu. Donalds izmakšķerēja no kabatas mutautiņu, un Šarlote novērsās. Kamēr brālis mocījās klepus lēkmē, viņa vēroja vienu no tumšajiem ekrāniem.

Šarlote negribēja to Donaldam atzīt, tomēr viņa sliecās par labu domai ļaut visam iet savu gaitu. Šķita, ka cilvēces nākotne atrodas dažu skaitļojamo mašīnu ziņā, un Šarlote mēdza datoriem uzticēties daudz vairāk nekā viņas brālis. Viņa bija pavadījusi ilgus gadus, vadīdama bezpilota lidmašīnas, kas spēja lidot pašas, spēja pieņemt lēmumus par to, kādam mērķim uzbrukt, spēja ļoti precīzi raidīt raķetes mērķos. Viņa bieži bija jutusies nevis kā pilots, bet gan kā žokejs, cilvēks, kurš jāj uz zvēra, kas itin labi varētu skriet pats, kam tikai vajag kādu, kurš ik pa laikam pievelk grožus vai izkliedz uzmundrinājumu.

Viņa vēlreiz pārlaida skatu ziņojuma skaitļiem. To, kurš dzīvos vai mirs, noteiks procentu simtdaļas. Un lielākā daļa mirs. Kad tas notiks, Šarlote un viņas brālis būs vai nu aizmiguši, vai jau sen miruši. Skaitļi šo tuvojošos holokaustu padarīja tik sasodīti... bezpersonisku.

Donalds ar mapi norādīja uz ziņojumu. „Vai ievēroji, ka astoņpadsmitais pakāpies par divām vietām?”

Viņa bija ievērojusi. „Klau, vai tev nešķiet, ka esi pārāk... pieķēries?”

Donalds novērsās. „Mums ar šo elevatoru ir sava vēsture. Tas arī viss.”

Šarlote vilcinājās teikt vēl kaut ko. Viņa nevēlējās šo tēmu brālim uzspiest, tomēr neko nevarēja padarīt. „Es nerunāju par elevatoru,” viņa teica. „Tu liecies... citādāks ikreiz, kad runā ar mēru.”

Donalds dziļi ieelpoja, tad lēni izpūta gaisu. „Viņa tika izsūtīta tīrīt,” viņš teica. „Viņa ir bijusi ārā.”

Uz mirkli Šarlotei šķita, ka tas arī būs viss, ko Donalds teiks par šo tēmu. It kā ar to pietiktu, it kā tas visu izskaidrotu. Viņš mirkli klusēja, skatiens šaudījās šurpu turpu.

„No tā nevienam nebūtu jāatgriežas,” viņš beidzot teica. „Nedomāju, ka datori ņem to vērā. Ne tikai to, ka viņa izdzīvoja, bet arī to, ka astoņpadsmitais vēl turas. Pēc visa spriežot, tā nevajadzētu būt. Ja viņi tiks cauri šim... tas liek aizdomāties, vai mūsu lielākā cerība nav tieši šis elevators.”

„Tas liks aizdomāties tev” Šarlote izlaboja. Viņa paplivināja papīra loksni. „Nav ne mazākās iespējas, ka mēs esam gudrāki par šiem datoriem, brālīt.”

Donalds izskatījās noskumis. „Mēs varam būt līdzjūtīgāki par tiem,” viņš noteica.

Šarlote apspieda vēlmi strīdēties. Viņa gribēja iebilst, ka šis elevators viņam rūp personiskā kontakta dēļ. Ja viņš pazītu cilvēkus jebkurā citā elevatorā, ja zinātu viņu stāstus, vai viņš justu līdzi tiem? Lai cik patiesi tas bija, uz to norādīt būtu nežēlīgi.

Donalds ieklepoja savā lupatiņā. Viņš ievēroja, ka Šarlote to vēro, pameta skatu uz asiņaino audumu un iebāza to kabatā.

„Man bail,” Šarlote atzinās.

Donalds pakratīja galvu. „Man nav. Man nav bail no tā. Man nav bail mirt.”

„Es zinu, ka tev nav bail. Tas ir acīmredzami, citādi tu beidzot aizietu pie ārsta. Tomēr no kaut kā tev taču ir bail.”

„Protams! No daudz kā. Man bail tikt apglabātam dzīvam. Man bail kaut ko izdarīt nepareizi.”

„Tad nedari neko!” Šarlote uzstāja. Viņa gandrīz sāka lūgties, lai brālis pieliek šim vājprātam, viņu nošķirtībai punktu. Viņi varētu doties atpakaļ gulēt un atstāt to visu mašīnu un svešinieku briesmīgo plānu ziņā. „Nedarām neko!” Šarlote lūdzās.

Viņas brālis piecēlās no krēsla, paspieda Šarlotes plecu un pagriezās, lai ietu prom. „Iespējams, ka tas būtu vissliktākais, ko mēs varētu darīt,” viņš klusi noteica.

Tonakt Šarlote pamodās no murga, kurā lidoja. Atsperēm iedziedoties kā putnēnu pilnai ligzdai, viņa piecēlās sēdus savā gultā un joprojām juta, kā slīd caur mākoņiem, vējam glāstot seju.

Vienmēr šie sapņi par lidošanu. Sapņi par krišanu. Bezspārnu sapņi, kuros viņa nespēja pastūrēt, nespēja pacelties atpakaļ augšā. Krītoša bumba, kas notēmēta uz vīrieti un viņa ģimeni, vīrietis pēdējā mirklī pagriežas un paceļ roku, lai sargātu acis no pēcpusdienas saules, skats uz Šarlotes tēvu, māti, brāli un viņu pašu pirms trieciena un zuduša signāla—

Putnu ligzda zem viņas apklusa. Šarlote atlaida dūrēs sažņaugtos palagus, kas bija mitri no visa, ko sapņi izspieduši no šausmu pārņemtas miesas. Gaiss telpā ap viņu bija smags un drūms. Šarlote juta tukšas gultas visapkārt, šo sajūtu, ka viņas biedri naktī izsaukti un atstājuši viņu vienu pašu. Viņa piecēlās un taustīdamās iegāja tualetē pāri gaitenim, pagriezdama slēdžus tikai nedaudz, lai gaisma nebūtu spilgta. Dažkārt Šarlote saprata, kādēļ brālis dzīvojis sanāksmju telpā otrā noliktavas galā. Šajos gaiteņos klīda nedzīvo ēnas. Viņa juta, kā iet cauri guļošo rēgiem.

Šarlote nolaida ūdeni un nomazgāja rokas. Viņa vairs nevarēja iet atpakaļ gultā, nebija nekādu izredžu atkal aizmigt, ne jau pēc šī sapņa. Šarlote uzvilka sarkano kombinezonu, ko viņai bija atnesis Donijs, vienu no trim krāsām nelielai dažādībai viņas dzīvē ieslodzījumā. Viņa nespēja atcerēties, kam bija domāts zilais vai zeltītais, bet atcerējās reaktora sarkano. Sarkano kombinezonu klāja dažādas kabatiņas un cilpas darbarīkiem. To viņa valkāja, kad strādāja, tādēļ tas reti kad bija tīrākais no visiem. Pilnībā aprīkots, kombinezons svēra gandrīz desmit kilogramus un ejot grabēja. Šarlote aizvilka rāvējslēdzēju un devās gaitenī.

Savādi, bet noliktavā jau dega gaisma. Vajadzēja būt nakts vidum. Šarlote vienmēr gaismas rūpīgi izslēdza, un nevienam citam nebija pieejas šim līmenim. Sadzirdot no ēnām plūstošus čukstus,

Šarlotei pēkšņi izkalta mute. Viņa pielavījās pie tuvējām, ar brezentu segtajām lidmašīnām.

Aiz tām, netālu no augstajiem plauktiem ar rezerves daļu, darbarīku un avārijas pārtikas kastēm, kāds vīrs bija noliecies pār otru nekustīgu cilvēka apveidu. Izdzirdējis viņas darbarīku tinkšķēšanu, vīrietis pagriezās.

„Donij?”

Jā?”

Atvieglojuma vilnis. Pie viņas brāļa kājām saļimušais apveids nemaz nebija cilvēks. Tas bija tukšs un nedzīvs polsterēts tērps, kas izklāts izplestām rokām un kājām.

„Cik pulkstenis?” viņa jautāja, berzēdama acis.

„Ir vēls,” Donalds atbildēja. Viņš noslaucīja pieri ar piedurknes virspusi. „Vai arī agrs, kā uz to skatās. Vai es tevi pamodināju?”

Šarlote noskatījās, kā viņš nostājas, lai ar savu ķermeni aizsegtu skatu uz tērpu. Pametis vienu no tā starām augšup, viņš sāka to rullēt. Pie brāļa ceļiem uz grīdas stāvēja grieznes un sudrabotas līmlentes rullis, ķivere, cimdi un pudele, kas atgādināja netālu glabātos nirēju skābekļa balonus. Kā arī zābaku pāris. Audums kustoties čaukstēja; to viņa bija noturējusi par balsīm.

„Hm? Nē, tu mani nepamodināji. Es piecēlos, lai aizietu uz tualeti. Tad man likās, ka dzirdu troksni.”

Tie bija meli. Viņa bija iznākusi ārā, lai nakts vidū strādātu pie bezpilota lidmašīnas, darītu jebko, lai paliktu nomodā, lai paliktu uz zemes. Donalds pamāja un izvilka no krūšu kabatas mutautu. Viņš tajā ieklepoja un iebāza atpakaļ kabatā.

„Ko tu te dari?” Šarlote jautāja.

„Es tikai pārskatīju daļu krājumu.” Donijs sakrāva tērpa daļas kaudzē. „Dažas lietas, kas viņiem augšā vajadzīgas. Negribēju riskēt un ļaut, lai tām pakaļ atsūta kādu citu.” Viņš paskatījās uz māsu. „Vēlies, lai atnesu tev brokastīs kaut ko siltu?”

Šarlote apskāva sevi un pakratīja galvu. Viņai nepatika atgādinājumi par to, ka ir iesprostota šajā līmenī, ka Donaldam viņai kaut kas jānes. „Jau sāku pierast pie ēdiena no kastēm,” Šarlote atzina. „Man iegaršojušās kokosriekstu tāfelītes un ātri pagatavojamās maltītes,” viņa iesmējās. „Atceros, ka pamata apmācību laikā man tās riebās.” „Man tiešām nav grūti tev kaut ko atnest,” Donijs teica, acīmredzami meklēdams ieganstu, lai tiktu no turienes prom, kādu iespēju mainīt sarunas tematu. „Turklāt drīz vien sadabūšu pēdējo lietu, kas mums ir vajadzīga, lai pabeigtu radio. Iesniedzu pieprasījumu pēc mikrofona, ko nespēju atrast nekur citur. Sakaru telpā viens nestrādā tā, kā nākas, ja nekas cits neizdosies, varbūt varēšu to nozagt.”

Šarlote pamāja. Viņa noskatījās, kā brālis iebāž tērpu atpakaļ vienā no lielajām plastmasas kastēm. Donalds no viņas kaut ko slēpa. Viņa juta — kaut kas tiek noklusēts. Lielie brāļi mēdza tā darīt.

Šķērsojusi telpu līdz tuvākajai lidmašīnai, Šarlote atsedza brezenta pārklāju un izlika uz priekšējā spārna uzgriežņu atslēgu komplektu. Ar darbarīkiem viņa allaž rīkojusies neveikli, bet nedēļām ilgais darbs ar lidmašīnām, drīzāk neatlaidība, nevis pacietība, un Šarlote jau sāka iemanīties lidaparātu uzbūvē. „Kam viņiem vajadzīgs tērps?” viņa jautāja, pūlēdamās izklausīties bezrūpīga.

„Man šķiet, ka tas saistīts ar reaktoru.” Donalds paberzēja skaustu un sarauca pieri. Šarlote ļāva meliem nedaudz atbalsoties telpā. Viņa gribēja, lai brālis tos dzird.

Atvērusi lidaparāta spārna apšuvumu, Šarlote atcerējās, kā atgriezās mājās pēc pamata apmācībām ar uztrenētiem muskuļiem un niknas sāncensības garu, ko bija ieguvusi, dzīvodama nodaļā kopā ar vīriešiem. Tas bija, pirms viņa dienestā palaidās slinkumā. Toreiz Šarlote bija stiegraina un veselīga pusaudze, bet brālis studēja aspirantūrā, un pēc viņa pirmās zobgalīgās piezīmes par māsas jauno figūru Šarlote bija izlauzusi viņa roku uz muguras, iegrūdusi viņu dīvānā, kur Donalds smējās un turpināja viņu kaitināt.

Smējās gan, taču līdz brīdim, kad pie sejas tika piespiests dekoratīvais spilvens un Donijs sāka kviekt kā aizkauts vepris. Jautrība un ķircināšanās pārvērtās nopietnās šausmās, brāļa bailes tikt apraktam dzīvam bija atmodinājušas viņā kaut ko pirmatnēju, par to Šarlote viņu nekad neķircināja un arī nekad vairs negribēja kaut ko tamlīdzīgu piedzīvot.

Tagad Šarlote noskatījās, kā brālis aizvāko kasti, kurā atrodas tērps, un paslidina to atpakaļ zem plaukta. Viņa zināja, ka tas nav vajadzīgs citur elevatorā. Donalds neveikli taustījās kabatā pēc savas lupatas un atsāka klepot. Kamēr viņš mocījās ar klepu, Šarlote izlikās, ka koncentrējas uz lidaparātu. Donijs negribēja runāt par tērpu vai to, kas kaiš viņa plaušām, un Šarlote viņu nevainoja. Viņas brālis mira. Viņa zināja, ka brālis mirst, tāpat kā savos sapņos redzēja viņu pēdējā mirklī pēcpusdienas saulē piesedzam acis. Viņa redzēja Donaldu kā jebkuru cilvēku viņa dzīves pēdējos mirkļos. Lūk, kur viņas ekrānā Donija skaistā seja, kas noskatās nenovēršamajā kritienā no debesīm.

Viņš mira un tieši tādēļ gribēja izveidot Šarlotei pārtikas krājumus un pārliecināties par to, ka viņa var iziet no noliktavas. Tādēļ viņš gribēja nodrošināt māsai radio — lai viņai būtu kāds, ar ko parunāt. Šarlotes brālis mira un negribēja, lai tiek apglabāts te lejā, šajā bedrē, kur nespēs paelpot.

Viņa sasodīti labi zināja, kam paredzēts tērps.

Elevators 18

Pār darbagaldu bija izklāts tukšs tīrītāja tērps, viena piedurkne nokarājās pār malu, elkonis bija izgriezts nedabiskā leņķī. Atdalītās ķiveres nekustīgais sejsegs klusi vērās griestos. Mazais ekrāniņš no ķiveres bija izņemts, atstāts tikai skaidrs plastmasas logs uz īsto pasauli. Retām sviedru lāsēm sašķīstot pret tā virsmu, pār tērpu bija noliekusies Džuljeta, piegriezdama ciešāk sešstūrainās skrūvju galviņas, kas pie auduma stiprināja apakšējo apkakles daļu. Viņa atcerējās pēdējo reizi, kad bija veidojusi šādu tērpu.

Pie tāda paša galda otrā darbnīcas malā strādāja Nelsons, jaunais IT tehniķis, kurš bija atbildīgs par tīrīšanas laboratoriju. Džuljeta bija izvēlējusies viņu par savu asistentu šajā projektā. Viņš prata strādāt ar tērpiem, bija jauns un neizskatījās, ka būtu noskaņots pret Džuljetu. Nebija gan tā, ka pirmajiem diviem kritērijiem būtu kāda nozīme.

„Nākamais punkts, kas mums jāaplūko, ir ziņojums par iedzīvotāju skaitu,” teica Mārša. Jaunā asistente — palīdze, ko Džuljeta nebija lūgusi, — žonglēja ar kādu duci mapju, līdz atrada īsto. Uz blakus darbagalda bija izmētātas pārstrādāta papīra loksnes, kas pārvērta par vienkāršu rakstāmgaldu virsmu, kas bija paredzēta pavisam citu lietu konstruēšanai. Džuljeta uz mirkli pacēla acis un redzēja, kā Mārša jaucas pa mapi. Viņas palīdze bija smalka meitene, tikko izkāpusi no pusaudžu vecuma, apveltīta ar rožainiem vaigiem un sīkās spirālēs cirtotiem, tumšiem matiem. īsu, bet juceklīgu laiku Mārša bijusi pēdējo divu mēru asistente. Viņa bija nākusi komplektā ar amatu, gluži tāpat kā zeltītā caurlaides karte un dzīvoklis sestajā līmenī.

„Lūk, kur tas ir!” Mārša teica. Viņa iekoda lūpā un pārskatīja ziņojumu, bet Džuljeta ievēroja, ka uz katras loksnes tas drukāts tikai vienā pusē. Ar papīra daudzumu, ko patērēja viņas birojs, varētu atļauties veselu gadu pabarot kādu no dzīvokļu līmeņiem. Lūkass reiz

jokoja, ka tas tiek darīts tādēļ, lai pārstrādātāji nesēdētu bez darba. Džuljeta toreiz nesmējās, jo pastāvēja iespēja, ka tā tiešām ir.

„Vai vari padot man tās paplāksnes?” viņa jautāja, norādīdama uz darbagaldu Māršai blakus.

Jaunā meitene jautājoši norādīja uz kastīti ar sprostpaplāksnēm. Tad uz trauciņu ar dažādām šķelttapām. Galu galā viņas roka aizslīdēja līdz paplāksnēm. Džuljeta apstiprinoši pamāja. „Paldies!”

„Tātad pirmo reizi trīsdesmit gadu laikā mums ir mazāk nekā piectūkstoš iedzīvotāju,” Mārša teica, atkal pievērsusies savam ziņojumam. „Ir bijis daudz... aizgājēju.” Lai gan Džuljeta koncentrējās uz to, lai iestiprinātu apkaklē paplāksni, viņa juta, kā meitene, to sakot, paskatās uz viņu. „Loterijas komiteja ir ierosinājusi veikt oficiālu skaitīšanu, lai varam apzināt—”

„Ja varētu, loterijas komiteja skaitīšanu veiktu katru nedēļu.” Džuljeta ar pirkstu uzsmērēja eļļu uz paplāksnes un nostiprināja otru apkakles pusi.

Mārša pieklājīgi iesmējās. „Nu jā, viņi drīz grib rīkot vēl vienu loteriju. Lūdza vēl divsimt numuru.”

„Numuri,” Džuljeta nopurpināja. Dažkārt viņa domāja, ka tas ir viss, kam derīgi Lūkasa datori, kaudze lielu mašīnu, no kuru dūcošajām pēcpusēm izvilkt numurus. „Vai izskaidroji viņiem manu ideju par atcelšanu? Viņi taču zina, ka grasāmies dubultot savu dzīves telpu, vai ne?” Mārša samulsusi mīņājās. „Es viņiem teicu,” meitene atbildēja, „un pastāstīju par papildu telpu. Nedomāju, ka viņi to uztvēra sevišķi pozitīvi.”

Darbnīcas otrā galā Nelsons pacēla skatu no tērpa, pie kura strādāja. Vecajā darbnīcā, kur cilvēki reiz tika apģērbti, lai ietu nomirt, bija tikai viņi trīs. Tagad gan te tika strādāts pie kā cita, citādāka iemesla sūtīt cilvēkus ārā.

„Nu, ko tad komiteja teica?” Džuljeta jautāja. „Viņi taču zina, ka tad, kad sasniegsim otru elevatoru, man vajadzēs cilvēkus, kas nāks līdzi un palīdzēs to atkal iekārtot dzīvošanai. Iedzīvotāju skaits šeit samazināsies.”

Nelsons atkal pārliecās pār savu darbagaldu. Mārša aizvēra mapi ar iedzīvotāju skaita ziņojumu un lūkojās uz savām pēdām.

„Ko viņi teica par manu ierosinājumu loteriju uz laiku pārtraukt?” „Viņi neteica neko,” meitene atbildēja. Viņa pacēla galvu, un griestu lampu gaismā atspīdēja miklums viņas acīs. „Es nedomāju, ka daudzi no viņiem tic, ka jūsu otrs elevators pastāv.”

Džuljeta iesmējās un nošūpoja galvu. Pievienojot apkaklei pēdējo saspiedējskrūvi, viņas rokas trīcēja. „Patiesībā nav lielas nozīmes tam, kam tic komiteja, vai ne?” Lai gan Džuljeta zināja, ka to pašu varētu teikt arī par viņu. Tas attiecās uz pilnīgi visiem. Pasaule tur ārā bija tāda, kāda tā bija, nebija nozīmes tam, vai cilvēks uz to skatījās ar šaubānf, cerību vai naidu. „Izrakumi jau ir sākušies. Viņi veic gandrīz simts metrus dienā. Pieņemu, ka loterijas komitejai vienkārši nāksies veikt ceļu lejup un apskatīties pašiem. Tev vajadzētu viņiem to pateikt. Pasaki, lai aiziet un apskatās.” Mārša sarauca pieri un pierakstīja. „Nākamais punkts dienas kārtībā...” Viņa atvēra savu darba žurnālu. „Saņemta virkne sūdzību par—

Pie durvīm kāds klauvēja. Džuljeta pagriezās, un tērpu laboratorijā smaidīdams ienāca Lūkass. Viņš pamāja Nelsonam, kurš pavicināja pretī ar 3/8” uzgriežņu atslēgu. Lūkass nešķita pārsteigts, ka te ir arī Mārša. Viņš satvēra meitenes plecu. „Tev vajadzētu vienkārši pārcelt to viņas lielo koka rakstāmgaldu te lejā,” viņš jokoja. „Jums taču nešanas budžets ir pietiekami liels.”

Mārša smaidīja un tina ap pirkstu vienu no savām tumšajām matu cirtām. Viņas skatiens pārskrēja pār laboratoriju. „Tiešām vajadzētu,” viņa teica.

Džuljeta noskatījās, kā viņas jaunā asistente sarkst Lūkasa klātbūtnē, un klusībā pie sevis iesmējās. Ķivere ar kārtīgu klikšķi saslēdzās ar apkakli. Džuljeta izmēģināja atvēršanas mehānismu.

„Vai neiebildīsi, ja aizņemšos mēru?” Lūkass jautāja.

„Nē, nepavisam,” Mārša atbildēja.

„Es gan iebildīšu.” Džuljeta pētīja vienu no tērpa piedurknēm. „Mēs esam krietni atpalikuši no grafika.”

Lūkass sarauca pieri. „Nekāda grafika nav. Tu pati to nosaki. Turklāt, vai tev maz ir dota atļauja te darboties?” Viņš stāvēja blakus Māršai un sakrustoja rokas uz krūtīm. „Vai tu maz esi pateikusi savai asistentei, ko grasies darīt?”

Džuljeta uz viņiem vainīgi paskatījās. „Vēl nē.”

„Kāpēc? Ko tu darīsi?” Mārša nolaida darba žurnālu un aplūkoja tērpus, it kā būtu ieraudzījusi tos tikai tagad.

Džuljeta nelikās ne zinis par viņas jautājumiem. Viņa nikni lūkojās uz Lūkasu. „Es atpalieku no grafika, jo gribu to paveikt, pirms izrakumi ir galā. Viņi ir pamatīgi izrāvušies. Trāpījuši mīkstas augsnes joslai. Es patiešām gribētu būt lejā brīdī, kad viņi sasniegs otru pusi.”

„Un es gribētu, lai tu šodien aizej uz to sapulci, kuru nokavēsi, ja nesāksi kustēties.”

„Es neiešu,” Džuljeta teica.

Lūkass pameta skatu uz Nelsonu, kurš nolika malā savu uzgriežņu atslēgu, paņēma Māršu aiz rokas un izslīdēja pa durvīm. Džuljeta noskatījās, kā viņi aiziet, un saprata, ka viņas jauniņais Lūkass ir ietekmīgāks, nekā viņa bija iedomājusies.

„Tā ir domes ikmēneša sēde,” Lūkass teica. „Pirmā, kopš tiki ievēlēta. Es teicu tiesnesim Pikenam, ka tu tur būsi. Džūla, tev ir jāspēlē mēra loma, vai arī tu drīz tāda vairs nebūsi—”

„Labi!” Džuljeta pacēla rokas. „Es neesmu mērs! Es izdodu dekrētu par to.” Viņa novicināja gaisā skrūvgriezi. „Parakstītu un apzīmogotu.”

„Nē, nav labi! Kā tev šķiet, ko par šo visu teiks nākamais cilvēks?” Viņš noplātīja rokas darbagaldu virzienā. „Tev liekas, ka joprojām varēsi spēlēt šīs spēlītes? Šī telpa atgriezīsies pie tā, kam bija paredzēta jau no paša sākuma!”

Džuljeta norija vēlēšanos cirst viņam pretī, pateikt, ka viņa nespēlē nekādas spēlītes, ka tas ir kaut kas daudz ļaunāks.

Lūkass novērsās no viņas sejas, lai arī kādu izteiksmi tā rādītu. Viņa skatiens apstājās pie Džuljetas atnesto grāmatu kaudzītes, kas stāvēja pie gultas. Dažkārt viņa te gulēja, kad abi bija sastrīdējušies vai kad viņai vienkārši gribējās pabūt vienai. Nevarētu gan teikt, ka pēdējā laikā viņa bieži gulēja. Džuljeta izberzēja acis un mēģināja atcerēties, kad pēdējoreiz bija gulējusi četras stundas pēc kārtas. Naktis viņa pavadīja, metinādama gaisa slūžās. Dienas pagāja tērpu laboratorijā vai pie sakaru punkta. Tā īsti Džuljeta vairs negulēja. Viņa tikai ik pa brīdim šur un tur uz laiciņu izslēdzās.

„Mums tās vajadzētu turēt aiz atslēgas,” Lūkass teica, norādījis uz grāmatām. „Tās nevajadzētu nest ārā.”

„Neviens tām neticētu pat tad, ja palasītu,” Džuljeta teica.

„Papīra dēļ.”

Džuljeta pamāja. Lūkasam bija taisnība. Viņa redzēja informāciju, bet kāds cits redzēs naudu. „Es aiznesīšu tās atpakaļ lejā,” viņa apsolīja, un dusmas aizplūda kā eļļa caur saplaisājušu šļūteni. Džuljeta iedomājās par Elīzu, kura pa radio bija stāstījusi par grāmatu, ko gatavo, vienu grāmatu, kas saturētu visas viņas mīļākās lappuses. Džuljetai vajadzētu tādu grāmatu. Vienīgi Elīzas grāmata droši vien būs pilna ar skaistām zivtiņām un košiem putniem, bet Džuljetas sējumā lappuses aizpildītu daudz drūmākas lietas. Lietas, kas mājoja cilvēku sirdīs.

Lūkass spēra soli tuvāk. Viņš uzlika plaukstu uz Džuljetas rokas. ,,Sī sapulce—”

„Esmu dzirdējusi, ka viņi domā pārvēlēt,” viņu pārtraukusi, teica Džuljeta. Viņa atglauda nepaklausīgu matu šķipsnu no sejas un aizlika to aiz auss. „Es tāpat ilgi nebūšu mērs. Tieši tādēļ man jāpaspēj tas izdarīt. Lai ap to laiku, kad visi vēlēs vēlreiz, tam nebūtu nozīmes.”

„Kāpēc? Tādēļ, ka tu būsi mērs jau citā elevatorā? Vai tāds ir tavs plāns?”

Džuljeta uzlika plaukstu uz ķiveres kupola. „Nē. Tādēļ, ka tad būšu ieguvusi atbildes uz saviem jautājumiem. Jo līdz tam cilvēki jau būs redzējuši. Viņi man ticēs.”

Lūkass sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš dziļi ievilka elpu. „Man jāiet lejā pie serveriem,” viņš noteica. „Ja lejā neviens neatbild uz zvanu, pēc laika ari tuvējos kabinetos sāk mirgot gaismas, un visi jautā, kam, pie velna, tās paredzētas.”

Džuljeta pamāja. Viņa pati bija to redzējusi. Viņa zināja ari to, ka Lūkasam ilgās sarunas aiz serveriem patika tikpat ļoti kā viņai pašai. Tikai viņam tās padevās labāk. Visas viņas sarunas nonāca līdz strīdiem. Lūkass prata labi izlīdzināt negludumus, atrisināt nesaskaņas.

„Džūla, lūdzu, pasaki man, ka aiziesi uz sapulci! Apsoli man, ka iesi!”

Viņa nopētīja tērpu uz tālākā darbagalda, lai redzētu, cik tālu ticis Nelsons. Viņiem vajadzēs vēl vienu tērpu papildu cilvēkam otrajās gaisa slūžās. Ja viņa strādātu šonakt un rīt visu dienu—

„Manis dēļ!” viņš lūdza.

„Es aiziešu.”

„Paldies!” Lūkass pameta skatu uz veco sienas pulksteni, kura sarkanie rādītāji neskaidri vīdēja caur plastmasas kupolu. „Tiksimies vakariņās?”

„Protams!”

Lūkass pieliecās tuvāk un noskūpstīja viņu uz vaiga. Kad viņš pagriezās, lai ietu, Džuljeta sāka kārtot darbarīkus uz ādas paliktņa, lai noliktu tos vēlākam laikam. Viņa paņēma tīru lupatu un noslaucīja rokas. „Ak jā, Lūk?”

„Jā?” viņš apstājās pie durvīm.

„Pasaki tam ķēmam, ka liku nodot sveicienus.”

Lūkass izgāja no tērpu laboratorijas un devās uz serveru telpu trīsdesmit ceturtā stāva otrā galā. Viņš pagāja garām tukšai tehniķu telpai. Vīrieši un sievietes, kas šeit strādāja, nu bija pārņēmuši stafeti dziļumos un Apgādē, kur savas dzīvības bija zaudējuši mehāniķi un strādnieki. IT ļaudis tika sūtīti aizstāt tos, kurus bija nogalinājuši.

Pēc nemieriem par atbildīgo lejā, Mehāniskajā, bija iecelta Džuljetas draudzene Sērlija. Viņa mūžīgi sūdzējās viņa birojam par strādnieku deficītu maiņās, bet tad, kad Lūkass aizsūtīja kādu palīgā, gaudās arī par to. Ko viņa no Lūkasa gribēja? Viņš pieņēma, ka cilvēkus. Tikai ne vina cilvēkus.

Viņam tuvojoties, pie atpūtas telpas stāvošais tehniķu un apsardzes darbinieku pulciņš apklusa. Viņš pamāja, un rokas pieklājīgi māja pretī. „Ser,” kāds teica, un tas lika Lūkasam saviebties. Saruna atsākās tikai pēc tam, kad viņš bija nogriezies ap stūri, un Lūkass atcerējās, kā pats reiz bija darījis tāpat, kad garām drāzās bijušais priekšnieks.

Bernards. Lūkass kādreiz domāja, ka saprot, ko nozīmē būt galvenajam. Tu dari, ko vēlies. Lēmumus var pieņemt un var arī nepieņemt. Tu biji nežēlīgs tikai tāpēc, lai būtu nežēlīgs. Bet tagad Lūkass piekrita daudz ļaunākām lietām, nekā jebkad būtu iedomājies. Tagad viņš pazina tādas šausmas, ka brīžiem šķita, ka viņa kaluma cilvēki nav piemēroti tam, lai vadītu. Viņš nekad nespētu to pateikt skaļi, bet varbūt, ka atkārtotas vēlēšanas nāktu par labu. Džuljeta būtu lieliska laboratorijas tehniķe šeit, IT. Lodēšana un metināšana nemaz nav tik atšķirīgas, visu nosaka mērogs. Un tad Lūkass mēģināja iztēloties Džuljetu veidojam tērpu, kurā kādam būs jāiet tīrīt, vai sēžam un paklausīgi noskatāmies, kamēr viņi uzklausa no cita elevatora sniegtus rīkojumus par to, cik daudz cilvēkiem tajā nedēļā atļauts piedzimt.

Jauna mēra iecelšana droši vien nozīmētu to, ka viņi daudz laika pavadītu atsevišķi. Vai ka Lūkasam nāktos pieprasīt pārcelšanu uz Mehānisko un iemācīties rīkoties ar uzgriežņu atslēgu. No IT vadītāja uz trešās maiņas eļļotāju. Lūkass iesmējās. Viņš ar kodu atvēra

serveru telpas durvis un iedomājās, ka aiziešanai no darba un ierastās dzīves, lai būtu kopā ar viņu, piemita savdabīga romantika. Varbūt tas ir pat romantiskāk nekā kāpt augšā un vērot zvaigznes. Lūkasam vajadzētu pierast pie tā, ka Džuljeta viņu izrīko, bet tas nebūtu pārāk grūti. Pietiekami daudz smērvielu šķīdinātāja, un viņas vecā istaba lejā varētu kļūt apdzīvojama. Līkumodams starp serveriem, Lūkass domāja par to, ka ir dzīvojis daudz ļaunākos apstākļos tepat zem grīdas. Nozīme bija tikai tam, ka viņi būtu kopā.

Gaismas virs galvas vēl nemirgoja. Viņš bija atnācis pārāk agri, vai arī vīrs vārdā Donalds kavēja. Paiedams garām vairākiem serveriem ar atvērtiem sāniem un izkārtiem vadiem, Lūkass aizgāja līdz tālākajai sienai. Ar Donalda palīdzību Lūkass bija mēģinājis noskaidrot, kā iegūt pilnu pieeju šīm mašīnām, kā uzzināt, kas tajās noglabāts. Pagaidām nekas aizraujošs, tomēr viņam veicās arvien labāk.

Lūkass apstājās pie sakaru servera, kas jau kādu mazu mūžību bija mājas viņa mājās. Tagad viņš, aiz tā sēdēdams, iesaistījās citādākās sarunās. Savienojuma otrā galā bija citāds cilvēks.

Viņš no lejas bija uznesis vienu no ļodzīgajiem koka krēsliem. Lūkass atcerējās, kā bija kāpis augšup pa trepēm un stūmis to sev pa priekšu, kamēr Džuljeta kliedza uz viņu, ka vajadzēja nolaist virvi, un abi strīdējās kā jaunu nesēju pārītis. Līdzās krēslam savdabīgu galdu veidoja skārda grāmatu konteineru kaudzīte. Uz tās atvērts stāvēja viens no Mantojuma sējumiem. Lūkass iekārtojās krēslā un pacēla grāmatu. Viņš bija atzīmējis lappuses, ielokot to stūrīšus. Vietās, par kurām viņam bija jautājumi, bija iezīmēti sīki punktiņi. Gaidīdams zvanu, Lūkass izšķirstīja grāmatu un pārskatīja materiālu.

Kas reiz šajās grāmatās šķita garlaicīgs, nu bija viss, kas Lūkasam rūpēja. Sava ieslodzījuma — sagatavošanās — laikā viņš bija spiests lasīt Kārtības daļas par cilvēku uzvedību. Tagad šo informāciju viņš aprija nodaļām vien. Un Donaldam, balsij savienojuma otrā galā, bija viņu izdevies pārliecināt, ka visi šie Laupītāju alas eksperimenta puikas, Milgrami un Skinneri nav vienkārši stāsti. Dažas no grāmatās aprakstītajām lietām patiešām bija notikušas.

Apguvis šos stāstus, Mantojuma grāmatās viņš atrada vēl vairāk informācijas. Šobrīd Lūkasa uzmanība bija pievērsta vecās pasaules vēsturei. Epizodiskas sacelšanās bija notikušas tūkstošiem gadu. Viņi ar Džūlu bija strīdējušies par to, vai cikliskiem vardarbības uzplūdiem ir iespējams pielikt punktu. Grāmatas lika noprast, ka šādas cerības ir veltas. Un tad Lūkass atklāja veselu nodaļu par to, cik bīstama ir situācija pēc sacelšanās; viņi tādā šobrīd atradās. Viņš lasīja par vīriem, kuri saukti savādos vārdos — Kromvels, Napoleons, Kastro, Ļeņins —, kuri cīnījās, lai tautas atbrīvotu, un pēc tam paverdzināja tās vēl ļaunākā slogā.

Džuljeta uzstāja, ka tās ir leģendas. Mīti. Gluži kā briesmoņi, ko vecāki izdomāja, lai piespiestu bērnus uzvesties rātnfc Viņa šajās nodaļās saskatīja vēstījumu, ka pasauli noārdīt ir vienkārši; cilvēku dabas gravitācija viegli padevās šādam procesam. Sarežģīta izrādās tieši tās uzcelšana no jauna. Ļoti maz cilvēku iedomājās par to, ko likt netaisnības vietā. Vienmēr tikai noārdīšana, Džuljeta teica, it kā drupas un pelnus būtu iespējams salikt atpakaļ kopā.

Lūkass nepiekrita. Viņš domāja, ka šie stāsti ir īsti, un tā bija teicis arī Donalds. Jā, revolūcijas bija sāpīgas. Vienmēr būs periods, kad viss ir vēl ļaunāk. Tomēr ar laiku kļūst labāk. Cilvēki mācās no savām kļūdām. Par to viņš bija centies Džuljetu pārliecināt kādā naktī, kad viņi nebija spējuši aizmigt pēc Donalda zvana. Protams, ka Džūla gribēja teikt pēdējo vārdu. Viņa bija uzvedusi Lūkasu augšā uz kafetēriju un norādījusi uz blāvojošo horizontu, uz nedzīvajiem pakalniem, uz vāro lecošās saules staru atspīdumu no sagrautajiem torņiem. „Lūk, kur tava pasaule, kas padarīta labāka!” viņa Lūkasam bija teikusi. „Tā cilvēki labi mācījušies no savām kļūdām.”

Vienmēr tas pēdējais vārds, lai gan Lūkass vēl gribēja kaut ko teikt. „Varbūt šie ir sliktie laiki pirms labajiem,” viņš bija iečukstējis savā kafijā. Savukārt Džuljeta bija izlikusies, ka to nedzird.

Lappuses zem Lūkasa pirkstiem atspīdēja sarkanas. Viņš pacēla galvu un redzēja, ka gaismas virs galvas pulsē, ziņodamas par zvanu, uz ko jāatbild. Sakaru serveris dūca, mirgoja rādītājs virs pašas pirmās ligzdas. Lūkass paņēma austiņas un attina vadu, iesprauda to ligzdā.

„Hallo?” viņš teica.

„Lūkass,” mašīna atņēma balsij jebkādu intonāciju, jebkādas emocijas. Izņemot vilšanos. Tas, ka nav atbildējusi Džuljeta, sagādāja ja ne gluži dzirdamu, tad jūtamu vilšanos. Vai varbūt tas viss bija tikai Lūkasa galvā?

„Tikai es,” viņš bilda.

„Ļoti labi. Jūsu zināšanai, man šeit ir sarežģījumi. Mums nav daudz laika.”

„Labi.” Lūkass atrada vietu grāmatā. Viņš sameklēja, par ko viņi bija beiguši runāt iepriekšējā reizē. Šīs sarunas atgādināja viņam mācības pie Bernarda, tikai tagad viņš no Kārtības bija pārgājis uz Mantojumu. Un Donalds, atšķirībā no Bernarda, atbildēja ātri, viņa atbildes bija plašākas. „Tātad... es gribēju jums pajautāt kaut ko par to Ruso—”

„Pirms jūs to darāt,” Donalds pārtrauca, „esmu spiests vēlreiz lūgt jūs pārtraukt rakšanu.”

Lūkass aizvēra grāmatu, atstādams pirkstu starp lappusēm. Viņš priecājās, ka Džuljeta bija devusies uz domes sapulci. Kad sākās runas par šo tēmu, viņa vienmēr iedegās. Kādu vecu draudu dēļ, ko viņa bija izteikusi, Donalds laikam domāja, ka viņi rok pirmā elevatora virzienā, un viņa bija likusi Lūkasam zvērēt, ka viņš šos melus nepala-bos. Viņa negribēja, lai tie uzzina par viņas draugiem septiņpadsmitajā un nodomiem viņus izglābt. Lūkasam šī viltība sagādāja neērtības. Kamēr Džuljeta šim vīrietim neuzticējās — lai gan viņš bija tos abus brīdinājis, ka viņu mājas kādā noslēpumainā veidā var tikt iznīcinātas kuru katru mirkli, — Lūkass viņā saskatīja cilvēku, kurš mēģina viņiem palīdzēt, pats ar kaut ko riskēdams. Džūla uzskatīja, ka Donalds baidās par savu dzīvību. Lūkass domāja, ka viņš baidās par viņiem.

„Baidos, ka izrakumiem būs jāturpinās,” Lūkass teica. Viņam gandrīz paspruka, ka viņa neapstāsies, tomēr labāk būtu saglabāt kaut kādu solidaritāti.

„Mani ļaudis var uztvert vibrācijas. Viņi zina, ka kaut kas notiek.”

„Vai varat pateikt viņiem, ka mums ir problēmas ar ģeneratoru? Ka tas atkal jāregulē?”

Atskanēja vilšanās pilna nopūta, ko datori nespēja mainīt. „Viņi nav tik dumji. Esmu viņiem pavēlējis netērēt laiku, lai to izpētītu, un tas arī ir viss, ko varu darīt. Es jums saku, ka nekas labs no tā nevar sanākt.”

„Tad kādēļ jūs mums palīdzat? Kādēļ riskējat ar savu kaklu? Jo izskatās, ka tieši to jūs darāt.”

„Mans pienākums ir nodrošināt to, lai jūs neaizejat bojā.” Lūkass pētīja servera torņa iekšpusi, mirgojošās gaismiņas, vadus, elektroniskās plates. „Jā, bet šīs sarunas, grāmato studēšana kopā ar mani, zvani katru dienu kā pēc pulksteņa, kādēļ jūs to darāt? Es gribu teikt... ko jūs no šīm sarunām iegūstat?”

Savienojuma otrā galā bija klusums, reti jūtams pārliecības trūkums viņu iespējamā labdara rāmajā balsī.

„Tas ir tādēļ... ka varu palīdzēt jums atcerēties.”

„Un tas ir svarīgi?”

„Jā, ir svarīgi. Man. Es zinu, kāda ir sajūta aizmirstot.”

„Vai tādēļ šeit ir šīs grāmatas?”

Vēl viena pauze. Lūkass juta, ka netīšam uzgājis kaut kādu patiesību. Viņam būs jāatceras šī saruna un vēlāk jāatstāsta Džuljetai.

„Tās tur ir, lai tie, kas mantos pasauli, — tie, kas tiks izvēlēti, — zinātu...”

„Ko zinātu?” Lūkass izmisis jautāja. Viņš baidījās, ka pazaudēs šo pavedienu. Donalds bija virzījies uz šo pusi arī viņu iepriekšējās sarunās, tomēr nekad nebija pateicis to līdz galam.

„Lai zinātu, kā izlabot vecās kļūdas,” Donalds noteica. „Klausieties, mūsu laiks ir galā. Man jāiet.”

„Ko jūs gribējāt teikt par pasaules mantošanu?”

„Nākamreiz. Man jāiet. Sargiet sevi.”

„Jā,” Lūkass novilka. „Jūs arī—”

Bet viņa austiņas jau bija noklikšķējušas. Vīrs, kurš kaut kādā veidā zināja tik daudz par veco pasauli, bija jau prom.

Džuljeta nekad agrāk nebija apmeklējusi nevienu domes sēdi. Viņa zināja par tām tāpat kā par to, ka sivēnmātēm dzimst mazuļi, bet nekad nebija jutusi vēlēšanos šo izrādi redzēt pašas acīm. Pirmo reizi to nāksies darīt, esot mēra amatā, un Džuljeta cerēja, ka tā arī būs pēdējā.

Kamēr no gaiteņa plūda iedzīvotāji un meklēja vietas zālē, viņa pievienojās tiesnesim Pikenam un šerifam Billingsam uz paaugstinātas platformas. Šī platforma, uz kuras viņi Džuljetu uzsēdinājuši, viņai atgādināja skatuvi tirgū, uzreiz prātā nāca tēva reiz teiktais, kad viņš salīdzināja šīs sapulces ar iestudētām lugām. Viņa zināja, ka tēvs nebija domājis to kā komplimentu.

„Es nezinu savu tekstu,” viņa noslēpumaini pačukstēja Pīteram Billingsam.

Abi sēdēja tik tuvu, ka viņu pleci saskārās. „Viss būs labi,” Pīters atbildēja. Viņš uzsmaidīja kādai jaunai sievietei pirmajā rindā, viņa noplivināja pirkstiņus viņam pretī, un Džuljeta saprata, ka jaunais šerifs ar kādu iepazinies. Dzīve ar joni turpinājās.

Džuljeta mēģināja atslābināties. Viņa nopētīja skatītājus. Daudz svešu seju. Dažas, ko viņa atpazina. No gaiteņa šajā zālē veda trīs durvis. Divas vērās tieši pretī ejām, kas sašķēla senu solu rindas. Trešā rinda atradās pie sienas. Ailes veidoja telpā trīs daļas, tāpat kā ne tik skaidri noteiktas robežas sadalīja elevatoru. Nevajadzēja, lai Džuljetai kāds to pastāsta. Cilvēki, kas nāca iekšā, to uzskatāmi parādīja.

Augšējo līmeņu soli telpas centrā bija jau pilni, un citi redzēt gribētāji stāvēja aiz tiem pie sienas, tur Džuljeta atpazina kafetērijas un IT darbiniekus. Vidus līmeņu rinda blakus bija tukšāka. Džuljeta ievēroja, ka vairums iedzīvotāju nosēdušies tuvāk ejai, pēc iespējas tuvāk centram. Dārznieki zaļā. Hidroponikas santehniķi. Cilvēki ar sapņiem. Otra telpas puse bija gandrīz tukša. Tā bija paredzēta ļaudīm no dziļumiem. Šīs daļas pirmajā rindā sēdēja kāds pavecs pāris, sadevies rokās. Džuljeta atpazina vīrieti, viņš bija zābaku meistars. Viņi

bija atnākuši tālu ceļu. Džuljeta gaidīja, kad parādīsies vairāk dziļumu iedzīvotāju, bet tas bija pārāk laikietilpīgs kāpiens. Tagad viņa atminējās, cik tālas šīs sanāksmes bija šķitušas, kamēr pati bija strādājusi elevatora dziļākajos līmeņos. Bieži Džuljeta un viņas draugi par to, kas apspriests un kādi likumi pieņemti, padzirdēja tikai tad, kad tas jau bija noticis. Pie vainas bija ne tikai tālais ceļš, vairums strādnieku bija pārāk aizņemti, izdzīvojot ikdienas smagajos darbos, lai vēl kaut kur kāptu un spriestu par to, ko nesīs rītdiena.

Kad iedzīvotāju plūsma pierima, tiesnesis Pikens piecēlās, lai sāktu sēdi. Džuljeta gatavojās, ka formalitātes viņu nogarlaikos līdz nāvei. īsa runa, ievads, un viņi bija gatavi klausīties iedzīvotāju sūdzībās un ierosinājumos. Apsolīt, ka strādās pie tā. Un turpināt tādā pašā garā kā pirms tam.

Viņai vajadzēja atgriezties pie darba. Vēl tik daudz jāpadara augšā, pie gaisa slūžām, un lejā, tērpu laboratorijā. Pēdējais, ko Džuljeta šobrīd gribēja darīt, bija klausīties nenozīmīgās žēlabās, aicinājumos rīkot atkārtotas vēlēšanas vai īdēšanā par viņas izrakumiem. Viņai bija aizdomas, ka problēmas, kas citiem varētu šķist svarīgas, viņai tādas nepavisam neliksies. Kad esi bijis izsūtīts nāvē un atgriežoties izdzīvojis ugunskristībās, tad lielāko daļu ikdienas ķildu prāts iedala pie nesvarīgākajām lietām.

Pikens piesita ar savu āmuru un pieprasīja zālē kārtību. Viņš sveica visus klātesošos un nolasīja sēdes darbakārtību. Džuljeta dīdījās uz sava sola. Viņa palūkojās auditorijā un ieraudzīja, ka lielākā daļa skatās tieši uz viņu, nevis uz tiesnesi. Pikena pēdējā teikuma beigas Džuljeta dzirdēja tikai tādēļ, ka tika pieminēts viņas vārds: „—dzirdēsiet no sava mēra Džuljetas Nikolsas.”

Viņš pagriezās un ar rokas mājienu aicināja Džuljetu uz paaugstinājuma. Pīters uzmundrinoši uzsita viņai pa celi. Viņai ejot uz paaugstinājuma pusi, vietās, kur nebija kārtīgi pieskrūvēts, zem zābakiem čīkstēja metāla grīdas segums. Tā bija vienīgā skaņa telpā. Tad zālē kāds ieklepojās. Tad solos, atkal sakustoties klausītājiem, atskanēja čaboņa. Džuljeta satvēra podija malas un apbrīnā nolūkojās uz krāsu daudzveidību savā priekšā — uz zilajiem toņiem, sarkano, brūno un zaļo. Viņa redzēja virs šīm krāsām drūmas sejas. Dažādu dzīves gājumu ļaudis, kurus vienoja dusmas. Džuljeta ieklepojās un aptvēra, cik viņa ir nesagatavojusies. Viņa bija cerējusi teikt dažus vārdus, pateikties iedzīvotājiem par rūpēm, pārliecināt viņus, ka nenogurstoši strādā, lai radītu viņiem jaunu un labāku nākotni. Tikai dodiet man iespēju, viņa gribēja teikt.

„Paldies—” Džuljeta iesāka, un tiesnesis Pikens paraustīja viņas piedurkni un norādīja uz podija mikrofonu. Kāds aizmugurē nokliedzās, ka neko nedzirdot. Džuljeta pievilka mikrofonu tuvāk un ieraudzīja, ka sejas auditorijā bija tādas pašas kā kāpnēs. Tās viņu uzmanīja. Apbrīna vai kas tamlīdzīgs bija pārtapusi aizdomās.

„Šodien esmu šeit, lai uzklausītu jūsu jautājumus. Jūsu rūpes,” viņa teica, iztrūkusies no savas balss skaļuma. „Bet pirms tam vēlos teikt dažus vārdus par to, ko šogad ceram paveikt—”

„Vai jūs ielaidāt šeit indi?” kāds aizmugurē kliedza.

„Ko lūdzu?” Džuljeta pajautāja. Viņa vēlreiz nokremšļojās.

Piecēlās kāda sieviete ar mazuli uz rokām. „Kopš jūs atgriezāties, manam bērnam ir nepārtraukts drudzis!”

„Vai tiešām pastāv citi elevatori?” kāds izkliedza.

„Kā ir tur ārā?”

Vidus līmeņu solos pielēca kāds vīrietis ar dusmās sasārtušu seju. „Ko jūs tur lejā darāt, ka saceļat tādu troksni?—”

Piecēlās vēl kāds ducis ļaužu un arī sāka klaigāt. Visi viņu jautājumi un sūdzības skanēja kā viens troksnis, kā dusmu dzinējs. Blīvā vidusdaļa izplūda ejās, jo cilvēkiem bija vajadzīga vieta, kur rādīt ar pirkstiem un māt, lai iegūtu uzmanību. Džuljeta ievēroja, ka aizmugurē stāv viņas tēvs, kurš pūlī izcēlās ar rāmu stāju un raižpilnu seju.

„Pa vienam—” Džuljeta teica. Viņa pacēla rokas. Pūlis līda tuvāk, un atskanēja šāviens.

Džuljeta salēcās.

Viņai blakus atskanēja vēl viens skaļš blīkšķis, jo āmurs tiesneša Pikena rokā vairs nestāvēja dīkā. Koka disks uz podija salēcās un griezās, bet tiesnesis to atkal un atkal piesita atpakaļ vietā. Pie durvīm stāvošais šerifa vietnieks Hoils beidzot atmodās no transa un cauri pūlim iebrida ejā, kur mudināja visus ieņemt savas vietas un turēt mutes. Arī Pīters Billingss bija piecēlies no savas vietas un sauca, lai iedzīvotāji nomierinās. Galu galā pār auditoriju nolaidās saspringts klusums. Tomēr kaut kas šajos ļaudīs kūsāja. Viņi bija kā dzinējs, kas vēl nedarbojas, bet grasās to darīt, tepat zem virsmas zumēja elektrība, tā dūca un nogaidīja. Džuljeta rūpīgi izvēlējās vārdus.

„Es nevaru pateikt jums, kā ir tur ārā—”

„Nevari vai negribi?” kāds pajautāja. So personu apklusināja nikns vietnieka Hoila skatiens, kurš nu stāvēja ejā. Džuljeta dziļi ievilka elpu.

„Es nevaru jums pateikt, jo mēs to nezinām.” Viņa pacēla rokas, lai uz brīdi noturētu pūli mierā. „Viss, kas mums stāstīts par pasauli aiz šīm sienām, ir bijuši meli un izdomājumi—”

„Kā lai mēs zinām, ka jūs neesat tā, kas melo?”

Viņa pūlī meklēja balss īpašnieku. „Tādēļ, ka es atzīstu, ka mēs nezinām gandrīz neko. Es esmu tā, kas šodien atnāca pie jums, lai teiktu, ka mums vajadzētu iziet ārā un palūkoties pašiem. Ar jaunu skatienu. Ar patiesu zinātkāri. Es ierosinu darīt kaut ko vēl nebijušu, tas ir, aiziet un paņemt paraugu, atnest āra gaisu un izpētīt, kas pasaulei kaiš—”

Kņada aizmugurē apslāpēja atlikušo teikuma daļu. Cilvēki atkal bija pielēkuši kājās, par spīti tam, ka citi centās tos nomierināt. Tagad daži bija ieinteresēti. Citi vēl niknāki nekā pirms tam. Āmuriņš klaudzēja, bet Hoils noņēma no jostas steku un brīdinoši novicināja to pirmajai rindai. Tomēr pūlis vairs nebija valdāms. Uzlicis plaukstu uz pistoles roktura, priekšā izgāja Pīters.

Džuljeta atkāpās no paaugstinājuma. Nočīkstēja skaļruņi, jo tiesnesis Pikens bija ar roku apgāzis mikrofonu. Koka ripa bija pazudusi, un viņš dauzīja podiju, Džuljeta redzēja, ka to no iepriekšējiem mēģinājumiem atjaunot kārtību kā smaidošas un drūmas mutītes jau bija izraibinājuši pusmēneši koka virsmā.

Vietniekam Hoilam nācās atkāpties līdz skatuvei, jo ļaudis spiedās tuvāk, daudzi ar jautājumiem, citi nevaldāmās dusmās. No trīsošām lūpām šķīda putas. Džuljeta dzirdēja vēl vairāk apsūdzību, redzēja kundzi ar mazuli, kas vainoja viņu par kaut kādu slimību. Mārša aizskrēja līdz skatuves aizmugurei un atrāva vaļā metāla durvis, kas bija nokrāsotas tā, lai izskatītos pēc koka, un Pīters, ar roku mādams, aicināja Džuljetu iekšā, atpakaļ tiesneša telpās. Viņa negribēja iet. Džuljeta gribēja šos cilvēkus nomierināt, pastāstīt viņiem, ka vēl tikai labu, ka viņa var visu izlabot, ja tikai tie viņai ļaus. Bet viņa tika vilkta iekšā caur garderobi, kur kā ēnas karājās melnas tiesnešu mantijas, tika aizbīdīta pa gaiteni, pie kura sienām šķībi sakārti bijušo tiesnešu portreti, līdz pat vecam metāla rakstāmgaldam, kas nokrāsots tāpat kā durvis.

Klaigas aprāvās līdz ar aizcirstām durvīm. Pa tām mirkli kāds sita ar dūrēm, Pīters lādējās. Džuljeta iegāzās ar līmlenti salabotā, vecā atzveltnes krēslā un saķēra rokās seju. Viņu dusmas bija Džuljetas dusmas. Viņa juta, kā novirza tās uz Pīteru un Lūkasu, kas bija padarījuši viņu par mēru. Lūgušies, lai viņa pamet izrakumus un nāk augšā, nāk uz šo sapulci. It kā būtu iespējams šo pūli nomierināt.

Uz mirkli, kamēr tika atvērtas durvis, gaitenī ieplūda troksnis. Džuljeta gaidīja, ka viņiem piebiedrosies tiesnesis Pikens. Viņa bija pārsteigta, ieraugot savu tēvu.

„Tēt!”

Džuljeta piecēlās no vecā krēsla un šķērsoja telpu, lai sasveicinātos ar viņu. Tēvs viņu apskāva, un Džuljeta sajuta pie tēva krūtīm vietu, kur bija radusi mierinājumu kā bērns.

„Dzirdēju, ka tu varētu būt šeit,” viņas tēvs nočukstēja.

Džuljeta klusēja. Lai cik veca viņa justos, blakus tēvam, viņa roku apskautai, gadi izkusa kā nebijuši.

„Dzirdēju arī, ko tu esi nodomājusi darīt, un es negribu, ka tu ej.”

Džuljeta atkāpās, lai ielūkotos tēva sejā. Pīters atvainojās un izgāja. Durvīm atveroties šoreiz, troksnis nebija tik liels, un Džuljeta aptvēra, ka tiesnesis Pikens, kurš bija ļāvis ienākt viņas tēvam, pats bija ārā un pūlējās nomierināt satrakotos ļaudis. Viņas tētis bija redzējis, kā cilvēki reaģēja uz Džuljetas vārdiem, bija dzirdējis, ko viņi teica. Viņa norija pēkšņu asaru kamolu.

„Viņi nedeva man iespēju paskaidrot—” viņa iesāka, slaucīdama acis. „Tēt, ir citas pasaules, tādas pašas kā mūsējā! Ir vājprāts sēdēt te iekšā un cīnīties savā starpā, kamēr pastāv citas pasaules—”

„Es nerunāju par izrakumiem,” tēvs viņu pārtrauca. „Es dzirdēju, ko esi nodomājusi darīt augšā.”

„Tu dzirdēji...” Viņa vēlreiz izslaucīja acis. „Lūkass—” Džuljeta nomurmināja.

„Tas nebija Lūkass. Nelsons, tas tehniķis, bija atnācis uz pārbaudi, jautāja, vai būšu tuvumā, lai sniegtu palīdzību, ja kaut kas noies greizi. Man nācās izlikties, ka saprotu, par ko viņš runā. Pieņemu, ka grasījies šodien tur paziņot par saviem plāniem?” Viņš pameta skatu uz garderobi.

„Mums jāzina, kas tur ārā notiek!” Džuljeta iesaucās. „Tēt, viņi nav mēģinājuši uzlabot stāvokli. Mums nav pat visniecīgākās nojausmas—”

„Tad ļauj pārbaudīt nākamajam tīrītājam. Ļauj viņam savākt paraugus, kad viņš tiks izsūtīts ārā. Neej pati!”

Džuljeta pakratīja galvu. „Tēt, vairs nebūs nekādu tīrītāju. Kamēr es esmu mērs. Es nesūtīšu nevienu tur laukā.”

Viņš satvēra Džuljetas roku. „Un es neļaušu iet savai meitai!” Viņa atrāvās. „Piedod!” Džuljeta teica. „Man tas ir jādara. Es noorganizēšu visus iespējamos drošības pasākumus. Es apsolu!”

Tēva seja nocietinājās. Viņš pagrieza roku un palūkojās uz plaukstas virspusi.

„Mums noderētu tava palīdzība,” Džuljeta ieminējās, cerēdama mest tiltu pārjauno plaisu, ko negribēdama bija sākusi radīt. „Nelso-nam ir taisnība. Būtu labi, ja komandā būtu ārsts!”

„Es netaisos tajā piedalīties,” viņš noteica. „Paskaties, kas ar tevi notika iepriekšējā reizē!” Viņš pameta skatu uz Džuljetas kaklu, kurā tērpa metāla apkakle bija iekausējusi izliektu rētu.

„Tā bija uguns,” piekārtodama kombinezonu, teica Džuljeta.

„Un nākamreiz tas var būt kas cits.”

Viņi skatījās viens otram acīs šajā telpā, kur klusumā tika tiesāti cilvēki, un Džuljeta juta pazīstamu kārdinājumu bēgt no konflikta. Tam pretojās jauna vēlēšanās pieglaust vaigu tēva krūtīm un raudāt tā, kā viņas vecuma sievietēm nebija ļauts, kā mehāniķes nekad nedrīkstēja.

„Es negribu pazaudēt tevi vēlreiz,” viņa teica tēvam. „Tu esi visa mana ģimene. Lūdzu, atbalsti mani!”

To izteikt bija grūti. Viņa bija ievainojama un atklāta. Džuljetā nu dzīvoja daļiņa Lūkasa — tas bija viņa nopelns.

Džuljeta gaidīja reakciju un redzēja, ka tēva vaibsti atmaigst. Varbūt viņa tikai iztēlojās, tomēr šķita, ka viņš panācis soli tuvāk un nolaidis savas bruņas.

„Es tevi pārbaudīšu gan pirms, gan pēc tam,” viņš noteica.

„Paldies! Ak jā, runājot par apskatēm, ir vēl kāda lieta, par ko gribēju tev pajautāt.” Viņa uzrotīja kombinezona piedurkni līdz elkonim un nopētīja baltās rētas uz plaukstas locītavas. „Vai esi kādreiz dzirdējis par to, ka rētas ar laiku pazūd? Lūkass domāja—” Viņa pacēla skatu uz tēvu. „Vai tās mēdz pazust?”

Tēvs dziļi ieelpoja un uz mirkli aizturēja elpu. Viņa skatiens aizklīda kaut kur tālumā pār Džuljetas plecu.

„Nē,” viņš teica. „Ne rētas. Pat ne ar laiku.”

Elevators 1

Kapteiņa Brevarda septītā maiņa bija gandrīz noslēgusies. Palikušas vēl tikai trīs. Vēl trīs maiņas, sēžot aiz caurlaides vārtiem, atkal un atkal lasot saujiņu vienu un to pašu romānu, līdz nodzeltējušās lappuses padevās un izkrita. Vēl trīs maiņas, sakaujot savus vietniekus galda tenisā — katrā maiņā jaunu — un stāstot viņiem, ka pēdējoreiz spēlējis pirms veselas mūžības. Trīs maiņas, kur būs tas pats apnikušais ēdiens, tās pašas apnikušās filmas un tas pats apnikušais viss pārējais, kas sagaidīja viņu katrā pamošanās reizē. Vēl trīs. Viņš to spēs.

Elevatora 1 apsardzes priekšnieks nu skaitīja maiņas, tāpat kā reiz bija skaitījis gadus līdz pensijai. Lai tie paiet mierīgi, tā skanēja viņa mantra. Rāma dzīve bija laba. Aizejošais laiks garšoja pēc vaniļas. Par to viņš domāja, stāvēdams pie atvērta kriopoda, ko izraibināja piešķiestas, sakaltušas asinis, un garša viņa mutē bija nelāga, nepavisam kā vaniļa.

No vietnieka Stīvensa fotoaparāta uzzibsnīja žilbinoša gaisma, jaunais vīrietis fiksēja kapsulas iekšpuses stāvokli vēl vienā fotogrāfijā. Ķermenis bija aiznests pirms vairākām stundām. Medicīnas tehniķis veicis blakus kapsulas apkalpi un pamanījis asins traipu uz šī vāka. Viņš bija notīrījis pusi traipa un tikai tad aptvēris, kas tas ir. Tagad Brevards pētīja tehniķa lupatas atstātās pēdas. Viņš iedzēra vēl vienu malku rūgtas kafijas.

Krūzīte vairs nekūpēja. Pie vainas bija šīs ķermeņu noliktavas aukstais gaiss. Brevardam te lejā nepatika. Viņam nepatika šajā vietā pamosties kailam, riebās, ka viņu veda atpakaļ lejā un iemidzināja, derdzās tas, ko šī telpa nodarīja viņa kafijai. Viņš iedzēra vēl vienu malku. Vēl trīs maiņas, un tad pensija, lai ko tas arī nozīmētu. Par tik tālu nākotni neviens nedomāja. Tikai par nākamo maiņu.

Stīvenss nolaida savu kameru un ar zodu norādīja uz izejas pusi. „Dārsijs atgriezies, ser.”

Abi kārtībsargi noskatījās, kā kriopodu zāli šķērsoja naktssargs Dārsijs. Viņš bija pirmais, kurš ieradās notikuma vietā agri no rīta, viņš bija pamodinājis vietnieku Stīvensu, kurš savukārt pamodinājis savu priekšnieku. Tad Dārsijs bija atteicies aizvākties un iet pagulēt, kā bija pavēlēts. Tā vietā viņš bija palīdzējis aizvest ķermeni līdz Medicīniskajai un pieteicies sagaidīt pārbaužu rezultātus, kamēr pārējie vīri izpētīja nozieguma vietu. Šobrīd Dārsijs viņiem tuvojās pārāk priecīgi, vicinādams kādu papīra lapu.

„Es nevaru ciest to čali,” Stīvenss pačukstēja savam priekšniekam.

Brevards diplomātiski iemalkoja kafiju un vēroja, kā tuvojas viņa naktssargs. Dārsijs bija jauns — ap trīsdesmit — blonds, sejā ierakstīts nepārejoši muļķīgs smīns. Tipiska, nepieredzējusi persona, kādas policija mēdza likt naktsmaiņās, kuru laikā notika visas draņķības. Tas nebija loģiski, bet tāda bija tradīcija. Balva par pieredzi bija dziļš miegs, kamēr apkārt klīda jukušie.

„Jūs neticēsiet, ko es atnesu!” divdesmit soļu attālumā līksmi sauca Dārsijs.

„Tu atnesi sakritību,” sausi noskaldīja Brevards. „Asinis uz vāka sakrīt ar asinīm kapsulā.” Viņš gandrīz piebilda, ka Dārsijs pilnīgi noteikti nav atnesis krūzīti karstas kafijas viņam vai Stīvensam.

„Tā ir daļa ziņu,” teica Dārsijs, pēkšņi izskatīdamies saīdzis. „Kā jūs zinājāt?” Noskrējies viņš pāris reizes dziļi ievilka elpu un sniedza priekšniekam ziņojumu.

„Tāpēc, ka sakritības ir aizraujošas,” paņēmis lapu, teica Brevards. „Jūs vicināt to pa gaisu tā, it kā jums būtu kas sakāms. Par sakritībām sajūsminās advokāti un zvērinātie.” Un jauniņie, viņš gribēja piebilst. Brevards nebija drošs, ko Dārsijs bija darījis pirms apmācībām, bet skaidrs, ka tas nebija darbs policijā. Iemetis aci ziņojumā, viņš redzēja standarta DNS sakritību, stabiņu rindu, caur kuru stiepās līnijas vietās, kur tie bija identiski. Un šie divi bija identiski — sistēmā reģistrētais fails, kas atbilda kapsulai, un asins paraugs no vāka.

„Ir vēl kas,” Dārsijs teica. Naktssargs vēlreiz dziļi ieelpoja. Viņš laikam bija skrējis pa gaiteni no lifta. „Vēl daudz kas!”

„Mēs domājam, ka esam salikuši visu pa plauktiņiem,” pārliecināti noteica Stīvenss. Viņš pameta ar zodu uz atvērtā kriopoda pusi. „Ir diezgan skaidrs, ka šeit notikusi slepkavība. Tā ir sākusies—”

„Ne jau slepkavība!” iejaucās Dārsijs.

„Dodiet vietniekam iespēju,” paceldams krūzīti, teica Brevards. „Viņš šo ir pētījis stundām ilgi.”

Dārsijs sāka kaut ko bilst, bet apklusa. Viņš izberzēja acis, izskatījās pārguris, bet pamāja.

„Tātad,” noteica Stīvenss. Viņš ar fotoaparātu norādīja uz krio-podu. „Asinis uz vāka nozīmē, ka te ir sācies cīniņš. Vīrietis, ko šeit iekšā atradām, būs piekāpies mūsu slepkavam pēc pretošanās, tā uz vāka nonākušas asinis. Tad viņš iemests paša kriopodā. Viņa rokas bija sasietas; pieņemu, ka piedraudēja ar šaujamieroci, jo ap viņa plaukstu locītavām neievēroju nekādus noberzumus vai citas pretošanās pazīmes. Vīrietis nogalināts ar šāvienu krūtīs.” Stīvenss norādīja uz asiņainajām švīkām un plankumiem vāka iekšpusē. „Seit izšļakstītās asinis norāda, ka upuris atradies sēdus stāvoklī. Tomēr tas, kā tās notecējušas, norāda, ka vāks tūlīt pēc tam aizvērts. Nokrāsa liecina, ka tas, visticamāk, noticis mūsu maiņā, katrā ziņā pēdējā mēneša laikā.”

Brevards visu šo laiku vēroja Dārsija seju un skatījās, kā tā nepiekrītot savelkas. Sīkais uzskatīja, ka zina labāk par vietnieku.

„Kas vēl?” Brevards jautāja Stīvensam, mudinot savu tuvāko padoto turpināt.

„Ak jā. Pēc tam, kad upuri nogalināja, mūsu slepkava savienojis tā ķermeni ar intravenozo sistēmu un ievietojis katetru, lai līķis nesadalītos, tādēļ vainīgais ir kāds ar pieredzi medicīnas jomā. Protams, viņš joprojām varētu atrasties savā maiņā. Tieši tādēļ uzskatījām, ka šo visu labāk apspriest te lejā, nevis medicīnas personāla klātbūtnē. Gribēsim viņus nopratināt pa vienam.”

Brevards pamāja un iemalkoja kafiju. Viņš gaidīja naktssarga reakciju.

„Tā nebija slepkavība!” zaudējis pacietību, iesaucās Dārsijs. „Vai jūs gribat dzirdēt, ko vēl es uzzināju? Sāksim ar to, ka asinis uz vāka atbilst datubāzes ierakstam par kapsulu, gluži kā jūs teicāt, bet tās neatbilst upura asinīm. Cilvēks kapsulā ir kāds cits!”

Brevards gandrīz izspļāva savu kafiju. Viņš ar roku noslaucīja ūsas. „Ko lūdzu?” apsardzes priekšnieks pārjautāja, nebūdams pārliecināts, ka sadzirdējis pareizi.

„Asinis uz vāka bija sajauktas ar siekalām. Tās nākušas no kāda cita. Ārsts teica, ka tas droši vien bijis klepus, iespējams, ievainojums krūtīs. Tātad mūsu vainīgais, visticamāk, ir ievainots.”

„Pagaidiet! Kas tad ir vīrietis, kuru atradām kapsulā?” jautāja Stīvenss.

„Viņi nezina. Viņi pārbaudīja tā asinis, bet izskatās, ka viņa dati sistēmā mainīti. Puisim, uz kura vārda reģistrēta šī kapsula, nemaz nevajadzētu atrasties vadības spārnā. Viņam vajadzēja būt dziļajā saldētavā. Asinis no vāka iekšpuses sakrīt ar daļēju ierakstu vadības failos, tādēļ viņam vajadzēja atrasties kaut kur šeit—”

„Daļēju ierakstu?” Brevards pārjautāja.

Dārsijs paraustīja plecus. „Tie faili ir galīgi saputroti. Tā teica doktors Vitmors.”

„Ahā!” iesaucās vietnieks, uzsizdams knipi. „Skaidrs! Es zinu, kas šeit notika.” Viņš ar kameru norādīja uz kapsulu. „Te notiek cīniņš, ja? Puisis, kurš negrib, lai viņu iemidzina. Viņš pamanās atbrīvoties, zina, kā uzlauzt—”

„Pagaidiet!” paceldams roku, pārtrauca Brevards. Viņš redzēja Dārsija sejā, ka viņš grib teikt vēl kaut ko. „Kādēļ jūs nebeidzat uzstāt, ka tā nebija slepkavība? Mums ir šauta brūce, izšļakstītas asinis, aizvērts vāks, ierocis ir pazudis, vīrieša rokas sasietas, uz kapsulas vāka, lai uz kāda vārda tā reģistrēta, ir asins traips. Tas viss vienkārši kliedz — slepkavība!”

„Tieši to es mēģināju jums pastāstīt,” teica Dārsijs. „Tā nebija slepkavība, jo vīrietis tika pieslēgts kapsulai. Viņš tai bija pieslēgts visu laiku, pat vēl pirms tika sašauts. Un kapsula joprojām bija ieslēgta un darbojās. Šis Trojs — vai vienalga, ko no tās esam izvilkuši, —viņš joprojām ir dzīvs!”

Trīs vīrieši atstāja kapsulu aiz muguras un devās uz medicīnas spārnu un operāciju zāli. Domas Brevarda galvā joņoja. Viņam nebija vajadzīga šī draņķība vienā no viņa maiņām. Tā nebija vaniļa. Viņš iedomājās ziņojumus, ko pēc šī visa nāksies rakstīt, cikjautri būs ar to iepazīstināt nākamo kapteini.

„Kā jums šķiet, vai vajadzētu iesaistīt Ganu?” jautāja Stīvenss, runādams par administratīvā spārna galveno vadītāju, vīru, kurš lielākoties bija visai savrups.

Brevards nicīgi nošņācās. Viņš ar kodu atvēra dziļās- saldētavas durvis un izlaida pārējos gaitenī. „Man šķiet, ka tas ir nedaudz zem viņa kompetences, vai jums tā neliekas? Ganam ir veseli elevatori, par ko raizēties. Var redzēt, kā tas viņu nomāc, kā viņš ieslēdzas un strādā viens pats. Atrisināt šādas lietas ir mūsu darbs. Pat tad, ja tā ir slepkavība.”

„Jums taisnība,” piekrita Stīvenss.

Dārsijs, joprojām aizelsies, pūlējās neatpalikt.

Viņi ar liftu uzbrauca divus stāvus augstāk. Brevards prātoja par to, kāds apskatot bija šķitis sašautā ķermenis. Vīrietis bija auksts un stīvs kā morgā, bet vai pamostoties viņi visi nav tādi? Viņš domāja par kaitējumu, ko nodara sasaldēšana un atkausēšana, kā mašīnas viņu asinīs spēj šūnu pa šūnai atjaunot viņu ķermeņus. Ja nu šīs mazās mašīnas to pašu var izdarīt ar šautu brūci?

Lifts atvērās sešdesmit astotajā. Brevards dzirdēja, ka no operāciju zāles plūst balsis. Bija grūti atteikties no teorijām, ko viņi ar Stīvensu bija savērpuši pēdējās stundas laikā. Bija grūti atteikties un pieņemt to, ko viņiem pastāstījis Dārsijs. Doma par izmainītajiem datubāzes ierakstiem padarīja šo problēmu daudz sarežģītāku. Bija palikušas tikai trīs maiņas, un nu šis. Bet, ja upuris patiešām bija dzīvs, bija garantēts, ka vainīgais tiks notverts. Ja viņš būs tādā stāvoklī, ka spēs parunāt, tad varēs identificēt cilvēku, kurš viņu sašāva.

Nelielajā uzgaidāmajā telpā pie reti izmantotās operāciju zāles bija ārsts un viens no viņa asistentiem. Cimdi bija novilkti, ārsta sirmie mati izspūruši un nevīžīgi, it kā viņš būtu caur tiem izlaidis pirkstus. Abi vīrieši izskatījās pārguruši. Brevards palūkojās caur novērošanas logu un ieraudzīja to pašu vīrieti, ko viņi bija izcēluši no kapsulas. Viņš gulēja, it kā būtu aizmidzis, āda pavisam citā krāsā, no blāvi zila papīra krekla apakšas stiepās dažādas caurulītes un vadi.

„Dzirdēju, ka mums ir negaidīts pavērsiens,” Brevards iesāka. Viņš piegāja pie izlietnes un izgāza tajā savu kafiju, palūkojās apkārt pēc kannas ar svaigu brūvējumu, bet nekur to neredzēja. Viņš būtu uz vietas piekritis vēl vienai maiņai par karstas kafijas krūzīti, cigarešu paciņu un atļauju tās aizkūpināt.

Ārsts plikšķināja palīgam pa plecu un sniedza instrukcijas. Jaunais vīrietis māja ar galvu, izzvejojis no kabatas cimdu pāri, ar muguru atspieda vaļā durvis un iegāja operāciju zālē. Brevards noskatījās, kā viņš pārbauda vīrietim pieslēgtās ierīces.

„Vai viņš var parunāt?” apsardzes priekšnieks jautāja.

„Ak jā!” atbildēja ārsts Vitmors. Viņš pakasīja savu sirmo bārdu. „Kad viņš nāca pie samaņas, piedzīvojām šeit diezgan iespaidīgu jandāliņu. Šis pacients ir daudz spēcīgāks, nekā izskatās.”

„Un nav nemaz tik beigts,” Stīvenss piebilda.

Neviens nesmējās.

„Viņš bija ārkārtīgi satraukts,” stāstīja Vitmors. „Uzstāja, ka viņa vārds neesot Trojs. Tas bija, pirms es veicu analīzes.” Viņš norādīja ar zodu uz papīra lapu Brevarda rokās.

Brevards palūkojās uz Dārsiju, lai saņemtu apstiprinājumu.

„Es biju tualetē,” Dārsijs nokaunējies atzina. „Nebiju klāt, kad viņš pamodās.”

„Iedevām viņam nomierinošu līdzekli. Un es paņēmu asins paraugu, lai noskaidrotu pacienta identitāti.”

„Ko jūs atradāt?”

Ārsts Vitmors nošūpoja galvu. „Ieraksti par viņu ir izdzēsti. Man vismaz tā likās.” Paņēmis no kāda skapīša plastmasas glāzīti, viņš ielēja no krāna ūdeni un padzērās. „Tie tika atklāti daļēji, jo man tiem nav pieejas. Tikai rangs un kriopodu līmenis. Atcerējos, ka esmu to redzējis agrāk, pirmajā maiņā. Tas bija vēl kāds vīrietis no vadības spārna, un tad atcerējos par vietu, kur jūs atradāt šo džentlmeni.”

„Vadības spārns,” Brevards noteica. „Bet šī nebija viņa kapsula, vai ne?” Viņš atcerējās Dārsija teikto. „Asinis uz vāka atbilst kapsulai, bet vīrietis, ko tajā atradām, ir kāds cits. Vai tas nenozīmē, ka noziedznieks izmantojis savu kapsulu, lai noslēptu tajā līķi?”

„Ja nojauta mani neviļ, ir vēl ļaunāk.” Vitmors iedzēra vēl vienu malku ūdens un izlaida pirkstus caur matiem. „Vārds, uz kura reģistrēta kapsula vadības spārnā, — Trojs — atbilst uztriepei, ko paņēmu no vāka, bet šim cilvēkam šobrīd vajadzētu atrasties dziļajā saldētavā. Viņš tika iemidzināts vairāk nekā pirms gadsimta un kopš tā laika nav modināts.”

„Bet uz vāka bija viņa asinis,” iebilda Stīvenss.

„Un tas nozīmē, ka viņš kopš tā laika ir pamodināts,” papildināja Dārsijs.

Brevards palūkojās uz savu naktsmaiņas apsargu un aptvēra, ka šo jauno cilvēku novērtējis nepareizi. Sasodīts, tā bija ar šo darbu maiņās, kur katru reizi jāsastrādājas ar citiem cilvēkiem. Nevarēja nevienu tā īsti iepazīt, nevarēja izsvērt viņu vērtību.

„Tādēļ es no sākuma meklēju ierakstos ārpuskārtas darbības dziļajā saldētavā. Gribēju pārbaudīt, vai no turienes kāds ir modināts.” Brevards jutās neērti. Ārsts bija izdarījis visu darbu viņa vietā. „Vai kaut ko atradāt?” viņš jautāja.

Vitmors pamāja. Ārsts ar rokas vēzienu aicināja viņus pie uzgaidāmās telpas datora. „Darbības dziļajā saldētavā šis birojs veicis divas reizes. Ņemiet vērā, ka ne manā maiņā. Tomēr jau divreiz cilvēki pamodināti vietās, kuru koordinātes atrodas dziļajā saldētavā. Viens no tiem ir vecās dziļās saldētavas centrā, noliktavā, kas tika piepildīta pirms apmācībām.”

Ārsts apklusa, lai ļautu viņiem apdomāt šo informāciju. Brevardam tas prasīja kādu brīdi. Viņa pārgurušais naktssargs izrādījās nedaudz ašāks.

„Sieviete?” Dārsijs pajautāja.

Vitmors domīgi sarauca pieri. „Grūti pateikt, bet ari man ir tādas aizdomas. Nezināmu iemeslu dēļ man nav pieejas šīs personas datiem. Aizsūtīju Maiklu lejā pārbaudīt, apskatīties, kas tur guļ.”

„Mums var būt darīšana ar kaisles izraisītu noziegumu,” sprieda Stīvenss.

Brevards piekrītoši noņurdēja. Viņš jau domāja par to pašu. „Pieņemsim, ka ir vīrietis, kurš nevar izturēt vientulību. Viņš slepenībā modinājis savu sievu; visticamāk, lai iegūtu pieeju, viņam jābūt no vadības. Par to uzzina kāds zemāka ranga darbinieks, tādēļ viņš nolemj to nogalināt. Bet... tā vietā tiek nogalināts pats—” Brevards pakratīja galvu. Tas kļuva pārāk sarežģīti. Viņam sāka trūkt kofeīna. „Lūk, kur īstais āķis,” turpināja Vitmors.

Brevards nepacietībā novaidējās. Viņš nožēloja, ka izlējis savu veco kafiju. Apsardzes priekšnieks ar mājienu mudināja, lai ārsts runā.

„Ir bijis vēl viens gadījums, kad kāds modināts no dziļās saldētavas, un šī cilvēka datiem man ir pieeja.” Ārsts nopētīja trīs drošībsargu sejas. „Vai kāds vēlas minēt, kā viņu sauc?”

„Viņu sauc Trojs,” teica Dārsijs.

Acis pārsteigumā iepletis, ārsts uzsita knipi. „Bingo!”

Brevards pagriezās pret savu naktssargu. „Un kā, pie velna, tu to izdomāji?”

Dārsijs paraustīja plecus. „Visiem patīk sakritības!”

„Sakiet, vai es pareizi sapratu,” Brevards iesāka. „Mums uz brīvām kājām ir slepkava no dziļās saldētavas, kurš sašāvis vadītāju, ieņēmis viņa vietu un, visticamāk, viņa kodus un pamodinājis sievieti.” Priekšnieks pagriezās pret Stīvensu. „Labs ir, es domāju, ka jums ir taisnība. Laiks iesaistīt Ganu. Tas viss nupat pacēlās līdz viņa kompetences līmenim.”

Stīvenss apstiprinoši pamāja un devās uz durvju pusi. Bet, pirms viņš paguva aiziet, gaitenī atskanēja steidzīgi soļi. Noskrējies un bez elpas ap stūri parādījās Maikls, viens no sanitāriem, kas bija palīdzējuši izcelt upuri no kapsulas. Atbalstījis rokas pret ceļiem, viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja un nenolaida acis no sava priekšnieka.

„Es teicu, lai esat ātrs,” ārsts Vitmors teica, „bet nebiju domājis, ka jums jāskrien!”

„Jāser—” Maikls joprojām elsa. „Kungi, mums ir problēma.” Ārsta palīgs paskatījās uz apsardzes vīriem un saviebās.

„Kas par lietu?” jautāja Brevards.

„Tā bija sieviete,” teica Maikls, mādams ar galvu. „Tas tā kā būtu skaidrs. Bet viņas kapsulas rādījumi mirgoja, tādēļ veicu īsu pārbaudi.” Viņš mežonīgi paskatījās klātesošo acīs, un Brevards saprata. Viņš saprata, taču kāds pasteidzās ierunāties pirms viņa.

„Viņa ir mirusi,” noteica Dārsijs.

Sanitārs drudžaini māja ar galvu, rokas joprojām turēdams uz ceļiem. „Anna,” viņš izdvesa. „Vārds uz kapsulas ir Anna.”

Muskuļiem piebriestot vecajās un stiegrainajās rokās, vīrietis, kuram nebija vārda, operāciju zālē izmēģināja savas saites. Ārsts Vitmors lūdza džentlmeni nekustēties. Otrā nestuvju pusē stāvēja kapteinis Brevards. Viņš juta tikko pamodināta vīra smaku, vīra, kurš atstāts nomirt. Mežonīgs skatiens pārslīdēja apkārtējiem un apstājās pie viņa. Sašautais vīrietis laikam prata noteikt, ka Brevards šeit ir galvenais.

„Atsieniet mani!” vecais vīrs teica.

„Tikai tad, kad noskaidrosim, kas ir noticis,” Brevards viņam atbildēja. „Tad, kad jums kļūs labāk.”

Iemēģinot izturību, ap vecā vīra plaukstu locītavām čīkstēja ādas saites. „Man kļūs labāk, kad tikšu nost no šī sasodītā galda!”

„Jūs esat sašauts,” teica ārsts. Viņš uzlika roku uz pacienta pleca, lai viņš nomierinātos.

Vecais vīrs nolaida galvu uz spilvena, skatiens ceļoja no ārsta uz apsardzes priekšnieku un atpakaļ. „Es zinu,” viņš noteica.

„Vai atceraties, kurš to izdarīja?” Brevards jautāja.

Vīrietis pamāja. „Viņa vārds ir Donalds.” Viņš sakoda zobus.

„Nevis Trojs?” pārjautāja Brevards.

„Tieši to es arī gribēju teikt. Tas pats cilvēks.” Brevards vēroja, kā vecā vīra plaukstas sažņaudzas dūrēs un tad atslābst. „Klausieties, es esmu viens no šī elevatora Vadītājiem. Es pieprasu, lai mani atbrīvo. Pārbaudiet manus datus—”

„Mēs visu noskaidrosim—” Brevards sāka teikt.

Saites nočīkstēja. „Pārbaudiet nolādētos ierakstus!” vecais vīrs atkārtoja.

„Kāds tos ir izmainījis,” Brevards viņam atklāja. „Vai varat pateikt mums savu vārdu?”

Vecais mirkli mierīgi gulēja, muskuļi bija atslābuši. Viņš lūkojās griestos.

„Kuru no visiem?” viņš pajautāja. „Mans vārds ir Pols. Vairums cilvēku uzrunā mani uzvārdā — Tūrmans. Kādreiz mani dēvēja par Senatoru—”

„Gans,” noteica kapteinis Brevards. „Pols Tūrmans ir vīrs, kuru dēvē par Ganu.”

Vecais vīrietis samiedza acis. „Nē, nedomāju gan,” viņš teica. „Savā laikā esmu saukts dažādos vārdos, bet tā nekad.”

Elevators 17

Zeme rēca. Tā dārdēja aiz elevatora sienām, un troksnis pakāpeniski pieņēmās skaļumā.

Tas bija sācies pirms pāris dienām kā tāla dunoņa, izklausījās pēc hidroponikas sūkņa garas ūdens caurules galā, vibrācija bija jūtama starp pēdu spilventiņiem un mitro metāla grīdu. Vakar tas bija pārgājis nepārtrauktā zemestrīcē, kas tricinājās augšup gar Džimija ceļiem un kauliem līdz pat viņa sakostajiem zobiem. Virs galvas no caurulēm tika nokratītas ūdens lāses, viegls lietutiņš, kas sakrājās peļķēs, kuras pēc plūdu atkāpšanās vēl nebija paguvušas izžūt.

Elīza klaigāja un taustīja savu pakausi, kad uz tā piezemējās kāda lāse. Viņa pacēla galvu, smaidīdama savu caurumoto smaidu, un gaidīja vēl vairāk nokrišņu.

„Šausmīgs troksnis,” noteica Riksons. Viņš pārlaida lukturīša staru pār tālāko vecās ģeneratoru telpas sienu, no kuras, šķiet, rīboņa cēlās.

Hanna sasita plaukstas un teica dvīņiem, lai netuvojas sienai. Mailss — Džimijam vismaz likās, ka tas ir Mailss, viņš tik tikko spēja dvīņus atšķirt — bija koncentrējoties pavēris muti, piespiedis ausi pie betona un aizvēris acis. Viņa brālis Markuss vilka viņu atpakaļ pie pārējiem, zēna seja sajūsmā staroja.

„Nāciet aiz manis!” sauca Džimijs. Vibrācija kutināja viņa pēdas. Kādai neredzamai mašīnai graužoties caur klinti, viņš juta, kā troksnis atbalsojas krūtīs.

„Cik vēl ilgi?” jautāja Elīza.

Džimijs sabužināja viņas matus un izbaudīja viņas satraukto roku apskāvienu sev ap vidukli. „Drīz,” viņš teica. Patiesībā Džimijs nezināja. Pēdējās divas nedēļas viņi bija pavadījuši, uzturēdami sūkņa darbību un neļaudami plūdiem atkal pārņemt Mehānikas nodaļu. Šorīt viņi pamodās no tā, ka rakšanas troksnis vairs nebija paciešams.

Dienas gaitā tas bija pieņēmies spēkā, tomēr tukšā siena joprojām stāvēja viņu priekšā neskarta, joprojām turpinājās vieglās lietavas no mitrajām un trīcošajām caurulēm. Dvīņi, kļūdami arvien nepacietīgāki, šļakstījās peļķēs. Mazulis neizskaidrojamā kārtā mierīgi gulēja Han-nas rokās. Viņi bija te gaidījuši jau stundām ilgi, klausījušies, kā dārdoņa pieaug, gaidījuši, kad kaut kas notiks.

Par to, ka viņi beidzot ir sagaidījuši, liecināja mehāniski trokšņi, kas jaucās ar sadrupināta akmens graboņu. Metāla locītavu čīksti, draudīgu zobu klaboņa, apdullinoši dārdu apmēri un spēks, kas nu nāca no visām pusēm uzreiz — no grīdas, griestiem un sienām visapkārt. Peļķes izšķīda haosā. Ūdens gan lidoja uz augšu no grīdas, gan lija no griestiem. Džimijs gandrīz nogāzās no kājām.

„Atkāpieties!” viņš kliedza caur dārdiem. Džimijs, atmuguriski mīņādamies, attālinājās no sienas kopā ar Elīzu, kas bija pielipusi viņa sānam, un pārējie paklausīgi sekoja, iepletuši acis un izstiepuši rokas sānis, lai nezaudētu līdzsvaru.

No sienas atdalījās betona gabals, plakans blāķis cilvēka lielumā. Tas nolobījās, nokrita taisni uz grīdas un piezemēdamies sašķīda gabalos. Gaisā cēlās putekļi — šķita, ka tie nāk no pašas sienas, kuras betons nu tos atbrīvoja, it kā izelpotu.

Džimijs atkāpās vēl pāris soļus, un bērni sekoja, viņu raizes nomainīja sajūsma. Vairs neizklausījās, ka tuvojas mašīna, tagad šķita, ka to ir tūkstošiem. Tās bija visur. Tās bija viņu krūtīs.

Dārdi sasniedza niknu kulmināciju, atlobījās vēl vairāk betona, metāls kliedza kā sists, vareni klaudzieni un dzirksteļu izvirdumi, tad caur sienu ielauzās milzīgais racējs, apļveida izliekumā sākumā parādījās plaisa, bet tad dziļa brūce, kas pārskrēja sienai kā ēna.

Cauruma apmēri lika saprast, kādēļ troksnis bijis tik liels. Pie griestiem izlauzās asi zobi, tie griezās līdz pat grīdas pamatam, tad atkal pacēlās līdz otrai pusei. Izlocījās pārrautā dzelzsbetona armatūra. Oda pēc degoša metāla un krīta. Racējs nāca caur simt četrdesmit otrā līmeņa sienu un sagrauza lielu daļu betona arī zem un virs tā. Tas izurba caurumu, kas lielāks par elevatora līmeņa augstumu.

Dvīņi pārsteigumā un sajūsmā klaigāja, Elīza spieda Džimija ribas tik spēcīgi, ka viņam bija jāpiepūlas, lai varētu paelpot. Bērniņš Hannas rokās sakustējās, bet viņa raudas milzīgajā troksnī bija tik tikko dzirdamas. Vēl viens varens zobu apgrieziens, vēl viens aplis no grīdas līdz griestiem, tie ielauzās dziļāk, tagad atklājās, ka tie drīzāk izskatās pēc riteņiem, dučiem disku, kas griezās lielākā diskā. No griestiem atdalījās betona gabals un sašķīda pret grīdu blakus lielākajam no abiem ģeneratoriem. Džimijs gaidīja, ka pār viņu galvām kuru katru mirkli gāzīsies viss elevators.

No vibrācijas virs galvas sašķīda spuldze, nenožuvušo plūdu ūdeni mirdzēja stikla lauskas. „Atpakaļ!” Džimijs kliedza. Viņi atradās plašās ģeneratoru telpas otrā galā, prom no racēja, tomēr šobrīd jebkurš attālums šķita par tuvu. Zeme šūpojās, bija grūti nostāvēt kājās. Džimijam pēkšņi kļuva bail. Šis milzis turpinās tuvoties, tas izurbsies taisni cauri elevatoram un dosies tālāk; tas bija pilnīgi nekontrolējams—

Telpā parādījās akmeni smalcinošais disks, asie riteņi rotēja un ķērca tukšajā gaisā, pa vienu pusi akmens tika uzmests gaisā, pa otru gāzās lejup. Dārdi mazinājās. Sauso metāla locītavu kliedzieni aprima. Hanna mierināja savu bērnu, šūpodama to rokās, bet viņas platās acis nenolaida skatu no milža, kas ielauzies viņu mājās.

Kaut kur atskanēja sasaukšanās. Tā plūda caur krītošajiem akmens bluķiem. Rotējošie diski palēnināja gaitu un apstājās, bet daži mazākie riteņi griezās kādu brīdi ilgāk. To malas spīdēja kā jaunas, jo cīņa ar zemi bija nodeldējusi tos kailus. Ap vienu no tiem kā samezglojusies zābaka šņore bija aptinies armatūras stienis.

Klusums ieilga. Bērniņš atkal apklusa. Vienīgā skaņa bija attāla grabēšana un dūkoņa — varbūt racēja izsalkušais vēders.

„Vai te kāds ir?”

Sauciens no racēja otras puses.

„Jā, esam tikuši cauri!” atsaucās vēl kāda balss. Sievietes balss.

Džimijs pacēla Elīzu uz rokām, un meitene apskāva viņa kaklu un saāķēja potītes ap vidukli. Viņš skrēja pretī dzelkšņainā tērauda sienai.

,,Ei!” iesaucās Riksons un steidzās viņam pakaļ.

Ari dvīņi metās skriešus.

Džimijs nespēja paelpot. Šoreiz pie vainas nebija Elīza — tā bija doma par ciemiņiem. Cilvēkiem, no kuriem nav jābaidās. Kāds, kuram skriet pretī, nevis bēgt.

To juta visi. Viņi smaidīdami steidzās pretī racēja rīklei.

Starp apklusušo disku un caurumu sienā parādījās roka, tad plecs, no izraktā tuneļa, kas turpinājās zemāk par grīdu, rāpās ārā sieviete.

Viņa iztrausās uz ceļiem, piecēlās un atglauda no sejas matus.

Džimijs tuvojās. Grupiņa apstājās duci soļu attālumā no viņas. Sieviete. Svešiniece. Viņa stāvēja Džimija elevatorā smaidīdama, no vienas vietas klāta ar putekļiem un netīrumiem.

„Solo?” viņa pajautāja.

Nozibsnīja smaids. Pat būdama klāta ar netīrumiem, viņa bija skaista. Sieviete pienāca pie viņiem un novilka biezu cimdu pāri, kamēr no bedres aiz racēja zobiem jau rāpās ārā vēl kāds. Sveicienam pastiepta roka. Bērniņš raudāja. Viņas smaida apburts, Džimijs atbildēja sievietes rokasspiedienam.

„Mans vārds ir Kortnija,” viņa teica. Tad viņas skats pārslīdēja bērniem, un smaids atplauka vēl platāks. „Un tu noteikti esi Elīza!” Viņa paspieda mazās meitenes plecu, un tvēriens ap Džimija kaklu uzreiz kļuva ciešāks.

No racēja parādījās vīrietis, kurš bija bāls kā tīrs papīrs, viņa mati tikpat balti. Viņš pagriezās, lai nopētītu racēja zobu sienu.

„Kur ir Džuljeta?” Džimijs jautāja, paceldams Elīzu augstāk uz gurna.

Kortnija sarauca pieri. „Vai viņa jums nepateica? Džuljeta izgāja

ĀRPASAULE

..

Elevators 18

Džuljeta stāvēja gaisa slūžās, kamēr viņai visapkārt tika sūknēta gāze. Tīrīšanas tērps bija sakrokojies un piespiedies viņas ādai. Viņa nejuta bailes, ko bija piedzīvojusi, kad tika sūtīta ārā pēdējoreiz, bet nejuta arī maldinošo cerību, kas daudziem lika doties izsūtījumā labprātīgi. Kaut kur starp bezjēdzīgiem sapņiem un bezcerīgu apdraudētības izjūtu bija vēlēšanās iepazīt pasauli. Un, ja iespējams, padarīt to labāku.

Spiediens gaisa slūžās palielinājās, un viņas tērpa krokas atrada katru izvirzīto rētu uz viņas ķermeņa, tās spiedās klāt vietās, kur reiz bija viņu apdedzinājušas. Miljons sīku, smalku adatu dūrieniņu, tie pieskārās uzreiz visām viņas ķermeņa jutīgajām daļām, it kā šīs gaisa slūžas atcerētos, it kā tās viņu pazītu. Mīļotā atvainošanās.

Gar sienām bija noklāta caurspīdīga plastmasas plēve. Tā sāka viļņoties un tika cieši piespiesta caurulēm, sakļāvās ap solu, uz kura Džuljeta tika apģērbta. Vairs nav ilgi. Ja viņa kaut ko juta, tad tā bija aizrautīga nepacietība. Atvieglojums. Ilgi lolots projekts tuvojās noslēgumam.

Džuljeta noņēma vienu no paraugu trauciņiem, kas bija piestiprināti viņas krūtīm, un pavēra vāciņu, savākdama inerto argonu, lai būtu, ar ko salīdzināt āra gaisu. Uzskrūvējusi vāku atpakaļ, viņa izdzirdēja biezo ārdurvju iekšienē pazīstamu klaudzoņu. Elevators atvērās, un, izplūstot spiedienam pakļautajai gāzei, kas neļāva iekļūt āra gaisam, parādījās miglas strūklas.

Migla ap viņu piebrieda un virmoja. Tā stūma viņu no mugurpuses, steidzināja doties laukā. Džuljeta pacēla kāju, pārkāpa slieksnim pie biezajām elevatora 18 ārdurvīm un atkal bija laukā.

Rampa bija gluži tāda pati, kādu viņa to atcerējās — betona platforma, kas veda no viņas pazemes māju pēdējā līmeņa līdz pat zemes virsmai. Smiltis, kas sakrājušās asajos stūros, tos padarīja slīpus, dubļu švīkas un traipi izraibināja sienas. Smagās durvis noklaudzēja viņai aiz muguras, un pašķīdusi migla cēlās arvien augstāk pretī mākoņiem. Džuljeta sāka kāpienu augšup pa lēzeno slīpumu.

„Tev viss kārtībā?”

Viņas ķiveri piepildīja Lūkasa maigā balss. Džuljeta pasmaidīja. Bija tik labi, ka viņš atnācis līdzi. Viņa saspieda kopā īkšķa un rādītājpirksta galus un iedarbināja ķiverē iemontēto mikrofonu.

„Uz rampas vēl neviens nekad nav nomiris, Lūkas. Ar mani viss ir kārtībā.”

Viņš čukstus atvainojās, un Džuljetas smaids kļuva vēl platāks. Iet ārā ar visu šo atbalstu bija pavisam citādi. Daudz patīkamāk nekā tad, ja esi izsūtīta, kamēr nokaunējusies pasaule ir pagriezusi muguru un neuzdrīkstas pat paskatīties.

Džuljeta sasniedza rampas galu, un viņu pārņēma pareizības izjūta. Bez bailēm vai elektroniska sejsega digitālajiem meliem viņa juta sev apkārt to, kas cilvēkiem arī būtu jājūt — skurbinošu plašumu, izgaisušas sienas, kailu zemi, kas plešas uz visām pusēm, kilometru kilometrus atklātas telpas un mutuļojošus mākoņus. Viņas ķermenis kņudēja atklājuma priekā. Džuljeta bija atradusies ārā divas reizes, bet šis bija kas jauns. Šoreiz viņas gājienam bija mērķis.

„Ņemu pirmo paraugu,” viņa teica, saspiedusi kopā pirkstus.

Džuljeta noņēma no tērpa vēl vienu mazo konteineru. Viss bija sanumurēts gluži kā tīrīšanā, bet darbības bija mainījušās. Nedēļām ilga plānošana un gatavošanās bija pārvērtusies šajā rosībā te augšā, kamēr viņas draugi dziļumos rakās caur zemi. Viņa noņēma trauciņa vāku, tad, skaitīdama līdz desmit, paturēja to gaisā un uzskrūvēja vāku atpakaļ. Tvertnes gals bija caurspīdīgs. Tajā grabēja pāris paplākšņu, un pie tās dibena bija piestiprinātas divas hermētiskās lentes loksnes. Ap vāka malu Džuljeta apzieda vaskam līdzīgu izolācijas materiālu un hermētiski noslēdza trauku. Numurētais paraugs tika ielikts blakus gaisa slūžās ņemtajam paraugam makā ar pārloku, kas bija piestiprināts viņas augšstilbam.

Austiņās parkšķēja Lūkasa balss: „Gaisa slūžas ir pilnās liesmās. Pirms iešanas iekšā Nelsons pagaidīs, lai telpa nedaudz atdziest.”

Džuljeta pagriezās ar seju pret antenu torni. Viņa cīnījās ar vēlēšanos pacelt roku, sveicināt dučiem sieviešu un vīriešu, kas vēroja kafetērijas sienas ekrānu. Tad Džuljeta palūkojās lejup uz krūtīm un mēģināja sakārtot domas, atcerēties, kas viņai jādara tālāk.

Augsnes paraugs. Viņa spēra soļus prom no rampas un torņa uz kādu zemes pleķīti, pa kuru, iespējams, neviens nebija soļojis vairākus gadsimtus. Nometusies ceļos, apakštērpam ieduroties ceļu locītavās, viņa ar seklo kastīti iegrāba zemi. Augsne bija pieblietēta un grūti uzrokama, tādēļ Džuljeta saslaucīja saujā smiltis no zemes virsmas un uzbēra tās pa virsu, lai trauks būtu pilns.

„Augsnes paraugs paņemts,” viņa teica, saspiedusi biezajā cimdā pirkstus. Džuljeta uzmanīgi aizskrūvēja vāku, noslēdza to ar vaska kārtu un ieslidināja makā uz otra augšstilba.

„Labs darbiņš!” teica Lūkass. Viņš droši vien centās Džuljetu uzmundrināt. Viss, ko viņa dzirdēja, bija ārkārtīgās raizes viņa balsī.

„Nākamo ņemšu dziļo paraugu.”

Džuljeta satvēra darbarīku abās rokās. Tā galā viņa bija piemontējusi lielu ,,T” veida rokturi, lai būtu droša, ka lielajos cimdos spēs to cieši satvert. Pielikusi urbja galu zemei, Džuljeta grieza rokturi uz riņķi kā korķviļķi, spiezdama savu svaru uz rokām, lai asmens sadrupinātu blīvo augsni.

Uz pieres izspiedās sviedri. Kāda lāse sašķīda pret sejsegu un trīcēja sīkā peļķītē acu priekšā, kamēr viņa sasprindzinājās un ar grūdieniem spieda rokas uz leju. Pret tērpu triecās spēcīga, kodīga gaisa pūsma un stūma Džuljetu sānis. Kad rīks bija ieurbts zemē līdz pat

ar lenti atzīmētajai vietai uz roktura, Džuljeta piecēlās un atspērusies izvilka to no zemes.

Viņa izcēla urbi, dziļākajai augsnei birstot un drūpot sausajā caurumā. Džuljeta ieslidināja augsnes paraugu trauciņā un noglabāja to paredzētajā vietā. Viss bija radīts un apstrādāts, izmantojot Apgādes labākos materiālus. Džuljeta ielika darbarīku atpakaļ tam paredzētajā somā, uzmeta to plecos un dziļi ieelpoja.

„Viss labi?” Lūkass pajautāja.

Viņa pamāja tornim. „Viss labi. Atlikuši vēl divi paraugi. Cik tālu ir tikuši ar darbiem gaisa slūžās?”

„Ļauj paskatīties.”

Kamēr Lūkass aizgāja palūkoties, kā tiek sagatavota viņas atgriešanās, Džuljeta soļoja uz tuvākā pakalna pusi. Viņas vecās pēdas bija aizskalojis viegls lietus, tomēr Džuljeta labi atcerējās ceļu. Ieloce kalnā stāvēja kā aicinošas kāpnes, kā rampa, uz kuras nekustīgi gulēja divi apveidi.

Džuljeta apstājās pie kalna un izvilka vēl vienu kastīti ar paplāksnēm un hermētisko lenti. Vāciņš atvērās viegli. Viņa pacēla to pret vēju, ļaudama traukā ieplūst visam, ko tas nesa. Cik viņiem bija zināms, šīs bija pirmās āra gaisa pārbaudes, kas jebkad veiktas. Papīru kaudzes ar fiktīviem ziņojumiem no iepriekšējām tīrīšanām bija tikai tukši skaitļi, kas izmantoti, lai uzturētu un attaisnotu elevatora iedzīvotāju bailes. Tā bija parodija par attīstību, izlikšanās, ka tiek pieliktas pūles, lai pasauli padarītu labāku, bet patiesībā viss, kas tiem rūpējis, bija iestāstīt pārējiem, cik tā ir bīstama.

Vienīgā lieta, kas Džuljetu pārsteidza un iespaidoja vēl vairāk nekā šīs sazvērestības mērogs, bija tas, cik ātri un ar kādu atvieglojumu bija sagruvuši tās mehānismi IT nodaļā. Trīsdesmit ceturtā līmeņa ļaudis viņai bija atgādinājuši bāreņus no elevatora 17 — pārbijušies, ar plati ieplestām acīm viņi izmisīgi alka pēc kāda pieaugušā, kuram varētu pieķerties un uzticēties. Citur elevatorā viņas pārdrošā doma izpētīt ārpasauli tika uzlūkota ar aizdomām un bailēm, bet IT daļā, kur viņi izlikušies, ka dara šo darbu paaudzēm ilgi, daudzi šo iespēju patiešām pārbaudīt ārpasauli bija sveikuši ar mežonīgu entuziasmu.

Sasodīts!

Džuljeta uzspieda kastītei vāku. Viņas domas bija aizklīdušas, un Džuljeta bija aizmirsusi skaitīt līdz desmit, droši vien noturējusi to vaļā divreiz ilgāk.

„Hei, Džūla?”

Viņa saspieda pirkstus kopā. „Jā?” Atlaidusi mikrofona pogu, viņa cieši piespieda vāku, pārliecinājās, ka uz tā rakstīts „2”, un aizsmērēja malas. Lādēdama savu izklaidību, Džuljeta nolika to pie iepriekšējā parauga.

„Gaisa slūžas ir izdegušas. Nelsons pēc tam iegāja, lai sagatavotu visu tavai atnākšanai, bet viņi saka, ka paies kāds brīdis, līdz atkal uzpildīsies argons. Vai esi droša, ka jūties labi?”

Viņa uz mirkli apstājās, lai izpētītu, kā jūtas, un sniegtu godīgu atbildi. Pāris dziļas ieelpas. Viņa izkustināja locītavas. Palūkojās augšup uz tumšajiem mākoņiem, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā ar redzi un līdzsvara sajūtu.

„Jā. Es jūtos normāli.”

„Labi! Kad nāksi atpakaļ, viņi tomēr palaidīs liesmas. Izskatās, ka tās patiešām varētu būt nepieciešamas. Pirms izgāji ārā, rādījumi gaisa slūžās bija visai aizdomīgi. Drošības pēc Nelsons šobrīd tīra iekšējo slūžu kameru. Gatavojamies tevi sagaidīt, cik ātri vien varēsim.”

Džuljetai nekas no dzirdētā nepatika. Viņas gājiens cauri elevatora 17 gaisa slūžām bija šausminošs, tomēr paliekošas sekas tas nebija atstājis. Lai izdzīvotu, bija pieticis sev uzgāzt zupu. Viņi bija strādājuši, vadoties pēc teorijas, ka apstākļi ārā nav tik ļauni, kā viņiem likts noprast, un ka liesmas drīzāk paredzētas, lai aizkavētu iedzīvotājus pamest elevatoru, nevis attīrītu gaisu. Šīs Džuljetas misijas lielākais izaicinājums bija nokļūt atpakaļ iekšā, neciešot no atkārtotiem apdegumiem un izvairoties no atkārtotas gulēšanas slimnīcā. Tomēr viņa nedrīkstēja apdraudēt pārējos elevatora iemītniekus.

Pēkšņi iedomājusies par visu, kas likts uz spēles, Džuljeta saspieda kopā pirkstus. „Vai augšā joprojām ir skatītāji?” viņa jautāja Lūkasam.

„Jā, sajūsma jūtama pat gaisā. Cilvēki nespēj noticēt, ka tas patiešām notiek.”

„Es gribu, lai jūs viņus vedat prom,” viņa noskaldīja.

Džuljeta atlaida īkšķa galu. Atbildes nebija.

„Lūkas? Vai tu mani dzirdi? Es gribu, lai visi tiek evakuēti vismaz līdz ceturtajam līmenim. Vediet lejā visus, kas šobrīd nestrādā ar mums, labi?”

Viņa gaidīja.

„Jā,” Lūkass noteica. Liela kņada fonā. „To mēs šobrīd darām. Mēģinām panākt, lai cilvēki nekrīt panikā.”

„Pasaki viņiem, ka tas ir tikai piesardzības pasākums. Tas ir tikai gaisa slūžu rādītāju dēļ.”

„Izdarīsim!”

Viņš izklausījās aizelsies. Džuljeta cerēja, ka neizraisa paniku nieku dēļ.

„Gatavojos ņemt pēdējo paraugu,” viņa teica un koncentrējās, lai veiktu nākamo uzdevumu. Viņi bija sagatavojušies ļaunākajam. Viss būs kārtībā. Džuljeta bija pateicīga par vienkāršajiem mēraparātiem, ko viņi bija uzstādījuši gaisa slūžās. Nākamajā ekspedīcijā viņa plānoja uzstādīt pastāvīgu iekārtu uz elevatora torņa jumta. Tomēr nedrīkstēja pārāk aizrauties. Džuljeta tuvojās vienam no paugura pie-kājē guļošajiem tīrītājiem.

Ķermenis, ko viņi bija izvēlējušies, reiz bija piederējis Džekam Brentam. Bija pagājuši deviņi gadi, kopš viņš tika izsūtīts tīrīt, viņš bija sajucis prātā pēc sievas otrā aborta. Džuljetai nebija sevišķi daudz citas informācijas par šo cilvēku. Tas bija galvenais iemesls, kādēļ viņa bija izvēlējusies to pēdējam paraugam.

Džuljeta piegāja pie atliekām. Vecais tērps jau sen bija kļuvis pelēks kā zeme. Metāla pārklājums nolobījies kā veca krāsa. Zābaki saēsti, sejsegs sadrupis. Džeks gulēja, rokas salicis uz krūtīm, kājas izstiepis taisni, it kā būtu atgūlies, lai nosnaustos, taču nekad vairs nebūtu pamodies. Drīzāk gan tāpēc, lai apgūlies lūkotos aiz sejsega redzamajās skaidrajās, zilajās debesis.

Džuljeta izvilka pēdējo kastīti, kas atzīmēta ar „3”, un nometās ceļos pie mirušā tīrītāja. Viņa ar baismām iedomājās, ka pašu būtu sagaidījis šāds liktenis, ja Skotijs, Vokers un Apgādes ļaudis nebūtu tik ļoti riskējuši, lai viņai palīdzētu. Džuljeta izņēma no parauga trauciņa asu nazīti un izgrieza no tērpa materiāla kvadrātu. Uzlikusi asmeni uz tīrītāja krūtīm, viņa paņēma paraugu un iemeta to kastītē. Aizturējusi elpu, Džuljeta atkal satvēra asmeni un, uzmanīdamās, lai nesadurtu savu tērpu, šķērsām iegrieza uz tīrītāja vēdera atsegtajā, sapuvušajā apakštērpā.

Pēdējais paraugs bija jāizgrebj ar asmeni. Ja tur iekšā vai parauga gabalā bija miesa, Džuljeta tik un tā nespēja to atšķirt. Par laimi, zem sapluinītā un izirušā tērpa viss bija tumšs. Šķita, ka tur ir tikai augsne, ko starp izkaltušiem kauliem sanesis vējš.

Džuljeta ielika paraugu traukā un atstāja nazi pie tīrītāja, jo tas vairs nebija vajadzīgs, viņa negribēja riskēt un vēl ilgāk turēt to apjomīgajos cimdos tērptajos pirkstos. Viņa piecēlās un pagriezās torņa virzienā.

„Vai jūties normāli?”

Lūkasa balss izklausījās citāda. Apslāpēta. Džuljeta izelpoja un jutās nedaudz apreibusi, jo bija tik ilgi aizturējusi elpu.

„Ar mani viss ir kārtībā.”

„Esam gandrīz gatavi tevi uzņemt. Es tavā vietā sāktu soļot

šurp.”

Džuljeta apstiprinoši pamāja, lai gan viņš droši vien tik tālu nespēja to saskatīt, pat ne caur augstajiem sienas ekrāniem, kas pasauli palielināja.

„Hei, vai zini, ko mēs aizmirsām?”

Džuljeta apstājās kā iemieta un nopētīja torni.

„Kas ir?” viņa prasīja. „Ko mēs aizmirsām?” Gar vaigu, kutinādama ādu, aizslīdēja sviedru lāse. Uz skausta viņa juta rētu mežģīni, ko iekausējis iepriekšējais tīrītāja tērps.

„Aizmirsām iedot tev līdzi pāris vilnas spilventiņus,” Lūkass atbildēja. „Te jau sakrājušies redzami putekļi. Un zini, kamēr biji ārā...”

Džuljeta nikni paskatījās uz torni.

„Es tikai saku,” Lūkass turpināja. „Varbūt tu būtu varējusi nedaudz notīrīt—”

Džuljeta gaidīja rampas apakšā. Viņa atcerējās pēdējo reizi, kad stāvēja šajā vietā ar Solo pagatavotu hermētiskās lentes segu rokās un prātoja par to, vai gaiss izbeigsies, pirms atvērsies durvis, par to, vai izdosies dzīvai izkļūt no pārbaudījumiem, kas viņu gaida iekšā. Viņa atcerējās, kā bija domājusi, ka tur sastaps Lūkasu, bet tā vietā cīnījās ar Bernardu.

Džuljeta centās izmest šīs atmiņas no galvas. Palūkojusies lejup uz kabatām, viņa pārliecinājās, ka to pārloki ir cieši noslēgti. Prātā virknējās tuvojošās attīrīšanas procedūras soļi. Viņa paļāvās uz to, ka viss un visi būs savās vietās.

„Aiziet!” radio atskanēja Lūkasa balss. Tā atkal šķita neizteiksmīga un tāla.

Kā uz burvja mājienu iečīkstējās gaisa slūžu durvju mehānisms un caur spraugu izplūda saspiesta argona mākonis. Džuljeta metās miglā, nokļūstot atpakaļ zem jumta, viņu pārņēma spējš atvieglojuma vilnis.

„Esmu iekšā! Esmu iekšā!” viņa sauca.

Durvis aiz muguras ar būkšķi noslēdzās. Džuljeta paskatījās uz iekšējām gaisa slūžu durvīm, ieraudzīja aiz stikla iluminatora ķiveri, kāds lūkojās iekšā, vēroja. Piesteigusies pie sagatavotā sola, viņa atvēra hermētiski noslēgto kasti, ko viņas prombūtnē šeit novietojis Nelsons. Vajadzēja kustēties ātri. Gāzes kameras un liesmas darbojās automātiski.

Noplēsusi no tērpa augšstilbiem noslēgtās kabatas, Džuljeta tās ievietoja kastē. Tad nocēla no muguras urbi un ar to iegūto paraugu un pievienoja arī tos. Pēc tam aizspieda vāku un aizvēra slēdzenes. Par labu nāca iepriekš veiktie procedūras izmēģinājumi. Kustības tērpā šķita ērtas. Naktīs viņa bija gulējusi gultā atvērtām acīm un prātā atkārtojusi katru darbību, līdz tās bija kļuvušas par ieradumu.

Šķērsojusi nelielo gaisa slūžu telpu, Džuljeta satvēra pašas same-tinātās, milzīgās metāla tvertnes malu. Materiāls joprojām glabāja

pēdējā liesmu izvirdumā uzkrāto siltumu, bet Nelsona iepildītais ūdens to bija pamatīgi atdzesējis. Dziļi, bet bezjēdzīgi ievilkusi elpu, Džuljeta pārrāpās pār tvertnes malu.

Ūdens skalojās gar ķiveri, un viņa juta pirmo īsto baiļu uzplūdu. Elpošana paātrinājās. Atkal atrodoties ūdenī, pastaiga ārā šķita kā bērnu spēle. Mutē spiedās pārplūdušā elevatora rāva; viņa juta, ka sūc gaisu maziem malciņiem, juta pakāpienu sarūsējušā tērauda garšu; Džuljeta aizmirsa, kas viņai jādara.

Pamanījusi vienu no rokturiem tvertnes dibenā, viņa pasniedzās pēc tā un pievilkdamās nozuda zem ūdens. Vispirms ar vienu, tad ar otru zābaku viņa sataustīja stieni otrā tvertnes galā un aizāķēja aiz tā pēdas, tā turēdamās baseina dibenā un paļaudamās uz to, ka mugura ir nosegta. Tomēr pat caur ūdeni un ķiveri Džuljeta dzirdēja sašūpotā šķidruma šļakstus, kas pāri tvertnes malai šķīda uz gaisa slūžu telpas grīdas. Viņa dzirdēja, kā tiek palaistas rēcošās liesmas, kā tās laiza baseina sienas.

„Trīs, četri, pieci—” Lūkass skaitīja, un prātā uzplaiksnīja sāpīgas atmiņas, blāvās, zaļās avārijas gaismas, panika viņas krūtīs—

„Seši, septiņi, astoņi—”

Džuljeta gandrīz juta eļļu un degvielu, pēc kā bija garšojis pēdējais izmisīgais elpas vilciens, ar ko viņa dzīva iznira no appludināto dziļumu tumsas.

„Deviņi. Desmit. Dedzināšana noslēgusies.”

Atlaidusi rokturus un atbrīvojusi zābakus, Džuljeta uzpeldēja līdz vārošā ūdens virspusei, karstums spiedās cauri tērpam. Viņa pūlējās, lai noturētu ceļus un zābakus zem sevis. Visapkārt šļakstījās un tvaikoja ūdens. Džuljeta baidījās no nākamā posma — jo ilgāk tas noritēs, jo vairāk viņai pieķersies kaitīgais gaiss, kas saindēs otrās gaisa slūžas.

Zābakiem bīstami slīdot, Džuljeta steidzās uz durvīm, kuru rats jau bija sācis griezties.

Ātrāk, ātrāk, viņa klusībā mudināja.

Durvis pavērās. Džuljeta mēģināja mesties iekšā, paslīdēja un sāpīgi piezemējās uz sliekšņa. Kad viņa sāka rāpties uz priekšu, viņu sagrāba vairākas cimdotas rokas, divi tehniķi tērpos ierāva Džuljetu iekšā un aizcirta durvis.

Divi bijušie tērpu tehniķi — Nelsons un Sofija — turēja gatavībā birstes. Viņi tās iemērca zila, neitralizējoša līdzekļa tvertnē un berza Džuljetu, lai pēc tam ķertos klāt paši sev un viens otram.

Džuljeta pagrieza muguru un pārliecinājās, ka viņi notīra arī to. Viņa piegāja pie tvertnes un izzvejoja no tās trešo birsti, pagriezās un sāka tīrīt Sofijas tērpu. Un ieraudzīja, ka tā nemaz nav Sofija.

Viņa saspieda cimdā iemontēto mikrofonu. „Lūk! Pie velna, ko tu dari?”

Izskatīdamies vainīgs, Lūks paraustīja plecus. Viņa iedomājās, ka Lūkass nav varējis izturēt domu, ka jāriskē citiem. Vai varbūt viņš vienkārši gribēja būt gaisa slūžu durvju tuvumā gadījumā, ja kaut kas noiet greizi. Džuljeta nespēja uz viņu dusmoties, viņa būtu darījusi tāpat.

Viņi trijatā izberza otrās gaisa slūžas, kamēr Pīters Billingss un vēl pāris cilvēki viņus vēroja no šerifa kabineta. Tīrīšanas līdzekļa burbuļi cēlās gaisā, tad drebelīgi lidoja uz lūku pusi, pa kurām no jaunajām gaisa slūžām tika izsūknēts gaiss. Nelsons berza griestus, kurus viņi ar nolūku bija atstājuši zemus. Telpā mazāk gaisa. Mazāk apjoma. Vieglāk aizsniegt. Džuljeta meklēja Nelsona sejā kādas pazīmes, kas liecinātu par laiku, ko viņš pavadījis iekšējās gaisa slūžās, tomēr piesarcis un nosvīdis viņš laikam bija enerģiskā darba dēļ.

„Jums tur ir pilnīgs vakuums,” pa sava kabineta radio paziņoja Pīters. Džuljeta deva pārējiem zīmi — pārslidināja plaukstu pār kaklu un savilka to dūrē. Abi pamāja un turpināja tīrīt. Kamēr no kafetērijas tika iesūknēts jauns gaiss, viņi vēlreiz notīrīja viens otru, un Džuljetai beidzot bija mirklis laika, lai aptvertu faktu, ka viņa ir atpakaļ. Atpakaļ iekšā. Viņi bija to paveikuši. Nekādu apdegumu, nekādu slimnīcu, nekādas saindēšanās. Un tagad, cerams, viņi kaut ko uzzinās.

Viņas ķiveri atkal piepildīja Pītera balss: „Negribējām tev neko teikt, kamēr vilki tērpu, bet pirms kādas pusstundas racējs izlauzās cauri otrā pusē.”

Džuljeta juta uzvirmojam gan prieku, gan vainas apziņu. Viņai būtu vajadzējis būt tur lejā. Pētījumu veikšanas brīža izvēle nebija tā labākā, bet viņa bija jutusi, ka laiks, lai rīkotos šeit augšā, izsīkst. Galu galā, Džuljeta priecājās par Solo un bērniem un juta atvieglojumu, ka viņu ilgajam un smagajam pārbaudījumam pienācis gals.

Pavērās otro gaisa slūžu noslēgtās stikla durvis, ko viņa bija izveidojusi no dušas kabīnes. Vecajās gaisa slūžās aiz muguras uzplaiksnīja spilgta gaisma, un mazais iluminators iemirdzējās sarkans. Nelielajā telpā uzliesmoja un ārdījās otrais uguns vilnis, tas laizīja saindētās sienas, pārogļoja pat gaisu, iztvaicēja ūdeni, ko Džuljeta bija izšļakstījusi uz grīdas, un pārvērta lielo ūdens tvertni trakojošā tvaika katlā.

Piesardzīgi vērodama un atcerēdamās vecās gaisa slūžas, Džuljeta pamāja pārējiem, ka laiks doties ārā no jaunajām. Viņa atcerējās, kā ir tur atrasties. Lūkass atgriezās un izveda viņu ārā pa durvīm bijušajā cietuma kamerā, kur visi trīs izģērbās līdz pat apakštērpiem un piedzīvoja vēl vienu beršanās raundu. Plēsdama nost izmirkušās kārtas, Džuljeta spēja domāt tikai par noslēgto un ugunsdrošo kasti, kas palika uz sagatavošanās sola. Viņa cerēja, ka risks atmaksāsies un ka tajā būs droši noglabātas atbildes uz virkni nežēlīgu jautājumu.

Lielā rakšanas mašīna stāvēja klusa un mierīga. No vietas, kur tā bija izgrauzusies cauri griestiem, lejā laidās putekļi, un lielie tērauda zobi un rotējošie diski pēc ceļojuma caur cieto klinti mirdzēja kā nopulēti. Racēja purngals starp diskiem bija piegrūsts ar smiltīm, gružiem, sarautiem dzelzsbetona armatūras stieņiem un lieliem akmeņiem. Gar šīs mašīnas malu, vietā, kur tā iespiedusies elevatora 17 sirdī, stiepās melna plaisa, kas savienoja divas ārkārtīgi atšķirīgas pasaules.

Džimijs vēroja, kā no otras pasaules viņējā ieplūst svešinieki. Spēcīgi vīri ar tumšām bārdām un dzelteniem smaidiem, viņu rokas bija melnas no eļļas. Viņi nāca iekšā un, samiegdami acis, pētīja sarūsējušās caurules pie griestiem, peļķes uz grīdas, klusos un mierīgos elevatora orgānus, kas senā pagātnē bija dūkuši, bet nu stāvēja bez dzīvības.

Viņi spieda Džimija roku, sauca viņu par Solo un apkampa pārbiedētos bērnus. Viņi teica, ka Džūla lika nodot sveicienus. Tad vīri noregulēja ķiverēs iebūvētos lukturīšus, kas meta to priekšā zeltītus konusus, un šļakstīdamies devās dziļāk Džimija mājās.

Kamēr garām spiedās vēl viena raktuvju strādnieku un mehāniķu grupa, Elīza pieķērās Džimija kājai. Svešiniekiem sekoja divi suņi, tie apstājās, lai paostītu peļķes, tad trīcošo Elīzu, un devās saimniekiem pa pēdām. Kortnija — Džuljetas draudzene — beidza sniegt instrukcijas kādai ļaužu grupai un atgriezās pie Džimija un bērniem. Džimijs vēroja, kā viņa nāk. Viņas mati bija gaišāki nekā Džuljetai, vaibsti asāki, viņa nebija gluži tikpat gara, tomēr Kortnijai piemita tas pats spēks. Viņš prātoja, vai visi ļaudis no šīs citas pasaules būs tādi paši — bārdaini, sodrējiem klāti vīri un patstāvīgas, izdarīgas sievietes.

Kamēr Hanna šūpoja savu bērniņu un mēģināja ieaijāt viņu miegā, Riksons savaldīja dvīņus. Kortnija pasniedza Džimijam lukturīti.

„Man nepietiek gaismas, ko izdalīt jums visiem,” viņa teica, „tādēļ jums vajadzētu turēties cieši kopā.” Viņa pacēla virs galvas roku. „Tunelis ir pietiekami augsts, tikai uzmanieties no balstiem. Un zeme ir nelīdzena, tādēļ ejiet lēni un centieties turēties tuneļa vidū.”

„Kāpēc mēs nevaram palikt te un gaidīt, kad ārsti atnāks pie mums?” jautāja Riksons.

Uz gurna šūpodama bērnu, Hanna uzmeta viņam žiglu skatienu.

„Vietā, uz kuru jūs aizvedīsim, ir daudz drošāk,” teica Kortnija, lūkodamās uz mitrajām, rūsas klātajām sienām. Tas, kā viņa skatījās uz Džimija mājām, radīja vēlēšanos tās aizstāvēt. Viņi jau krietnu laiku bija veiksmīgi ar visu tikuši galā.

Riksons pameta skatu uz Džimiju, likdams manīt arī savas šaubas par to, vai otrā pusē būs drošāk. Džimijs zināja, no kā viņš baidās. Viņš bija dzirdējis dvīņus runājam, un dvīņi bija noklausījušies, par ko sačukstas vecākie bērni. Hannai gurnā tiks iešūts tāds pats implants kā viņu mātēm. Riksonam tiks piešķirta kombinezona krāsa un darbs, kas neļaus visu laiku rūpēties par ģimeni. Jaunais pāris šo pieaugušo dēļ raizējās tāpat kā Džimijs.

Par spīti bažām, viņi lika galvās cepures, ko bija aizņēmušies no ļaudīm, kuri plūda viņu mājās, sadevās rokās un iespiedās lielajā plaisā. Aiz racēja zobiem atklājās tunelis, tik tumšs kā Džungļi, kad tajos izslēgtas visas gaismas. Tomēr šeit valdīja vēsums, un viņu balsis nepavisam neatbalsojās kā Džungļos. Šķita, ka zeme aprij viņus visus, kamēr Džimijs mēģināja neatpalikt no Kortnijas un kamēr bērni centās tikt līdzi viņam.

Nelielais pulciņš iegāja pa metāla durvīm un devās cauri garajai, vēl siltajai rakšanas mašīnai. Tālāk caur šauru gaiteni, kurā ļaudis spiedās garām pretējā virzienā, ārā pa vēl vienām durvīm un atpakaļ tuneļa tumsā un vēsumā. Sasaucās ļaudis, viņu ķiveru mestie gaismas kūļi dancoja pa tuneļa sienām, kamēr viņi paši cīnījās ar gružu kaudzēm, kas sniedzās līdz pat griestiem un tālu ārpus redzesloka. Ripoja un grabēja akmeņi. Katrā pusē slējās grēdas, starp kurām tuneļa vidū aizvijās nedroša, šaura taciņa. Garām steidzās pēc dubļiem un sviedriem smaržojoši strādnieki. Kājāmgājējiem nācās apiet kādu klintsbluķi, kas bija augstāks par Džimiju.

Šķita savādi tā iet taisni uz priekšu vienā virzienā. Viņi gāja un gāja, bet neatdūrās pret sienu un nepagriezās atpakaļ. Tas bija pretdabiski. Tālais tukšums bija biedējošāks nekā ar retām gaismiņām izraibinātā tumsa. Baisāks nekā no griestiem birstošo putekļu plīvurs vai retie akmeņi, kas ripoja lejup no kaudzēm. Tas bija ļaunāks par svešiniekiem, kuri tumsā grūdās garām, vai tērauda stabiem, kas ejas vidū iznira no mutuļojošām ēnām. Priekšā nebija šķēršļa, kas varētu viņus apturēt, un tas šķita nereāli. Viņi gāja un gāja, un gāja vienā virzienā, un tam nebija ne gala, ne malas.

Džimijs bija pieradis kāpelēt augšup un lejup pa vītņveida kāpnēm. Tas bija normāli. Šis nebija. Tomēr viņš klumburēja tālāk pār sagrauztās klints nelīdzeno virsmu, garām sievietēm un vīriešiem, kuri sasaucās gaismas staru caurdurtajā tumsā starp zemes grēdām, kas slējās pār šauro taciņu tuneļa vidū. Viņi apdzina cilvēkus, kuri stiepa no Džimija elevatora paņemtas iekārtu daļas un tērauda stieņus, un viņš vēlējās tiem kaut ko teikt. Elīza šņaukājās un teica, ka viņai bail. Džimijs pacēla viņu un ļāva apķerties sev ap kaklu.

Tunelis nebeidzās. Pat tad, kad galā parādījās gaisma, nelīdzens gaismas kvadrāts, nācās spert neskaitāmus soļus, lai tai pietuvotos. Džimijs domāja par Džuljetu, kura šādu attālumu veikusi ārpusē. Šķita neiespējami, ka viņa šādā ceļojumā izdzīvojusi. Viņam nācās atgādināt sev, ka kopš tā laika viņš ir dzirdējis Džuljetas balsi dučiem reižu un ka viņa tiešām to ir paveikusi, devusies pēc palīdzības un turējusi solījumu ierasties viņam pakaļ. Divas pasaules nu bija savienotas.

Viņš izvairījās no vēl vienas tērauda kolonnas ejas centrā. Pavērsis lukturīti augšup, Solo redzēja virs galvas sijas, ko šie stabi balstīja. No tuneļa griestiem drūpošie akmeņi radīja jaunu iemeslu trauksmei, un Džimijs aptvēra, ka sācis dedzīgāk sekot Kortnijai. Viņš devās tālāk, pretī daudzsološajai gaismai sev priekšā, un aizmirsa, ko atstāj aiz muguras un kurp dodas, domādams tikai par to, kā ātrāk tikt prom no nedrošajiem zemes griestiem sev virs galvas.

Kaut kur tālu aiz viņiem atskanēja skaļš krakšķis, kam sekoja ripojošu akmeņu graboņa un strādnieku saucieni, kas aicināja uzmanīties. Hanna spiedās Džimijam garām. Viņš nolaida Elīzu zemē, un meitenīte kopā ar dvīņiem aizskrēja pa priekšu, te pavīdēdami, te nozuzdami skatam Kortnijas lukturīša gaismas kūlī. Garām uz Džimija māju pusi steidzās ļaužu straumes ar gaismiņām pie ķiverēm. Refleksa vadīts, viņš uzsita sev pa krūtīm un sataustīja veco atslēgu, ko bija uzlicis kaklā, pirms devās prom no serveru telpas. Viņa elevators palika neaizsargāts. Tomēr bailes, ko Džimijs juta bērnos, padarīja viņu stiprāku. Viņš nebija tik ļoti pārbijies kā mazie. Džimija pienākums bija būt stipram.

Pienāca sengaidītais tuneļa gals, un dvīņi pirmie izrāpās ārā. Viņus ieraudzījuši, skarbie ļaudis satrūkās, viņiem bija tumši zili kombinezoni ar eļļainiem ceļiem un ādas priekšauti, kas apkārti ar darbarīkiem. Sejās, kas bija bālas no krīta un melnas no sodrējiem, iepletās acis. Pie tuneļa izejas Džimijs apstājās un palaida pa priekšu Riksonu un Hannu. Ieraugot tīstokli Hannas rokās, visi darbi aprima. Kāda no sievietēm spēra soli uz priekšu un pacēla roku, it kā gribētu bērnam pieskarties, bet Kortnija ar mājienu viņu apturēja un lika pārējiem atgriezties pie darba. Lai gan tie bija teikuši, ka viņa ir augšā, Džimijs pūlī meklēja Džuljetu. Elīza lūdzās, lai viņu atkal panes, mazās rociņas snaikstījās gaisā. Džimijs sakārtoja mugursomu un paklausīja, nelikdamies ne zinis par sāpēm gurnā. Pret ribām sitās Elīzas kaklā uzkārtā somiņa ar smago grāmatu.

Viņš pievienojās mazajiem gājienā, kas vijās cauri darba vietās sastingušu strādnieku rindām, viņi glauda savas bārdas un kasīja pakaušus, un skatījās uz Džimiju kā uz cilvēku no pasaku zemes. Un dziļi sirdī Džimijs zināja, ka ir pieļauta liktenīga kļūda. Bija savienotas divas pasaules, tomēr tās nemaz nebija līdzīgas. Šeit viss pulsēja enerģijā. Stabili dega gaismas, un telpas bija pilnas ar pieaugušiem cilvēkiem. Smaržoja citādi. Mašīnas dūca, nevis klusēja. Pēkšņā panikas uzplūdā ilgās novecošanas desmitgades nokrita no pleciem un Džimijs steidzās panākt pārējos kā vēl viens izbijies jaunietis, kurš no ēnām un klusuma izniris spilgtā, pārpildītā un trokšņainā pasaulē.

Bērniem bija iekārtota neliela guļamistaba, un tālāk gaitenī atradās atsevišķa telpa Džimijam. Elīzu šāda kārtība neapmierināja, un viņa ar abām rokām turējās pie Džimija plaukstas. Kortnija pastāstīja, ka ēdiens no kafetērijas jau ir ceļā un viņi var ieiet dušā. Uz vienas no divstāvu gultām stāvēja tīru kombinezonu kaudzīte, ziepju gabals un dažas apdilušas bērnu grāmatas. Tomēr vispirms Kortnija visus iepazīstināja ar garu vīrieti blāvi sarkanā kombinezonā, kas bija tīrākais, kādu Džimijs jebkad atminējās redzējis.

„Esmu doktors Nikolss,” vīrietis teica, paspiezdams Džimija roku. „Domāju, ka pazīstat manu meitu.”

Džimijs nesaprata. Tad viņš atcerējās, ka Džuljetas uzvārds ir Nikolsa. Viņš izlikās, ka ir drosmīgs, kamēr šis garais, gludi skūtais vīrs ieskatījās viņa acīs un mutē. Tad pie Džimija krūtīm tika piespiests auksts metāla gabals, un vīrs savās caurulēs kaut ko uzmanīgi klausījās. Tas viss šķita pazīstams. Kaut kas no viņa senās pagātnes.

Džimijs paklausīja un dziļi ievilka elpu. Bērni noraizējušies visu vēroja, un viņš saprata, ka rāda tiem priekšzīmi — priekšzīmi būt normāliem, būt drosmīgiem. Viņš gandrīz iesmējās, lai gan vajadzēja elpot tā, kā ārsts licis.

Elīza pieteicās būt nākamā. Doktors Nikolss notupās uz ceļiem un pārbaudīja caurumu tajā vietā, kur izkritis viņas zobs. Viņš pajautāja kaut ko par fejām, un, kad Elīza pakratīja galvu un teica, ka neko par tādām nav dzirdējusi, no kabatas tika izvilkta desmit centu monēta. Uzreiz pieskrēja dvīņi un lūdzās, lai viņus pārbauda nākamos.

„Vai fejas ir īstas?” jautāja Mailss. „Vietā, kur dzīvojām, dārzos mēdza skanēt dīvaini trokšņi.”

Markuss aizspraucās brālim priekšā. „Es tiešām viendien redzēju feju!” viņš stāstīja. „Un, kad biju mazs, man izkrita divdesmit zobi!”

„Patiešām?” jautāja doktors Nikolss. „Vai vari man uzsmaidīt? Lieliski! Tagad atver muti! Divdesmit zobi, tu saki?”

„Aha!” Markuss apstiprināja. Viņš noslaucīja muti. „Un visi izauga no jauna, izņemot to vienu, ko izsita Mailss.”

„Tas bija netīšām!” Mailss iebilda. Viņš pacēla kreklu un lūdza, lai ārsts paklausās arī viņa elpu. Džimijs noskatījās, kā, vērodami notiekošo, Riksons un Hanna saspiežas ciešāk kopā ap savu mazuli. Viņš ievēroja arī to, ka, pat izmeklēdams abus zēnus, ārsts Nikolss nespēja nolaist acis no bērna Hannas rokās.

Pēc pārbaudes abi dvīņi saņēma pa monētai. „Desmit centu monētas dvīņiem nes veiksmi,” ārsts piebilda. „Vecāki liek pa pārim zem saviem spilveniem, cerot, ka viņiem piedzims tik veselīgi puikas kā jūs.” Dvīņi staroja un sīki izpētīja monētas, meklēdami kādu izbalējušu profila vai vārda daļu, kas varētu liecināt, ka tās ir īstas. „Arī Riksons kādreiz bija dvīnis,” Mailss piebilda.

„Ak tā?” Ārsts Nikolss nu pievērsās vecākajiem bērniem, kuri plecu pie pleca sēdēja uz zemākās gultas.

„Es negribu implantu!” Hanna auksti noteica. „Manai mātei tāds bija, bet tas tika izgriezts no viņas. Es negribu, lai mani griež!”

Riksons aplika roku viņai ap pleciem un pievilka tuvāk. Viņš ar samiegtām acīm lūkojās uz garo ārstu, un Džimijs sāka uztraukties.

„Jums nav jāiešuj implants,” doktors Nikolss nočukstēja, tomēr Džimijs ievēroja skatienu, ko viņš pameta uz Kortnijas pusi. „Vai neiebilstat, ja paklausīšos jūsu bērna sirdspukstos? Es tikai vēlos pārliecināties, ka tie ir spēcīgi un veselīgi—”

„Kāpēc gan lai tie tādi nebūtu?” izriezis krūtis, noprasīja Riksons.

Doktors Nikolss mirkli pētīja zēnu. „Jūs satikāt manu meitu, vai ne? Džuljetu.”

Puisis pamāja. „Uz īsu brīdi,” viņš atbildēja. „Drīz pēc tam viņa devās prom.”

„Nu, lūk, viņa atsūtīja mani šeit lejā, jo viņai rūp jūsu veselība. Es esmu ārsts. Mana specialitāte ir bērni, it sevišķi paši mazākie. Es

domāju, ka jūsu mazulis izskatās ļoti spēcīgs un vesels. Tikai vēlos pārliecināties.” Doktors Nikolss pacēla klausāmo cauruļu galā piestiprināto metāla disku un piespieda pie tā savu plaukstu. „Lūk. Tā tas būs silts un jauks. Jūsu zēns pat nepamanīs, ka klausos.”

Džimijs paberzēja krūtis vietā, kur tika pārbaudīta viņa elpa, un brīnījās, kāpēc ārsts to neuzsildīja arī viņam.

„Par desmit centiem?” Riksons pajautāja.

Ārsts pasmaidīja. „Kā būtu ar dažiem žetoniem?”

„Kas ir žetons?” jautāja Riksons, bet Hanna jau iekārtojās uz gultas, lai ārsts varētu aplūkot bērnu.

Kamēr apskate turpinājās, uz Džimija pleca uzgūla Kortnijas plauksta. Viņš pagriezās, lai redzētu, ko viņa vēlas.

„Džuljeta gribēja, lai padodu viņai ziņu, tiklīdz jūs visi esat šeit. Pēc kāda brīža atgriezīšos, lai palūkotos, kā jums iet—”

„Pagaidiet!” Džimijs teica. „Es gribētu iet līdzi. Es vēlos ar viņu parunāt.”

„Es arī!” piespiedusies pie viņa kājas, iesaucās Elīza.

Kortnija sarauca pieri. „Labi,” viņa noteica. „Bet iesim ātri, jo jums visiem jāpaēd un jāatsvaidzinās.”

„Jāatsvaidzinās?” Elīza pārjautāja.

„Jā, ja vēlaties doties augšā, lai aplūkotu savas jaunās mājas.” „Jaunās mājas?” šoreiz pārjautāja Džimijs.

Bet Kortnija jau bija pagriezusies, lai ietu.

Džimijs izsteidzās pa durvīm un metās gaitenī pakaļ Kortnijai. Elīza paķēra savu plecu somu ar smago grāmatu un aizlēkšoja viņam līdzi.

„Ko viņa teica par jaunām mājām?” meitenīte jautāja. „Kad mēs atgriezīsimies mūsu īstajās mājās?”

Džimijs kasīja bārdu un cīnījās ar patiesību un meliem. Varbūt mēs nekad neatgriezīsimies mājās, viņš gribēja teikt. Vienalga, kur nonāksim, nekad vairs nejutlsimies kā mājās.

„Man liekas, ka šīs būs mūsu jaunās mājas,” viņš atbildēja Elīzai un centās, lai balss neaizlūst. Džimijs pasniedzās un uzlika uz viņas smalkā pleciņa savu krunkaino plaukstu, juta, cik viņa ir trausla, šī mazā būtne, ko var ievainot pat vārdi. „Tās būs mūsu mājas vismaz uz kādu laiku. Līdz viņi padarīs mūsu vecās mājas labākas.” Viņš palūkojās uz Kortniju, kura neatskatījās.

Elīza apstājās gaiteņa vidū un palūkojās pār plecu. Kad viņa pagriezās, Mehānikas nodaļas blāvajās gaismās iemirdzējās asaras. Džimijs jau grasījās viņai teikt, lai neraud, kad Kortnija nometās ceļos un pasauca Elīzu pie sevis. Meitene pat nepakustējās.

„Vai tu vēlies nākt mums līdzi, piezvanīt Džuljetai un parunāt pa radio?” Kortnija jautāja.

Elīza košļāja savu pirkstu un pamāja. Pār vaigu noripoja asara. Viņa abām rokām apķēra somu ar grāmatu, un Džimijam prātā ienāca bērni no kādas citas dzīves, kuri tieši tāpat pieķērās lellēm.

„Pēc tam, kad būsim piezvanījuši un jūs būsiet atsvaidzinājušies, es jums no noliktavas atnesīšu saldo kukurūzu. Vai tev tas patiktu?”

Elīza paraustīja plecus. Džimijs gribēja pastāstīt, ka bērni nekad nav ēduši saldo kukurūzu. Viņš pats par to nebija neko dzirdējis. Bet tagad Džimijs gribēja to nogaršot.

„Iesim un visi kopā piezvanīsim Džuljetai!” Kortnija aicināja.

Elīza nošņaukājās un pamāja. Meitenīte saņēma Džimija roku un palūkojās uz viņu. „Kas ir saldā kukurūza?” viņa jautāja.

„Tas būs pārsteigums,” Džimijs atbildēja, un skaidrs, ka tā bija tīra patiesība.

Kortnija veda viņus pa gaiteni un nogriezās kādā līkumā. Nepagāja ne mirklis, un līkumi un pagriezieni atgādināja Džimijam tumšo un mitro vietu, ko viņš atstājis aiz muguras. Svaigās krāsas kārtas un dūcošās lampas pie griestiem, kārtīgie vadu kūļi un svaigu smērvielu smarža tikai piesedza labirintu, kas bija identisks sarūsējušajai postažai, pa kuru viņš bija klaiņojis pēdējo divu nedēļu laikā. Viņš gandrīz dzirdēja peļķes šļakstāmies zem pēdām, viņu uzraudzīto, rēcošo sūkni, kurš sūca gaisu no tukša baseina, — bet tad pie kājām atskanēja īsts troksnis. Skaļš smilksts.

Elīza iekliedzās, un sākumā Džimijs nodomāja, ka ir meitenei uzkāpis. Tomēr atklājās, ka viņam pie kājām ir liela, brūna žurka ar baismu asti, tā spiedza un griezās uz riņķi.

Džimija sirds pamira. Elīza kliedza un kliedza, bet tad viņš aptvēra, ka dzird pats savu balsi. Meitenes rokas bija sagrābušas viņa kāju, un tas neļāva pagriezties un bēgt. Tikmēr Kortnija locījās smieklos. Kad viņa pacēla milzīgo žurku no grīdas, Džimijs gandrīz zaudēja samaņu. Radījums sāka laizīt viņas zodu, un Džimijs saprata, ka tā nav žurka, bet gan suns. Mazulis. Zēna gados Džimijs bija redzējis pieaugušus suņus sava elevatora vidus līmeņos, tomēr kucēnu viņš sastapa pirmo reizi. Manīdama, ka dzīvnieks viņiem neko ļaunu nedarīs, Elīza atlaida tvērienu.

„Tas ir kaķis!” meitenīte iesaucās.

„Tas nav kaķis!” Džimijs noteica. Kaķus viņš pazina.

Kortnija joprojām smējās par viņu, kad ap stūri elsodams parādījās kāds jauns vīrietis, kuru, bez šaubām, šurp bija atveduši Džimija baiļu spiedzieni.

„Te tu esi!” viņš iesaucās, izņēmis dzīvnieku Kortnijai no rokām. Kucēns skrāpēja vīrieša plecu un mēģināja iekost auss ļipiņā. „Sasodītais zvērs.” Mehāniķis pasita kucēna purnu prom. Viņš satvēra to aiz skausta un ļāva ķepām mētāties gaisā.

„Vai tie ir jauni?” pajautāja Kortnija.

„Tas pats metiens,” vīrietis attrauca.

„Koneram vajadzēja viņus iemidzināt pirms vairākām nedēļām!”

Vīrs paraustīja plecus. „Koners raka to sasodīto tuneli. Bet es ar viņu par to parunāšu.” Viņš palocīja galvu Kortnijas virzienā un, nesdams dzīvnieku aiz skausta, aizsoļoja tur, no kurienes nācis.

„Nobiedēja jūs,” Kortnija smaidīdama teica Džimijam.

„Domāju, ka tā ir žurka,” Džimijs paskaidroja, atcerēdamies grauzēju ordas, kas bija ieņēmušas zemākos dārzus.

„Kad te lejā apmetās daži ļaudis no Apgādes, pie mums sākās suņu invāzija,” Kortnija pastāstīja. Viņa veda abus tālāk gaitenī, virzienā, kurā bija aizgājis vīrietis ar suni. Beidzot Elīza lēkšoja pa priekšu. „Un kopš tā laika tie bijuši ļoti aizņemti, ražojot citus suņus. Pati atradu vienu metienu sūkņu telpā zem siltummaiņiem. Pirms dažām nedēļām kucēni tika atrasti arī darbarīku skapī. Drīz atradīsim sasodītos plušķus savās gultās! Viņi tikai ēd un visu piemēslo.”

Džimijs iedomājās par savu jaunību serveru telpā, kur viņš ēda zaļas pupiņas no bundžām un nokārtojās uz grīdas režģiem. Dzīvu būtni taču nevar ienīst par to vien... ka tā ir dzīva, vai ne?

Garais gaitenis noslēdzās ar strupceļu. Elīza, it kā meklēdama kaut ko, jau pētīja pagriezienu pa kreisi.

„Vokera darbnīca ir uz šo pusi,” norādīja Kortnija.

Elīza pameta skatu atpakaļ. Kaut kur atskanēja smilksts, meitene pagriezās un metās prom.

„Elīza!” Džimijs iesaucās.

Viņa ielūkojās aiz kādām pavērtām durvīm un nozuda iekšā. Kortnija un Džimijs steidzās viņai pa pēdām.

Kad viņi nogriezās ap stūri, viņi ieraudzīja, ka meitene stāv pie rezerves daļu kastes, kurā kaut ko lika gaitenī sastaptais vīrietis. Elīza satvēra kastes malu un pārliecās pār to. No plastmasas trauka plūda smilksti un skrāpēšanās trokšņi.

„Uzmanies, bērns!” Kortnija steidzās viņas virzienā. „Tie kož!”

Elīza pagriezās pret Džimiju. Viens no kustīgajiem dzīvnieciņiem bija viņas rokās un elsoja, izkāris sārtu mēli.

„Noliec to atpakaļ!” Džimijs teica.

Kortnija pasniedzās pēc dzīvnieka, bet vīrietis, kurš kucēnus bija sagūstījis, jau saņēma to aiz skausta. Viņš iemeta dzīvnieku atpakaļ kastē un ar troksni aizcirta vāku.

„Atvaino, priekšniec!” Kamēr Elīza žēli īdēja, viņš ar kāju pastūma kasti sānis.

„Vai tu viņus baro?” Kortnija noprasīja. Viņa norādīja uz ēdiena pārpalikumiem uz kāda veca šķīvja.

„To dara Koners. Zvēru! Tie ir no tā suņa, ko viņš pieņēma. Tu jau zini, kā viņš pret to zvēru attiecas. Es viņam pastāstīju, ko tu teici, bet viņš turpina to atlikt.”

„Parunāsim par to vēlāk,” Kortnija noteica, paskatījusies mazās Elīzas virzienā. Džimijs redzēja, ka viņa negrib darāmo apspriest bērna klātbūtnē. „Ejam!” Kortnija aizveda Džimiju līdz durvīm un atpakaļ gaitenī. Savukārt viņš vilka sev līdzi neapmierinātu meitēnu.

Galamērķī viņus sagaidīja pazīstams un nepatīkams aromāts. Gluži kā dūcošo serveru telpā sakarsušu elektronisku ierīču smarža jaucās ar dvaku, ko izdalīja nemazgājies cilvēks. Džimijam tā bija iespēja paostīt atmiņas par veco sevi un vecajām mājām. Un arī paklausīties. Gaisā šņāca statika — pazīstams, rēgains čuksts, kādā ar Džimiju bija sarunājies viņa radio. Viņš sekoja Kortnijai telpā, ko piepildīja darbagaldi un lūžņu kaudzes ar neskaitāmiem projektiem, bija grūti pateikt, vai tie tikko iesākti vai jau pamesti.

Uz skapīša pie durvīm bija izkaisītas datoru detaļas,, un Dži-mijs iedomājās, kā būtu rājies viņa tēvs, ieraudzījis, cik tās nevīžīgi sakārtotas. Pie viena no tālākajiem galdiem pret viņiem pagriezās vīrietis ādas virsvalkā ar kūpošu metāla nūju rokā, viņa krūtis izraibināja priekšautā iestiprinātie darbarīki, kas spraucās ārā no simtiem kabatiņu, seju slēpa izspūrusi bārda, un acīs vīdēja mežonīga dzirksts. Tādu vīru Džimijs nekad mūžā nebija redzējis.

„Kortnij!” vīrietis iesāka. Viņš no mutes izvilka spilgtu sudrabota vada gabalu, ko bija turējis starp lūpām, nolika uz galda nūju un ar plaukstu pavēdināja no sejas dūmus. „Vai klāt vakariņas?”

„Vēl nav pat pusdienlaiks,” atbildēja Kortnija. „Lūdzu, iepazīsties ar diviem Džuljetas draugiem! Viņi ir no otra elevatora.”

„Otra elevatora.” Vokers nolaida lēcu pār vienu redzokli un, samiedzis aci, nopētīja savus ciemiņus. Viņš lēni piecēlās no ķebļa. „Esmu ar jums runājis,” vecais teica. Viņš noslaucīja plaukstu kombinezona sēžā un sniedza roku. „Solo, vai ne?”

Džimijs spēra soli uz priekšu un atbildēja rokasspiedienam. Abi vīri košļāja savas bārdas un mirkli viens otru pētīja. „Dodu priekšroku, ja mani sauc par Džimiju,” viņš beidzot ieminējās.

Vokers pamāja. „Jā, jā. Pareizi!”

„Un es esmu Elīza!” Mazā pamāja. „Hanna sauc mani par Liliju, bet man nepatīk, ka mani sauc par Liliju. Man patīk Elīza.”

„Tas ir labs vārds,” Vokers piekrita. Pētīdams meitenīti, viņš glaudīja bārdu un šūpojās uz papēžiem.

„Viņi cer sazināties ar Džūlu,” teica Kortnija. „Un man bija jāpiezvana viņai un jāpaziņo, ka viņi ir ieradušies. Vai viņa... vai viss noritēja veiksmīgi?”

Vokers pamodās kā no transa. „Ko? Ak! Ak jā.” Viņš sasita plaukstas. „Šķiet, ka viss beidzās labi. Viņa ir atpakaļ iekšā.”

„Kādēļ viņa gāja ārā?” jautāja Džimijs. Viņš zināja, ka Džuljeta labu laiku pie kaut kā strādājusi, tomēr Džimijam nebija ne jausmas, kas tas ir. Vienkārši kāda ideja, ko viņa nevēlējās apspriest pa radio, jo nezināja, kas varētu noklausīties.

„Acīmredzot viņa gāja palūkot, kas tur ārā ir,” paskaidroja Vokers. Viņš kaut ko nomurmināja un, saraucis degunu, palūkojās uz darbnīcas durvīm, kas bija palikušas atvērtas. Acīmredzot viņš neuzskatīja, ka tas ir pietiekams iemesls, lai kaut kur dotos. Pēc neveikla klusuma brīža vecā vīra skatiens aizslīdēja līdz galdam. Viņš veikli pacēla vecajās rokās neparasta paskata radio, kas bija kā nokaisīts ar dažādiem slēdzīšiem un rādītāju skalām. „Palūkosim, vai varam viņu uzcelt,” Vokers noteica.

Viņš zvanīja Džuljetai, bet atbildēja kāds cits. Svešais lūdza mirkli uzgaidīt. Vokers pasniedza rāciju Džimijam, kurš paņēma ierīci, labi zinādams, kā tā strādā.

Gaisā iečerkstējās balss: „Jā? Hallo—?”

Tā bija Džuljetas balss. Džimijs nospieda pogu.

„Džūla?” Viņš pameta skatu uz griestiem un aptvēra, ka pirmo reizi pēc veselas mūžības viņa atrodas kaut kur virs viņa, ka abi ir atkal zem viena jumta. „Vai tu tur esi?”

„Solo!” Un Džimijs viņu nepalaboja. „Tu esi pie Vokera! Vai tur ir arī Kortnija?”

„Lieliski! Tas ir lieliski! Man tik ļoti žēl, ka nevarēju būt klāt! Iešu lejā, kolīdz varēšu! Viņi iekārto bērniem dzīvoklīti pie dārziem, tur būs kā mājās. Man palicis tikai... viens neliels projekts, kas jāpabeidz. Tam vajadzētu prasīt tikai dažas dienas.”

„Tas nekas,” Džimijs teica. Viņš nervozi uzsmaidīja Kortnijai un pēkšņi jutās ļoti jauns. Patiesībā dažas dienas šķita ļoti ilgs laiks. Džimijs gribēja satikt Džūlu vai doties mājās. Vai abas šīs lietas. „Es gribu drīz tevi satikt,” viņš piebilda. „Centies to izdarīt ātri!”

Statiskā šņākoņa. Skaņa, kas rodas, kad radio viļņi domā. „Tas nebūs ilgi. Es apsolu. Vai jūs satikāt manu tēti? Viņš ir ārsts. Es aizsūtīju viņu lejā pārbaudīt tevi un bērnus.”

„Mēs viņu satikām. Viņš ir šeit.” Džimijs palūkojās lejup uz Elīzu, kura vilka viņu uz durvju pusi un droši vien domāja pqj saldo kukurūzu.

„Labi. Tu teici, ka tur ir Kortnija. Vai vari iedot rāciju viņai?” Džimijs pasniedza rāciju un ievēroja, ka viņa roka dreb. Kortnija paņēma ierīci. Džuljeta pastāstīja viņai kaut ko par lielajām kāpnēm, bet Kortnija ziņoja par jaunumiem, kas saistīti ar izrakumiem. Tika runāts par to, ka radio jānes augšā, lai ar to var rīkoties Džūla, un tad viņas strīdējās par to, kādēļ Džuljetas tēvs nav augšā un nepārliecinās, ka viņai un kādam cilvēkam vārdā Nelsons nekas nekait, lielu daļu no tā Džimijs nesaprata. Viņš mēģināja sekot sarunai, bet domas klejoja. Tad viņš ievēroja, ka pazudusi Elīza.

„Kur tas bērns palika?” viņš iejautājās. Džimijs noliecās un palūkojās zem darbarīku galda, bet apakšā nebija nekā, izņemot rezerves daļu un salūzušu ierīču kaudzi. Viņš piecēlās un palūkojās aiz viena no augstajiem skapīšiem. Nebija īstais brīdis, lai spēlētu paslēpes. Viņš pārbaudīja darbnīcas tālāko stūri, un kaklā sāka kāpt vēsa panikas garša. Viņa vecajā elevatorā Elīza bieži pazuda, viņai bija tieksme aizrauties ar dažādām lietām, aizklīst, vienkārši ieraugot kaut ko spīdīgu vai sajūtot kaut sīkāko augļu aromāta dvesmiņu. Tomēr šeit... te bija pilns ar svešiniekiem un vietām, kuras viņš nepazina. Džimijs lāčoja pār telpu, palūkojās starp soliem un aiz piekrautajiem plauktiem, un ar katru soli sirdspuksti viņa ausīs kļuva arvien skaļāki.

„Viņa tikko bija—” Vokers bilda.

„Esmu te!” iesaucās Elīza. Viņa pamāja, stāvēdama turpat gaiteni pie durvīm. „Vai varam iet atpakaļ pie Riksona? Man gribas ēst.” „Un es apsolīju tev saldo kukurūzu,” smaidīdama piebilda Kort-nija. Saruna ar Džuljetu bija galā. Viņa nebija ievērojusi minūti vai divas, ko Džimijs bija pavadījis pilnīgā panikā. Ceļā uz durvīm Kort-nija pasniedza viņam savādo radio. „Džūla grib, lai paņemat šo līdzi.” Džimijs to uzmanīgi satvēra.

„Džūla teica, ka paies vēl diena vai divas, bet pēc tam viņa jūs apciemos jūsu jaunajās mājās pie zemākajiem dārziem.”

„Man ļoti, ļoti gribas ēst!” Elīza nepacietīgi teica. Džimijs iesmējās un norādīja, lai meitenīte uzvedas pieklājīgi, tomēr arī viņa vēders rūca. Viņš izgāja gaiteni pie Elīzas un redzēja, ka viņa no plecu somas izņēmusi savu lielo atmiņu grāmatu. Meitenīte cieši spieda to pie krūtīm. No vākiem dažādos leņķos spraucās ārā vaļīgas un raibas lappuses, kas vēl jāiešuj.

„Nāciet līdzi!” aicināja Kortnija un veda viņus tālāk gaiteni. „Kā jums garšos mammas Džlnas saldā kukurūza!”

Džimijs bija drošs, ka tā būs taisnība. Viņš steidzās nopakaļ Kortnijai, nespēdams sagaidīt, kad varēs paēst un tad satikt Džūlu. Aiz viņa sīkiem solīšiem tipināja mazā Elīza. Meitenīte abās rokās turēja lielo grāmatu un klusi pie sevis dungoja, jo neprata svilpot, savukārt viņas plecu somā kaut kas spārdījās, kūņojās un izdeva vēl citas skaņas.

Džuljeta iegāja gaisa slūžās pēc paraugiem; viņa juta izdegušās uguns karstumu vai arī iztēlojās to. Varbūt tā bija pašas temperatūra, kas cēlās, ķermenim atrodoties aizsargtērpā. Vai varbūt vienkārši iespaids, ko atstāja skats uz noslēgto, uz gatavošanās sola atstāto kasti, kuras vāks liesmu mēlēs bija zaudējis krāsu.

Viņa pārbaudīja konteinera virsmu ar cimdā tērpto plaukstu. To sedzošais materiāls nenolupa un nelipa pie metāla, virsma bija vēsa. Vairāk nekā stunda mazgāšanas, pārģērbšanās jaunos tērpos, gaisa slūžu tīrīšanas, un nu viņu rīcībā bija kaste ar pierādījumiem. Kaste ar āra gaisu, augsni un citiem paraugiem. Iespējams, ar pavedieniem, kuri palīdzēs noskaidrot visu, kas ar šo pasauli nav kārtībā.

Viņa paņēma kasti un piebiedrojās pārējiem aiz otrajām gaisa slūžām. Tur gaidīja liela, iekšpusē ar svinu izklāta lāde; tās kustīgās daļas bija hermētiski noslēdzamas, un iekšpuse oderēta. Metinātā paraugu kaste tika ieguldīta lādē. Pēc tam, kad vāks bija noslēgts, Nelsons aizdrīvēja spraugas, bet Lūkass palīdzēja Džuljetai noņemt ķiveri. Kad tā bija nost, viņa aptvēra, cik grūti bija kļuvis elpot. Šī tērpu valkāšana bija sākusi viņu nogurdināt.

Džuljeta izlocījās no tērpa, kamēr Pīters Billingss noslēdza visas gaisa slūžas. Viņa kabinets blakus kafetērijai pēdējās nedēļas laikā bija pārvērties par būvlaukumu, un Džuljeta juta, ka šerifs priecātos, ja ļaudis, kuri šeit staigā, beidzot dotos prom. Viņa bija solījusi demontēt iekšējās slūžas, cik drīz vien iespējams, tomēr brīdināja, ka, pirms tas notiks, ekskursijas droši vien turpināsies. Vispirms viņa vēlējās izpētīt mazās āra gaisa kabatas, ko bija ienesusi elevatorā. Un līdz tērpu laboratorijai trīsdesmit ceturtajā bija tāls ceļš ejams.

Nelsons un Sofija devās pa priekšu, lai atbrīvotu kāpnes. Džuljeta un Lūkass viņiem sekoja, katrs satvēris pa rokturim abos lādes galos kā nesēju tandēms. Džuljeta nodomāja, ka pieļauts vēl viens Pakta pārkāpums. Cilvēki sudrabotā nes kravu. Cik daudz likumu

viņa vēl pārkāps, kamēr būs amatā, kas tos aizstāv? Vai viņa spēs pietiekami izveicīgi attaisnot savu rīcību?

No daudzajām hipotēzēm domas aizklīda līdz izrakumiem dziļi lejā un ziņai, ka Kortnija izrakusies cauri un Solo ar bērniem ir drošībā. Džuljetai bija tik ļoti žēl, ka viņa nevarēja draugus sagaidīt lejā, tomēr vismaz viņas tēvs bija tur. Sākumā viņš nevēlējās ieņemt nekādu lomu viņas ārpasaules ceļojuma organizēšanā, bet pēc tam atteicās meitu pamest, lai tā vietā apskatītu bērnus. Džuljeta bija viņu pārliecinājusi, ka ir veikts pietiekami daudz drošības pasākumu, lai veselības pārbaude nebūtu nepieciešama.

Lāde sašūpojās un ar griezīgu blīkšķi noklaudzēja pret margām, un Džuljeta centās koncentrēties uz veicamo uzdevumu.

„Tev tur aizmugurē viss kārtībā?” Lūkass sauca.

„Kā nesējiem tas izdodas?” viņa jautāja, saņemdama rokturi otrā rokā. Ar svinu oderētās lādes svars vilka viņu uz leju, bet apmērs traucēja spert soļus. Lūkass bija zemāk lejā un varēja ar taisni nostieptu roku gar sānu nest lādi pakāpieniem pa vidu — tas izskatījās daudz ērtāk. Ejot augstāk, Džuljetai nekas tamlīdzīgs neizdevās. Nākamajā kāpņu laukumā viņa lika Lūkasam pagaidīt, kamēr izvēra no kombinezona vidukļa jostu un piesēja to pie roktura, pārmezdama to cilpā pār plecu tā, kā bija redzējusi to darām kādu nesēju. Tas ļāva iet sānis, kamēr lādes svars atdūrās pret gurnu, gluži tāpat kā viņi nesa melnos maisus ar mirušajiem, kas jāapglabā. Kad bija veikts viens līmenis, tas kļuva gandrīz ērti, un Džuljeta spēja saskatīt nešanas aroda pievilcību. Tas deva cilvēkam laiku padomāt. Kamēr ķermenis kustējās, prāts norima. Tomēr tad doma par melnajiem maisiem, kravu, ko viņi abi nesa, un citi prātojumi atrada kādu tumšu ēnu, kurā aprimt.

„Kā tev iet?” viņa pajautāja Lūkasam, kad pilnīgā klusumā bija veiktas divas cilpas lejup.

„Labi,” viņš atbildēja. „Zini, es vienkārši prātoju, ko mēs te nesam. Kas atrodas kastē.”

Viņa prātā bija ieslīdējušas tās pašas ēnas.

„Tev liekas, ka tā bija slikta doma?” viņa jautāja.

Lūkass neatbildēja. Bija grūti pateikt, vai viņš paraustīja plecus vai palaboja savu tvērienu.

Viņi pagāja garām vēl vienam kāpņu laukumam. Nelsons un Sofija bija aizlīmējuši durvis, bet aiz netīrā stikla vīdēja ziņkārīgas sejas. Džuljeta ievēroja vecu sievieti, kura pie stikla bija piespiedusi spilgtu krustiņu. Kad viņa pagriezās, vecā paberzēja krustu un noskūpstīja to, un Džuljeta iedomājās par tēvu Vendelu un viņa domu par to, ka Džuljeta elevatoram nes bailes, nevis cerību. Cerību, ko piedāvā viņš un baznīca, kādu vietu, kur pastāvēt arī pēc nāves. Bailes radās no iespējas, ka, mainot pasauli uz labo pusi, viņa var padarīt visu daudz ļaunāku.

Džuljeta pagaidīja, līdz viņi nonāca zem kāpņu laukuma. „Hei, Lūk?”

Jā?”

„Vai tu kādreiz domā par to, kas ar mums notiks pēc nāves?” „Es zinu, kas ar mums notiks,” viņš teica. „Mūs sakuls sviestā un ēdīs kopā ar kukurūzu.”

Viņš pasmējās par savu jociņu.

„Es runāju nopietni. Vai tev šķiet, ka mūsu dvēseles uzlidos mākoņos un atradīs kādu labāku pasauli?”

Lūkasa smiekli pierima. „Nē,” viņš teica pēc ilga pārtraukuma. „Es domāju, ka mēs vienkārši beigsim pastāvēt.”

Viņi veica vēl vienu loku un pagāja garām nākamajam kāpņu laukumam ar drošības nolūkos aizlīmētām durvīm. Džuljeta aptvēra, ka viņu balsis ceļo augšup un lejup pa pilnīgi tukšām un klusām kāpnēm.

„Tas, ka manis kādu dienu nebūs, mani neuztrauc,” Lūkass pēc brīža turpināja. „Es neuztraucos par to, ka manis nebija pirms simt gadiem. Domāju, ka nāve lielā mērā ir kaut kas līdzīgs. Pēc simt gadiem mana dzīve būs tieši tāda pati, kāda tā bija pirms simt gadiem.” Un atkal viņš vai nu mainīja tvērienu, vai paraustīja plecus. Nebija iespējams noteikt.

„Bet es tev pateikšu, kas ir mūžīgs.” Lūkass pagrieza galvu, lai pārliecinātos, ka Džuljeta var sadzirdēt teikto, un viņa jau gatavojās kaut kam banālam kā „mīlestība” vai kaut kam muļķīgam kā „tavi kastroļi”.

„Kas ir mūžīgs?” viņa padevās, būdama droša, ka nāksies to nožēlot, bet viņa juta, ka Lūkass vēlas dzirdēt viņas jautājumu.

„Mūsu lēmumi,” viņš noteica.

„Vai varam uz mirkli apstāties?” Džuljeta palūdza. Sāka sūrstēt vieta, kur pie kakla siksna berzās gar ādu. Viņa nolaida savu nesamā galu uz kāda pakāpiena, bet Lūkass turēja savējo, lai lāde nesasvērtos. Viņa pārbaudīja mezglu un apgāja apkārt, lai nomainītu puses. „Piedod — „mūsu lēmumi”?” Viņa bija zaudējusi domas pavedienu.

Lūkass pagriezās pret Džuljetu. „Jā. Mūsu rīcība, vai saproti? Tā pastāv mūžīgi. Lai ko mēs darītu, tas vienmēr būs tas, ko mēs izdarījām. To nevar atsaukt.”

Šādu atbildi viņa nebija gaidījusi. Balstot kasti pret savu celi un runājot par to, Lūkasa balsī skanēja skumjas, un Džuljetu aizkustināja viņa atbildes nevainojamā vienkāršība. Kaut kas tajā viņu piesaistīja, tomēr viņa nebija droša, kas tieši. „Pastāsti vairāk,” viņa teica. Džuljeta apmeta siksnu ap otru plecu un gatavojās to atkal pacelt. Lūkass ar vienu roku turējās pie margām, un izskatījās, ka viņš neiebilstu, ja varētu atpūsties nedaudz ilgāk.

„Es gribu teikt, ka pasaule griežas ap sauli, vai ne?”

„Tā tu domā!” Viņa iesmējās.

„Nu, tā ir! To apstiprina Mantojums un vīrs no elevatora 1.”

Džuljeta nosprauslājās, it kā nevarētu uzticēties ne vienam, ne otram. Lūkass to ignorēja un turpināja.

„Tas nozīmē, ka mēs neatrodamies vienā vietā. Gluži pretēji — viss, ko darām, paliek tādā kā... sliedē tur laukā, lielā lēmumu gredzenā. Katra darbība, ko veicam—”

„Un kļūda.”

Viņš pamāja un noslaucīja pieri piedurknē. „Un katra kļūda. Bet tur paliek arī katrs labais darbs, ko paveicam. Tie ir nemirstīgi, katrs pieskāriens, ko atstājam aiz sevis. Nav pat nozīmes, ja neviens tos neredz vai neatceras. Tā sliede vienmēr būs tas, kas notika, tas, ko izdarījām, katrs mūsu lēmums. Pagātne dzīvo mūžīgi. To nav iespējams mainīt.”

„Rada vēlēšanos visu nesačakarēt,” piebilda Džuljeta, aizdomājusies par visām tām reizēm, kad ir to izdarījusi. Viņa prātoja, vai lāde starp viņiem ir vēl viena kļūda. Šajā lielajā, kosmiskajā cilpā viņa redzēja sevi dažādās ainās — strīdoties ar tēvu, zaudējot mīļoto, ejot ārā tīrīt — un tās visas veidoja milzīgu, sāpjpilnu spirāli, gluži kā kāpjot lejup pa kāpnēm ar asiņojošu pēdu.

Un traipi nekad nebūs notīrāmi. Lūk, ko teica Lūkass. Viņa vienmēr būs sāpinājusi savu tēvu. Kā lai to formulē? Vienmēr būs kaut ko izdarījusi. Tas bija mūžīgais laiks. Jauns gramatikas likums. Vienmēr būs bijusi vainīga draugu nāvē. Vienmēr būs pieredzējusi, kā mirst brālis un māte atņem sev dzīvību. Vienmēr būs piekritusi ieņemt to sasodīto šerifa amatu.

Atpakaļceļa nebija. Atvainošanās nebija metināts savienojums; tā bija atzīšanās, ka kaut kas salūzis. Bieži vien starp diviem cilvēkiem.

„Tev viss kārtībā?” Lūkass pajautāja. „Esi gatava doties tālāk?”

Džuljeta zināja, ka viņa jautājumā slēpjas kas vairāk, tā nebija vienkārša interese par to, cik nogurusi ir viņas roka. Lūkasam piemita spējas ievērot viņas slepenās raizes. Viņa redze bija asa, un tā ļāva starp bieziem mākoņiem pamanīt vissīkāko sāpju stariņu.

„Viss kārtībā,” Džuljeta sameloja. Un viņa meklēja savā pagātnē kādu cēlu varoņdarbu, kādu pakāpienu, kas nav nosmērēts ar asinīm, kaut vienu pieskārienu, kas padarījis šo pasauli labāku. Tomēr, kad viņa tika izsūtīta tīrīt, Džuljeta bija atteikusies noberzt lēcas. Vienmēr būs atteikusies. Viņa bija pagriezusi muguru un aizgājusi, un nekad nebūs iespējas atgriezties un izdarīt to citādi.

Tērpu laboratorijā viņus gaidīja Nelsons. Viņš jau bija sagatavojies un uzvilcis savu otro tērpu, bet pagaidām nebija uzlicis ķiveri. Tērps, kas Džuljetai bija mugurā, ejot ārā, un tie divi, kas tika izmantoti, kamēr viņa tika noberzta, bija palikuši gaisa slūžās. Bija saglabātas tikai apkaklēs iemontētās rācijas. Džuljeta bija pajokojusi, ka tās ir tikpat dārgas un mīļas kā cilvēki. Nelsons un Sofija jau tās bija iestiprinājuši šajā tērpu pārī; Lūkasa rīcībā bija trešais radio gaitenī.

Viņi nolaida lādi uz grīdas pie tīra darbagalda; gan Džuljeta, gan Lūkass šūpoja rokas, lai tajās atgrieztos sajūtas un asinsrite. „Vai parūpēsies par durvīm?” viņa pajautāja Lūkasam.

Viņš pamāja un caur sarauktu pieri pameta pēdējo skatienu uz metāla lādi. Džuljeta juta, ka viņš labprātāk paliktu un palīdzētu. Lūkass paspieda viņas plecu, noskūpstīja Džuljetu uz vaiga un, izgājis no telpas, aizvēra durvis. Džuljeta apsēdās uz lāvas un iespraucās vēl vienā tīrīšanas tērpā, kamēr klausījās, kā viņš kopā ar Sofiju ar lenti noslēdz durvis. Ventilācijas lūkas virs galvas jau bija divkārši nopa-kotas. Džuljeta pieņēma, ka konteinerā bija daudz mazāk gaisa, nekā viņa bija ielaidusi elevatorā 17 — un toreiz viņa bija izdzīvojusi — tomēr viņi joprojām ievēroja visus drošības pasākumus. Viņi izturējās tā, it kā pat viens vienīgs konteiners saturētu pietiekami daudz indes, lai nogalinātu visus elevatora iedzīvotājus. Džuljeta bija uzstājusi, ka jāievēro šāds nosacījums.

Nelsons aizvilka rāvējslēdzēju viņai uz muguras un piespieda liplentes pārloku, cieši noslēgdams tērpu. Viņa uzvilka cimdus. Abu ķiveres noklikšķēja savās vietās. Lai netrūktu ne gaisa, ne laika, Džuljeta bija paņēmusi skābekļa balonu no kāda acetilēna komplekta. Gaisa plūsmu regulēja neliels slēdzis, savukārt pārpalikums izplūda pa dubultiem drošības vārstiem. Izmēģinādama aprīkojumu, Džuljeta bija atklājusi, ka ar mazumiņu balonā uzglabātā gaisa viņi abi varētu izdzīvot dienām ilgi.

„Tev viss ir labi?” izmēģinādama mikrofona skaļumu, viņa jautāja Nelsonam.

„Jā,” viņš atbildēja. „Esmu gatavs.”

Džuljeta priecājās par saikni, kas starp viņiem abiem bija izveidojusies, ritmu, kurā iegājuši divi vienā maiņā strādājoši mehāniķi, kuri nakti pēc nakts kopā darbojas pie viena un tā paša projekta.

Lielākā daļa viņu sarunu bija par darbu, par sarežģījumiem, kas jāpārvar, un darbarīkiem, kas jāpadod šurp un tad atpakaļ. Tomēr Džuljeta bija uzzinājusi arī to, ka Nelsona māte mēdza strādāt kopā ar viņas tēvu, ka pirms pārcelšanās uz dziļumiem un kļūšanas par ārsti viņa bijusi medmāsa. Viņa uzzināja arī to, ka Nelsons bija veidojis divus pēdējos tīrītāju tērpus, bija ņēmis Holstona mēru un tik tikko izvairījies no Džuljetas tērpa izgatavošanas. Džuljeta bija nospriedusi, ka šis pasākums ir gan viņas, gan tikpat lielā mērā arī Nelsona grēku izpirkums. Viņš tajā bija ieguldījis ilgas stundas, un no cita darbinieka viņa neko tādu nebūtu sagaidījusi. Viņi abi centās visu vērst par labu.

Izvēlējusies no darbarīku statīva plakanu skrūvgriezi, -Džuljeta sāka skrāpēt tepi no lādes vāka malām. Arī Nelsons paņēma skrūvgriezi un ķērās pie darba otrā lādes pusē. Kad viņi satikās, Džuljeta jautāja, vai viņš ir gatavs, un abi nocēla vāku, zem kura glabājās metāla kaste no gaisa slūžām. Izcēluši kasti ārā, viņi to nolika uz attīrītās darba virsmas. Džuljeta vilcinājās. Gar sienām bija sakārts ducis tīrīšanas tērpu, kas uz viņiem lūkojās klusā nosodījumā.

Bet viņi bija ievērojuši visus drošības pasākumus. Pat visdīvainākos. Tērpi, ko viņi valkāja, bija atbrīvoti no visa liekā polsterējuma, kas varētu traucēt strādāt. Tāpat arī cimdi. Viņa bija piekāpusies visām Lūkasa prasībām. Bija gluži kā ar Sērliju, rezerves ģeneratoru un izrakumiem — viss aizgāja tik tālu, ka viņi samazināja galvenā ģeneratora jaudu, lai kristos slodze, vai izlika tunelī sprāgstvielas gadījumam, ja noplūst indīgs gaiss; tika darīts viss, lai projekts varētu virzīties uz priekšu.

Pamanījusi, ka Nelsons viņu gaida, Džuljeta atgriezās tagadnē. Viņa atvēra vāku un no kastes izcēla paraugus. Divos bija gaiss, vienā kontroles paraugs ar gaisa slūžu argonu, pa vienam ar augsnes virskārtu un dziļāku urbumu, kā arī viens ar izkaltušām cilvēka paliekām. Katru no tiem viņa novietoja uz darbagalda, bet metāla kaste tika nolikta malā.

„Ar kuru tu vēlies sākt?” jautāja Nelsons. Viņš paņēma pirkstos sprīdi garu tērauda caurulīti, kuras galā bija iestiprināts krīta gabals, tas bija improvizēts rakstāmrlks cimdotām rokām. Uz ķebļa noliktā tāfeles plāksne gaidīja piezīmes.

„Sāksim ar gaisa paraugiem,” Džuljeta teica. Nesot paraugus līdz laboratorijai, bija pagājušas jau vairākas stundas. Džuljeta klusībā baidījās, ka no paplāksnēm nekas vairs nebūs palicis pāri, ka nebūs nekā, ko novērot. Džuljeta pārlūkoja uz trauciņiem uzrakstītos numurus un atrada to, kurš bija atzīmēts kā „2”. Tas bija paņemts kalnu pakājē.

„Vai zini, tas ir ironiski,” Nelsons iesāka.

Džuljeta paņēma no viņa parauga trauku un ielūkojās iekšā pa caurspīdīgo plastmasas vāku. „Kā tu to domā?”

„Vienkārši...” Viņš pagriezās un pameta skatu uz sienas pulksteni, tad uzskrāpēja uz tāfeles laiku un ar vainīgu skatienu palūkojās Džuljetā. „Tas, ka man ir ļauts šo visu darīt, redzēt, kas tur ārā ir, pat runāt par to. Es gribu teikt, ka es taču saliku kopā tavu tērpu. Es biju šerifa tērpa galvenais tehniķis.” Viņš sarauca pieri aiz caurspīdīgā ķiveres kupola. Džuljeta redzēja, ka viņa piere mirdz sviedros. „Atceros, kā palīdzēju viņam apģērbties.”

Tas bija Nelsona trešais vai ceturtais neveiklais mēģinājums atvainoties, un Džuljeta spēja to novērtēt. „Tu vienkārši darīji savu darbu,” viņa puisi mierināja. Un tad iedomājās, cik daudz varas piemīt šādam apgalvojumam, cik tālu neceļos tas var aizvest cilvēku, kurš vienkārši peld pa straumi un dara savu darbu.

„Bet ironija ir tajā, ka šī telpa—” Viņš ar cimdu norādīja uz tērpiem, kas, piekārti pie sienas, abos noraudzījās. „Pat mana mamma domāja, ka šī telpa domāta, lai palīdzētu cilvēkiem, palīdzētu tīrītājiem izdzīvot, cik ilgi vien iespējams, lai palīdzētu izpētīt ārpasauli, par kuru neviens nedrīkst runāt. Un te nu mēs beidzot esam. Darām daudz vairāk, nekā vienkārši runājam.”

Džuljeta klusēja, bet Nelsonam bija taisnība. Tā bija telpa, kas viesa gan cerības, gan šausmas. „Tas, ko alkstam uzzināt, un tas, kas atrodas tur ārā, ir divas dažādas lietas,” viņa galu galā teica. „Koncentrēsimies darbam.”

Nelsons pamāja un sagatavoja savu krīta gabalu. Džuljeta pakratīja pirmo paraugu kastīti, līdz abas paplāksnes bija atdalījušās viena no otras. Izturīgākā, kas ņemta no Apgādes, bija pilnīgi vesela. Uz tās malām joprojām vīdēja dzeltenās atzīmes. Otras paplāksnes stāvoklis bija daudz ļaunāks. Trauciņā noslēgtais gaiss bija saēdis sarkanās atzīmes, tāpat arī paplāksnes malas. To pašu varēja teikt par abiem hermētiskās lentes paraugiem, kas bija pielīmēti pie trauka dibena. Četrstūrainais gabaliņš no Apgādes bija vesels. Lai varētu tās atšķirt, IT lenti Džuljeta bija griezusi trijstūros. Šajā trijstūrī bija izgrauzts neliels caurums.

„Es teiktu, ka noēsta astotdaļa otrā parauga paplāksnes^’ Džuljeta konstatēja. „Hermētiskajā lentē viens caurums, apmēram trīs milimetrus plats. Abi Apgādes paraugi izskatās neskarti.”

Nelsons pierakstīja viņas novērojumus. Džuljeta bija nolēmusi izmērīt indes līmeni gaisā, izmantojot paplāksnes un hermētisko lenti, kas ražota, lai ārā sadalītos, salīdzinot tās ar materiāliem, kas, kā viņa bija pārliecinājusies, izturētu. Viņa padeva Nelsonam kastīti, lai viņš varētu teikto apstiprināt, un aptvēra, ka viņi ir ieguvuši pirmo informācijas mazumiņu. Tas bija apstiprinājums, kas pielīdzināms faktam, ka viņa izdzīvoja pēc gājiena ārā no elevatora. Aprīkojums, kas tika izvilkts no tīrītāju tērpu noliktavām, bija paredzēts sairšanai. Aptvērusi šī pirmā soļa nozīmi, Džuljeta juta, kā pār muguru pārskrien skudriņas. Jau tagad prātā šaudījās idejas par eksperimentiem, kas veicami turpmāk. Un viņi pat vēl nebija atvēruši trauciņus, lai pārbaudītu, kāds ir tajos notvertais gaiss.

„Apstiprinu astotdaļu nodiluma uz paplāksnes,” lūkodamies kastītē, teica Nelsons. „Lentei es dotu divus ar pusi milimetrus.”

„Atzīmē divus ar pusi!” Džuljeta piekrita. Nākamreiz viņa šo procesu mainītu, piešķirot katram savu tāfeli. Viņas novērojumi varēja ietekmēt Nelsona viedokli un otrādi. Tik daudz, ko mācīties! Kamēr Nelsons skrāpēja skaitļus, viņa paņēma nākamo paraugu.

„Pirmais paraugs,” viņa paziņoja. „Šis ir ņemts no rampas.” Ieskatījusies iekšā, Džuljeta pamanīja veselo paplāksni, kas noteikti iegūta Apgādē. Otra bija saēsta līdz pusei. Vienā vietā tā bija gandrīz caura. Apgāzusi trauciņu otrādi un pakratījusi to, Džuljeta panāca, ka paplāksne nokrīt uz caurspīdīgā vāka. „Te kaut kas nav pareizi,” viņa teica. „Paskatīsimies lampas gaismā!”

Nelsons pagrieza uz viņas pusi galda lampu. Džuljeta pagrieza to pret griestiem, noliecās pār darbagaldu un, neērti izgriezusi ķermeni un galvu, lūkojās garām saēstajai paplāksnei uz spīdīgo lentes gabalu dziļāk traukā.

„Es teiktu, ka paplāksne nodilusi līdz pusei. Hermētiskajā lentē caurumi piecu... nē, sešu milimetru platumā. Es gribu, lai tu paskaties uz šo.”

Nelsons atzīmēja skaitļus un paņēma no viņas trauciņu. Tad pavērsa lampu uz savu galda pusi. Džuljeta nebija gaidījusi, ka starp paraugiem būs liela atšķirība, tomēr, ja viens no tiem bija kodīgāks, tam vajadzēja būt gaisam no piekalnes, nevis rampas. Ne jau vietā, kur viņi izlaiž ārā labo gaisu.

„Varbūt esmu izvilkusi tos ārā nepareizā secībā,” viņa prātoja. Džuljeta paņēma nākamo kastīti, kurā atradās kontroles paraugs. Ārā viņa taču bija tik uzmanīga, tomēr atcerējās, ka brīžiem domas bija klīdušas citur. Vienā brīdī viņa bija aizmirsusi skaitīt un noturējusi kārbu atvērtu pārāk ilgi. Lūk, kādēļ tā!

„Es apstiprinu,” teica Nelsons. „Šīs ir cietušas krietni vairāk. Vai tu esi droša, ka šis paraugs ņemts pie rampas?”

„Man liekas, ka es kļūdījos. Noturēju vienu no tām atvērtu pārāk ilgi. Mums vajadzēs no šiem skaitļiem atteikties. Vismaz salīdzinot ar pārējiem paraugiem.”

„Tieši tādēļ mums ir vairāk nekā tikai viens paraugs,” noteica Nelsons. Viņš ieklepojās, un tas aizmigloja ķiveres sejsegu. Nelsons nokremšļojās. „Nepārmet sev!”

Viņš Džuljetu pazina pietiekami labi. Zem deguna lādēdama sevi, viņa paķēra kontroles paraugu un iedomājās, ko gan šobrīd domā Lūkass, klausīdamies viņos gaiteņa radio. „Pēdējais,” viņa ziņoja un sakratīja kārbu.

Krītu virs tāfeles turēdams, Nelsons gaidīja skaitļus. „Aiziet!” „Es ne...” Viņa iespīdināja iekšā gaismu. Tad sakratīja trauciņu. Gar žokli slīdēja un no zoda pilēja sviedru lāses. „Man likās, ka šis ir kontroles paraugs,” Džuljeta brīnījās. Viņa nolika paraugu un paņēma nākamo kastīti, bet tā bija pilna ar zemi. Džuljetas sirds joņoja, un galva griezās. Nu viņa vairs neko nesaprata. Ja vien nav izvilkusi paraugu traukus nepareizā secībā. Vai viņa ir sabojājusi pilnīgi visu?

„Jā, tas ir kontroles paraugs,” apstiprināja Nelsons. Viņš uzsita ar savu krīta caurulīti pa trauku, ko Džuljeta bija tikko pārbaudījusi. „Lūk, kur atzīme.”

„Ļauj man mirkli padomāt,” viņa teica. Džuljeta pāris reizes dziļi ieelpoja. Viņa vēlreiz ielūkojās kontroles paraugā, kurš tika paņemts gaisa slūžās. Tajā vajadzēja būt tikai argonam. Džuljeta pasniedza kastīti Nelsonam.

„Jā, nav gan pareizi,” viņš piekrita. Tad sakratīja trauciņu. „Kaut kas nav kārtībā.”

Džuljeta tik tikko dzirdēja, ko viņš saka. Prātā joņoja domas. Nelsons ielūkojās kontroles parauga traukā.

„Es domāju...” viņš vilcinājās. „Es domāju, ka varbūt paplāksne izkrita, kad tu vēri vaļā vāku. Un tas nav nekas briesmīgs. Tā gadās. Vai varbūt...”

„Neiespējami!” Džuljeta pārtrauca. Viņa bija bijusi uzmanīga. Viņa atcerējās, ka redzēja traukā abas paplāksnes. Nelsons ieklepojās un nolika kontroles paraugu uz darbagalda. Viņš noregulēja galda lampu tā, lai tā spīd taisni iekšā. Abi pieliecās tuvāk. Džuljeta bija droša, ka nekas nav izkritis ārā. Tomēr viņa bija pieļāvusi kļūdas. Tās mēdza gadīties katram—

„Te ir tikai viena paplāksne,” Nelsons teica. „Es tiešām domāju, ka tā izkrita—”

„Hermētiskā lente,” Džuljeta noteica. Viņa pagrieza lampu. Kārbas dibenā atspīdēja sudrabotais lentes gabals. Otras plēksnes nebija. „Vai tu gribi teikt, ka izkrita arī pielīmēts lentes gabals?”

„Tādā gadījumā ir kļūda kārbu secībā,” viņš turpināja. „Tās ir jārindo otrādi. Ja visi paraugi tiek sarindoti otrādāk, viss kļūst skaidrs. Tad piekalnē iegūtais paraugs nav tik nodilis kā pie rampas ņemtais. Lūk, kur tas āķis.”

Džuljeta bija iedomājusies par to, tomēr tas bija mēģinājums salikt kopā to, ko viņa zināja, un to, ko rādīja acis. Viņas gājiena galvenais mērķis bija apstiprināt aizdomas. Ko nozīmēja tas, ka nu viņi redzēja kaut ko pilnīgi citu?

Un tad kā trieciens ar uzgriežņu atslēgu pa pakausi viņai nāca apjausma. Trieciens kā milzīga nodevība. Nodevība no mašīnas, kas vienmēr bijusi tik laba pret viņu kā uzticams sūknis, kas pēkšņi bez jebkāda iemesla sāk darboties pretējā virzienā. Trieciens, kad mīļotais uzgriež muguru, kamēr viņa krīt, kā ārkārtīgi nozīmīga saikne, kas tiek nevis vienkārši pārrauta, bet patiesībā nekad nav eksistējusi.

„Lūk!” viņa teica mikrofonā, cerēdama, ka viņš klausās, ka viņa radio ir ieslēgts. Džuljeta gaidīja. Nelsons ieklepojās.

„Esmu te,” viņš atbildēja klusā un tālā balsī. „Es jūsos klausījos.” „Argons,” Džuljeta iesāka, vērodama Nelsonu caur diviem sej-segiem. „Ko mēs zinām par to?”

Nelsons samirkšķināja, lai notrauktu acīs satecējušos sviedrus. „Ko zinām?” Lūkass pārjautāja. „Tur kaut kur jābūt periodiskajai tabulai. Man liekas, ka vienā no skapīšiem.”

„Nē!” Džuljeta teica, pacēlusi balsi, lai pārliecinātos, ka viņu var dzirdēt. „Es domāju — no kurienes tas nāk? Vai mēs vispār zinām, kas tas ir?”

Donalda krūtis kaut kas grabēja, kaut kur sitās kāda vaļīgi piestiprināta detaļa, iekšējais trauksmes signāls ziņoja, ka viņa stāvoklis pasliktinās — viņam kļūst arvien sliktāk. Lai kā viņam pašam tas nepatika, lai cik ļoti no piepūles sūrstēja diafragma, dega rīkle un sāpēja muskuļi, Donalds piespieda sevi klepot. Viņš noliecās uz priekšu krēslā un kāsēja, līdz kaut kur dziļi viņā kaut kas atrāvās vaļā un, nonācis uz mēles, tika izspļauts netīrajā auduma četrstūrī.

Viņš salocīja lupatu, nemaz neskatījās uz to, tad sasvīdis un pārguris atgāzās krēslā. Viņš ievilka dziļu, ne tik grabošu ieelpu. Vēl vienu. Pāris vēsu gaisa malku, kas viņu tik ļoti nespīdzināja. Vai jebkad kaut kas ir bijis labāks par nesāpīgu ieelpu?

Elevators 1

Viņš apstulbis paskatījās visapkārt un šajā telpā uztvēra katru lietu, ko reiz bija uzskatījis par pašsaprotamu, — pusapēstas maltītes, kāršu kava, romāns ausainos papīra vākos ar apbrūnējušām lappusēm un salauzītu muguriņu — tās visas bija liecības par izturētām, tomēr ne izciestām maiņām. Cieta viņš. Viņš cieta, gaidīdams, kad elevators 18 atbildēs. Donalds pētīja shēmu ar visiem šiem pārējiem elevatoriem, par kuriem uztraucās. Viņš redzēja mirušas pasaules. Izmirs tās visas, izņemot vienu. Kaklā kņudināja, un Donalds skaidri zināja, ka būs miris, pirms pagūs kaut ko izlemt, pirms atradīs kādu veidu, kā palīdzēt vai izvēlēties, vai novirzīt šo plānu no ieņemtā pašnāvnieciskā kursa. Viņš bija vienīgais, kurš par to zināja vai kuram tas rūpēja, un Donalda līdzcietība un zināšanas tiks apglabātas kopā ar viņu.

Bet ko gan viņš bija iedomājies? Ka varēs visu izlabot? Ka varēs izglābt pasauli, ko ir palīdzējis iznīcināt? Pasaule jau sen bija neglābjama. Tā jau sen bija nelabojama. Viens mirklīgs skats uz zaļiem laukiem un zilām debesīm, un viņa prāts bija izgājis no ierindas. Tagad kopš šī mirkļa bija pagājis tik ilgs laiks, ka viņš jau bija sācis apšaubīt

tā patiesumu. Donalds zināja, kā darbojas tīrīšanas. Viņš nebija tik naivs, lai uzticētos kaut kādas mašīnas rādītajam.

Tomēr naiva cerība bija viņu atkal atvedusi uz šo sakaru telpu, lai mēģinātu vēlreiz. Naiva cerība lika viņam sapņot par šī visa galu, par kādu veidu, kā šiem ļaužu pilnajiem elevatoriem rast iespēju dzīvot pašiem savas dzīves bez nebeidzamas iejaukšanās. Viņu mudināja arī ziņkārība, vēlēšanās uzzināt, kas notiek serveros, kas bija pēdējā lielā mīkla, ko viņš varēja atklāt tikai ar paša ieceltā IT vadītāja palīdzību. Donalds vēlējās tikai atbildes. Viņš ilgojās pēc patiesības un nesāpīgas nāves sev un Šarlotei. Izbeigt maiņas un sapņus. Ilgojās pēc pēdējās atdusas vietas, iespējams, tur uzkalnā ar skatu uz Helēnas kapu. Viņš nedomāja, ka tas ir par daudz prasīts.

Donalds pameta skatu uz sienas pulksteni. Viņi neatbildēja. Jau piecpadsmit minūtes. Kaut kas noticis. Donalds vēroja, kā notrīs otrais pulksteņa rādītājs, un aptvēra, ka visa operācija un visi elevatori bija kā milzu pulkstenis. Viss darbojās automātiski. Un pamazām stājās.

Līdz ar vējiem pa planētu skrēja neredzamas mašīnas, kas iznīcināja ikvienu cilvēcisku būtni un dabu atkal padarīja par tuksnesi. Zem zemes ieraktie cilvēki bija noglabātas sēklas, kurām pirms izdīg-šanas nāksies gaidīt vēl divsimt gadu. Donalds atkal sajuta kaklā kņu-doņu un iedomājās, vai spēs izturēt vēl divas dienas.

Tobrīd viņam bija vien piecpadsmit minūtes. Ceturtdaļstunda, līdz atsāksies operatoru darbs. Šīs sarunu sesijas bija kļuvušas regulāras. Slepenu sarunu gadījumā palūgt pārējiem pamest telpu nebija nekas neparasts, tomēr sāka izskatīties aizdomīgi, ka viņš to darīja katru dienu vienā un tajā pašā laikā. Donalds redzēja, kā viņi saskatās, kamēr ņem savas kafijas krūzes un dodas uz izeju. Droši vien domāja, ka tas ir kāds romantisks sakars. Donaldam bieži šķita, ka savā ziņā tā arī ir. Romantisks sakars starp seniem laikiem un patiesību.

Šobrīd viņš tika pievilts. Pusi sesijai atvēlētā laika viņš bija izniekojis, klausīdamies, kā dūc neatbildētais zvans. Tur kaut kas notika. Kaut kas slikts. Vai varbūt viņš tā uztraucās, jo bija saņēmis ziņojumus par līķi, kas atrasts paša elevatorā, kaut kādu slepkavību, ko izmeklēja ļaudis no Apsardzes. Cik savādi, ka tas viņu tikpat kā neskāra. Citi elevatori viņam rūpēja vairāk, un viņš bija zaudējis līdzjūtību pret savējā ļaudīm.

Zvanošajās austiņās atskanēja klikšķis. „Hallo?” viņš jautāja, balss bija nogurusi un vāja. Donalds cerēja, ka mašīnas liks viņam izklausīties stiprākam.

Neatskanēja atbilde, tikai klusa elpa. Arī tā bija pietiekami laba stādīšanās priekšā. Lūkass vienmēr sasveicinājās.

„Mēr,” Donalds sveicināja.

„Jūs zināt, ka man nepatīk, ka mani tā sauc,” viņa noteica. Balss izklausījās aizelsusies, it kā viņa būtu skrējusi.

„Jūs dodat priekšroku Džuljetai?”

Klusums. Donalds prātoja, kādēļ viņš labprātāk sarunājas ar šo sievieti. Viņam patika Lūkass. Viņš piedalījās jaunekļa iniciācijā, turklāt apbrīnoja viņa zinātkāri un vēlmi izzināt Mantojumu. Runājot ar Lūkasu par veco pasauli, viņš varēja gremdēties nostalģijā. Tā bija savdabīga psihoterapija. Turklāt Lūkass bija cilvēks, kurš palīdzēja viņam nocelt serveru vākus un izpētīt to saturu.

Džuljetas pievilcība slēpās citās lietās. Apsūdzībās un pārmetumos, kurus viņš labi apzinājās, ka ir pelnījis. Niknajā klusumā un draudos. Kāda daļa Donalda vēlējās, lai šī sieviete atnāk un piebeidz viņu, pirms to izdarīs klepus. Pazemojums un sods — tas bija Donalda ceļš uz grēku izpirkumu.

„Es zinu, kā jūs to darāt,” Džuljeta beidzot teica, balsī skanēja uguns. Inde. „Es beidzot saprotu. Es uzzināju.”

Donalds pacēla vienu austiņu un noslaucīja sviedru tērcīti. „Ko jūs saprotat?” viņš jautāja. Viņš prātoja, vai Džuljetu saniknojis kāds Lūkasa atklājums vienā no serveriem.

„Tīrīšanas,” viņa izspļāva.

Donalds palūkojās pulkstenī. Piecpadsmit minūtes paies kā nebijušas. Drīz atgriezīsies cilvēks, kurš lasa šo grāmatu, un tie, kuri iesākuši to kāršu spēli. „Es ar prieku parunāšu par tīrīšanām—”

„Es tikko biju ārā,” viņa teica.

Donalds piesedza mikrofonu un ieklepojās. „Kur ārā?” viņš pajautāja. Donalds iedomājās tuneli, ko, kā viņa apgalvoja, tie raka, to troksni, ko tie tur sacēla un kas nesen apklusis. Viņš iedomājās, ka Džuljeta runā par iziešanu ārpus elevatora robežām.

„Ārā ārā. Kalnos. Pasaulē, ko pametušas senās tautas. Es paņēmu paraugus.”

Donalds paliecās uz priekšu savā krēslā. Džuljetas nolūks bija viņam draudēt, bet viss, ko dzirdēja Donalds, bija solījums. Viņa gribēja viņu spīdzināt, bet viņš juta tikai sajūsmu. Ārā. Un ņemt paraugus! Viņš par šādu gājienu varēja tikai sapņot. Sapņot, ka atklāj, ko tur ārā ir ieelpojis, ko viņi ir nodarījuši pasaulei, uzzināt, vai kļūst labāk vai ļaunāk. Džuljeta noteikti domāja, ka viņam ir atbildes, bet Donalda rīcībā bija tikai jautājumi.

„Ko jūs atklājāt?” Donalds čukstēja. Un nolādēja mašīnas, kas liks viņam izklausīties neieinteresētam, kas radīs iespaidu, ka viņš zina. Kādēļ viņš nespēja vienkārši pateikt, ka viņam nav ne jausmas, kas notiek ar pasauli un viņu pašu, un lūgt, lūgt, lai tie viņam palīdz? Lai viņi palīdz viens otram.

„Jūs nesūtāt mūs tur ārā tīrīt. Jūs sūtāt kaut ko citu. Es pateikšu jums, ko atklāju—”

Donaldam viņas balss bija viss universs. Zemes svars virs galvas pagaisa tāpat kā pamats zem kājām. Donalds lidoja tukšumā, viņš un šī balss.

„Mēs paņēmām divus paraugus ārā un vienu gaisa slūžās, kurās vajadzēja atrasties saspiestai gāzei. Mēs paņēmām paraugu uz rampas un pie kalniem.”

Pēkšņi viņš bija tas, kurš klusēja. Kombinezons lipa pie miesas. Viņš gaidīja un gaidīja, bet Džuljeta bija pacietīgāka. Viņa gribēja, lai Donalds lūdzas. Varbūt viņa zināja, cik apjucis viņš ir.

„Ko jūs atradāt?” viņš jautāja vēlreiz.

„To, ka tu esi melīgs maitas gabals! Viss, kas mums ir stāstīts katru reizi, kad tev uzticējāmies, bijām muļķi! Visu, ko mums parādīji, visu, ko stāstīji, mēs uztvērām kā pašu par sevi saprotamu, bet nekas no tā nav patiesība. Varbūt nekādu seno tautu nav bijis! Zini tās nolāpītās grāmatas te lejā? Sadedzināt tās visas! Un tu liki Lūkasam ticēt šīm blēņām—”

„Grāmatas ir īstas!” Donalds aizstāvējās.

„Nemuldi! Tāpat kā argons? Argons ir īsts? Pie velna, ko jūs iesūknējat gaisa slūžās, kad mēs ejam ārā tīrīt?”

Donalds domās atkārtoja viņas jautājumu. „Ko jūs ar to domājat?” viņš nesaprata.

„Pietiek spēlīšu! Tagad es zinu, kas notiek! Kad jūs sūtāt mūs ārā, jūs iesūknējat gaisa slūžās kaut ko, kas mūs saēd! Vispirms tas sabojā izolāciju un paplāksnes, bet pēc tam saēd mūsu ķermeņus! Jūs esat to izvērtuši par veselu zināti, vai ne? Un, vai zini, es atradu jūsu noslēptos videokameru kabeļus. Es tos pārgriezu jau pirms vairākām nedēļām! Jā, tā biju es! Un es redzēju ienākošās strāvas līnijas. Es redzēju caurules. Gāze ir tajās caurulēs, vai ne?”

„Džuljeta, paklausieties manī—”

„Neizrunā manu vārdu, it kā tu mani pazītu! Tu mani nepazīsti! Visas tās runas, stāstot man, kā mans elevators uzbūvēts, it kā tu pats to būtu izdarījis, visas tās pļāpas Lūkasam par zudušu pasauli, it kā tu pats būtu to redzējis. Tu mēģināji panākt, ka iepaticies mums? Liki domāt, ka esi mūsu draugs? Sakot, ka gribi palīdzēt?”

Donalds vēroja, kā pulkstenī iztek laiks. Drīz atgriezīsies tehniķi. Viņam būs jākliedz uz tiem, lai vācas ārā. Viņš nedrīkstēja ļaut sarunai beigties šādi.

„Beidz mums zvanīt!” noskaldīja Džuljeta. „Mums jau sāp galvas no tās dūkšanas un mirgojošām gaismām! Ja tu turpināsi to katru dienu darīt, es sākšu kaut ko ārdīt, un man ir gana lietu, par ko uztraukties arī bez tā.”

„Paklausieties... Lūdzu—”

„Nē, tu paklausies! Jūs tiksiet no mums atslēgti! Mēs negribam jūsu kameras, jūsu elektrību, jūsu gāzi! Es to visu nogriezīšu! Un šajā elevatorā neviens vairs nekad netīrīs. Vairs nekāda viltus argona! Nākamreiz, kad iešu ārā, tas notiks tīrā gaisā. Tagad atšujies un ļauj mums dzīvot!”

„Džuljeta—”

Bet savienojums bija pārtraukts.

Donalds norāva no galvas austiņas un meta tās pret galdu. Pajuka spēļu kārtis, un grāmata nokrita uz grīdas, aizverot lappuses, līdz kurām kāds bija izlasījis.

Argons? Kas, pie velna, viņai uznācis? Pēdējoreiz tik nikna viņa bija toreiz, kad bija atradusi kaut kādu mašīnu un draudēja ierasties Donaldam pakaļ. Tomēr tagad bija citādāk. Argons. Izplūst tīrīšanas laikā. Donaldam nebija ne jausmas, par ko viņa runā. Izplūst tīrīšanas laikā—

Pēkšņi noreiba galva, un Donalds iegrima atpakaļ krēslā. Kombinezons bija mitrs no sviedriem. Viņš saspieda dūrē asiņaino lupatu un atcerējās miglas pilnās gaisa slūžas. Donalds atcerējās, kā klupdams krizdams trokšņainā pūlī gāja pa rampu un sauca Helēnu, kā sprādzienu uzliesmojumi joprojām vīdēja acu priekšā, kā Anna un Šarlote vilka viņu sev līdzi, kamēr visapkārt virmoja baltas vērpetes.

Gāze. Viņš zināja, kā norit tīrīšana. Gaisa slūžās tika iepildīta saspiesta gāze. Gāze, kas izspieda āra gaisu. Gāze, kas izspieda.

„Putekļi ir gaisā,” Donalds bilda. Ceļiem drebot, viņš atspiedās pret pulti. Nanoroboti, kas izārdīja cilvēci, tika izlaisti pasaulē katrā tīrīšanas reizē, mazi mākonīši kā pēc pulksteņa — tik, tak — līdz ar katru izsūtīto iedzīvotāju.

Austiņas klusēja. „Es esmu no senajām tautām,” Donalds teica, izmantodams viņas vārdus. Viņš paķēra austiņas no galda un skaļi atkārtoja mikrofonā: „Es esmu no senajām tautām! To izdarīju es!”

Donalds vēlreiz sašļuka pret galdu, nenoturējās un nokrita, murminādams: „Piedodiet. Piedodiet, piedodiet.” Tad skaļi kliegdams: „Piedodiet!”

Bet neviens neklausījās.

Šarlote pakustināja bezpilota lidaparāta kreisā spārna eleronu. Joprojām kaut kas nestrādāja tajos kabeļos, kas kontrolēja plāksni. Viņa paņēma uz lidaparāta uzkārto darba lupatu un nosusināja skaustu. Tad iebāza roku darbarīku somā un izvēlējās vidēja lieluma skrūvgriezi. Zem lidaparāta bija saliktas dažādas tā daļas, tur bija sameklēts viss iespējamais, kas lidojumam nebija nepieciešams. Lādiņu nomešanas dators, munīcijas satvari no spārniem un palaišanas automātiskās vadības sistēmas. Viņa bija izņēmusi visas kameras, izņemot vienu, un nomontējusi pat dažus no stiprinājumarelemen-tiem, kas ļāva lidaparātam pacelties pat divpadsmit tūkstošu metru augstumā. Šis būs taisns lidojums, spārni netiks noslogoti. Šoreiz viņi lidos ātri un zemu, nedomājot par to, vai lidmašīnu kāds pamanīs. Bija svarīgi redzēt tālāk, pārliecināties un apstiprināt. Šarlote pie šīs sasodītās mašīnas bija pavadījusi veselu nedēļu, un viss, par ko viņa spēja domāt, bija tas, cik ātri bija salūzušas pēdējās divas un kāda laimīga nejaušība bija tas pirmais lidojums.

Atgūlusies uz muguras un stumdamās ar pleciem un gurniem, Šarlote palīda zem bezpilota lidmašīnas astes. Ekspluatācijas panelis jau bija vaļā, visi kabeļi kā uz delnas. Katrs panelis pirms salikšanas kopā tika pamatīgi izolēts ar tepi, lai pasargātu mašīnu no indīgajiem putekļiem. Tas nostrādās, viņa domāja, kamēr pieregulēja kabeli turošo stiprinājuma elementu. Tam būs jānostrādā. Lūkodamās uz savu brāli, stāvokli, kurā viņš atradās, Šarlote bija sākusi domāt, ka vēl vienu lidojumu viņi neizturēs. Šoreiz būs viss vai nekas. Pie vainas nebija tikai klepus — tagad šķita, ka Donalds zaudē prātu.

Viņš bija atnācis no sava pēdējā zvana un aizmirsis atnest māsai vakariņas. Tāpat arī pēdējo radio nepieciešamo detaļu, ko bija apsolījis. Nu viņš, pie sevis murminādams, riņķoja ap lidaparātu, kamēr Šarlote strādāja. Tad aizsteidzās pa gaiteni uz sanāksmju telpu un sāka rakņāties pa savām piezīmēm. Pēc brīža smagiem soļiem lāčoja atpakaļ

pie lidmašīnas, atsākdams sarunu, kas, kā Šarlotei likās, nemaz nav domāta viņas ausīm.

„—viņu bailes, vai tad tu neredzi? Mēs to darām ar viņu bailēm.” Šarlote pabāza galvu no lidaparāta apakšas un ieraudzīja, kā brālis pa gaisu vicina rokas. Viņa āda bija pelnu pelēka. Uz kombinezona vīdēja asins lāses. Gandrīz pienācis laiks mest plinti krūmos, kāpt tajā liftā un abiem padoties elevatora vadībai. Vienkārši tāpēc, lai viņu apskatītu ārsts.

Donalds pamanīja, ka viņa skatās.

„Viņu bailes ne tikai iekrāso pasauli, ko viņi redz,” viņš turpināja ar mežonīgu dzirksti acīs. „Ar tām viņi to saindē. Šīs bailes ir inde! Viņi izsūta savējos ārā tīrīt, un tas saindē pasauli!”

Šarlote nezināja, ko atbildēt. Viņa izstūmās no lidmašīnas apakšas, lai vēlreiz pārbaudītu eleronu, un prātoja, ka darbi veiktos daudz ātrāk, ja rokas pieliktu divi cilvēki. Viņa apsvēra, vai nelūgt Donaldam palīdzību, bet neizskatījās, ka brālis spēj nostāvēt vienā vietā, kur nu vēl turēt uzgriežņu atslēgu.

„Un tas lika man iedomāties par gāzi. Es gribu teikt, ka man taču vajadzēja zināt, vai ne? Mēs to iesūknējam viņu mājās, kad esam izlēmuši tikt no viņiem vaļā. Tā mēs viņus iznīcinām. Tā ir tā pati gāze. Es esmu to darījis.” Donalds soļoja mazā aplī, bakstīdams sev krūtīs pirkstu. Viņš ieklepoja elkoņa locītavā. „Dievs zina, ka esmu to darījis. Tomēr tā nav vienīgā lieta!”

Šarlote nopūtās un atkal izvilka skrūvgriezi. Vēl nedaudz par vaļīgu.

„Zini, varbūt to var pavērst otrādi!” Viņš kā nemaņā aizklīda atpakaļ uz sanāksmju telpu. „Viņi izslēdza savas kameras. Un vēl bija tas elevators, kurš atslēdza sagraušanas sistēmu. Varbūt viņi prot izslēgt gāzi—”

Donalda balss aizklīda līdz ar viņu. Šarlote nopētīja gaiteni aiz noliktavas. Kamēr Donalds soļoja šurpu turpu un uz riņķi starp savām piezīmēm un tabulām, sanāksmju telpas mestajā gaismā dejoja viņa ēna. Viņi abi bija iestrēguši apļos. Šarlote dzirdēja, kā brālis lādējas.

Viņa savādā uzvedība Šarlotei atgādināja abu vecmāmiņu, kura nebija aizgājusi ar cieņu. Lūk, ko viņa atcerēsies, kad brāļa vairs nebūs, kā viņš klepoja asinis un murmināja muļķības. Viņš vairs nekad nebūs kongresmenis Kīns nevainojamā uzvalkā, nekad nebūs viņas vecākais un gudrākais brālis, vairs nekad.

Kamēr viņš mocījās ar lēmumu, ko iesākt, Šarlotei bija pašai savas idejas. Kā būtu, ja viņi visus pamodinātu, tāpat kā Donalds to bija izdarījis ar viņu? Katrā maiņā vienlaicīgi bija tikai apmēram simt vīru. Lejā atradās tūkstošiem aizmigušu sieviešu. Daudz tūkstošu. Šarlote iedomājās par armiju, ko viņa varētu izveidot. Tomēr viņa prātoja, vai Donijam varētu būt taisnība —ja nu viņas atteiktas cīnīties pret saviem tēviem, vīriem un brāļiem? Lai to darītu, būtu nepieciešama neparasta drosme.

Pār gaismu gaiteņa galā atkal pārskrēja ēna. Tā soļoja šurpu turpu, šurpu turpu. Šarlote dziļi ievilka elpu un palocīja spārna plāksni. Viņa domāja par brāļa ideju, kā atjaunot pasauli, attīrīt gaisu un atbrīvot ieslodzītos. Vai vismaz dot viņiem visiem iespēju. Vienlīdzīgu iespēju. Viņš to bija pielīdzinājis robežu nojaukšanai vecajā pasaulē. Donalds nebeidza atkārtot kādu teicienu par priviliģētajiem, kas vēlējās paturēt savas priekšrocības, par pēdējiem, kas aiz sevis paceļ trepes. „Nolaidīsim trepes!” viņš bija teicis ne vienu reizi vien. Neļausim izlemt datoriem. Ļausim to darīt cilvēkiem.

Šarlote joprojām nesaprata, kā tas varētu notikt. Un šķita, ka to nezināja arī viņas brālis. Viņa paslīdēja atpakaļ zem lidaparāta un mēģināja iztēloties laikus, kad cilvēki piedzima, lai darītu konkrētu darbu, laikmetu, kad viņiem nebija izvēles. Vecākais dēls darīja to pašu, ko bija darījis tēvs. Nākamais dēls devās karā, jūrā vai pievērsās baznīcai. Katrs nākamais zēns varēja iesākt, ko vēlas. Meitas nonāca pie citu vīru dēliem.

Uzgriežņu atslēga noslīdēja no atsaites, un viņa atsita pirkstu kauliņus pret korpusu. Šarlote nolamājās un nopētīja roku, nobrāztajā vietā sāka sūkties asinis. Viņa nosūca tās no dūres un atcerējās vēl kādu netaisnību, kas reiz bija likusi viņai aizdomāties. Šarlote atcerējās dienestu un pateicību, ko juta par to, ka ir piedzimusi Štatos, nevis Irākā. Loterija. Neredzamas robežas, kas iezīmētas kartēs un ir tikpat reālas kā elevatoru sienas. Nejauši iesprostoti. To, kādu dzīvi tu dzīvo, noteica kaut kāds tavas tautas, tavu līderu aprēķins, un tāpat tavu likteni izskaitļoja datori.

Viņa izrāpās laukā vēlreiz un izmēģināja spārnu. Kļūda kabelī bija novērsta. Bezpilota lidmašīna bija vislabākajā stāvoklī, kādu Šarlote spēja panākt. Viņa salasīja darbarīkus, kurus vairs nevajadzēs, un sāka kārtot tos atpakaļ darbarīku somā, kad aiz plauktiem liftu pusē atskanēja zvans.

Šarlote sastinga. Pirmā doma bija par ēdienu. Zvans nozīmēja, ka Donijs viņai nes maltīti. Bet viņas brāļa ēna vīdēja gaiteņa galā!

Viņa dzirdēja, kā lifta durvis atslīd vaļā. Kāds skrēja. Vairāki kādi. Zābaki dunēja kā pērkons, Šarlote riskēja un sauca Donalda vārdu. Viņa izkliedza to gaitenī, tad apskrēja ap lidmašīnu un paķēra brezenta pārsegu. Šarlote to kā zvejnieka tīklu pārmeta pār lidaparāta platajiem spārniem un detaļu un darbarīku klājumu. Vajadzēja paslēpties. Paslēpt viņas darbu, un tad arī pašai kaut kur nolīst. Donijs bija viņu izdzirdējis. Viņš arī noslēpsies.

Uz iesprostota gaisa spilvena pārsegs nolaidās līdz pat grīdai, tad noviļņojās un aprima. Šarlote pagriezās pret gaiteni, lai skrietu pie Donija, kad ap augstās plauktu rindas stūri parādījās skrienoši vīri. Viņa tūlīt pat metās uz grīdas, būdama pārliecināta, ka ir pamanīta. Zābaki aizdunēja garām. Sagrābusi pārsega malu, Šarlote to lēni pacēla un pievilka ceļgalus pie vēdera. Kustinādama plecu un gurnu, viņa pastūmās zem brezenta pie lidmašīnas. Donijs bija dzirdējis viņas saucienu. Viņš izdzirdēs zābakus un noslēpsies sanāksmju telpas vannasistabā, ielīdīs dušā vai kaut kur citur. Tie nevarēja zināt, ka viņi ir šeit lejā. Kā šie cilvēki tikuši iekšā? Brālis bija teicis, ka augstākā līmeņa pieeja ir tikai viņam.

Soļi palēninājās. Viņi devās tieši uz telpām aiz noliktavas gandrīz tā, it kā zinātu, kur meklēt. Tuvumā atskanēja balsis. Vīrieši sarunājās. Gar lidaparātu aizgāja lēnāki soļi. Šarlotei šķita, ka Donijs iekliedzās, kad tika atrasts. Līzdama uz vēdera, viņa zem lidaparāta pastūmās līdz otrai pārklāja malai. Balsis izgaisa, garām pagāja lēni soļi. Viņas brālis bija ķezā. Viņa atcerējās abu sarunu pirms pāris dienām un prātoja, vai toreiz liftā viņš tika atpazīts. Viņu bija redzējis darbinieks. Tumsa zem pārklāja sabiezēja līdz ar domu par to, ka viņa paliks viena, par to, ka viņš tiks aizvests prom. Šarlote bija atkarīga no viņa. Viņa juka prātā jau tad, kad brālis bija šeit un neliedza savu sabiedrību. Bez viņa — Šarlote negribēja to pat iztēloties.

Atbalstījusi zodu pret vēsajām tērauda grīdas plāksnēm, viņa pastūma rokas uz priekšu un ar plaukstu virspusi pacēla pārsegu no grīdas. Atklājās šaura ārpasaules josla. Bīstami tuvu stāvēja zābaki. Viņa juta eļļas smaržu uz grīdas. Izskatījās, ka viņas priekšā ir kāds vīrs, kuram grūti paiet, un vēl kāds sudrabotā kombinezonā, kurš tam palīdz nostāvēt, abu kājas spēra soļus, it kā būtu viena prāta vadītas.

Aiz viņiem gaiteni pārņēma spilgta gaisma; tika iedegtas visas griestu lampas, kuras Donijam patika atstāt izslēgtas. Ieraugot, ka no sanāksmju telpas tiek izvilkts viņas brālis, Šarlote ievilka elpu. Viens no vīriem spilgti sudrabotajos kombinezonos iesita viņam pa ribām. Brālis ievaidējās, un Šarlote juta triecienu pašas vēderā. Viena roka atlaida pārsegu un šausmās piesedza muti. Otra plauksta drebēdama pacēla brezentu augstāk, viņa negribēja skatīties, bet viņai bija jāredz. Brālim iesita vēlreiz, bet grīļīgais vīrietis pavēcināja roku. Viņa izdzirdēja, kā vārga balss pavēl tiem pārtraukt.

Abi vīri sudrabotajos tērpos piespieda viņas brāli pie grīdas un darīja, kā tiem bija likts. Šarlote aizmirsa elpot, kamēr vēroja, kā viņš — šis šķietami vārgais vīrs — ienāk gaišajā gaitenī. Viņa mati bija tikpat balti un spilgti kā spuldzes virs galvas. Viņš pūlējās spert soļus, atbalstījies pret jaunekli, kurš balstīja viņu, aplicis roku ap muguru, līdz piegāja pie Šarlotes brāļa.

Šarlote redzēja Donija acis. Viņš gulēja piecdesmit metru attālumā, bet viņa redzēja, cik tās ir platas. Brālis blenza augšup uz šo veco un vārgo vīru, nenovērsās pat tad, kad viņu pārņēma smaga klepus lēkme no trieciena pa ribām, tā apslāpēja vārdus, ko teica vīrs, kurš tik tikko spēja nostāvēt.

Šarlotes brālis mēģināja runāt. Viņš kaut ko atkārtoja vēl un vēl, bet viņa nespēja sadzirdēt. Un tievais, sirmais vīrs tik tikko varēja nostāvēt, tik tikko varēja nostāvēt, bet joprojām spēja spert. Jaunais vīrietis viņu balstīja, un Šarlote bija pārbijusies un drebēja, viņa noskatījās, kā vēl un vēlreiz tika pacelta kāja, kā tā triecās uz priekšu un smags zābaks ar nežēlīgu spēku dauzīja viņas brāli, kurš, pievilcis kājas pie krūtīm un ar rokām apņēmis ceļus, mēģināja sevi pasargāt, kamēr divi vīri piespieda viņu pie grīdas, neļaujot noslēpties no brutāliem, smagiem un nikniem spērieniem, kas sekoja cits citam.

„Vai tu esi droša, ka tev vajadzētu te rakņāties?” Lūkass jautāja. „Nekustini lukturi!” Džuljeta attrauca. „Man palikusi vēl viena.” „Bet vai mums nevajadzētu par to parunāt?”

„Es tikai skatos, Lūk. Vienīgi šobrīd es neko, pie velna, neredzu!” Lūkass pagrieza gaismu, un Džuljeta ielīda dziļāk. Tā bija otrā reize, kad viņa pētīja, kas atrodas aiz grīdas režģiem zem serveru telpas trepēm. Tieši līdz šejienei viņa bija izsekojusi novērošanas kameru vadus pirms mēneša, neilgi pēc tam, kad Lūkass bija padarījis viņu par mēru. Viņš bija parādījis Džuljetai, ka viņi var ielūkoties jebkurā elevatora telpā, un Džuljeta bija jautājusi, kurš vēl to redz. Lūkass bija uzstājis, ka neviens, līdz viņa atrada, ka vadi pazūd kādā noslēgtā pieslēgvietā pie elevatora ārējās sienas. Viņa atcerējās, ka toreiz kūlī redzēja vēl citus kabeļus. Tagad Džuljeta gribēja pārliecināties.

Elevators 18

Viņa izskrūvēja no vāka paneļa pēdējo skrūvi. Tas nonāca nost, atklādams dučiem vadu, ko viņa bija pārgriezusi, no katra spurojās simtiem sīku šķiedriņu, kas atgādināja sudrabotus matus. Paralēli šiem kūļiem vīdēja biezi kabeļi, kas atgādināja galvenās padeves līnijas pie abiem Mehānikas nodaļas ģeneratoriem. Turpat stiepās arī divas vara caurules.

„Vai esi redzējusi gana?” Lūkass pajautāja. Viņš noliecās aiz Džuljetas virs noņemtā grīdas režģa un laida gaismas staru viņai pār plecu.

„Otrā elevatorā šajā līmenī joprojām ir elektrība. Visā trīsdesmit ceturtajā stāvā ir enerģija, lai gan ģenerators nedarbojas.” Viņa uzsita pa biezajiem kabeļiem ar savu skrūvgriezi. „Arī serveri tur joprojām dūc. Un daži izdzīvotāji pieslēdzās šai enerģijai, lai darbinātu elevatora sūkņus un tamlīdzīgas lietas. Es domāju, ka visa tā elektroenerģija nāk no šejienes.”

„Kāpēc?” Lūkass jautāja. Viņš uzspīdināja gaismu šim kūlim un nu šķita vairāk ieinteresēts.

„Tāpēc, ka viņiem bija nepieciešama elektrība sūkņiem un fotosintēzes lampām!” Džuljeta noteica, būdama pārsteigta, ka viņai tas jāpaskaidro.

„Nē, kāpēc viņi vispār šo elektrību piegādā?”

„Varbūt viņi mums neuztic darbināt visu pašiem. Vai varbūt serveriem nepieciešams vairāk enerģijas, nekā spējam saražot. Es nezinu.” Džuljeta paliecās sānis un palūkojās atpakaļ uz Lūkasu. „Es gribu saprast, kādēļ viņi atstāja to darbojamies arī pēc tam, kad bija mēģinājuši visus nogalināt. Kāpēc neizslēgt to kopā ar visu pārējo?” „Varbūt viņi izslēdza. Varbūt tavs draugs ielīda šeit un ieslēdza to atpakaļ.

Džuljeta iesmējās. „Nē. Ne jau Solo —”

Gaiteņa galā atskanēja balss. Šaurā eja satumsa, jo Lūkass pavērsa lukturi citur. Te iekšā nevarēja atrasties vēl kāds.

„Tas ir radio,” viņš teica. „Ļauj man palūkoties, kas tur ir.” „Lukturīti!” Džuljeta iesaucās, bet viņš jau bija aizskrējis. Zābaku soļi nozvanīja un pagaisa gaitenī.

Džuljeta pasniedzās un aptaustīja vara caurules. Tas bija īstais izmērs. Nelsons bija viņai parādījis, kur atrodas argona tvertnes. Tur bija sūknis un filtrēšanas mehānisms, kas it kā ieguva svaigu argona devu no zemes dzīlēm līdzīgi tam, kā darbojās gaisa apgādes sistēma. Bet tagad Džuljeta zināja, ka nekam nedrīkst uzticēties. Pacēlusi aiz tvertnēm esošās grīdas plāksnes un sienas paneļus, viņa bija atklājusi divas caurules, kas ietiecās gāzes tvertnēs neatkarīgi no pārējās piegādes sistēmas. Viņai bija aizdomas, ka šī piegādes sistēma nedarīja pilnīgi neko. Gluži tāpat kā paplāksnes un hermētiskā lente, otra enerģijas padeves sistēma, melīgais sejsegs — tas viss bija tikai fasāde. Patiesība bija paslēpta aiz tās.

Smagiem soļiem pieskrēja Lūkass. Viņš notupās uz ceļiem, un caurumā atgriezās gaisma.

„Džūla, man vajag, lai tu nāc no turienes laukā.”

„Lūdzu, padod man lukturīti!” viņa teica. ”Es ne sūda neredzu.” Šis būs vēl viens strīds gluži kā toreiz, kad viņa pārgrieza videokameru kabeļus. It kā viņa grasītos pārzāģēt caurules, nezinot, kas tajās iekšā—

„Man vajag, lai tu nāc laukā. Es... lūdzu!”

Un viņa izdzirdēja to Lūka balsī. Bija noticis kas nelāgs. Džuljeta atskatījās un apžilba no luktura gaismas.

„Vienu mirkli!” viņa teica. Tad rāpus līda viņam pretī, līdz sasniedza atvērto ekspluatācijas paneli. Savu daudzfunkciju darbarīku komplektu viņa atstāja caurumā.

„Kas par lietu?” Džuljeta apsēdās taisni un izstaipīja muguru, atsēja matus, savāca atrisušās šķipsnas un sasēja tos atpakaļ zirgastē. „Kas tur bija?”

„Tavs tēvs—” Lūkass iesāka.

„Kaut kas noticis ar manu tēvu?”

Viņš pašūpoja galvu. „Nē, viņš bija tas, kurš zvanīja. Tas... viena no bērniem vairs nav.”

„Kāds pazudis?” Bet viņa zināja, ka ne jau to Lūks mēģināja pateikt. „Lūk, kas noticis?” Džuljeta piecēlās, notrausa putekļus no krūtīm un ceļiem un devās radio virzienā.

„Viņi bija ceļā augšup uz dārziem. Pretī uz leju devās pūlis. Viens no bērniem pārkrita pār margām—”

„Nokrita?”

„Divdesmit līmeņus,” Lūkass nobeidza.

Džuljeta nespēja tam noticēt. Viņa paņēma rāciju un, pēkšņi noreibusi, atspiedās ar plaukstu pret sienu. „Kurš tas bija?”

„Viņš neteica.”

Pirms Džuljeta nospieda mikrofona pogu, viņa ievēroja, ka šis radio bija noregulēts uz 17. kanālu vēl kopš pēdējās reizes, kad viņa zvanīja Džimijam. Viņas tēvs droši vien izmantoja Vokera jauno, pārnēsājamo rāciju. „Tēt? Vai tu mani dzirdi?”

Viņa gaidīja. Lūkass sniedza savu blašķi, bet Džuljeta to atraidīja.

„Džūla? Vai varu tev pārzvanīt? Tikko noticis vēl kaut kas.” Viņas tēvs izklausījās satriekts. Līnija šņāca. „Man jāzina, kas notiek!” viņa sauca rācijā.

„Pagaidi! Elīza—”

Džuljeta aizklāja muti ar plaukstu.

„—mēs esam pazaudējuši Elīzu. Džimijs devās viņu meklēt. Meitiņ, ejot augšā, mums radās problēma. Lejā nāca pūlis. Saniknots pūlis. Viņi zināja, kas nāk man līdzi. Un Markuss pārkrita pāri margām. Lūdzu, piedod—”

Džuljeta juta uz pleca Lūkasa plaukstu. Viņa slaucīja acis. „Vai viņš ir—?”

„Es vēl neesmu ticis lejā pārbaudīt. Riksonu ievainoja kautiņā. Es par viņu parūpēšos. Hannai, Mailsam un mazulim nekas nekaiš. Šobrīd atrodamies Apgādē. Klau, man patiešām tagad jāiet. Mēs nevaram atrast Elīzu, un Džimijs ir devies viņai pakaļ. Kāds esot redzējis, ka viņa iet uz augšu. Es negribu, lai tu kaut ko pasāc, bet domāju, ka gribēsi zināt par zēnu.”

Viņa saspieda mikrofonu drebošā plaukstā. „Es eju lejā. Jūs esat Apgādē simt desmitajā?”

Ilga pauze. Džuljeta zināja, ka tēvs apdomā, vai strīdēties ar viņu par došanos lejup. Radio noparkšķēja, un viņš padevās bez cīņas.

„Jā, es esmu simt desmitajā. Es dodos lejā pārbaudīt, kas noticis ar zēnu. Atstāšu Riksonu un pārējos šeit. Teicu, lai Džimijs atved Elīzu uz šejieni, kad atradīs.”

„Neatstāj viņus tur!” Džuljeta iesaucās. Viņa nezināja, kam viņi var uzticēties, kur bērni varētu būt drošībā. „Tēt, ņem viņus līdzi un aizved uz Mehānisko! Ved viņus mājās!” Džuljeta noslaucīja pieri. Tas viss bija kļūda. Vest viņus šurp bija kļūda.

„Vai tu esi droša?” jautāja tēvs. „Tas pūlis, ar ko saskrējāmies. Es domāju, ka viņi devās tajā virzienā.”

Elīza bija apmaldījusies cirkā. Viņa bija dzirdējusi, ka to kāds tā sauc, un tas patiešām bija pareizais vārds, kādā saukt šo vietu, vietu, kur virmoja neiedomājami pūļi, šo valstību, kas bija tik dīvaina, ka tās nosaukums šo savādību tik tikko attaisnoja.

Tas, kā Elīza te nonāca, bija nedaudz mulsinoši. Saskrienoties ar milzīgu svešinieku baru, kurā bija vairāk ļaužu, nekā viņa spēja iztēloties vienlaicīgi pastāvam, bija pazudis viņas kucēns, un Elīza bija aizskrējusi augšup pa kāpnēm tam pakaļ. Kāpnēs sastaptie ļaudis viens pēc otra izpalīdzīgi rādīja uz augšu. Sieviete dzeltenās drēbēs bija teikusi, ka redzējusi vīru ar suni dodamies uz cirka pusi. Līdz Elīza sasniedza simto kāpņu laukumu, viņai bija nācies uzkāpt desmit stāvus.

Kāpņu laukumā stāvēja divi vīri, kas no deguniem pūta dūmus. Viņi teica, ka cilvēks ar suni tikko iegājis iekšā. Viņi bija aicinājuši Elīzu ienākt.

Elīzas mājās simtais līmenis bija baisms tuksnesis ar šaurām ejām un tukšām telpām, kurās mētājās atkritumi, gruži un klaiņoja žurkas. Šeit tas bija tāds pats, tikai pilns arī ar cilvēkiem un dzīvniekiem, turklāt visi klaigāja un dziedāja. Tā bija spilgtām krāsām un briesmīgām smakām pārpildīta vieta; cilvēki šeit ieelpoja un izelpoja dūmus, ko turēja pirkstos un kūpināja ar mazām uguns dzirkste-lītēm. Te bija vīri, kuri staigāja ar nokrāsotām sejām. Kāda sieviete, kura ģērbusies sarkanā, ar asti un ragiem bija aicinājusi Elīzu teltī, bet Elīza bija pagriezusies un skrējusi prom.

Viņa skraidīja no vienas baisas lietas pie otras, līdz bija galīgi apmaldījusies. Visapkārt mudžēja ceļgali, kuros viņa nepārtraukti ieskrēja. Nu Elīza vairs nemeklēja Kucēnu, nu viņa vienkārši gribēja prom. Viņa palīda zem kādas rosīgas letes un sāka raudāt, bet tas nepalīdzēja. Tad viņai sanāca šausminoši tuvu redzēt resnu un bez-spalvainu dzīvnieku, kas izdeva tādas skaņas gluži kā Riksons, kad krāca. Šo dzīvnieku viņai garām aizveda virvē, kas bija apsieta tam ap kaklu. Elīza izslaucīja acis, izvilka no somas savu grāmatu un pētīja attēlus, līdz varēja nosaukt zvēru par cūku. Dot lietām vārdus vienmēr bija lietderīgi. Pēc tam tās vairs nelikās tik baisas.

Lai gan viņa nebija klāt, tieši Riksons lika Elīzai atkal izkustēties no vietas. Viņa dzirdēja, kā Riksona skaļā balss plūst cauri Džungļiem un saka viņai, ka tur nav no kā baidīties. Viņš kopā ar dvīņiem mēdza sūtīt Elīzu pēc ēdiena piķa melnajā tumsā jau tad, kad viņa bija knapi sākusi staigāt. Toreiz, kad tur vēl bija cilvēki, no kuriem baidīties, viņi sūtīja viņu pēc mellenēm, plūmēm un delikatesēm, kas auga pie kāpnēm. „Vismazākajiem ir visdrošāk,” Riksons mēdza viņai teikt. Tas bija pirms vairākiem gadiem. Elīza vairs nebija tik maziņa.

Viņa ielika grāmatu atpakaļ somā un nosprieda, ka tumšie Džungļi ar lapainajiem pirkstiem, kas snaikstās gar kaklu, klikšķošajiem sūkņiem un klabošajiem zobiem bija daudz baisāki nekā nokrāsoti cilvēki, kuriem pa degunu nāk dūmi. Sejiņa bija sasarkusi no raudāšanas, viņa izrāpās no letes apakšas un iejuka ceļgalu mežā. Vienmēr pagriezdamās pa labi, jo tāds bija triks, lai tumsā tiktu ārā no Džungļiem, viņa attapās piedūmotā gaitenī, kur kaut kas skaļi šņāca un gaiss smaržoja pēc vārītas žurkas.

„Hei, sīkā, tu esi apmaldījusies?”

No kādas nojumes stūra viņu pētīja zēns ar īsi apcirptiem matiem un zaļām acīm. Viņš bija vecāks par Elīzu, tomēr tikai nedaudz. Tikpat liels kā dvīņi. Elīza pakratīja galvu. Tad viņa pārdomāja un pamāja.

Puika iesmējās. „Kā tevi sauc?”

„Elīza,” viņa teica.

„Tas ir nedzirdēts vārds.”

Nezinādama, ko atbildēt, viņa paraustīja plecus. Zēns ievēroja, ka viņa skatās uz vīru, kas viņam aiz muguras ar lielu dakšiņu cilāja čurkstošus gaļas gabalus.

„Esi izsalkusi?”

Elīza pamāja. Viņa vienmēr bija izsalkusi. It sevišķi tad, kad bija nobijusies. Bet varbūt tas bija tādēļ, ka viņa nobijās, kad gāja ārā meklēt pārtiku, un meklēt pārtiku viņa gāja tad, kad bija izsalkusi. Bija grūti atcerēties, kas bija pirmais. Zēns nozuda aiz letes. Viņš atgriezās ar biezu gaļas gabalu rokās.

„Vai tā ir žurka?” Elīza pajautāja.

Puika iesmējās. „Tā ir cūka.”

Elīza atcerējās dzīvnieku, kas pirms brīža bija ņurdējis, un savieba sejiņu. „Vai tā garšo kā žurka?” viņa jautāja cerību pilnā balsī.

„Pasaki to vēl skaļāk, un mans tētis tev novilks ādu! Tu to gribi vai nē?” Viņš sniedza gaļas šķēli. „Pieņemu, ka tev kabatās nav pat pāris žetonu.”

Elīza paņēma gaļu un neko neatbildēja. Viņa nokoda mazu gabaliņu, un uz mēles izplauka mazi prieka sprādzieniņi. Tā bija garšīgāka nekā žurka. Zēns viņu vēroja.

„Tu esi no vidus, vai ne?”

Elīza pakratīja galvu un nokoda vēl vienu kumosu. „Es esmu no elevatora 17,” viņa košļādama teica. Mute bija pilna ar siekalām. Viņa vēroja vīru, kurš cepa gaļas šķēles. Markusam un Mailsam vajadzētu atnākt tās pagaršot.

„Tu domā septiņpadsmito līmeni?” Zēns sarauca pieri. „Tu neizskaties pēc augšējiem. Nē, pārāk netīra, lai būtu no augšējiem.”

„Es esmu no otra elevatora,” Elīza stāstīja. „Uz rietumiem no šejienes.”

„Kas ir uz rietumiem?” zēns jautāja.

„Rietumi. Kur noriet saule.”

Puika uz viņu dīvaini palūkojās.

„Saule! Tā aust austrumos un noriet rietumos. Tāpēc kartes rāda uz augšu. Tās rāda uz ziemeļiem.” Elīza iedomājās, ka varētu izvilkt savu grāmatu un parādīt viņam pasaules kartes, paskaidrot, kā saule griežas uz riņķi un uz riņķi, bet viņas pirksti bija taukaini, un puika tik un tā neizskatījās pārāk ieinteresēts. „Viņi izrakās cauri un izglāba mūs,” Elīza paskaidroja.

Padzirdot šo, zēna acis iepletās. „Izrakumi. Tu esi no otra elevatora! Tas ir īsts?”

Elīza notiesāja pēdējo gaļas kumosu un nolaizīja pirkstus. Tad pamāja ar galvu.

Puika izstiepa sveicienam roku. Elīza noslaucīja plaukstu un saņēma to savējā. „Mans vārds ir Šovs,” viņš teica. „Vai gribi vēl vienu cūkas gabalu? Nāc zem letes! Es iepazīstināšu tevi ar savu tēvu. Hei, pap, es gribu tevi ar kādu iepazīstināt!”

„Es nevaru. Es meklēju Kucēnu.”

Šovs saviebās. „Kucēnu? Tad tev jāiet uz nākamo gaiteni.” Viņš ar zodu norādīja vajadzīgajā virzienā. „Bet, klau, cūka ir daudz garšīgāka! Suns ir sīksts kā žurka, un kucēni vienkārši ir daudz dārgāki, bet garšo tāpat kā suņi.”

Elīza sastinga. Cūka, kas pirms tam gāja garām pavadā, varbūt šī cūka bija mīlulis? Varbūt viņi šeit ēda mīluļus gluži kā Markuss un Mailss, kas vienmēr gribēja paturēt kādu žurku savam priekam pat tad, kad pārējie bija izsalkuši. „Viņi ēd kucēnus?” viņa jautāja šim zēnam.

„Kā tad, ja vien tev ir žetoni!” Šovs saņēma viņas roku. „Nāc ar mani atpakaļ pie grila! Es gribu, lai tu iepazīsties ar manu tēti. Viņš saka, ka jūs visi neesat īsti.”

Elīza izrāvās no tvēriena. „Man jāatrod mans kucēns!” Viņa pagriezās un caur pūli aizskrēja zēna norādītajā virzienā.

„Ko tu ar to gribi teikt — tavs kucēns?” zēns nokliedza viņai pakaļ.

Aiz kādas kiosku rindas Elīza atrada vēl vienu piedūmotu gaiteni. Vēl vairāk smaržu, kas atgādināja uz kociņa uzdurtu žurku, ko cepina virs atklātas liesmas. Kāda sieviete stīvējās ar putnu, gar plaukstu locītavām sitās divi dusmīgi spārni. Elīza iekāpa mēslos un gandrīz paslīdēja. Savādās lietas visapkārt sakusa ar domām par to, ka pazudis viņas kucēns. Viņa izdzirdēja kādu saucam kaut ko par suni, tad devās balss virzienā. Kāds vecāks zēns, droši vien Riksona vecumā, turēja gaisā sarkanu gaļas gabalu, milzīgu gabalu ar baltām svītrām, kas izskatījās pēc kauliem. Turpat bija aizgalds, virs kura rindojās sanumurētas zīmes. Ļaudis no pūļa apstājās un ielūkojās tajā. Daži norādīja uz kaut ko aizgaldā un uzdeva jautājumus.

Elīza lauzās viņiem cauri uz to pusi, no kuras plūda smilksti. Aizgaldā bija dzīvi suņi. Viņa redzēja caur nožogojuma režģi un, ja pacēlās uz pirkstgaliem, tad gandrīz pāri augšējai malai. Milzīgs dzīvnieks, tikpat liels kā cūka, rūkdams metās pret žogu, un režģis sašūpojās. Tas bija suns, bet ap purnu tam bija apsieta virve, lai tas nevarētu atvērt muti. Elīza juta karsto elpu, ko tas pūta no deguna. Viņa paspraucās gar žogu, lai nebūtu nevienam priekšā, un nostājās aizgalda sānos.

Aizmugurē bija vēl viens mazāks aizgalds. Viņa pagāja garām letei, kur divi jauni vīrieši pieskatīja uz grila čurkstošu gaļu. Viņi bija uzgriezuši Elīzai muguru. Kāda sieviete tiem kaut ko iedeva un saņēma pretī paciņu. Elīza satvēra zemāka žoga augšmalu un palūkojās tai pāri. Tur uz sāniem gulēja suns ar pieciem, nē, sešiem sīkiem dzīvnieciņiem, kas ēda tā vēderu. Sākumā Elīza domāja, ka tās ir žurkas, bet izrādījās, ka tie ir ļoti mazi kucēni. Blakus tādiem Kucēns izskatītos pēc pieauguša suņa. Un tie suni neēda — viņi zīda pupus, tāpat kā Hannas mazulis ēda no viņas krūts.

Elīza bija tā aizrāvusies, vērojot sīkos radījumus, ka dzīvnieku, kurš lēca viņai virsū no žoga apakšas, viņa pamanīja, kad bija jau par vēlu. Viņai pa žokli trāpīja melns, slapjš deguns un sārta mēle. Meitene palūkojās tieši lejup žoga otrā pusē un ieraudzīja Kucēnu, kurš atkal lēca viņai pretī.

No prieka Elīzai paspruka kliedziens. Pasniegusies pāri žogam, viņa ar abām rokām satvēra dzīvnieku, kad pēkšņi kāds sagrāba viņu no mugurpuses.

„Nedomāju, ka tu to varēsi atļauties,” teica viens no vīriem, kurš strādāja pie letes.

Elīza locījās viņa tvērienā un centās noturēt rokās Kucēnu.

„Nu, mierīgi!” vīrietis teica. „Laid to vaļā!”

„Laid mani vaļā!” meitenīte kliedza.

Kucēns izslīdēja no viņas rokām. Elīza izgrozījās no vīrieša tvēriena, un somas pleca siksna pārvilkās viņai pār galvu. Viņa nokrita vīrietim pie kājām, piecēlās un atkal sniedzās pēc Kucēna.

„Kas tad mums te ir?” viņa dzirdēja vīru sakām.

Elīza pārliecās pāri žogam un vēlreiz satvēra savu mīluli. Kucēna ķepas skrāpēja žogu, it kā viņai palīdzētu. Viņa priekšķepas pārkārās pār Elīzas plecu, un mitra mēle slapināja ausi. Elīza pagriezās un ieraudzīja, ka virs viņas slejas vīrieša stāvs, ap vidu viņam bija apsiets asiņains balta auduma gabals, bet rokās viņš bija paņēmis viņas atmiņu grāmatu.

„Kas tas ir?” viņš jautāja, šķirstīdams lappuses. Dažas no neiešū-tajām lapām krita ārā, un viņš tās drudžaini noķēra.

„Tā ir mana grāmata,” Elīza teica. „Atdod to!”

Vīrietis paglūnēja uz viņu no augšas. Kucēns laizīja Elīzas seju.

„Iemainīšu pret to tur,” viņš teica, rādīdams uz Kucēnu.

„Tie abi ir mani!” Elīza uzstāja.

„Nekā nebija, es par to žurkulēnu samaksāju. Bet ar šo pietiks.” Viņš pasvārstīja grāmatu rokās, tad pasniedzās lejup un izstūma Elīzu ārā no kioska, atpakaļ gaiteņa drūzmā.

Elīza sniedzās pēc savas grāmatas. Viņas soma bija palikusi iekšā. Kucēns iekoda viņai rokā un gandrīz izrāvās brīvībā. Spiegdama uz vīru, lai tas atdod viņas mantas, Elīza aptvēra, ka raud. Viņš atieza zobus un sagrāba viņu aiz matiem, nu vīrietis bija sadusmojies. „Roj! Nāc un savāc šito sīkaļu!”

Elīza spiedza. Uz viņas pusi nāca puisis, kurš bija garāmgājējiem saucis, ka tiek pārdoti suņi. Kucēns bija gandrīz izslīdējis no rokām. Elīza atkal vairs nespēja viņu noturēt, un vīrietis grasījās izraut viņas matus!

Viņa pazaudēja Kucēnu un spiedza, jo vīrs bija pacēlis viņu no grīdas. Tad kaut kas nozibsnīja kā suns, kas meties kādam virsū, pavīdēja tikai brūns kombinezons, nevis brūna spalva, lielais vīrietis novaidējies nokrita uz grīdas. Elīza novēlās viņam blakus.

Viņš bija atlaidis viņas matus. Elīza ieraudzīja savu somu. Savu grāmatu. Sagrābusi saujā neiešūtās lapas, viņa paķēra tās abas. Tur bija Šovs, zēns, kurš bija pacienājis viņu ar cūkas gaļu. Viņš pacēla no grīdas Kucēnu un plati uzsmaidīja Elīzai.

„Bēdz!” viņš iesaucās, nozibinājis baltos zobus.

Elīza skrēja. Viņa izvairījās no zēna gaitenī un triecās virsū ļaudīm pūlī. Palūkojusies pār plecu, Elīza redzēja, ka aiz viņas skrien Šovs, kurš bija sagrābis Kucēnu un turēja to kājām gaisā, ar ķepām uz augšu. Pūlis sasaucās un deva ceļu vīriem no kioska, kas bija metušies viņiem pakaļ.

„Uz šo pusi!” nokliedza Šovs, smejoties apdzīdams Elīzu un nozuzdams aiz kāda stūra. No acīm plūda asaras, bet arī Elīza smējās. Smējās, bija šausmās un arī laimīga par to, ka ir atguvusi savu grāmatu un mīluli un ka ir tikusi prom, un arī par šo zēnu, kurš pret viņu bija jaukāks nekā dvīņi. Viņi paspruka zem vēl kādas letes, tur nesmaržoja pēc svaigiem augļiem, un kāds viņiem uzkliedza. Šovs izskrēja cauri tumšai istabai ar nesaklātām gultām, caur virtuvi, kurā kāda sieviete gatavoja ēst, tad atpakaļ ārā vēl vienā kioskā. Garš, tumšādains vīrs nikni novēcināja viņiem pakaļ cepamo lāpstiņu, bet abi jau bija ārā pūlī, kur skrēja, smējās un dancoja starp—

Un tad kāds no pūļa sagrāba zēnu. Lielas un spēcīgas rokas parāva viņu gaisā. Elīza paklupa. Šovs kliedza un spēra vīrietim, bet Elīza palūkojās uz augšu un ieraudzīja, ka puiku tur Solo. Viņš uzsmaidīja meitenei caur biezo bārdu.

„Solo!” Elīza iespiedzās. Viņa sagrāba viņa kāju un apkampa to cieši, cieši.

„Vai šis zēns paņēmis kaut ko tavu?” viņš jautāja.

„Nē, viņš ir mans draugs! Laid viņu zemē!” Elīza palūkojās pūlī, vai nemana vīrus, kuri dzinās viņiem pakaļ. „Mums vajadzētu iet prom,” viņa teica Solo. Tad saspieda viņa kāju vēl nedaudz ciešāk. „Es gribu mājās.”

Solo pabužināja viņas matus. „Un tieši turp mēs arī dodamies.”

Elīza ļāva Solo nest viņas somu un grāmatu, kamēr pati stiepa Kucēnu. Viņi izlavierēja caur ļaužu masām, atrada izeju no cirka un nonāca atpakaļ kāpnēs. Šovs viņiem sekoja, lai gan Solo bija viņam piekodinājis atgriezties pie savas ģimenes. Kamēr Elīza un Solo kāpa lejup pa kāpnēm, lai atrastu pārējos, viņa ik pa laikam pameta skatu atpakaļ un redzēja, kā zēns brūnajā kombinezonā glūn aiz centrālās kolonnas vai caur stāvu augstāka kāpņu laukuma margām. Viņa apdomāja, vai nepateikt Solo, ka Šovs joprojām viņiem seko, tomēr to neizdarīja.

Dažus līmeņus zem cirka viņus panāca nesējs un nodeva ziņu. Lejā nāca Džuela un meklēja viņus. Viņa bezmaz vai pusei visu nesēju bija likusi sadzīt pēdas Elīzai. Un Elīza nemaz nezināja, ka bija pazudusi.

Kamēr viņi gaidīja nākamajā kāpņu laukumā, Solo lika Elīzai padzerties no savas blašķes. Tad viņa ielēja sīku ūdens peļķīti Solo vecajās un krunkainajās plaukstās, no kurām Kucēns alkatīgi padzērās. Pagāja gandrīz vesela mūžība, līdz ieradās Džuela, bet, kad viņa bija klāt, tas bija kā steidzīgu zābaku pērkons. Šūpojās viss kāpņu laukums. Džuela bija galīgi sasvīdusi un aizelsusies, bet neizskatījās, ka Solo tas rūpētu. Abi apskāvās, un Elīza sāka prātot, vai viņi jelkad laidīsies vaļā. Kāpņu laukumā nāca un gāja ļaudis, kuri, ejot garām, viņiem veltīja savādus skatienus. Kad abi beidzot atlaidās, Džuela gan smaidīja, gan raudāja. Viņa Solo kaut ko pateica, un nu bija viņa kārta raudāt. Abi palūkojās uz Elīzu, un viņa saprata, ka tie ir noslēpumi vai kaut kas slikts. Tad Džuela pacēla Elīzu, noskūpstīja uz vaiga un apskāva, līdz bija grūti paelpot.

„Viss būs labi,” viņa Elīzai teica. Bet Elīza nezināja, kas tad nav

labi.

„Es dabūju atpakaļ Kucēnu!” viņa pastāstīja. Un tad atcerējās, ka Džuela nezina par viņas jauno mīluli. Elīza palūkojās lejup un ieraudzīja, ka Kucēns čurā uz Džuelas zābaka, tā noteikti bija sasveicināšanās.

„Suns,” Džuela noteica. Tad paspieda Ellzas plecu. „Tu nevari viņu paturēt. Suņi ir bīstami.”

„Viņa nav bīstama!”

Kucēns košļāja Elīzas roku. Meitene pavilka to nost un pabuži-nāja Kucēna galvu.

„Vai tu viņu dabūji tirgū? Vai tur tu biji?” Džuela palūkojās uz Solo, kurš pamāja ar galvu. Džuela dziļi ievilka elpu. „Tu nevari ņemt lietas, kas tev nepieder. Ja tu viņu dabūji no tirgotāja, man viņa būs jānes atpakaļ.” „Kucēns nāk no dziļumiem,” Elīza teica. Viņa noliecās un apskāva sunīti. „Viņš ir no Mehāniskās. Varam nest viņu atpakaļ uz turieni. Bet ne uz cirku. Piedod, ka paņēmu viņu.” Elīza piespieda Kucēnu sev klāt un iedomājās vīrieti, kurš turēja rokās jēlo gaļas gabalu ar baltajām ribām. Džuela atkal pagriezās pret Solo.

„Tas nav no tirgus,” viņš apstiprināja. „Viņa paņēma to no kādas kastes lejā, Mehāniskajā.”

„Labi. To nokārtosim vēlāk. Mums jāpanāk pārējie.”

Elīza redzēja, ka visi, ieskaitot viņu un Kucēnu, bija noguruši, tomēr viņi tik un tā devās ceļā. Šķita, ka pieaugušie ļoti vēlas ātrāk sasniegt dziļumus, un tagad, kad bija redzējusi cirku, Elīza jutās tieši tāpat. Viņa izstāstīja Džuelai, ka vēlas doties mājās, un Džuela teica, ka viņi jau ir ceļā uz turieni. „Vajadzētu, lai viss ir tā pat kā agrāk,” Elīza viņiem abiem teica.

Tas Džuelu nezin kādēļ sasmīdināja. „Tu esi pārāk jauna, lai būtu nostalģiska,” viņa teica.

Elīza jautāja, ko nozīmē būt nostalģiskai, un Džuela atbildēja: „Tas ir tad, kad tu domā, ka pagātne bija labāka nekā patiesībā, bet tikai tāpēc, ka tagadne ir tik štruntīga.”

„Es bieži esmu nostalģiska,” Elīza paziņoja.

Gan Džuela, gan Solo par to smējās. Bet pēc tam viņi izskatījās bēdīgi. Elīza bieži pieķēra viņus bēdīgi saskatāmies, un Džuela nebeidza vien slaucīt acis. Galu galā Elīza pajautāja viņiem, kas noticis.

Viņi apstājās kāpņu loka vidū un izstāstīja. Izstāstīja par Markusu, kurš bija paslīdējis un pārkritis pāri margām, kad viņu bija apgāzis tas trakais pūlis un kad Kucēns bija aizbēdzis. Markuss bija nokritis un nomiris. Elīza paskatījās uz margām sev līdzās un nesaprata, kā Markuss varēja pārkrist pāri tik augstām margām. Viņa nesaprata, kā tas noticis, bet zināja, ka tas ir līdzīgi kā toreiz, kad viņu vecāki aizgāja un nekad neatgriezās. Tas bija tā. Markuss nekad vairs nenāks smiedams viņai pretī caur Džungļiem. Elīza noslaucīja vaigus, un viņai bija tik ļoti žēl Mailsa, kurš vairs nav dvīnis.

„Vai tāpēc mēs ejam mājās?” viņa pajautāja.

„Tas ir viens no iemesliem,” teica Džuela. „Man nevajadzēja vest jūs šurp.”

Elīza pamāja. Tas nudien bija neapstrīdami. Tikai tagad viņai bija Kucēns, un to viņa bija atradusi šeit. Un, lai ko arī viņa teica Džu-elai, Elīza Kucēnu nevienam neatdos.

Džuljeta ļāva Elīzai iet viņiem pa priekšu. No skrējiena lejup sāpēja kājas; pāris reizes viņa bija gandrīz paklupusi. Tagad Džuljeta nevarēja sagaidīt, kad redzēs bērnus atkal kopā un mājās, drošībā, bet nespēja beigt vainot sevi par to, kas noticis ar Markusu. Slīgstot nožēlā, garām ritēja stāvi, bet tad kāds zvanīja pa rāciju.

„Džūla, vai tu tur esi?”

Tā bija Šērlija, un viņa izklausījās satraukta. Džuljeta noāķēja rāciju no jostas. Šērlija droši vien bija pie Vokera un runāja pa kādu no viņa rācijām. „Es klausos!” viņa atbildēja. Ar otru roku Džuljeta pieturējās pie margām un runādama sekoja Elīzai un Solo. Garām paspiedās kāds nesējs un jauns pāris, kas devās pretējā virzienā.

„Sasodīts, kas notiek?” Šērlija prasīja. „Mums cauri tikko izlauzās saniknots pūlis! Frenkiju pie vārtiem gandrīz sabradāja! Viņš ir slimnīcā! Un caur to tavu sasodīto tuneli man grib iet vēl divi vai trīs duči ļaužu. Ja es būtu zinājusi, ka notiks kas tamlīdzīgs, nemūžam nebūtu tam visam piekritusi!”

Džuljeta sprieda, ka tā bija tā pati grupa, kas vainojama Markusa nāvē. Džimijs pagriezās un palūkojās uz rāciju un tās nestajām ziņām. Džuljeta pagrieza to klusāk, lai Ellza nedzirdētu.

„Ko tu gribi teikt — vēl divi vai trīs duči? Kas vēl ir tur lejā?” Džuljeta jautāja.

„Pirmkārt, tava racēju komanda. Vēl arī daži mehāniķi no trešās maiņas, kuriem vajadzētu gulēt, bet kuri vēlas redzēt, kas atrodas otrā pusē. Un plānošanas komiteja, ko esi nosūtījusi.”

„Plānošanas komiteja?” Džuljeta palēnināja gaitu.

„Jā! Viņi teica, ka tu esot viņus atsūtījusi. Teica, ka drīkstot pārbaudīt tuneli. Uzrādīja atļauju no tava biroja.”

Džuljeta atcerējās, ka Mārša bija viņai kaut ko teikusi pirms domes sanāksmes. Bet viņa bija bijusi pārāk aizņemta darbā ar tērpiem.

„Vai tad tu viņus nesūtīji?” Sērlija noprasīja.

„Varbūt, ka sūtīju,” Džuljeta atzina. „Bet tā otra grupa, tas pūlis, mans tēvs saskrējās ar viņiem pa ceļam uz leju. Cilvēks nokrita un nositās.”

Otrā galā bija klusums. Bet tad: „Es dzirdēju, ka bijis kritiens. Nezināju, ka tas saistīts ar šo. Es tev saku, ka esmu par mata tiesu no tā, lai sauktu visus atpakaļ un slēgtu to tuneli ciet. Mēs vairs nespējam kontrolēt situāciju, Džūla!”

Es zinu, Džuljeta nodomāja. Bet to viņa nepārraidīja. Pat neiz-dvesa skaļi. „Drīz būšu klāt. Esmu jau ceļā!”

Sērlija neatbildēja. Džuljeta pieāķēja rāciju pie jostas un nolamāja sevi. Džimijs palēnināja soli un ļāva Elīzai iet pa priekšu, lai varētu parunāt ar Džūlu.

„Man ir tik ļoti žēl, ka viss tā izvērties,” Džuljeta viņam teica.

Vienu kāpņu loku viņi gāja klusēdami.

„Cilvēki tunelī, es redzēju, ka daži no viņiem ņēma to, kas viņiem nepieder,” Džimijs iesāka. „Kad viņi mūs veda cauri, bija tumšs, bet es redzēju, ka ļaudis no mana elevatora uz šo nesa caurules un aprīkojumu. It kā tas būtu bijis plānots visu laiku. Bet tu taču teici, ka mēs manas mājas atjaunosim. Nevis izmantosim tās rezerves daļām.”

„Es tā teicu. Tā ir! Es plānoju tās atjaunot. Kolīdz būsim lejā, es ar viņiem parunāšu. Viņi neņem rezerves daļas.”

„Tad tu viņiem neteici, ka tā var darīt?”

„Nē. Es... varbūt es viņiem teicu, ka ir vērts doties pakaļ tev un bērniem, ka otrs elevators varētu daudz ko... dubultot—”

„Bet tas taču nozīmē rezerves daļas.”

„Es ar viņiem parunāšu. Es apsolu! Galu galā viss būs labi.” Viņi kādu brīdi gāja klusumā.

„Jā,” Solo beidzot noteica. „To tu nebeidz atkārtot.”

MĀJAS

..

Elevators 1

Šarlote pamodās tumsā, izmirkusi sviedros. Nosalusi. Metāla grīda bija auksta. Seja sūrstēja no ilgās gulēšanas uz tērauda. Viņa novēlās no sagulētas rokas, saberzēja seju un juta tajā atstātos rombiņu nospiedumus.

Kā neskaidrs sapnis apziņā atgriezās uzbrukums Donijam. Viņa bija sarāvusies čokurā un gaidījusi. Bija kaut kā aizturējusi asaras. Un, pārgurusi no piepūles vai no bailēm pakustēties, galu galā viņa bija padevusies miegam. Pirms pārsega pacelšanas Šarlote ieklausījās, vai nedzirdēs soļus vai balsis. Ārpusē valdīja piķa melna tumsa. Tikpat melna kā zem lidmašīnas. Viņa izlīda no metāla putna paspārnes kā cālēns no ligzdas, locītavas bija stīvas, krūtis smacēja smagums, visapkārt tikai šausminoša vientulība.

Kaut kur zem brezenta vajadzēja būt Šarlotes darba lukturītim. Viņa novilka no lidaparāta pārklāju un sāka taustīties, uzgāja dažus darbarīkus, apgāza un pa grīdu skaļi izkaisīja sprūdratu komplektu. Atcerējusies par lidaparāta priekšējo lukturi, viņa iebāza roku atvērtajā ekspluatācijas panelī, uztaustīja pārbaudes slēdzi un nospieda to. Putna degungalā izritinājās zeltīts paklājs. Ar to pietika, lai atrastu lukturīti.

Šarlote paņēma to un arī lielu uzgriežņu atslēgu. Šeit vairs nebija droši. Pār nometni bija pārlaidies mīnmetējs, nolīdzinājis telti līdz ar zemi un saņēmis gūstā biedru. Kuru katru mirkli tam svelpdams varēja sekot nākamais.

Viņa pavērsa lukturīti pret liftiem, baidīdamās no tā, kas no tiem bez brīdinājuma varēja iznākt. Klusumā skanēja pašas sirdspuksti. Šarlote pagriezās un devās uz sanāksmju telpu, pēdējo vietu, kur bija viņu redzējusi.

Uz grīdas nemanīja nekādas cīniņa pazīmes. Iekšpusē galds joprojām bija nokaisīts ar piezīmju lapām. Varbūt to nebija tik daudz kā pirms tam. Bija pazudušas vairākas kastes, kas mētājās starp krēsliem. Kāds bija nevīžīgi uzkopis. Šis kāds vēl atgriezīsies.

Šarlote izslēdza gaismas un pagriezās, lai ietu prom. Šoreiz, iedama pār uzbrukuma vietu, viņa uz sienas ievēroja uzšļakstītās asinis. Viņa juta kaklā ceļamies elsas, ko bija apspiedusi pirms aizmigšanas, tās sagrāba rīkli un žņaudza, un Šarlote iedomājās, vai brālis maz vēl ir dzīvs. Viņa gara acīm redzēja sirmo vīru, kas te stāvēja un velnišķīgā niknumā spēra vēl un vēl. Un nu viņai vairs nebija neviena. Caur tumšo noliktavu Šarlote steidzās pie iedegtās lidmašīnas gaismas. Izrauta no miega, iepazīstināta ar šausminošu pasauli un nu atstāta viena.

Gaisma no lidaparāta purngala plūda pār grīdu un izgaismoja durvis.

Ne gluži viena.

Šarlote saņēmās. Viņa pasniedzās līdz pogai ekspluatācijas panelī un izslēdza lidaparāta priekšējo lukturi. Tad rūpīgi sakārtoja brezenta pārklāju. Vairs nedrīkstēs atstāt lietas kā pagadās — viņai būs vienmēr jāapzinās, ka ir iespējami viesi. Šūpodama lukturīti, viņa piegāja pie durvīm, apstājās, tad devās atpakaļ pēc savas darbarīku somas. Bezpilota lidaparāts nu vairs nebija prioritāšu saraksta augšgalā. Paņēmusi darbarīkus, viņa aizsteidzās gar barakām un iegāja pilotu telpā gaiteņa galā. Pie tālākās sienas atradās radio, kas bija prasījis vairāku nedēļu darbu. Tas darbojās. Kopā ar brāli viņa bija klausījusies tālu pasauļu sarunās. Varbūt bija kāds veids, kā likt tam pārraidīt. Meklēdama viņa parakņājās brāļa atstātajā rezerves daļu kaudzē. Ja neizdosies, Šarlote varēs klausīties. Varbūt viņai izdosies uzzināt, ko tie izdarījuši ar viņas brāli. Varbūt Šarlote izdzirdēs viņu vai varēs uzrunāt kādu citu dvēseli.

Ikreiz, kad viņš ieklepojās, Donalda ribas eksplodēja tūkstoš šķēpelēs. Šie šrapneļi caurdūra viņa plaušas un sirdi un uztrieca paisuma vilni augšup pa mugurkaulu. Viņš bija pārliecināts, ka tas viss notiek viņa ķermenī, visas šīs kaulu un nervu eksplozijas. Donaldam jau pietrūka vienkāršo mocību, ko radīja degošas plaušas un sūrstošs kakls. Sasistās un ielauzītās ribas nu ņirgājās par vecajām mokām. Vakardienas lielākās sāpes bija kļuvušas par dārgām atmiņām.

Sasists un asiņojošs viņš gulēja uz lāvas un bija atmetis domu par bēgšanu. Durvis bija pamatīgas, un telpa virs griestu paneļiem neveda nekur. Viņš nedomāja, ka atrodas administrācijas līmeņos. Varbūt Apsardzes spārnā. Vai dzīvojamā zonā. Vai vēl kādā citā vietā, ko nepārzināja. Gaitenis aiz durvīm bija rēgaini kluss. Varēja būt nakts vidus. Dauzīšanās pie durvīm ribās iesvēla brutālas sāpes, bet kliegšana nenāca par labu rīklei. Tomēr viscaururbjošākās sāpes viņu pārņēma, kad Donalds iedomājās, kur ir ievilcis savu māsu un kas ar viņu notiks. Kad atgriezīsies Tūrmana sargi, viņam vajadzētu tiem pateikt, ka viņa ir tur lejā, un lūgt apžēloties. Tūrmanam viņa bija kā meita, un viņas modināšanā bija vainojams tikai Donalds. Tūrmans to sapratīs. Viņš Šarloti atkal iemidzinās, lai viņa varētu gulēt, līdz viņiem visiem pienāks gals. Tā būs vislabāk.

Ritēja stundas. Stundas, kuru laikā pampa sasitumi un pulss dauzījās visās malās. Donalds nemierīgi grozījās, un pazemes kapenēs diena un nakts kļuva vēl neizšķiramākas. Viņu sagrāba dedzinošs drudzis drīzāk no bailēm un nožēlas, nevis no infekcijas. Donalds murgoja par sasalušām kapsulām, kas aizdedzinātas, par uguni, ledu un putekļiem, par kūstošu miesu un kauliem, kas pārvēršas pelnos.

Brīžiem iegrimdams snaudā, brīžiem pamozdamies, Donalds redzēja vēl vienu sapni. Sapni par aukstu nakti plašos okeāna ūdeņos, par kuģi, kas grima viņam zem kājām, klāju, kas drebēja, jūras satricināts. Donalda rokas bija piesalušas pie stūres rata, elpa bija melu mākonis. Viļņi plūda pār bortu, un viņam uzticētais kuģis grima

arvien dziļāk un dziļāk. Un tam visapkārt ūdenī dreifēja aizdegušās glābšanas laivas. Tur dega visas sievietes un bērni, viņi kliedza un bija iesprostoti glābšanas laivās, kas izskatījās pēc kriopodiem, kuriem nekad nebūs lemts sasniegt krastu.

Tagad Donalds to saprata. Viņš to saprata pamodies — elsodams, klepodams un svīzdams — tāpat kā sapņos. Viņš atminējās, kā reiz domājis, ka sievietes noglabātas saldētavās, lai nebūtu nekā, par ko cīnīties. Tomēr patiesība bija gluži pretēja. Viņas bija tur lejā, lai sniegtu pārējiem mērķi, kura dēļ cīnīties. Kādu, kuru izglābt. Viņu dēļ vīrieši strādāja šajās tumšajās maiņās, gulēja šajās tumšajās naktīs un sapņoja par nākotni, kas nekad nepienāks.

Viņš piesedza muti, pavēlās gultā uz sāniem un izklepoja asinis. Kādu, kuru izglābt. Cilvēces muļķība — muļķība, kas slēpās sasodītajos elevatoros, ko viņš bija palīdzējis uzcelt, — šis pieņēmums, ka lietas ir jāglābj. Tām vajadzēja likt mieru — gan cilvēcei, gan planētai. Cilvēcei bija tiesības izmirt. Dzīvība tā dara, tā izmirst. Tā dod vietu nākamajam sarakstā. Bet atsevišķi cilvēki allaž bija stājušies pretī dabiskajai kārtībai. Viņiem bija nelegāli klonēti bērni, viņu nanopro-cedūras, rezerves daļas un kriopodi. Atsevišķiem cilvēkiem, piemēram, tiem, kas šo visu sarīkoja.

Soļu skaņa, kas viņam tuvojās, signalizēja par maltīti un galu nebeidzamajam murgam, kurā nācās aizmigt mežonīgās domās un gulēt nomodā neciešamās fiziskās sāpēs. Tām vajadzēja būt brokastīm, jo Donalds bija badā. Tas nozīmēja, ka lielāko nakts daļu viņš bijis nomodā. Viņš domāja, ka ienāks tas pats sargs, kurš bija atnesis pēdējo maltīti, bet tā vietā atvērtajās durvīs parādījās Tūrmana stāvs. Aiz viņa ar drūmu seju stāvēja kāds vīrs Apsardzes sudrabotajā uniformā. Tūrmans ienāca telpā un, būdams pārliecināts, ka Donalds nespēj viņu apdraudēt, aizvēra aiz sevis durvis. Viņš izskatījās veselīgāks un spēcīgāks nekā vakar. Varbūt par labu nācis nomodā pavadītais laiks. Vai jaunu dziedinātāju deva, kas ielaista viņa asinsritē.

„Cik ilgi jūs mani šeit turēsiet?” piecēlies sēdus, jautāja Donalds. Viņa balss bija čerkstoša un klusa kā čabošas rudens lapas.

„Ilgi nē,” atbildēja Tūrmans. Vecais vīrs pavilka uz savu pusi gultas kājgalī nolikto lādi un apsēdās uz tās. Viņš cieši nopētīja Donaldu. „Tev atlikušas vien pāris dienas, ko dzīvot.”

„Tā ir medicīniska diagnoze vai tiesas spriedums?”

Tūrmans pacēla uzaci. „Abi. Ja paturēsim tevi šeit un atstāsim bez medicīniskas aprūpes, tu nomirsi no gaisa, ko esi ieelpojis. Tā vietā mēs tevi iesaldēsim.”

„Pasarg’ Dievs, ja jūs atbrīvosiet mani no ciešanām!”

Izskatījās, ka Tūrmans apdomā priekšlikumu. „Esmu domājis par to, ka varētu ļaut tev šeit nomirt. Es zinu, kādas sāpes tu ciet. Es varētu tevi izglābt vai ļaut sabrukt līdz galam, bet man neceļas roka darīt ne vienu, ne otru.”

Donalds mēģināja smieties, bet sāpes bija pārāk spēcīgas. Viņš pasniedzās pēc paplātes, uz kuras bija glāze, un iedzēra ūdens malku. Kad viņš nolika glāzi atpakaļ, caurspīdīgajā šķidrumā griezās sārta, asiņaina spirāle.

„Šajā pēdējā maiņā esi bijis ļoti rosīgs,” Tūrmans iesāka. „Trūkst gan bezpilota lidaparātu, gan bumbu. Esam pamodinājuši pāris nesen iemidzinātus cilvēkus, kuri varēs tavu roku darbu izpētīt. Vai tu maz apjēdz, ar ko esi riskējis?”

Tūrmana balsī bija kaut kas ļaunāks par dusmām. Sākumā Donalds nespēja saprast, kas tas ir. Tā nebija vilšanās. Ne arī kāda veida niknums. Niknums bija izplūdis ārā pa viņa zābaku purngaliem. Tas bija kaut kas apspiests. Kaut kas līdzīgs bailēm.

„Ar ko esmu riskējis?” Donalds pārjautāja. „Esmu sakārtojis tevis atstāto nekārtību.” Paceļot glāzi pret viņa veco skolotāju, izšļakstījās ūdens. „Tos elevatorus, ko sabojāji. Elevatoru, kurš pirms daudziem gadiem satumsa. Tas joprojām bija tur—”

„Elevators četrdesmit. Es zinu.”

„Un septiņpadsmit.” Donalds nokremšļojās. Tad paņēma maizes donu no paplātes un nokoda sausu kumosu, košļāja, līdz sāka sāpēt žokļi, un noskaloja to ar asiņaina ūdens malku. Viņš zināja tik daudz lietu, par kurām Tūrmanam nebija ne jausmas. To Donalds tobrīd saprata. Visas sarunas ar ļaudīm no elevatora 18, laiks, kas pavadīts, pētot shēmas un piezīmes, nedēļas, kas aizritējušas, mēģinot to visu izprast un esot galvenajam. Viņš zināja, ka savā šī brīža stāvoklī nespētu stāties Tūrmanam pretī fiziskā cīņā, tomēr joprojām jutās stiprāks par viņu. Tā justies lika viņa zināšanas. „Septiņpadsmitais nebija miris,” viņš atklāja un nokoda vēl vienu kumosu maizes.

„To esmu dzirdējis.”

Donalds košļāja.

„Šodien slēdzu astoņpadsmito,” Tūrmans klusi noteica. „Ko šis komplekss mums maksājis...” Vecais nošūpoja galvu, un Donalds prātoja, vai viņš domā par Viktoru, galveno vadītāju, kurš bija izšķaidījis sev smadzenes, kad tajā vietā notika sacelšanās. Pēc mirkļa viņš aptvēra, ka nu miruši arī cilvēki, uz kuriem viņš bija licis tik lielas cerības. Viss šis laiks, kas pavadīts, slepus piegādājot Šarlotei rezerves daļas, sapņojot pielikt elevatoriem punktu, cerot uz nākotni zem zilām debesīm, tas viss bijis veltīgs. Norijot maize šķita apkaltusi. „Kādēļ?” viņš pajautāja.

„Tu zini, kādēļ. Tu esi ar viņiem runājis, vai ne? Par ko tu biji cerējis to vietu padarīt? Ko tu biji iedomājies?” Tūrmana balsī ielavījās pirmās niknuma pazīmes. „Vai iztēlojies, ka viņi izglābs tevi? Ka kādu no mums iespējams izglābt? Ko, pie velna, tu biji iedomājies?”

Donalds nebija domājis atbildēt, bet atbilde izlauzās automātiski kā klepus: „Es domāju, ka viņi ir pelnījuši vairāk. Es domāju, ka viņi ir pelnījuši iespēju—”

„Kādu iespēju?” Tūrmans šūpoja galvu. „Tam nav nozīmes. Tam nav nekādas nozīmes. Mēs visu esam izplānojuši.” Pēdējos vārdus viņš murmināja pie sevis. „Visvairāk man žēl, ka nevaru negulēt, ka nevaru būt šeit un kontrolēt visu. Tas ir tāpat kā sūtīt debesīs bezpilota lidmašīnas, lai gan tev pašam būtu jābūt tur ar roku uz stūres.” Tūrmans gaisā savilka dūri. Mirkli viņš pētīja Donaldu. „Tu tiksi iemidzināts rīt no paša rīta. Lai gan esi pelnījis kaut ko daudz ļaunāku. Bet, pirms atbrīvojos no tevis, es gribu, lai izstāsti man, kā tu to izdarīji, kā nonāci šeit ar manu vārdu. Es nedrīkstu pieļaut, lai tas atkārtojas—”

„Tātad tagad es tevi apdraudu.” Donalds atkal padzērās ūdeni un noskaloja kaklā sakāpušo kņudoņu. Viņš mēģināja dziļi ievilkt elpu, bet sāpes krūtīs lika saliekties uz pusēm.

„Tu mani neapdraudi, toties to var izdarīt nākamais cilvēks, kurš to atkārtos. Mēs mēģinājām pārdomāt pilnīgi visu, bet vienmēr zinājām, ka lielākā vājība, jebkuras sistēmas lielākā vājība ir sacelšanās varas augšgalā.”

„Gluži kā elevatorā divpadsmit,” Donalds noteica. Viņš atcerējās šī elevatora krišanu, kas sākās ar tumšu ēnu tā serveru telpā. Viņš bija bijis tās aculiecinieks, bija rakstījis ziņojumu par to. „Kā jūs varējāt cerēt, ka šāds scenārijs neīstenosies?” viņš jautāja.

„Mēs uz to nemaz necerējām. Mēs plānos iekļāvām visu. Tieši tādēļ mums ir rezerves. Tādēļ mums ir iniciācijas saruna, iespēja pārbaudīt kandidāta garu, kaste, kurā ielikt mūsu tikšķošās bumbas ar laika degli. Tu esi par jaunu, lai to saprastu, bet visgrūtākais uzdevums, ko cilvēce jebkad ir mēģinājusi paveikt — un ko nekad neesam tā īsti apguvuši — ir nodot augstāko varu no vienām rokām otrās.” Tūrmans izpleta rokas. Vecās acis iedzirkstījās, atmodās viņā snaudošais politiķis. „Līdz šim brīdim. Mēs to šeit atrisinājām ar kriopodiem un maiņām. Vara ir īslaicīga, un tā nekad netiek nodota citiem ārpus šaura loka. Tā netiek nodota tālāk.”

„Apsveicu,” Donalds pavīpsnāja. Tad atcerējās, kā reiz bija Tūrmanam teicis, ka viņš varētu kļūt par prezidentu, un vecais bija licis manīt, ka tas būtu pazeminājums amatā. Tagad Donalds to saprata.

„Jā. Tā bija laba sistēma. Līdz tu pamanījies to sabojāt.”

„Es pateikšu tev, kā to izdarīju, ja atbildēsi uz vienu manu jautājumu.” Donalds piesedza muti un sāka klepot.

Tūrmans sarauca pieri un gaidīja, kad viņš pārtrauks. „Tu mirsti,” viņš teica. „Mēs ieliksim tevi kastē un ļausim sapņot, līdz visam pienāks gals. Ko vēl tu gribētu zināt?”

„Patiesību. Esmu atklājis tik lielu tās daļu, bet joprojām ir daži robi. Tie sāp stiprāk nekā caurumi manās plaušās.”

„Par to es šaubos,” Tūrmans noteica. Tomēr izskatījās, ka viņš apsver piedāvājumu. „Ko tu gribi zināt?”

„Serveri. Es gribu zināt, kas tajos ir. Detalizēta informācija par ikviena iemītnieka dzīvi elevatoros, viņu darbavietām, nodarbošanos, dzīves ilgumu, bērnu skaitu, ēdienkarti, vietām, ko viņi apmeklē, par visu. Es gribu zināt, kam tas vajadzīgs.”

Tūrmans viņu nopētīja. Viņš neko neteica.

„Es atradu procentu sarakstus. Tos, kas mainās. Tās ir iespējas, ka šie ļaudis izdzīvos, ja tiks palaisti brīvībā, vai ne? Bet kā tas tās zina?

„Tas zina,” Tūrmans atbildēja. „Un tu domā, ka elevatori to dara?”

„Es domāju, ka norit karš, jā. Karš starp visiem šiem elevatoriem, un tikai viens no tiem uzvarēs.”

„Tad ko tu gribi no manis?”

„Man liekas, ka tas nav viss. Pastāsti man, un es tev atklāšu, kā ieņēmu tavu vietu.”

Donalds pacēla kājas uz gultas un apskāva apakšstilbus, kamēr rīkli un ribas ārdīja klepus lēkme. Tūrmans pagaidīja, līdz tā mitēsies.

„Serveri dara tieši to, ko tu teici. Tie veido datubāzes par visām šīm dzīvēm un izvērtē tās. Tāpat tie nosaka loteriju iznākumu, un tas nozīmē, ka mēs varam šos cilvēkus veidot ļoti tiešā veidā. Mēs palielinām savas izredzes, ļaujam vislabākajiem veidot nākamās paaudzes. Tieši tādēļ —jo ilgāk to darām, jo augstākas ir izredzes.”

„Protams,” Donalds jutās kā muļķis. Viņam būtu vajadzējis to zināt. Viņš neskaitāmas reizes bija dzirdējis Tūrmanu sakām, ka nekas netiek atstāts nejaušības ziņā. Un vai loterija nav nejaušība?

Donalds ievēroja skatienu, ko Tūrmans viņam veltīja. „Tava kārta,” viņš mudināja. „Kā tu to izdarīji?”

Donalds atbalstīja muguru pret sienu. Viņš klepoja dūrē, kamēr Tūrmans platām acīm klusi vēroja. „Tā bija Anna,” Donalds teica. „Viņa atklāja tavu plānu. Tu grasījies viņu iemidzināt pēc tam, kad biji saņēmis no viņas visu nepieciešamo palīdzību, un viņa baidījās, ka nekad vairs nepamodlsies. Tu sniedzi viņai pieeju sistēmām, lai viņa varētu atrisināt problēmu ar elevatoru četrdesmit. Viņa to noregulēja tā, lai tavu vietu ieņemtu es. Un atstāja zīmīti, kurā lūdza manu palīdzību, viņa to atstāja tavā e-pastā. Es domāju, ka viņa gribēja tevi iznīcināt. Izbeigt šo visu.”

„Nē!” Tūrmans neticēja.

„O, jā! Es pamodos un nesapratu, ko viņa no manis grib. To es uzzināju, kad bija jau par vēlu. Tikmēr problēmas ar elevatoru četrdesmit turpinājās. Kad pamodos un sāku šo maiņu, četrdesmitais—”

„Mēs jau bijām to nokārtojuši,” teica Tūrmans.

Donalds atspieda pakausi pret sienu un lūkojās griestos. „Tā viņi ļāva jums domāt. Lūk, ko es domāju. Pēc manām domām, Anna atklāja, ka elevators četrdesmit bija ielauzies sistēmā. Viņi mainīja savu novērošanas kameru pārraides, lai mēs nezinātu, kas notiek, dumpīgs IT vadītājs, sacelšanās pašā augšgalā, gluži kā tu teici. Tad viņi pārtrauca videosignālu padevi un satumsa. Bet vispirms tika mainīta gāzes padeves sistēma, lai mēs nevarētu viņus nogalināt. Un pirms tam, ja nu kaut kas tāds notiktu, viņi atslēdza bumbas, kas paredzētas elevatoru sagraušanai. Viņi atrada veidu, kā pavērst sistēmu otrādi. Viņi visu kontrolēja jau tajā laikā, kad elevators satumsa. Gluži kā es. Gluži kā tas, ko Anna paveica manā labā.”

„Kā viņi spēja—?”

„Es nezinu, varbūt viņa viņiem palīdzēja. Viņa taču palīdzēja man. Un kaut kādā veidā to uzzināja citi elevatori. Vai varbūt ap to laiku, kad Anna bija beigusi glābt tavu ādu, viņa saprata, ka taisnība ir viņiem, nevis tev. Varbūt viņa lika elevatoram četrdesmit mieru un ļāva darīt visu, ko tie vēlējās. Pēc manām domām, viņa cerēja, ka viņi būtu varējuši izglābt mūs visus.”

Donalds noklepojās un iedomājās par senatnes varoņu sāgām, par vīriešiem un sievietēm, kas cīnījās par taisnību, par mūždien laimīgajām beigām, uzvarām neiespējamos apstākļos, mūžīgajiem māņiem. Varoņi neuzvarēja. Par varoņiem kļuva tie, kuri pamanījās uzvarēt. Vēsture saglabāja viņu stāstu — mirušie neizdvesa ne vārda. Tas viss bija blēņas.

„Es uzspridzināju elevatoru četrdesmit, pirms sapratu, kas notiek,” Donalds skaidroja. Viņš palūkojās uz griestiem, juzdams uz saviem pleciem visus šos līmeņus, zemi un smagās debesis. „Es viņus uzspridzinājušo man bija nepieciešams pievērst uzmanību kam citam, jo man bija vienalga. Es nogalināju Annu, jo viņa mani šeit ievilka, jo viņa izglāba manu dzīvību. Abas reizes es paveicu tevis uzdoto darbu, vai ne tā? Es apspiedu divas sacelšanās, kuras tu pat nebiji paredzējis—”

„Nē!” Tūrmans piecēlās. Viņš izslējās virs Donalda.

„Jā,” Donalds noteica. Viņš samirkšķināja acīs sariesušās asaras, juta tukšumu sirdī, kurā agrāk bija mājojis naids pret Annu. Tagad tur bija tikai vainas apziņa un nožēla. Viņš bija nogalinājis to, kura bija mīlējusi viņu visvairāk, bija cīnījusies par viscēlākajiem mērķiem. Donalds nekad nebija mēģinājis pajautāt, padomāt, parunāties.

„Tu sāki šo sacelšanos, kad pārkāpi pats savus noteikumus,” viņš teica Tūrmanam. „Tas sākās, kad tu viņu pamodināji. Tu biji vājš. Tu visu apdraudēji, bet es to izlaboju. Un lai esi nolādēts par to, ka klausīji viņu! Par to, ka atvedi mani šurp! Par to, ka pārvērti mani par šo!” Donalds aizvēra acis. Viņš juta, kā gar vaigiem norit asaras un kā caur pievērtajām skropstām sakustējās gaisma, ko aizsedza Tūr-mana stāvs. Donalds gatavojās sitienam. Viņš atgāza galvu, pacēla zodu un gaidīja. Viņš domāja par Helēnu. Domāja par Annu. Domāja par Šarloti. Atcerējies viņš Tūrmanam sāka stāstīt par savu māsu un vietu, kurā viņa noslēpusies, pirms trieciens skāra viņa seju, pirms viņš saņēma sitienus, ko bija pelnījis par palīdzību šiem briesmoņiem, par to, ka bijis nesaprātīgs darbarīks viņu rokās ar katru soli, ko spēris. Viņš sāka stāstīt Tūrmanam par Šarloti, bet caur plakstiem iespiedās gaisma, ēna aizslīdēja, un durvis tika nikni aizcirstas.

To, ka noticis kas nelāgs, Lūkass juta, pirms bija pievienojis austiņas kontaktam. Gaismas virs serveriem mirgoja sarkanas, bet nebija īstais laiks. Zvani no elevatora 1 tika veikti kā pēc pulksteņa. Šoreiz zvans atrāva viņu no vakariņām. Dūcošās un mirgojošās gaismas bija iedegušās viņa kabinetā un pēc tam pārcēlušās uz gaiteni. Vecais Apsardzes priekšnieks Simss bija uzmeklējis Lūkasu atpūtas telpā, lai pateiktu, ka kāds mēģina ar viņiem sazināties, un Lūkasa pirmā doma bija par to, ka noslēpumainais labdaris vēlas viņus par kaut ko brīdināt. Vai varbūt viņš zvanīja, lai pateiktos, ka viņi beidzot mitējušies rakt.

Izveidojot savienojumu, austiņās atskanēja klikšķis. Gaismas virs galvas pārtrauca nepielūdzamo mirgošanu. „Hallo?” Lūkass teica, mēģinādams atgūt elpu.

Elevators 18

„Ar ko es runāju?”

Kāds cits. Balss bija tā pati, bet vārdi, ko tā izdvesa, nebija īstie. Kādēļ lai šis cilvēks nezinātu, kas viņš ir?

„Šeit Lūkass. Lūkass Kails. Ar ko es runāju?”

„Es vēlos runāt ar jūsu elevatora vadītāju.”

Lūkass pielēca kājās. „Es esmu šī elevatora vadītājs. Pasaules kārtības operācijas piecdesmit astoņpadsmitā elevatora vadītājs. Ar ko es runāju?”

„Jūs runājat ar viru, kurš šo Pasaules kārtību izdomāja. Tagad ejiet un atvediet man vadītāju. Man te ir rakstīts kāds... Bernards Hollands.”

Lūkasam gandrīz paspruka, ka Bernards ir miris. Visi zināja, ka viņš ir miris! Tas bija vispārzināms fakts. Viņš bija noskatījies, kā Bernards sadeg, nevis iet ārā tīrīt, noskatījies, kā viņš iet bojā liesmās, nevis ļauj sevi izglābt. Bet šis cilvēks to nezināja. Un apjausma par sarežģītajām norisēm otrā šis līnijas galā, šīs nepielūdzamās līnijas otrā pusē, lika telpai ap viņu sašūpoties. Dievi nebija visvareni.

Vai viņi visi neēda pie viena galda. Vai varbūt tas, kurš sevi sauca par Donaldu, bija vēl lielāks dumpinieks, nekā Lūkass bija iedomājies. Vai — kā teiktu Džuljeta, ja būtu šeit, — šie cilvēki čakarē viņa prātu.

„Bernards ir... ē, viņš šobrīd nav sasniedzams.”

Klusums. Lūkass juta, kā uz pieres un kakla izspiežas sviedri, serveru un sarunas karstums sāka viņu iespaidot.

„Pēc cik ilga laika viņš būs atpakaļ?”

„Es neesmu drošs. Es varētu mēģināt, ē, viņu pasaukt?” Teikuma beigām bija kāpjoša intonācija, lai gan tam nepavisam nebija jābūt jautājumam.

„Piecpadsmit minūtes,” balss noteica. „Pēc tam gan jums, gan visiem pārējiem tur klāsies ļoti slikti. Ļoti slikti. Piecpadsmit minūtes.”

Savienojums atslēdzās, pirms Lūkass paguva iebilst vai pieprasīt vairāk laika. Piecpadsmit minūtes. Telpa turpināja griezties. Viņam vajadzēja Džūlu. Vajadzēja kādu, kurš varētu izlikties par Bernardu — varbūt Nelsons. Un ko šis vīrs gribēja teikt, kad pieminēja, ka ir izdomājis Pasaules kārtību? Tas nebija iespējams!

Lūkass skrēja uz trepēm un steidzīgi nokāpa lejā. Viņš no uzlādēšanas statīva paķēra pārnēsājamo rāciju un uzrāpās atpakaļ augšā. Meklēdams Nelsonu, viņš piezvanīs Džuljetai. Cita balss palīdzēs iegūt nedaudz laika, līdz viņš sapratīs, ko iesākt tālāk. Savā ziņā Lūkass vienmēr bija gaidījis šo zvanu, gaidījis kādu, kurš gribēs zināt, kas, pie velna, notiek viņu elevatorā. Lūkass to bija gaidījis, un nu tas bija viņu pārsteidzis nesagatavotu.

„Džūla?” Viņš sasniedza trepju pēdējo pakāpienu un mēģināja piezvanīt. Ja nu viņa neatbild? Piecpadsmit minūtes. Un ko tad? Cik lielu ļaunumu elevatoram tie varētu nodarīt? Otra balss — Donalds — bija ik pa laikam izmetusi biedējošus, bet nekonkrētus brīdinājumus. Bet šoreiz viss šķita citādāk. Lūkass vēlreiz mēģināja sazināties ar Džuljetu. Viņa sirdij nevajadzētu tā dauzīties. Viņš atvēra serveru telpas durvis un aizjoņoja pa gaiteni.

„Vai varu tev pārzvanīt?” rācijā viņa plaukstā iečerkstējās Džūlas balss. „Te lejā ir gatavais murgs. Pēc piecām minūtēm?”

Lūkass smagi elsoja. Gaiteni viņš izvairījās no Simsa, kurš pagriezās un noskatījās, kā IT vadītājs aizskrien. Nelsonam vajadzētu būt tērpu laboratorijā. Lūkass nospieda pārraides pogu. „Patiesībā palīdzība man noderētu tieši šobrīd. Vai tu joprojām esi ceļā uz leju?” „Nē, esmu jau klāt. Tikko atstāju bērnus pie tēva. Dodos pie Vokera pēc baterijas. Vai tu skrien? Tu taču nenāc lejā, vai ne?”

Dziļas ieelpas. „Nē, es meklēju Nelsonu. Kāds zvanīja un teica, ka grib runāt ar Bernardu, ka citādi mums būs nepatikšanas. Džūla, mani māc ļoti slikta priekšnojauta.”

Viņš apskrēja ap stūri un redzēja, ka durvis uz tērpu laboratoriju ir atvērtas. Gar aplodu plivinājās hermētiskās lentes loksnes.^

„Nomierinies!” teica Džuljeta. „Ievelc elpu. Kas tur zvanīja? Un kādēļ tu meklē Nelsonu?”

„Es gribu, lai viņš ar to cilvēku parunā, izliekas, ka ir Bernards, lai vismaz iegūtu mums nedaudz laika. Es nezinu, kas zvana. Izklausās pēc tā paša vīrieša, bet tas nav viņš.”

„Ko viņš teica?”

„Viņš teica, lai pasaucu Bernardu, teica, ka ir cilvēks, kurš izdomājis operāciju piecdesmit. Nolāpīts, Nelsona šeit nav!” Lūkass pameta skatu uz darbagaldiem un darbarīku skapīšiem. Viņš atcerējās, ka gaitenī redzēja Simsu. Vecajam Apsardzes priekšniekam bija ļauta pieeja serveru telpai. Lūkass izskrēja no tērpu laboratorijas un metās atpakaļ gaitenī.

„Lūkas, es neko nesaprotu.”

„Es zinu, es zinu! Klau, es tevpārzvanīšu. Man jānoķer Simss—” Viņš aizskrēja pa gaiteni. Garām slīdēja kabineti, lielākā daļa no tiem bija tukši, darbinieki bija pārcelti uz citām nodaļām vai aizgājuši vakariņās. Viņš pamanīja, kā Simss nozūd ap stūri netālu no caurlaides vārtiem.

„Sims!”

Apsardzes priekšnieks pabāza galvu atpakaļ ap stūri, ienāca gaitenī un nopētīja Lūkasu, kurš aizelsies pieskrēja pie viņa. Lūkass prātoja, cik minūšu jau pagājis, cik stingrs būs šis vīrs.

„Man vajadzīga jūsu palīdzība,” viņš teica. Lūkass norādīja uz serveru telpas durvīm, kas slējās vietā, kur savienojās divi gaiteņi. Simss pagriezās un ari paskatījās uz durvīm.

,Jā?”

Lūkass ievadīja savu kodu un atgrūda durvis. Gaismas iekšā jau atkal mirgoja sarkanas. Nevar būt, ka jau pagājušas piecpadsmit minūtes! „Man vajadzīgs milzīgs pakalpojums,” Lūks teica Simsam. „Klausieties, tas ir... sarežģīti, bet man vajag, lai jūs manā vietā ar kādu parunājat. Vajag, lai jūs izliekaties par Bernardu. Jūs taču viņu gana labi pazināt, vai ne?”

Simss pacēla galvu. „Par ko izlikties?”

Lūkass pagriezās, sagrāba lielā vira roku un mudināja viņu nākt līdzi. „Nav laika paskaidrot! Vajag, lai jūs vienkārši atbildat uz šī cilvēka jautājumiem. Tā ir kā mācību trauksme. Vienkārši esiet Bernards! Iestāstiet sev, ka esat Bernards! Izturieties, it kā būtu saniknots vai kā tamlīdzīgi! Un pārtrauciet sarunu, cik ātri vien iespējams! Patiesībā runājiet, cik maz vien iespējams!”

„Ar ko man jārunā?”

„Pēc tam paskaidrošu. Man vienkārši vajag, lai jūs šobrīd to izdarāt. Apmuļķojiet viņu!” Lūkass pieveda Simsu pie atvērtā servera un iespieda viņam rokās austiņas. Simss uz tām skatījās tā, it kā šādu priekšmetu redzētu pirmo reizi mūžā. „Vienkārši lieciet tās sev uz ausīm!” Lūkass pamācīja. „Es jūs savienošu. Tas ir tāpat kā runāt pa rāciju. Atcerieties, ka jūs esat Bernards! Mēģiniet izklausīties pēc viņa, labi? Vienkārši esiet viņš!”

Simss pamāja. Viņa vaigi bija sārti, gar pieri noritēja sviedru lāse. Vecais apsargs izskatījās desmit gadus jaunāks un ellīgi satraucies.

„Nu, aiziet!” Lūkass pievienoja kontaktu ligzdai un nodomāja, ka Simss šim uzdevumam droši vien ir vēl piemērotāks nekā Nelsons. Šādi viņi iegūs nedaudz laika, un viņš varēs saprast, kas notiek. Viņš redzēja, kā Simss saraujas, droši vien austiņās izdzirdēja sveicienu.

„Hallo?” viņš jautāja.

„Pārliecinātāki” Lūkass nošņāca. Rācijā, ko viņš turēja rokā, ieparkšķējās Džuljetas balss, un Lūkass pagrieza to klusāk, jo negribēja, lai to izdzird otrā galā. Viņam nāksies Džūlai pārzvanlt.

„Jā, šeit Bernards,” Simss runāja caur degunu augstā, saspringtā balsi. Drīzāk izklausījās pēc vīrieša, kurš atveido sievietes balsi, nevis pēc aptuvena bijušā elevatora vadītāja līdzinieka. „Šeit runā Bernards,” Simss atkārtoja, bet šoreiz jau uzstājīgāk. Viņš ar lūdzošām acīm pagriezās pret Lūkasu un izskatījās pilnīgi bezpalīdzīgs. Lūkass vēzēja plaukstu mazā aplītī, mudinādams viņu turpināt. Kaut ko uzklausīdams, Simss pamāja un noņēma austiņas no galvas.

„Nu?” Lūkass šņāca.

Apsardzes priekšnieks sniedza viņam austiņas. „Viņš grib runāt ar jums. Man ļoti žēl. Viņš zina, ka tas nav Bernards.”

Lūkass novaidējās. Viņš iespieda padusē rāciju un līdz ar to arī sīko un tālo Džuljetas balstiņu un uzlika uz ausīm sviedrainās, slidenās austiņas.

„Hallo?”

„Tā jums nevajadzēja darīt.”

„Bernards ir... es nespēju ar viņu sazināties.”

„Viņš ir miris. Tas bija negadījums, vai arī viņš tika noslepkavots? Kas tur pie jums notiek? Kurš ir galvenais? Mēs šeit nesaņemam novērošanas kameru signālus.”

„Galvenais esmu es,” Lūkass teica. Viņš sāpīgi apzinājās, ka Simss viņu pēta. „Šeit viss ir kārtībā. Varu palūgt, lai Bernards jums piezvana—”

„Jūs esat runājuši ar kādu no šejienes.”

Lūkass neatbildēja.

„Ko viņš jums stāstīja?”

Lūkass pameta skatu uz koka krēslu un grāmatu kaudzi. Simss sekoja skatienam, ieraugot tik daudz papīra vienuviet, viņa acis iepletās.

„Mēs runājām par iedzīvotāju skaita ziņojumiem,” Lūkass teica. „Apspiedām sacelšanos. Jā, Bernards kaujās tika ievainots—”

„Man šeit ir mašīna, kas spēj noteikt, kad jūs melojat.”

Pēkšņi Lūkasu pameta visi spēki. Tas šķita neiespējami, bet viņš šim vīram ticēja. Lūkass pagriezās un sabruka krēslā. Simss norūpējies vēroja. Lūkasa Apsardzes priekšnieks redzēja, ka kaut kas nav kārtībā.

„Mēs darām to, kas ir mūsu spēkos,” Lūkass turpināja. „Šeit viss ir kārtībā! Es esmu Bernarda ēna. Es izturēju iniciāciju—”

„Es zinu. Bet domāju, ka jūs esat saindēti. Man ļoti žēl, dēls, bet man to vajadzēja izdarīt jau sen. Tā būs labāk visiem. Man patiešām ļoti žēl.” Un tad klusi un noslēpumaini, gluži kā teikdama to kādam citam, balss izdvesa vārdus: „Slēdziet viņus ciet.”

„Pagaidiet—” Lūkass iesaucās. Viņš palūkojās uz Simsu, un nu viņi abi bezpalīdzīgi skatījās viens otram acīs. „Ļaujiet man—”

Pirms viņš paguva pabeigt teikumu, pie griestiem atskanēja šņākoņa. Lūkass pacēla galvu un ieraudzīja, kā no ventilācijas lūkām nolaižas balti mākoņi. Migla izpletās. Viņš atcerējās šādas izplūdes gāzes no senajiem laikiem, kad bija ieslēdzies serveru telpā un ļaudis no Mehāniskās centās iepludināt tajā gāzi, lai izsvēpētu viņu laukā. Viņš atcerējās sajūtu, ka šajā telpā nosmaks. Tomēr šī migla bija citāda. Tā bija bieza un draudīga.

Lūkass pārvilka pār muti apakškreklu un kliedza, lai Simss viņam seko. Līkumodami starp melnajām mašīnām un pēc iespējas izvairīdamies no mākoņa, abi izskrēja caur serveru telpu. Viņi tika līdz durvīm, kas veda ārā uz IT, kuras, kā Lūkasam šķita, bija gaisa necaurlaidīgas. Uz paneļa līksmi mirgoja sarkana gaismiņa. Lūkass neatminējās, ka būtu aizslēdzis durvis. Aizturējis elpu, viņš ievadīja panelī savu kodu un gaidīja, kad gaisma kļūs zaļa. Nekas nenotika. Lūkass ievadīja kodu vēlreiz, viņš koncentrējās un bija apreibis no gaisa trūkuma, bet ciparu panelis dūca un mirkšķināja viņam ar savu vienīgo sarkano aci.

Lūkass pagriezās pret Simsu, lai sūdzētos, un ieraudzīja, ka lielais vīrs nespēj atraut skatienu no savām plaukstām. Tās bija klātas ar asinīm. Asinis tecēja no Simsa deguna.

Džuljeta nolamāja rāciju un beidzot ļāva pamēģināt Vokeram. Norūpējusies abus vēroja Kortnija. Viņi bija dzirdējuši Lūkasu pāris reizes, tomēr viss, kas atskanēja rācijā, bija soļu dunoņa un viņa elpa vai kaut kāda statiskā šņākoņa.

Vokers pārbaudīja pārnēsājamo rāciju. Ar pogām un skalām, ko viņš bija pievienojis, rācija bija kļuvusi nevajadzīgi sarežģīta. Viņš nedaudz paķimerējās un paraustīja plecus. „Man izskatās, ka viss kārtībā,” Vokers teica, glaudīdams bārdu. „Varbūt vaina ir otrā galā.”

Atdzīvojās viena no pārējām rācijām uz viņa galda. Tā bija lielākā no viņa būvētajām ierīcēm, tās vadi karājās no griestiem. Pirms šņākoņas uzplūdiem atskanēja pazīstama balss: „Hallo? Vai kāds var man atbildēt? Mums te lejā ir problēma.”

Džuljeta apskrēja ap darbagaldu un paķēra mikrofonu, pirms to paguva izdarīt Vokers vai Kortnija. Viņa atpazina šo balsi. „Henk, te Džuljeta. Kas notiek?”

„Mums ir... ak, ziņojumi no vidus par kaut kādu tvaika noplūdi. Vai tu vēl esi tajā apvidū?”

„Nē, es esmu lejā, Mehāniskajā. Kas tā par tvaika noplūdi? Un no kurienes?”

„Man liekas, ka kāpnēs. Šobrīd esmu ārā, kāpņu laukumā, bet neko neredzu. Toties virs sevis dzirdu kņadu. Izklausās pēc milzīgas kustības. Nevaru pateikt, vai tā virzās uz augšu vai uz leju. Tiesa, ugunsdzēsības signalizācija nav nostrādājusi.”

„Pārtraukt! Pārtraukt!”

Iejaucās vēl viena balss. Džuljeta atpazina Pīteru. Viņš lūdza pārtraukumu sarunā, lai varētu kaut ko ziņot.

„Mēs klausāmies, Pīter!”

„Džūla, arī man šeit augšā ir kaut kāda noplūde! Tā ir gaisa slūžās.”

Džuljeta pameta skatu uz Kortniju, kura paraustīja plecus. „Apstiprini, ka tev gaisa slūžās ir dūmi!” viņa teica.

„Es nedomāju, ka tie ir dūmi. Turklāt tie ir jaunajās gaisa slūžās, tajās, ko pievienoji tu. Pagaidi! Nē... tas ir savādi.”

Džuljeta attapās, ka sākusi riņķot starp Vokera darbagaldiem. „Kas ir savādi? Izstāsti, ko tu redzi!” Viņa iztēlojās pārrāvumu izplūdes gāzu caurulēs, kaut kur no galvenā ģeneratora. Viņiem nāksies to slēgt ārā, un rezerves ģenerators ir prom. Nolādēts! Viņas ļaunākais murgs. Kortnija lūkojās Džuljetā, saraukusi pieri, viņa droši vien domāja tieši to pašu. Nolādēts, nolādēts!

„Džūla, dzeltenās durvis ir vaļā. Es atkārtoju — iekšējo gaisa slūžu durvis ir plaši vaļā! Un es to neizdarīju! Vēl pirms mirkļa tās bija slēgtas.”

„Kas ir ar dūmiem?” Džuljeta jautāja. „Vai to kļūst vairāk? Turies grīdas tuvumā un piesedz seju. Tev vajadzēs mitru lupatu vai kaut ko—”

„Tie nav dūmi. Un tas krājas aiz jaunajām durvīm, ko tu sameti-nāji. Tās durvis joprojām ir ciet. Es šobrīd skatos caur stiklu. Tur iekšā viss ir pilns ar miglu. Un es... es redzu cauri dzeltenajām durvīm. Tās ir plaši atvērtas. Tā ir... sūdu būšana—”

Džuljeta juta, kā dauzās sirds. Viņa balss intonācija. Viņa nespēja atcerēties nevienu reizi, kad Pīters būtu izdvesis kādu lamu vārdu, kopš viņa viņu pazina un kopš viņi kopā pārcietuši visļaunāko. „Pīter?”

„Džūla, ārējās durvis ir vaļā. Es atkārtoju vēlreiz, ārējās gaisa slūžu durvis ir plaši atvērtas. Es redzu tieši cauri gaisa slūžām un... kaut ko, kas izskatās pēc rampas. Man liekas, ka es skatos ārā. Kungs, apžēlojies, Džuljeta, es skatos taisni laukā—”

„Man vajag, lai tu tiec no turienes prom,” Džuljeta sauca. „Atstāj visu tā, kā ir, un taisies prom! Aizver aiz sevis kafetērijas durvis! Noslēdz tās ar kaut ko! Paņem lenti vai tepi, vai kaut ko no virtuves! Vai tu dzirdi?”

„Jā. Jā.” Izklausījās, ka viņam bija grūti runāt. Džuljetas prātā uzplaiksnīja Lūkasa teiktais par to, ka notiks kaut kas slikts. Viņa paskatījās uz Vokeru, kurš joprojām rokā turēja jauno pārnēsājamo rāciju. Viņai bija vajadzīga vecā rācija. Nevajadzēja ļaut viņam to pārveidot. „Man vajag, lai tu sazinies ar Lūku,” viņa lūdza.

Vokers bezpalīdzīgi paraustīja plecus. „Es jau cenšos!” viņš teica. „Džūla, šeit atkal Pīters. Kāpnēs notiek kustība manā virzienā. Es viņus dzirdu. Izklausās pēc puses elevatora. Es nezinu, kādēļ viņi nāk šurp!”

Džuljeta iedomājās Henka ziņojumu par kustību kāpnēs. Ja elevatorā izcēlās ugunsgrēks, visu pienākums bija vadīt ugunsdzēsības šļūteni vai nokļūt līdz drošam līmenim un gaidīt palīdzību. Kādēļ cilvēki skrēja augšup?

„Pīter, nelaid viņus biroja tuvumā! Neļauj tuvoties gaisa slūžām! Nelaid viņus cauri!”

Domas virpuļoja. Ko viņa darītu, ja būtu tur augšā? Vajadzētu tikt iekšā ar tērpu un aizvērt tās durvis. Bet tas nozīmētu, ka jāatver jauno gaisa slūžu durvis. Jauno gaisa slūžu durvis! Tām tur nevajadzēja atrasties! Pie velna dūmus, āra gaiss tagad ieplūda elevatorā. Ara gaiss— „Pīter?”

„Džūla, es... es nevaru šeit palikt. Visi uzvedas kā jukuši! Viņi ir birojā, Džūla! Es... es negribu ne uz vienu šaut. Es nevaru!” „Paklausies manī! Tvaiki. Tas ir argons, vai ne?”

„Tas... varbūt. Jā. Tā tas izskatījās. Es redzēju, kā tas piepilda gaisa slūžas tikai vienu reizi, kad gāji ārā. Bet, jā—”

Džuljeta juta, kā sirds pamirst, noreibst galva. Riņķojot pa grīdu, viņa vairs nejuta, kā kājas skar zemi, krūtīs tukšums, viņa bija nejutīga un puskurla. Gāze. Inde. Parauga traukā trūkstošā paplāksne. Tas nelietis no elevatora viens un viņa draudi! Viņš to ir izdarījis. Viņš viņus visus nogalina! Caur Džuljetas prātu skrēja tūkstošiem nekam nederīgu plānu un shēmu, tās visas bija bezcerīgas un nāca par vēlu. Daudz par vēlu.

„Džūla?”

Viņa saspieda mikrofonu, lai atbildētu Pīteram, un tad saprata, ka balss nāca no Vokera rokām. Tā plūda no pārnēsājamās rācijas. „Lūkas!” viņa noelsās. Sniedzoties pēc rācijas, miglojās skats.

„Džūla? Nolādēts! Man bija nogriezta skaņa. Vai tu mani dzirdi?”

„Es tevi dzirdu, Lūkas! Sasodīts, kas notiek?”

„Velns! Velns!”

Džuljeta dzirdēja klaudzienus un būkšķus.

„Man viss kārtībā! Viss kārtībā! Nolāpīts! Vai tās ir asinis? Labi, jātiek līdz pieliekamajam. Vai tu vēl tur esi?”

Džuljeta aptvēra, ka neelpo. „Vai tu runā ar mani? Kādas asinis?” „Jā, es runāju ar tevi. Nokritu pa trepēm. Simss ir miris. Viņi to dara. Viņi slēdz mūs ciet. Mans stulbais deguns! Es eju iekšā pieliekamajā—” Signāls pārvērtās šņākoņā.

„Lūkas? Lūkas!” viņa pagriezās pret Vokeru un Kortniju, abi viņu vēroja platām un miklām acīm.

„—neder. Nego neval no tulienes uztvelt.” Lūkasa balss burbuļoja, it kā viņš būtu aizspiedis degunu vai mēģinātu aizturēt šķavas. „Mīļā, tev kaut kul jāieslēdzas. Nevaļu abstādināt degunu—”

Džuljetu caurstrāvoja panikas vilnis. Viņus slēdz ciet! Draudi, kas solīja viņu galu, nospiežot vienu pogu. Viņu gals. Elevators, kādā dzīvoja Solo. Varbūt paskrēja sekunde, bet varbūt divas, šajā īsajā mirklī Džuljeta atcerējās Solo stāstus par to, kā kritis viņa elevators, par to, kā iedzīvotāji steigušies augšup, par skriešanu laukā, ārpasaulē, par līķu kaudzēm, kurām viņa bija gājusi pāri pēc vairākiem gadiem. Vienā mirklī viņa bija bijusi gan atpakaļ, gan uz priekšu laikā. Šī bija elevatora 17 pagātne; Džuljeta bija aculieciniece tā elevatora krišanai, un tā šobrīd noritēja viņas mājās. Un viņa bija redzējusi viņu visu drūmo nākotni, bija redzējusi, kas notiks ar viņas pasauli. Džuljeta zināja, kā tas beigsies. Viņa zināja, ka Lūkass jau bija miris.

„Aizmirsti radio!” viņa viņam teica. „Lūkas, es gribu, lai tu aizmirsti radio un noslēdz tā pieliekamā durvis! Es mēģināšu izglābt tik daudz cilvēku, cik vien spēšu.”

Viņa paķēra otru rāciju, kas bija noregulēta uz viņas elevatora kanālu. „Henk, vai tu mani dzirdi?”

„Jā?” Viņa dzirdēja, kā Henks elso. „Hallo?”

„Ved visus lejā uz Mehānisko! Visus, ko vari, un pēc iespējas ātrāk! Tūlīt pat!”

„Man liekas, ka vajadzētu iet augšup,” Henks iebilda. „Visi skrien uz augšu!”

„Nē!” Džuljeta kliedza rācijā. Vokers salēcās un nometa otra radio mikrofonu. „Paklausies manī, Henk! Visus, ko vari sadabūt! Lejā! Tūlīt!”

Džuljeta satvēra rāciju abās rokās un palūkojās visapkārt, vai nemanīs vēl kaut ko noderīgu, ko paķert līdzi.

„Vai mēs slēdzamies iekšā Mehāniskajā?” Kortnija jautāja. „Kā pirms tam?”

Kortnija droši vien runāja par tērauda plāksnēm, ar kurām barikāžu laikā tika aizmetināti apsardzes vārti. Šuvju atstātās rētas bija redzamas joprojām, taču plāksnes jau sen bija demontētas.

„Tam mums nav laika,” Džuljeta noteica. Viņa nepiebilda, ka tas viss varētu būt bezjēdzīgi. Gaiss varēja būt saindēts jau šajā mirklī. Nebija iespējams pateikt, cik ātri tas notiks. Kāda daļa viņas prāta alka koncentrēties uz visu, kas atradās virs galvas, visu, ko viņa nespēja izglābt — gan cilvēkus, gan arī lietas. Viss, kas pasaulē bija labs un vajadzīgs, vairs nebija sasniedzams.

„Paņemiet visnepieciešamāko, un ejam!” Viņa palūkojās uz abiem. „Mums jāiet tūlīt pat! Kortnij, tiec līdz bērniem un pasaki, lai dodas atpakaļ uz savu elevatoru—”

„Bet tu teici... tas pūlis—”

„Man vienalga! Ej! Un ņem Voku sev līdzi! Parūpējies, lai viņš tiek līdz tunelim! Satiksimies tur!”

„Kur tu iesi?” Kortnija jautāja.

„Savākt pēc iespējas vairāk pārējo.”

Mehāniskās gaiteņos valdīja savāds miers. Džuljeta skrēja garām ikdienišķām ainām, cilvēkiem, kuri devās no un uz savām maiņām, ratiem ar rezerves daļām un smagiem sūkņiem, caur dzirksteļu lietu, kas radās, kādam metinot, garām mirgojošai kabatas baterijas gaismai garāmgājēja rokās, kurš sita pa lukturi ar dūri. Radio viņai bija paziņojis jaunumus pirms laika. Neviens cits neko nenojauta.

„Skrieniet uz tuneli!” viņa kliedza visiem, kas nāca garām. „Tā ir pavēle! Tūlīt! Tūlīt pat! Ejiet!”

Viņu reakcija kavējās. Sekoja jautājumi. Aizbildinājumi. Ļaudis skaidroja, kurp dodas, ka ir aizņemti, ka viņiem šobrīd nav laika.

Džuljeta ieraudzīja Dovsona sievu Reinu, kura bija tikko beigusi maiņu. Viņa sagrāba sievietes plecus. Reinas acis iepletās, ķermenis sastinga no pēkšņā uzbrukuma.

„Skrien uz klasēm!” Džuljeta viņai teica. „Savāc savus bērnus, savāc visus bērnus un ved viņus cauri tunelim! Tūlīt!”

„Sasodīts, kas notiek?” kāds jautāja. Pāris cilvēki aizskrēja garām pa šauro gaiteni. Starp viņiem bija viens no Džuljetas vecajiem pirmās maiņas palīgiem. Viņi pulcēja ļaudis.

„Skrieniet uz nolāpīto tuneli!” Džuljeta kliedza. „Mums jāevakuējas! Ņemiet līdzi visus, ko varat, savus bērnus, visu, ko uzskatāt par vajadzīgu! Šī nav mācību trauksme! Aiziet! Aiziet!”

Džuljeta sita plaukstas. Reina bija pirmā, kas metās pretējā virzienā un aizskrēja, ar elkoņiem izbrīvēdama sev ceļu ļaužu pilnajā gaitenī. Tie, kas viņu pazina vislabāk, sarosījās tūlīt pēc tam un ceļā sauca līdzi vēl citus. Saukdama, lai visi dodas uz otru elevatoru, Džuljeta skrēja uz kāpņu pusi. Viņa metās pāri caurlaides vārtiem, un dežurējošais sargs pacēla galvu un izbijies iesaucās: „Hei!” Aiz muguras varēja dzirdēt, ka vēl kāds sauc, lai pārējie seko, lai kustas. Priekšā drebēja kāpnes. Viņa dzirdēja, kā dzied metinājuma vietas un kā grab vaļīgi statņi. Tam visam pāri dunēja neskaitāmi zābaki, kas soļoja viņas virzienā.

Džuljeta nostājās kāpņu apakšā un lūkojās augšup platajā spraugā starp kāpnēm un kāpņu telpas betona sienām. No lielās spirāles uz visām pusēm sniedzās dažādi kāpņu laukumi — platas tērauda loksnes, kas, attālumam pieaugot, pārvērtās šaurās lentēs. Virs galvas šahta iegrima tumsā. Un tad viņa augšā ieraudzīja baltus, dūmiem līdzīgus mākoņus. Varbūt tie plūda no vidus līmeņiem.

Džuljeta nospieda rācijas pogu.

„Henk?”

Atbildes nebija.

„Henk, atsaucies!”

Kāpnēs dūca smagas, bet tālas kustības virstoņi. Džuljeta piegāja tuvāk un uzlika plaukstu uz margām. Tās vibrēja, padarot ādu nejutīgu. Zābaku klaudzieni auga skaļumā. Pavērusies augšup, viņa redzēja, kā viņai virs galvas pa margām slīd plaukstas, dzirdēja uzmundrinošas un apjukušas balsis.

Saujiņa cilvēku no simt trīsdesmitajiem līmeņiem apgāja pēdējo loku ap galveno kolonnu un šķita apjukuši par to, kurp doties tālāk. Viņi izskatījās apstulbuši kā ļaudis, kuri nekad nebija iedomājušies, ka kāpnēm ir gals, ka to beigās zem viņu mājām atrodas šis stāvs ar betona grīdu. Džuljeta viņiem uzsauca, lai viņi iet iekšā. Viņa pagriezās un kliedza Mehāniskajā, lai kāds parāda viņiem ceļu, lai izlaiž cauri apsardzei. Viņi devās garām — vairums tukšām rokām, pāris ar pie krūtīm piespiestiem vai pie rokas vestiem bērniem vai rokās nestiem tīstok-līšiem. Viņi runāja par uguni un dūmiem. Kāds vīrs klupdams krizdams noskrēja lejā, pielicis rokas pie sava asiņainā deguna. Viņš uzstāja, ka viņiem vajadzētu iet atpakaļ, ka visiem vajadzētu skriet uz augšu.

„Tu!” Džuljeta sauca, noķērusi viņu aiz rokas. Viņa nopētīja vīrieša seju, no pirkstu kauliņiem pilošās, tumšsarkanās lāses. „No kurienes tu nāc? Kas notika?” Viņa norādīja uz vīrieša degunu.

„Es nokritu!” viņš teica, atklājis seju, lai varētu runāt. „Tas bija darbā—”

„Labi! Tas nekas. Seko pārējiem!” Viņa norādīja virzienu. Radio iečerkstējās bezmiesiska balss. Kāds kliedza. Bezdievīga dunoņa.

Džuljeta atkāpās no kāpnēm un aizspieda vienu ausi, pie otras piespiezdama rāciju. Šķiet, ka izklausījās pēc Pītera. Viņa gaidīja, līdz viņš būs beidzis kliegt.

„Tik tikko tevi dzirdu!” viņa sauca. „Kas notiek?”

Viņa atkal aizspieda ausi un sasprindzināja dzirdi, lai izšķirtu viņa teiktos vārdus. „—tiek cauri. Uz ārpasauli. Viņi iet ārā—”

Džuljetas mugura atdūrās pret kāpņu telpas betona sienu. Viņa gar sienu noslīdēja tupus zemē. Pa kāpnēm noskrēja vairāki duči cilvēku. Viņiem piebiedrojās daži iepalikušie dzeltenajos kombinezonos no Apgādes, nesdami dažas lietas. Beidzot ieradās Henks, regulēdams kustību un kliegdams uz tiem, kuri gribēja griezties atpakaļ un doties pretējā virzienā. Daži ļaudis no Mehāniskās piesteidzās palīgā. Džuljeta koncentrējās uz Pītera balsi.

„—nevar paelpot,” viņš teica. „Mākonis spiežas iekšā. Esmu galerijā. Cilvēki plūst augšup. Visi. Uzvedas kā jukuši. Krīt pāri. Visi miruši. Ārā—”

Viņš elsoja un sēca pēc katra otrā vārda. Radio izslēdzās. Džuljeta pāris reizes iekliedza rācijā, bet nespēja viņu vairs sasniegt. Pacēlusi galvu, viņa redzēja miglu. Likās, ka kāpnēs plūstošie dūmi sabiezēja arvien vairāk. Tie kļuva arvien blīvāki, kamēr Džuljeta noskatījās, šausmās sastingusi.

Tad kaut kas triecās tiem cauri — melna ēna baltajos tvaikos. Tā kļuva lielāka. Atskanēja kliedziens, asinis stindzinošs ķērciens, kamēr tā lidoja arvien zemāk, garām kāpņu laukumiem, tad truls būkšķis, cilvēkam atsitoties pret grīdu. Džuljeta juta trieciena spēku zābaku zolēs.

Vēl vairāk kliedzienu. Šoreiz no tuvējiem ļaudīm, tiem dučiem, kas plūda lejup pa kāpnēm, tiem dažiem, kas bija tik tālu tikuši. Izmisīgi raudamies uz Mehānikas nodaļu, tie rāpās viens otram pāri. Bet baltie dūmi laidās lejup pa kāpnēm kā bendes cirvis.

Džuljeta sekoja pārējiem Mehānikas nodaļā — viņa bija pēdējā. Drošības vārtu turniketa zari bija atlauzti otrādi. Pūlis plūda pāri vārtiem, kamēr daži skrēja sānis caur izlauzto robu. Sargs, kura pienākums būtu šādu situāciju novērst, palīdzēja cilvēkiem nokāpt otrā pusē un rādīja virzienu, kurā skriet tālāk.

Džuljeta pārlēca pāri norobežojumam un caur pūli steidzās uz guļamtelpu, kurā tika izmitināti bērni. Skrienot garām, viņa dzirdēja, ka atpūtas telpā kāds grabinās, cerams, ka šis cilvēks laupīja noderīgas lietas. Cerams, ka laupīja. Pēkšņi pasaule bija sajukusi prātā. -

Guļamtelpa bija tukša. Džuljeta pieņēma, ka Kortnija jau te bijusi. Tāpat vairs nebija ceļa ārā no Mehāniskās. Un droši vien tik un tā bija jau par vēlu. Džuljeta skrēja atpakaļ gaitenī un devās uz vītņu kāpnēm, kas savienoja Mehāniskās līmeņus. Līdz ar blīvu ļaužu masu viņa devās lejup uz ģeneratoru telpu un izrakumu vietu.

Ap naftas urbjtorni bija izkaisītas atmešu un dzelzs armatūras izraibinātu betona gabalu kaudzes, bet tas turpināja cilāt galvu uz augšu, uz leju, it kā zinātu skumjo pasaules kārtību, it kā teiktu: „Protams. Protams.”

Vēl vairāk rakšanas laikā saražoto atmešu un gružu krājās kaudzēs ģeneratoru telpā, te atradās viss, kas vēl nebija sagrūsts sesto raktuvju šahtā. Te pulcējās cilvēki, tomēr viņu bija daudz mazāk, nekā Džuljeta bija cerējusi. Lielākā daļa, visticamāk, bija mirusi. Un tad kā gaistoša ideja pār viņu nāca vēlme smieties un justies muļķīgai, doma, ka dūmi nav nekas svarīgs, ka gaisa slūžas augšā ir noturējušās, ka viss ir kārtībā un Džuljetas draugi drīz vien ķircinās viņu par paniku, ko viņa radījusi.

Tomēr šī cerība izgaisa tikpat ātri, kā tā parādījās. Nekas nespēja atvairīt metālisko baiļu garšu uz mēles, Pītera balsi, kas bija teikusi, ka gaisa slūžas ir plaši vaļā, ka cilvēki krīt zemē miruši, vai Lūka balsi, kas bija teikusi, ka miris Simss.

Viņa metās pūlī, kas plūda iekšā tunelī, un sauca bērnus. Tad Džuljeta pamanīja Kortniju un Vokeru. Vokera acis bija plaši ieplestas,

žoklis pavērts. Džuljeta palūkojās uz cilvēku plūdiem caur viņa acīm un aptvēra, kādu nastu uzkrāvusi Kortnijai, cik grūti ir atkal izvilkt šo savrupnieku no viņa midzeņa.

„Vai satiki bērnus?” viņa mēģināja pārkliegt ļaužu balsis.

„Viņi jau ir iekšā!” Kortnija sauca pretī. „Kopā ar tavu tēvu!”

Džuljeta paspieda viņas augšdelmu un steidzās tumšajā ejā. Priekšā mirgoja gaismas — dažiem bija racēju ķiveres, kurās iebūvēti ar baterijām darbināmi lukturi — tomēr starp šiem stariem stiepās plašas piķa melnas tumsas joslas. Džuljeta spiedās tunelī kopā ar citiem neredzamiem cilvēkiem, kuri burtiski materializējās no ēnām. Katrā ejas pusē no atmešu kaudzēm grabēdami bira akmeņi; no griestiem krita putekļi un gruži, kam sekoja kliedzieni un lamāšanās. Eja starp gružu kaudzēm bija ļoti šaura. Tunelis bija paredzēts saujiņai cilvēku, ne vairāk. Lielāko daļu no milzīgā cauruma, ko viņi bija zemē izrakuši, aizņēma racēja radītie atkritumi.

Vietās, kur veidojās sastrēgumi, daži ļaudis mēģināja rāpties augšā un iet pa atmešu kalnu augšpusi. Tas tikai stūma zemi un akmeņus virsū cilvēkiem, kuri gāja pa eju tuneļa centrā, un piepildīja tumsu ar kliedzieniem un lāstiem. Džuljeta palīdzēja izrakt kādu no gružiem un mudināja visus turēties ejas vidū un negrūstīties, lai gan tajā pašā brīdī kāds burtiski pārrāpās viņai pāri.

Bija tādi, kas mēģināja skriet atpakaļ, jo viņi bija nobijušies, apjukuši un neuzticējās šim skrējienam tumsā vienā taisnā līnijā. Džuljeta un pārējie kliedza, lai viņi turpina pareizajā virzienā. Viss pārvērtās murgā, kurā ļaudis skrēja virsū steidzīgi saliktajām balstu kolonnām ejas vidū, kurā bija jārāpo uz ceļiem pāri daļējiem iebrukumiem, kurā mazs bērniņš kaut kur tumsā brēca, cik tik spēka. Pieaugušajiem apspiest savas elsas izdevās labāk, tomēr Džuljeta skrēja garām dučiem cilvēku, kuri raudāja. Skrējiens šķita bezgalīgs, it kā viņiem būtu jārāpjas un jāklūp caur šo tuneli mūžīgi, līdz indīgais gaiss no mugurpuses viņus panāks.

Priekšā veidojās sastrēgums, cilvēki grūstījās, un lukturīšu stari slīdēja pār racēja tērauda sienu. Tuneļa gals. Durvis mašīnas galā bija atvērtas. Džuljeta ieraudzīja, ka pie tām stāv Rafs, tumsā mirdzēja viņa bālā seja, acis bija ieplestas un baltas.

„Džūla!”

Viņa tik tikko spēja to sadzirdēt caur kliedzieniem, kas atbalsojās tumšajā šahtā. Džuljeta aizlauzās līdz viņam un jautāja, kuri jau ir tikuši cauri.

„Ir pārāk tumšs,” viņš atbildēja. „Viņi var tikt cauri tikai pa vienam. Pie velna, kas notiek? Kāpēc te ir visi šie ļaudis? Mēs domājām, ka tu teici—”

„Vēlāk!” viņa pārtrauca un cerēja, ka „vēlāk” tiešām pienāks. Par to Džuljeta šaubījās. Visdrīzāk līķu kaudzes būs abos elevatora galos. Tā būs vislielākā atšķirība starp 17 un 18. Līķi abos galos. „Bērni?” viņa pajautāja un uzreiz iedomājās, kādēļ tagad, kad mirst un jau miruši tik daudzi, viņa koncentrējas tikai uz dažiem. Viņai bija aizdomas, ka nostrādājis mātes instinkts, kas viņā nekad nav izpaudies. Pirmatnēja tieksme pieskatīt savus pēcnācējus, lai gan ir apdraudēts vēl daudz kas cits.

„Jā, cauri iznāca diezgan daudz bērnu.” Viņš pārtrauca sarunu un izkliedza norādījumus kādam pārim, kurš nevēlējās iet iekšā pa racēja durvīm. Džuljeta nespēja viņus par to vainot. Šie cilvēki pat nebija no Mehāniskās. Ko gan viņi domāja par notiekošo? Vienkārši sekoja citu panikā izkliegtajām komandām. Droši vien domāja, ka ir apmaldījušies raktuvēs. Pat Džuljetai, kura bija šķērsojusi uzkalnus un redzējusi ārpasauli, šī bija biedējoša pieredze.

„Kā ar Šērliju?” Džuljeta jautāja.

Rafs iespīdināja lukturi iekšā. „Pilnīgi noteikti redzēju viņu. Es domāju, ka viņa ir racējā. Regulē kustību.”

Viņa paspieda Rafa augšdelmu un palūkojās atpakaļ uz tumsā mudžošajām, ēnainajām figūrām sev aiz muguras. „Skaties, lai pats tiec cauri!” viņa teica, un Rafa bālā seja piekrītoši pamāja.

Džuljeta iespiedās rindā un ielīda racējā. Iekšā kliedzieni un raudas grabēja kā bērnu bļāvieni tukšās zupas skārdenēs. Šērlija stāvēja pie dzinēja un virzīja ļaužu masu, kas stumdījās un grūstījās caur plaisu tumsā, tā bija tik šaura, ka visiem nācās sagriezties sānis, lai izsprauktos cauri. Racēja iekšienē sakārtās gaismas, kas palīdzēja saskatīt izvedamos atmešus, bija izslēgtas, rezerves ģenerators nestrādāja, bet Džuljeta juta, ka no tā plūst siltums, kas bija radies, to darbinot. Viņa dzirdēja, kā dzisdams klikšķēja metāls. Džuljeta iedomājās par to, vai Sērlija darbinājusi mašīnu, lai pārvietotu to un tās dzinēju atpakaļ uz elevatoru 18. Viņas ar Kortniju bija strīdējušās par to, kur mašīnai būtu īstā vieta.

„Sasodīts, kas notiek?” pamanījusi Džuljetu, Sērlija noprasīja. Džuljeta gribēja izplūst asarās. Kā paskaidrot to, no kā viņa baidījās, kā pateikt, ka pienācis gals visam, ko viņas jebkad pazinušas? Džuljeta pakratīja galvu un iekoda lūpā. „Mēs zaudējam elevatoru,” viņa beidzot izmocīja. „Ara gaiss tiek iekšā.”

„Kāpēc tu sūti viņus šurp?” Sērlijai nācās pārkliegt apkārtējo balsis. Viņa aizvilka Džuljetu aiz ģeneratora, prom no trokšņa.

„Gaiss nāk lejā pa kāpnēm,” Džuljeta teica. „To nevar apturēt. Es grasos aizbērt tuneli.”

Sērlija mēģināja aptvert dzirdēto. „Gāzīsi balstus?”

„Ne gluži. Tos lādiņus, ko tu gribēji izlikt—”

Šērlijas seja pārvērtās akmenī. „Tie lādiņi ir salikti no otras puses! Es tos izvietoju tā, lai aizbērtu šo pusi, lai noslēgtu šo elevatoru un pasargātu mūs no šejienes gaisa!”

„Bet šejienes gaiss tagad ir viss, kas mums atlicis!” Džuljeta iespieda Sērlijai rokās rāciju, vienīgo lietu, ko bija paņēmusi līdzi no mājām. Sērlija saņēma to rokās. Viņa mēģināja nenomest zemē lukturīti, kas spīdēja pret Džuljetas krūtīm. Atstarotajā gaismā Džuljeta redzēja savas nabaga draudzenes apjukumā pārvērsto seju. „Pieskati visus!” Džuljeta viņai teica. „Solo un bērnus—” Viņa paskatījās uz ģeneratoru. „Dārzi šeit ir izmantojami. Un gaiss—”

„Tu taču netaisies—” Sērlija iesāka.

„Es parūpēšos, lai pēdējie no mūsējiem tiek cauri. Aiz manis vēl bija pāris duči. Varbūt kāds simts cilvēku.” Džuljeta ar rokām apņēma senās draudzenes plecus. Viņa iedomājās, vai maz abas vairs ir draudzenes. Vai starp viņam vēl pastav tā saikne. Viņa pagriezās, lai ietu.

„Nē!”

Sērlija sagrāba Džuljetas roku, rācija grabēdama nokrita uz grīdas. Džuljeta mēģināja izrauties.

„Lai es esmu nolādēta!” Sērlija kliedza. Viņa apgrieza Džuljetu otrādi. „Lai es esmu nolādēta, ja tu atstāsi mani ar šo visu, atbildīgu par viņiem visiem! Lai velns mani parauj—”

Kaut kur skanēja raudas, nebija iespējams pateikt, vai raudāja bērns vai pieaugušais. Tikai apjukušu un šausmās pārvērstu balsu kakofo-nija, kas atbalsojās pārpildītajās lielās tērauda mašīnas telpās. Un tumsā Džuljeta nemanīja triecienu, kas nāca pār viņas galvu, nemanīja Sērlijas dūri. Viņa tikai juta to pret žokli, nobrīnījās par spilgtās gaismas uzliesmojumu piķa melnajā tumsā un tad kādu brīdi neatcerējās vairs neko.

Viņa atguvās pāris mirkļus vai minūtes vēlāk, nevarēja pateikt pēc cik ilga laika. Viņa bija sarāvusies čokurā uz racēja tērauda grīdas, balsis visapkārt skanēja slāpēti un tāli, Džuljeta gulēja, nekustējās un juta, kā pulsē seja.

Mazāk cilvēku. Tikai tie, kuri paspējuši, un viņi virzījās cauri racēja iekšām. Šķita, ka viņa bijusi bezsamaņā kādu minūti vai divas. Varbūt ilgāk. Daudz ilgāk. Kāds sauca viņas vārdu, meklēja viņu tumsā, bet viņa bija neredzama un ierāvusies pie ģeneratora tālākā sāna tumsā apslēptā ēnā. Kāds sauca viņas vārdu.

Tad tālumā atskanēja varens sprādziens. It kā astoņus centimetrus bieza tērauda plāksne kristu un atsistos pret grīdu tepat blakus viņas galvai. Zeme sakustējās, tā trīcēja un kopā ar to arī racējs, un Džuljeta zināja. Sērlija bija aizgājusi uz vadības telpu un ieņēmusi Džuljetas vietu. Viņa bija uzspridzinājusi lādiņus, kas bija paredzēti, lai pasargātu viņas vecās mājas no šīm jaunajām. Viņa bija nolēmusi sevi nāvei līdz ar pārējiem.

Džuljeta raudāja. Kāds sauca viņas vārdu, un viņa aptvēra, ka skaņa nāk no rācijas, kas nokritusi uz grīdas. Neko nejuzdama, apjukusi viņa sniedzās pēc tās. Tas bija Lūkass.

„Lūk,” viņa nočukstēja, piespiedusi pārraides pogu. Viņa balss nozīmēja to, ka viņš atrodas ārpus tērauda skapja, gaisa necaurlaidīgā pieliekamajā, kas pilns ar ēdienu. Viņa iedomājās par Solo, kurš, ēdot no šīm bundžām, izdzīvoja gadu desmitiem ilgi. Ja kāds varēja, to varētu arī Lūkass. „Ej atpakaļ iekšā!” viņa šņukstēdama teica. „Ieslēdzies!” Džuljeta saņēma rāciju abās rokās un palika guļam uz grīdas.

„Es nevaru,” Lūkass teica. Atskanēja klepus, mokoša sēkšana. „Man bija... bija jādzird tava balss. Vēl pēdējo reizi.” Nākamo klepus lēkmi Džuljeta juta gluži kā savās krūtīs, kurās kaut kas gatavojās trūkt. „Ar mani ir cauri, Džūla. Cauri...”

„Nē!” Viņa raudāja pie sevis un nospieda rācijas pogu. „Lūkas, tūlīt pat ej atpakaļ noliktavā! Aizslēdz to un turies! Vienkārši turies—” Viņa klausījās, kā Lūkass klepo un ar mokām spēj parunāt. Balss atskanēja ķērkstot: „Nevaru. Viss. Viss. Džūla, es tevi mīlu. Mīlu ...” Pēdējie vārdi bija čuksts, tik tikko skaļāks par statiku. Džuljeta raudāja, sita pa grīdu un kliedza uz viņu. Viņa nolādēja viņu. Nolādēja sevi. Caur atvērtajām racēja durvīm pār visu pārskrēja putekļu mākonis, ko nesa vēsa pūsma, un Džuljeta juta to uz mēles, uz lūpām. Tas bija sausais sašķaidītā akmens krīts, atliekas no Šērlijas sprādziena tālu tuneļa otrā galā, tas garšoja pēc visa, ko Džuljeta jebkad pazinusi... un tas bija miris.

Šarlote apstulbusi paliecās tālāk no radio. Viņa blenza uz park-šķošo skaļruni, klausījās statiskajā šņākoņā un izspēlēja šo ainu savā prātā atkal un atkal. Atvērtas durvis, pa kurām ieplūst indīgs gaiss, cilvēki mirst, tiek sabradāti, elevators iet bojā. Elevators, kuru viņas brālis pūlējās izglābt, bija pagalam.

Sniedzoties, lai pagrieztu radio skalu, viņas roka drebēja. Pārslēgdama kanālus, Šarlote dzirdēja citas balsis no citiem elevatoriem — sīkus sarunu un klusuma fragmentus bez konteksta, pierādījumus, ka citur dzīve ritēja pilnā sparā.

Elevators 1

„—šomēnes tas noticis jau otro reizi. Pasaki Kerolai—”

„—ja tu man to pietaupītu, kamēr tieku līdz turienei, es būtu ļoti patei—”

„—sapratu! Šobrīd viņa ir aizturēta—”

Statiskā šņākoņa starp šīm sarunām aizpildīja vietas, kurās bija elevatori, kas pilni ar mirušu gaisu. Elevatori, kas pilni ar mirušajiem.

Šarlote pārslēdzās atpakaļ uz 18. Atkārtotāji šajā elevatorā joprojām sūtīja signālus augšup un lejup; to varēja noteikt pēc šņākoņas. Šarlote klausījās, vai neizdzirdēs to balsi, to sievieti, kas sauca, lai visi dodas uz apakšējiem līmeņiem. Šarlote bija dzirdējusi kādu sakām viņas vārdu. Bija savādi apzināties, ka viņa dzirdējusi tās sievietes balsi, ar kuru bija apsēsts viņas brālis, šo dumpīgo mēru, kā viņš bija viņu saucis, šo tīrītāju, kas atgriezusies mājās.

Tā varēja būt kāda cita, bet Šarlote tā nedomāja. Tādas komandas izteica cilvēks, kuram ir ietekme. Viņa iztēlojās sievieti, kas pulcē ļaudis kāda tāla elevatora dziļumos, kādā tumšā un vientulīgā vietā, un izjuta pēkšņu saikni ar viņu. Ko gan Šarlote nebūtu gatava atdot, lai spētu pārraidīt, nevis tikai klausīties, lai rastu kādu veidu, kā sazināties ar šiem cilvēkiem!

Paliekusies uz priekšu, Šarlote paberzēja to radio sānu, kur būtu jāpievieno mikrofons. Bija aizdomīgi, ka brālis šo daļu bija atstājis pēdējo. It kā neuzticētos, ka Šarlote ne ar vienu nerunās. It kā būtu gribējis, lai viņa tikai klausās. Vai varbūt viņš bija raizējies pats par sevi. Varbūt Donalds nezināja, vai pietiktu gribasspēka, ja \£iņam būtu iespēja savas domas pārraidīt citiem. Viņi šeit neklausījās, ko runā elevatoru vadītāji, šis radio sasniedza jebkuru iedzīvotāju ar rāciju.

Šarlote uzsita pa krūšu kabatu, juta tajā ID, ko Donalds bija viņai iedevis, un acu priekšā uzplaiksnīja aina ar zābaku, kas cēlās un krita, ar sienu un grīdu, kas nošķiestas ar asinīm. Beigās tie nebija devuši viņam iespēju. Bet Šarlotei bija kaut kas jādara. Viņa nevarēja šeit sēdēt mūžīgi un klausīties statikas šņākoņā, klausīties, kā cilvēki mirst. Donijs bija teicis, ka liftos viņas ID darbosies. Vēlme kaut ko pasākt bija nepārvarama.

Šarlote izslēdza radio un apsedza to ar plastmasas pārklāju. Viņa novietoja krēslu tā, lai izskatītos, ka tas nav izmantots, un nopētīja lidaparātu vadības telpu, meklēdama vēl kādas pazīmes, ka te kāds bijis. Atgriezusies guļamtelpā, viņa atvēra savu lādi un aplūkoja tajā noglabāto apģērbu. Šarlote izvēlējās reaktora sarkano. Tas bija vaļīgāks nekā pārējie. Izvilkusi kombinezonu no lādes, viņa pārbaudīja uzšuvi ar vārdu. Stens. Viņa varētu būt Stens.

Šarlote apģērbās un devās uz noliktavu. Pie izjauktā bezpilota lidaparāta varēs atrast pietiekami daudz smērvielu. Viņa uzsmērēja nedaudz eļļas uz plaukstas, sameklēja noliktavas kastēs cepuri ar nagu un devās uz tualeti. Vīriešu tualeti. Kādreiz Šarlotei patika lietot kosmētiku. Šķita, ka tas bijis citā dzīvē, kad viņa bija cits cilvēks. Viņa atcerējās, kā no datorspēļu spēlēšanas pievērsās centieniem izskatīties glīti, kā ietonēja vaigus, lai tie neizskatās tik apaļīgi. Tas bija vēl pirms pamata apmācībām, kas uz īsu brīdi padarīja viņu slaidu un stingru. Tas bija, pirms divas misijas dienestā viņai palīdzēja atgūt dabiskās ķermeņa formas, pierast pie šī ķermeņa, pat iemīlēt to.

Šarlote uzsmērēja eļļu uz vaigiem, lai padarītu vaigu kaulus nemanāmākus. Nedaudz melnuma uzacīs lika tām izskatīties pilnīgākām. Uzsmērējot plānu, nelāgi garšojošu kārtiņu uz lūpām, tās vairs neizskatījās tik sārtas. Tas bija pretstats jebkurai kosmētikai, ko viņa jebkad lietojusi. Šarlote sabāza matus cepurē un pavilka nagu zemāk, piekārtoja kombinezonu, līdz tās izskatījās pēc auduma krokām, nevis krūtīm.

Tā bija nožēlojama maskēšanās. Viņa redzēja tai cauri vienā mirklī. Tomēr Šarlote taču to zināja. Vai kāds turēs viņu aizdomās pasaulē, kur sievietēm ieeja aizliegta? Viņa nebija droša. Kā viņa varēja to zināt? Šarlote ilgojās pēc Donalda, kuram varētu to pajautāt. Viņa iztēlojās, kā brālis smietos par viņu, un ar to gandrīz pietika, lai sāktu raudāt.

„Stulbā, nesāc man vēl te raudāt!” susinādama acis, viņa teica spogulim. Šarlote uztraucās, ko raudāšana varētu nodarīt viņas grimam. Tomēr asaras plūda tik un tā. Tās ritēja un neko nesabojāja. Tās bija tikai ūdens lāses, kas slīdēja pār eļļu.

Kaut kur bija jābūt elevatora shēmai. Šarlote pārmeklēja Donija piezīmju mapi pie radio, bet tur to neatrada. Viņa mēģināja meklēt sanāksmju telpā, kur brālis bija pavadījis lielu daļu laika, pārskatīdams kastes, kas pilnas ar dokumentiem. Šeit viss bija sajaukts. Vairums viņa piezīmju bija aiznestas prom. Viņi noteikti plānoja atgriezties pēc pārējā, droši vien darīs to no rīta. Vai arī viņi varētu ierasties tūlīt, un Šarlotei būtu jāpaskaidro, ko viņa te dara:

„Mani atsūtīja lejā paņemt... ē...” Viņas mākslotā balss izklausījās smieklīgi. Šarlote šķirstīja atvērtās mapes, pārskatīja atsevišķās lapas un mēģināja vēlreiz, bet šoreiz savā balsī, kas bija tikai nedaudz pazemināta. „Man lika šo visu aiznest uz pārstrādi,” viņa skaidroja tukšajai telpai. „Ak tā? Un kurā stāvā pārstrāde atrodas?” viņa sev jautāja. „Man nav ne mazākās nojausmas,” Šarlote atzina. „Tieši tādēļ es meklēju karti.”

Viņa atrada karti. Tā gan nebija pareizā. Tur bija režģī sarindoti aplīši, no kuriem izejošās sarkanās līnijas satecēja vienā punktā. To, ka tā ir karte, viņa saprata tikai tādēļ, ka atpazina izkārtojumu ar režģi, kura sānos rindojās burti, bet augšpusē — skaitļi. Gaisa spēki reiz šādos režģos bija atzīmējuši diennakts mērķus. Viņa paņemtu ēdnīcā vir-tuli un kafiju, bet vīrietis un viņa ģimene no D-4 mirtu uguns viesulī. Pusdienu pārtraukums. Šķiņķa, siera un rudzu maizes sviestmaizes.

Šarlote atpazina režģī izvietotos apļus. Tie bija elevatori. Pār šo uzkalnu reljefu viņa bija vadījusi jau trīs lidmašīnas. Sarkanās līnijas gan bija savādas. Viņa izsekoja vienai ar pirkstu. Tās atgādināja lidojumu trajektorijas. No katra elevatora stiepās pa līnijai, izņemot vienu elevatoru kartes centra tuvumā, kurš, kā viņai likās, varētu būt tas, kurā atrodas viņa. Vienreiz Donalds viņai bija rādījis šo izkārtojumu uz lielā galda, tā, kurš tagad bija ierakts papīru kalnos. Šarlote salocīja karti, iebāza to krūšu kabatā un turpināja meklēt.

Izskatījās, ka iepriekš manītā elevatora 1 shēma bija pazudusi, bet viņa atrada kaut ko gandrīz tikpat labu. Personu rādītāju. Tajā pēc ranga, maiņu iedalījuma, nodarbošanās, dzīvesvietas un darbavietas līmeņiem bija atrodams viss elevatora personāls. Grāmata bija nelielas pilsētiņas telefonu grāmatas biezumā un atgādināja viņai, cik daudz cilvēku uz maiņām darbināja šo elevatoru. Nevis cilvēki — vīrieši. Pārlūkojusi vārdus, Šarlote redzēja, ka tie visi ir vīrieši. Viņa iedomājās par Sašu, vienīgo sievieti, kas kopā ar viņu bija izgājusi mācību nometni jauniesauktajiem. Bija savādi iedomāties, ka Saša ir mirusi, ka starp dzīvajiem vairs nav neviens no viņas pulka vīriem, neviens no pilotu skolas, viņi visi bija miruši.

Šarlote atrada reaktora mehāniķa vārdu un darbavietas līmeni, meklēja haosā uz galda kādu pildspalvu, atrada to un pierakstīja līmeņa numuru. Atklājās, ka administrācija atrodas trīsdesmit ceturtajā līmenī. Muļķīgi, ka tajā pašā līmenī darbojās arī sakaru inženieris. Viņai nepatika domāt par sakaru telpu, kas atrodas tikai pāris durvis tālāk gaitenī, kurā strādāja ļaudis, kas visu šo pasākumu vadīja. Apsargs strādāja divpadsmitajā. Ja Donijs tiek turēts gūstā, tad varbūt viņš atrodas tur. Ja vien tie nav viņu iemidzinājuši. Ja vien viņš neatrodas vietā, kas šeit tiek uzskatīta par slimnīcu. Viņa prātoja, ka krio-podi atrodas lejā. Šarlote atminējās, kā liftā brauca augšup pēc tam, kad brālis bija viņu pamodinājis. Uzmeklējot kādu, kas tur strādā, viņa atrada galvenā kriopodu operāciju biroja līmeni, bet ķermeņi droši vien netika uzglabāti tur. Vai varbūt tomēr?

Šarlotes piezīmes pārvērtās švīkājumu jūklī, aptuvenā skicē par lietām, kas atrodas virs un zem viņas. Bet kur sākt meklējumus? Apgādes un rezerves daļu noliktavas, ko bija pārmeklējis viņas brālis, nekur nebija minētas droši vien tādēļ, ka šajos līmeņos neviens tā īsti nestrādāja. Sākusi no jauna uz tīras papīra loksnes, Šarlote uzzīmēja cilindru un, kā nu prata, izveidoja shēmu, aizpildīdama stāvus, ko zināja no Donija ikdienas gaitām, un arī tos, ko bija atradusi rādītājā. Sākusi ar kafetēriju pašā augšā, viņa zīmēja, līdz bija tikusi līdz kriopodu operāciju birojam, kas, pēc viņas pierakstiem, atradās viszemāk. Vispirms viņa dotos uz tukšajiem līmeņiem. Daži no tiem būs glabātavas un noliktavas, bet tikpat labi lifts var atvērties istabā, kas pilna ar vīriešiem, kuri spēlē kārtis — vai ko nu viņi te dara, lai nosistu laiku, kamēr nogalina pasauli. Šarlote nevarēja vienkārši skriet uz labu laimi; viņai bija vajadzīgs plāns.

Viņa izpētīja karti un apsvēra savas iespējas. Vieta, kur pilnīgi noteikti būs mikrofons, ir sakaru telpa. Viņa ielūkojās sienas pulkstenī. Divdesmit piecas pāri sešiem. Vakariņu laiks un maiņas beigas, apkārt staigā daudz cilvēku. Šarlote pieskārās sejai vietā, kur bija uzsmērējusi eļļu, lai nomaskētu savus vaigu kaulus. Bija jāapsver ar skaidru galvu, droši vien nevajadzētu nekur iet vismaz līdz vienpadsmitiem. Vai varbūt labāk iejukt rosīgā pūlī? Kā tur ārā bija? Viņa riņķoja pa telpu un sprieda. „Es nezinu, es nezinu,” Šarlote teica, izmēģinādama savu jauno balsi. Izklausījās, ka viņa ir saaukstējusies. Tas bija labākais veids, kā izklausīties pēc vīrieša — runāt, it kā būtu saaukstējusies.

Šarlote atgriezās noliktavā un nopētīja lifta durvis. Kāds varētu pa tām iznākt šajā pašā mirklī, un lēmums tiktu pieņemts viņas vietā. Viņai vajadzētu vēl pagaidīt. Atgriezusies pie bezpilota lidaparātiem, viņa norāva pārsegu tam, pie kura bija strādājusi, un palūkojās uz vaļējiem paneļiem un izmētātajiem darbarīkiem. Pametusi skatu uz sanāksmju telpu, Šarlote tur uz grīdas redzēja sarāvušos Doniju, kurš mēģina izvairīties no spērieniem, kamēr divi vīri bija piespieduši viņu pie grīdas, viņu — cilvēku, kurš tik tikko spēja šausminošos triecienus izturēt.

Šarlote paņēma skrūvgriezi un ielika to vienā no kombinezona darbarīku kabatiņām. īsti nezinādama, ko iesākt, viņa ķērās klāt lidaparātam, lai nosistu laiku. Šarlote dosies ārā vēlāk vakarā, kad gaiteņos būs mazāk cilvēku un saruks iespēja tikt ievērotai. Vispirms viņa sagatavos šo mašīnu lidojumam. Donija šeit vairs nebija — viņa darbs palicis nepabeigts — bet viņa varēja turpināt misiju. Viņa varēja salikt lietas atpakaļ kopā pa vienai skrūvītei un uzmavai vien. Un šonakt viņa ies ārā un atradīs vajadzīgo detaļu. Šarlote atgūs savu balsi un, ja kāds no viņiem vēl ir dzīvs, sazināsies ar ļaudīm tajā nelaimes pārņemtajā elevatorā.

Izsauktais lifts ieradās pusnakti. Pareizāk sakot, piecas minūtes pāri pusnaktij. Tad Šarlote beidzot bija saņēmusi drosmi doties ārā un lifta zvans atbalsojās ieroču noliktavā.

Durvis grabēdamas atvērās, un viņa iekāpa atmiņās par zaudētu laiku un vietu, atmiņās par normālu pasauli, kurā lifti veda cilvēkus uz darbu un prom no tā. Satverot ID karti, ko Donijs viņai bija iedevis, pakrūtē vēlreiz iedūrās šaubas. Durvis sāka vērties ciet. Šarlote pa tām izbāza savu zābaku, ļāva durvīm sisties pret pēdu, un lifts atkal atvērās. Viņa gaidīja, ka atskanēs signalizācija, kad viņa neļāva durvīm aizvērties otro reizi. Varbūt viņai vajadzētu no tās sasodītās kastes kāpt ārā un pārdomāt, ļaut liftam doties savās gaitās un nogaidīt vēl kādu stundu vai divas. Durvis joprojām spaidīja viņas zābaku un atkāpās kā nezvērs, kurš apsver iespēju viņu apēst. Šarlote nolēma, ka ir vilcinājusies jau pietiekami ilgi.

Šarlote piespieda ID karti pie lasītāja, tā acs iedegās zaļa, un viņa nospieda trīsdesmit ceturtā līmeņa pogu. Administrācija un sakari. Lauvu bedre. Likās, ka durvis, beidzot aizvērušās, pateicībā nopūtās. Garām sāka slīdēt stāvi.

Šarlote aptaustīja skaustu un sajuta pāris atrisušas matu šķipsnas. Viņa pabāza tās zem cepures. Doties uz administrācijas stāvu bija riskanti — tērpta sarkanajā, reaktoram paredzētajā kombinezonā, viņa izcelsies — tomēr vēl ļaunāk varētu būt ierasties vietā, kurā viņai būtu jāiederas, un nezināt, uz kuru pusi doties vai ko vajadzētu darīt. Šarlote aptaustīja kabatas, lai pārliecinātos, vai ir paņēmusi savus darbarīkus, pielūkoja, lai tie ir redzami. Tie bija viņas aizsegs. Sānu kabatu uzkrītoši vilka uz leju tajā noslēptā pistole, ko viņa bija paņēmusi no kādas kastes noliktavā. Līmeņiem slidot garām, Šarlotes sirds auļoja. Viņa mēģināja iztēloties ārpasauli, par ko viņai bija stāstījis Donalds, to sauso un nedzīvo tuksnesi. Šarlote iztēlojās, kā lifts uzslīd līdz pat pašai augšai, atveras noplicinātās, paugurainās ainavas vidū un kā gar tā durvīm gaudo vējš. Tas varētu nākt kā atvieglojums.

Ceļā uz augšu neviens pasažieris nepiebiedrojās. Doties turp šajā diennakts stundā bija pareizais lēmums. Trīsdesmit sestais, trīsdesmit piektais, un lifts palēnināja gaitu. Durvis atvērās kādā gaitenī, gaismas pie griestiem bija nežēlīgas un spilgtas. Šarlote tūlīt pat sāka apšaubīt savu masku. Duci soļu tālāk pie caurlaides vārtiem galvu pacēla apsargs. Šajā pasaulē nebija nekā pazīstama, tā nepavisam neatgādināja viņas pēdējo nedēļu mājas. Šarlote pavilka zemāk cepures nagu un labi apzinājās, ka tās krāsa nesaskan ar kombinezonu. Bija svarīgi būt pārliecinātai, un Šarlote tāda nemaz nejutās. Esi droša! Tieša. Viņa iestāstīja sev, ka ikdiena šeit ir vienmuļa. Visi redzēs to, ko gaida. Viņa piegāja pie vīrieša un vārtiem un sniedza savu ID karti.

„Jūs kāds gaida?” apsargs pajautāja. Viņš norādīja uz skeneri viņas pusē. Šarlote izslidināja karti caur to, nezinādama, kas varētu notikt, būdama pilnīgi gatava skriet, izvilkt pistoli, padoties vai apjukumā darīt to visu vienlaicīgi.

„Mums uzrāda... ē, enerģijas zudumus šajā stāvā.” Mākslīgi slimā balss pašas ausīs izklausījās pilnīgi muļķīga. Tomēr viņa savu balsi pazina labāk nekā jebkurš cits — Šarlote sev iestāstīja, ka tieši tādēļ tā izklausās muļķīgi. Kādam citam tā var šķist normāla. Tāpat viņa cerēja, ka enerģijas zudums šim vīram izsaka tikpat maz kā viņai pašai. „Mani uzsūtīja augšā pārbaudīt sakaru telpu. Vai zināt, kur tā atrodas?”

Jautājums viņam. Lūgums pēc norādēm, lai paglaimotu viņa vīrišķajam ego. Šarlote juta, kā gar skaustu aizrit sviedru lāse, un iedomājās, vai varētu būt izmukušas vēl kādas matu šķipsnas. Paceļot roku, ap krūtīm varētu nevajadzīgi savilkties kombinezons. Ar skatienu novērtējusi šo lielo vīru, Šarlote iztēlojās, kā viņš viņu sagrābj un triec pret zemi, sizdams ar savām plaukstām, kas bija tik lielas kā šķīvji.

„Sakari? Protams! Jā! Pa šo gaiteni līdz galam, tad pa kreisi. Otrās durvis pa labi.”

„Paldies!” Palokot cepures naga malu, viņa varēja turēt galvu pieliektu. Šarlote izspiedās caur turniketa stieņiem, kas klakšķēja, it kā tos vadītu neredzama pulksteņa mehānisms.

„Kaut ko neaizmirsāt?”

Viņa pagriezās. Roka aizslīdēja līdz smagajai kabatai pie kājas.

„Man vajag, lai parakstāt darba žurnālu.” Sargs pasniedza apdilušu digitālo planšeti, tās ekrānu aizmigloja līkumaini skrāpējumi.

„Pareizi.” Šarlote satvēra plastmasas irbuli, kas bija iekārts ar līmlenti aptītā vadā. Viņa aplūkoja aizpildāmo aili ekrāna centrā. Tur bija rūtis, kur ierakstīt laiku, vietu un viņas vārdu. Šarlote aizpildīja laika lauciņu un, jau aizmirsusi, pameta skatu sev uz krūtīm. Stens. Viņas vārds bija Stens. Šarlote skribelēja nekārtīgi, mēģināja, lai izskatās nevērīgi, un pasniedza sargam planšeti un irbuli.

„Tiksimies, kad nāksiet ārā!” viņš noteica.

Šarlote palocīja galvu un cerēja, ka arī ceļš ārā izrādīsies tikpat mierīgs.

Viņa sekoja vīrieša norādēm un devās dziļāk gaitenī. Visapkārt bija lielāka kustība un vairāk trokšņu, nekā viņa bija cerējusi pieredzēt šajā diennakts laikā. Dažos kabinetos dega gaismas, čīkstēja krēsli un dokumentu skapju atvilktnes, klabēja datoru tastatūras. Tālāk gaitenī atvērās durvis, iznāca vīrietis un aizvēra tās aiz sevis. Šarlote ieraudzīja viņa seju un pēkšņi vairs nejuta savas kājas. Pāris soļus viņa veica nedroši, uz kaula un miesas stabiem. Sareiba galva. Viņa gandrīz nokrita.

Šarlote pielieca galvu un, neticēdama savām acīm, pakasīja skaustu. Bet tas bija Tūrmans! Izskatījās slaidāks un vecāks. Un tad atgriezās aina ar Doniju, kurš ir sarāvies čokurā uz grīdas un tiek piekauts gandrīz līdz nāvei. Gaiteni aizmigloja asaras. Baltie mati, slaidais stāvs. Kāpēc viņa neatpazina viņu jau toreiz?

„Jūs gan esat tālu no mājām,” Tūrmans nobrīnījās.

Viņa balss skanēja kā smilšpapīrs. Pazīstama skaņa. Tāpat kā viņas mātes vai tēva balss, ja viņi vēl būtu dzīvi.

„Pārbaudu enerģijas zudumus,” Šarlote atbildēja, viņa neapstājās un nepagriezās, cerēdama, ka viņš runā par kombinezona krāsu, nevis viņas dzimumu. Kā viņš nedzird, ka tā ir viņas balss? Kā viņš var nepazīt viņas gaitu, stāvu, kailo ādas laukumu uz skausta, tos dažus centimetrus nepiesegtās miesas, jebko, kas varētu Šarloti nodot?

„Parūpējieties par to,” viņš teica.

Šarlote pagāja duci soļu. Divus dučus. Svīzdama. Juzdamās piedzērusies. Viņa pacietās, kamēr bija tikusi līdz gaiteņa galam, un jau sāka griezties ap stūri, kad paskatījās atpakaļ uz caurlaides vārtiem. Tūrmans tālumā sarunājās ar sargu. Viņa baltie mati mirdzēja kā saule skaidrā dienā. Otrās durvis pa labi, Šarlote sev atgādināja. Sirds dauzījās tik spēcīgi, domas joņoja tā, ka viņa riskēja aizmirst sarga sniegtos norādījumus. Šarlote dziļi ievilka elpu un atgādināja sev, kādēļ tur atrodas. Viņu bija satriekusi tikšanās ar Tūrmanu un apjausma, ka viņš bija tas, kurš pacēla roku pret Doniju. Tomēr šobrīd nebija laika domāt par to. Viņas priekšā bija durvis. Šarlote nospieda rokturi uz leju un iegāja iekšā.

Sakaru telpā sēdēja tikai viens vīrietis, kurš lūkojās monitoru un mirgojošu rādītāju sienā. Šarlotei ienākot, viņš pagriezās krēslā, un atklājās krūze viņa rokā un lielais vēders, kas iespiests starp krēsla roku balstiem. Pār kailo galvu šķērsām bija pārķemmētas plānas matu šķipsnas. Viņš no vienas auss pacēla austiņu un jautājoši savilka uzacis.

Pie U-formā izkārtotajiem darbagaldiem un ērtajiem dator-krēsliem rindojās vismaz pusducis radio ierīču. Bagātību pārpilnība. Šarlotei bija vajadzīga tikai viena detaļa.

„Jā?” jautāja radio operators.

Viņas mute šķita izkaltusi. Ar vieniem meliem Šarlote bija tikusi garām sargam; tālāk viņa bija sagatavojusi vēl vienus. Šarlote izmeta no galvas gaitenī redzēto Tūrmanu un skatu, kā viņš spārda viņas brāli.

„Atnācu, lai salabotu vienu no jūsu ierīcēm,” viņa teica. Šarlote izvilka no kabatas skrūvgriezi un uz mirkli iztēlojās, kā būtu cīnīties ar šo vīru, juta pēkšņu adrenalīna uzplūdu. Viņai bija jābeidz domāt kā kareivim. Viņa bija elektriķis. Un vajadzēja panākt, lai runā viņš un pašai tas nav jādara. „Kuram ir tas beigtais mikrofons?” Viņa novēzēja skrūvgriezi pār radio ierīču rindu. Gadiem ilgā bezpilota lidaparātu vadīšanas pieredze un darbs ar datoriem bija iemācījis viņai vienu lietu — vienmēr ir kāds agregāts, ar kuru rodas problēmas. Vienmēr.

Radio operators samiedza acis. Viņš mirkli lūkojās Šarlotē, tad pārlaida skatu pār telpu. „Jūs droši vien domājat numuru divi,” viņš sāka stāstīt. „Jā. Poga ķeras. Es jau biju atmetis cerības, ka kāds uzmetīs tam aci.” Vīrietim atgāžoties atzveltnē un saāķējot aiz skausta pirkstus, iečīkstējās krēsls. Padusēs vīdēja tumši pleķi. „Pēdējais puisis teica, ka tas neesot nekas svarīgs. Neesot vērts mainīt. Teica, lai lietojam, līdz vairs nestrādā.”

Šarlote pamāja un piegāja pie operatora norādītās iekārtas. Tas bija pārāk vienkārši. Uzgriezusi vīrietim muguru, viņa ar skrūvgriezi ķērās klāt sānu panelim.

„Jūs strādājat lejā, reaktora līmeņos, vai ne?”

Viņa pamāja.

„Jā. Pirms kāda laika sēdējām pretī pie kafetērijas galda.”

Šarlote gaidīja, ka operators jautās, lai viņa atgādina savu vārdu, vai mēģinās turpināt ar citu tehniķi iesākto sarunu. Skrūvgriezis izmuka no sasvīdušās plaukstas un grabēdams nokrita uz galda. Viņa to atkal pacēla. Šarlote juta, kā operators vēro viņas darbu.

„Domājat, ka varēsiet to salabot?”

Šarlote paraustīja plecus. „Jāpaņem līdzi. Rīt atnesīšu atpakaļ.” Viņa nocēla sānu paneli un atskrūvēja skrūvīti, kura turēja mikrofona vadu pie apvalka. Vads atvienojās no plāksnes ierīces iekšienē. Nedaudz apsvērusi, Šarlote noskrūvēja šo plāksni un izņēma arī to. Viņa nespēja atcerēties, vai ir jau tādu uzstādījusi, turklāt tas radīja iespaidu, ka viņa zina, ko, pie velna, te dara.

„Rīt būs gatavs? Lieliski! Patiešām liels paldies!”

Šarlote savāca detaļas un piecēlās. Ar cepures naga palocīšanu pietika, lai atvadītos; viņa pagriezās un devās uz durvīm, turklāt viņai bija aizdomas, ka tas izskatās pārāk steidzīgi. Sānu panelis un skrūves palika uz galda. īsts tehniķis būtu ieskrūvējis tos atpakaļ, vai ne? Šarlote nebija pārliecināta. Viņa zināja dažus pilotus no citas pasaules, kuri būtu smējušies, redzot, kā Šarlote izliekas, ka ir tehniskas dabas cilvēks — pārveido lidaparātus, montē radio, smērē sev uz sejas eļļu, nevis vaigu sārtumu.

Operators teica vēl kaut ko, bet viņa vārdus noslāpēja durvis, ko Šarlote aizvēra sev aiz muguras. Viņa pa gaiteni steidzās uz galveno eju un jau bija gatava, ka aiz stūra viņu sagaidīs Tūrmans ar sargiem, kuru platie pleci aizšķērsos viņai ceļu. Šarlote ielika skrūvgriezi atpakaļ kabatā un satina mikrofona vadu, tad piespieda to un plāksni pie krūtīm. Apejot ap stūri, galvenajā gaitenī nebija neviena, izņemot sargu. Šķita, ka gājiens pa gaiteni līdz caurlaides vārtiem ir stundām ilgs. Dienām ilgs. Sienas spiedās virsū un pulsēja līdz ar viņas sirdspukstiem. Kombinezons lipa pie mitrās ādas. Darbarīki grabēja, un pistole smagi vilka gurnu uz leju. Ar katru sperto soli lifta durvis nesaprotamā kārtā paslīdēja divus soļus prom no viņas.

Pie vārtiem Šarlote apstājās, atcerējās ievadvirsmā to vietu, kur atzīmēt promiešanas laiku, bet, pirms to ierakstīja, vēl demonstratīvi ielūkojās apsarga pulkstenī.

„Tas gan bija ātri,” sargs pabrīnījās.

Šarlote piespieda sevi pasmaidīt, bet galvu nepacēla. „Nebija nekas nopietns.” Viņa sniedza sargam planšeti un izgāja caur klakšķošajiem vārtiem. Kaut kur gaitenī aiz viņas kāds aizvēra kabineta durvis, uz flīzēm nočīkstēja zābaku zoles. Šarlote soļoja uz liftu un nospieda lifta pogu vienreiz, tad divreiz, izmisīgi vēlēdamās, kaut sasodītā kaste pasteigtos. Lifts ieradās un nozvanīja. Aiz muguras kāds skrēja.

„Hei!” kāds iesaucās.

Šarlote nepagriezās. Viņa iesteidzās liftā, kamēr vēl kāds klikšķēdams izspiedās cauri apsarga vārtu turniketam.

„Pagaidiet mani!”

Pret lifta durvīm atsitās ķermenis, iekšā iespraucās roka. Šarlote izbailēs gandrīz iekliedzās, gandrīz sāka šo roku sist, bet durvis jau vērās vaļā, un viņai blakus liftā iespiedās smagi elsojošs vīrietis.

„Uz leju, vai ne?”

Vārda uzšuvē uz viņa pelēkā kombinezona bija rakstīts Erens. Kamēr durvis vērās ciet, viņš atguva elpu. Šarlotei drebēja roka. Lai noskenētu karti, bija vajadzīgi divi mēģinājumi. Viņa pasniedzās pēc pogas ar numuru „54”, bet attapās, pirms bija to nospiedusi. Viņai nebija, ko šajā līmenī meklēt. Nevienam nebija. Vīrietis viņu vēroja, izvilcis savu karti, un gaidīja, kad viņa izlems.

Kurā līmenī ir reaktors? Viņa bija uzrakstījusi to uz papīra gabala, kas glabājās vienā no kombinezona kabatām, bet Šarlote nedrīkstēja izvilkt to un izpētīt. Pēkšņi viņa juta uz sejas uzsmērētās eļļas smaržu, juta sviedriem piemirkušo apģērbu. Saņēmusi vienā rokā radio detaļas, Šarlote nospieda kādu no zemākajiem līmeņiem, cerēdama, ka šis vīrietis izkāps ātrāk un lifts paliks viņas ziņā.

„Es atvainojos,” viņš teica, paliekdamies uz priekšu, lai noskenētu savu karti. Šarlote juta sastāvējušās kafijas smārdu viņa elpā. Viņš nospieda četrdesmit otrā līmeņa pogu, un lifts izkustējās.

„Vēlā maiņa?” Erens pajautāja.

„Jā,” Šarlote atbildēja, nepaceldama ne galvu, ne balsi.

„Vēl tikai mostaties?”

Viņa pakratīja galvu. „Nakts maiņa.”

„Nē, es gribēju teikt, vai esat nesen no saldētavas? Nedomāju, ka būtu jūs redzējis. Šobrīd esmu maiņas vadītājs.” Viņš iesmējās. „Nu, vismaz vēl vienu nedēļu būšu.”

Šarlote paraustīja plecus. Liftā bija neizturami karsts. Stāvi skaitījās uz leju tik sasodīti lēni. Būtu vajadzējis nospiest kādu no tuvākajiem stāviem, izkāpt un pagaidīt nākamo liftu. Nu jau bija par vēlu.

„Hei, paskaties uz mani!” vīrietis teica.

Viņš zināja! Viņš stāvēja tik tuvu! Pārāk tuvu, lai viņu aizdomīgi nepētītu! Šarlote pacēla acis; viņa juta pret kombinezonu spiežamies krūtis, juta matus, kas izslīdējuši no cepures apakšas, juta savus vaigu kaulus un gludo zodu — visu, kas padarīja viņu par sievieti, turklāt viena no spēcīgākajām izjūtām bija riebums pret šo svešo vīrieti, kas blenza uz viņu, šo vīrieti, kurš bija viņu iesprostojis un padarījis bezspēcīgu šajā šaurajā liftā. Viņa ieskatījās viņam acīs, juzdama to visu un vēl daudz ko citu. Bezpalīdzīga un nobijusies.

„Kas, pie velna?” vīrietis iesaucās.

Šarlote spēra celi augšup starp viņa kājām, cerēdama viņu ievainot, bet Erens pagrieza gurnu un atlēca sānis. Viņa trāpīja pa viņa augšstilbu. Viņa kabatā taustījās pēc pistoles, bet maks, kurā ta bija ielikta, bija ciet. Viņa pat neiedomājās, ka var nākties to izvilkt steigā. Šarlote atvēra maku un satvēra pistoli brīdī, kad vīrietis uztriecās viņai virsū, izsizdams no plaušām gaisu un no rokas ieroci. Pistole un radio detaļas grabēdamas nokrita uz grīdas. Abiem cīkstoties, čīkstēja zābaku zoles, tomēr pārspēks nebija Šarlotes pusē. Vīrieša rokas sāpīgi sagrāba viņas plaukstu locītavas. Viņa iekliedzās, augstā balss bija kā atzīšanās. Lifts palēnināja gaitu, un durvis zvanīdamas atvērās viņa līmenī.

,,Ei!” Erens kliedza. Viņš mēģināja izvilkt Šarloti pa durvīm, bet viņa atspieda zābaku pret paneli un spēra ar otru kāju, mēģinādama izlocīties no viņa tvēriena. „Palīgā!” viņš pār plecu kliedza krēslainajā un tukšajā gaitenī. „Veči! Palīgā!”

Šarlote iekoda viņa plaukstā pie īkšķa pamatnes. Caurdurot miesu, gar zobiem nopaukšķēja kāds asinsvads, un mutē parādījās asiņu rūgtā garša. Vīrietis nolamājās un atlaida Šarlotes plaukstas locītavu. Viņa izspēra viņu ārā pa durvīm, pazaudēja savu cepuri un juta, kā, sniedzoties pēc pistoles, gar kaklu izlaižas mati.

Durvis sāka vērties ciet, atstājot vīrieti gaitenī. Viņš bija nokritis rāpus, taču pielēca kājās un bija atpakaļ liftā, pirms durvis paguva noslēgties. Erens uztriecās Šarlotei virsū, viņa ar muguru atsitās pret lifta sienu, un tas turpināja savu jauko izpriecu braucienu lejup pa elevatoru.

Trieciens trāpīja pa žokli. Šarlote redzēja, kā uzzibsnī spilgta gaisma. Viņa parāva galvu atpakaļ, pirms pa seju trāpīja nākamais sitiens. Vīrietis piespieda viņu pie lifta sienas, niknumā, šausmās un izbīlī elsdams kā satrakots dzīvnieks. Viņš mēģināja viņu nogalināt — šo personu, kuras eksistenci nespēja aptvert. Viņa bija viņam uzbrukusi, un nu viņš grasījās Šarloti nogalināt. Trieciens ribās, un Šarlote ievaidēdamās saķēra sānu. Viņa juta ap kaklu sažņaudzamies plaukstas; tās saspiedās arvien ciešāk un pacēla viņu no grīdas. Pirksti uztaustīja kombinezonā ielikto skrūvgriezi.

„Stāvi... mierā!” vīrietis izspieda caur sakostiem zobiem.

Šarlote rīstījās. Nespēja paelpot. Tik tikko spēja izdvest kādu skaņu. Viņas balsene tika saspiesta. Satvērusi skrūvgriezi labajā dūrē, viņa pacēla to pār vīrieša plecu un trieca pret viņa seju, cerēdama viņu saskrāpēt, nobiedēt, likt atlaist tvērienu. Viņa to trieca ar visu ķermenī atlikušo spēku, ar pēdējām gaistošās samaņas paliekām, jo tumšais tunelis acu priekšā jau sāka sakļauties.

Vīrietis pamanīja tuvojošos triecienu un, iepletis acis, mēģināja no tā izvairīties, un pavērsa galvu sānis. Viņa netrāpīja sejā. Skrūvgriezis ietriecās viņa kaklā. Viņa tvēriens atlaidās, un Šarlote juta, kā skrūvgriezis pagriežas un plēš viņa rīkli, kamēr viņa turējās pie tā roktura, lai nenokristu.

Sejā iešķīda kaut kas silts. Lifts pēkšņi apstājās, un viņi abi nokrita uz grīdas. Kaut kas gārdza, un karstums uz Šarlotes sejas bija vīrieša asinis, kas sārtām strūklām šļācās no viņa kakla. Abi kampa pēc gaisa. Kaut kur tālāk gaitenī skanēja smiekli, dārdēja skaļas balsis, pavērās skats uz mirdzošu grīdu, kas atgādināja medicīnas spārnu, kurā viņa tika modināta.

Šarlote grīļodamās piecēlās kājās. Pelēkā tērptais vīrietis, kurš bija viņai uzbrucis, spārdījās un locījās pa grīdu, viņa dzīvība plūda ārā pa kaklu, platās acis izmisīgi lūdza, lai Šarlote — jebkurš — palīdz. Viņš mēģināja runāt, pasaukt cilvēkus gaitenī, bet atskanēja vien burbuļošana. Šarlote pieliecās un sagrāba viņu aiz apkakles. Durvis vērās ciet. Viņa pasita starp tām kāju, un tās atkal atvērās. Raudama vīrieti, kurš, zābaku zolēm sitoties pret lifta sienu, slīdēja un locījās paša asinīs, viņa izvilka viņu gaitenī un pārliecinājās, ka viņa zābaki nevar aizkavēt lifta durvis. Lifts atkal vērās ciet, draudēdams atstāt Šarloti šeit pie viņa. Netālu kādā istabā atskanēja vēl skaļāki smiekli — vīriešu pulciņš rēca par kādu joku. Šarlote metās liftā, kas vērās ciet, iebāza starp durvīm roku, un tās vēlreiz atvērās. Viņa ieklupa iekšā, būdama nejutīga un pārgurusi.

Visapkārt bija asinis. Tajās slīdēja viņas zābaki. Lūkodamās šausmu ainā uz grīdas, viņa ievēroja, ka trūkst vienas lietas. Pistoles. Durvīm aizveroties pēdējo reizi, kad viņa pacēla acis, pakrūti sažņaudza panika. Atskanēja apdullinošs šāviena troksnis, mirstošā vīra acīs uzplaiksnīja naids un bailes, un viņa tika atsviesta atpakaļ ar plecā izvirdušu uguni.

„Nolādēts!”

Šarlote klupdama šķērsoja liftu, pirmā doma bija panākt, lai tas kustas, bēgt. Viņa juta vīru aiz durvīm, iztēlojās, ka viņš ar vienu roku sagrābis savu kaklu, otrā rokā tur sažņaugtu pistoli, gara acīm redzēja, kā viņš, nosmērēdams sienu ar asinīm, snaikstās gar lifta izsaukšanas pogu. Viņa nospieda vairākas pogas, atstādama uz tām asiņainas pēdas, bet neviens stāvs neiedegās. Nolamājusies viņa sāka taustīties pēc ID kartes. Viena roka neklausīja. Viņa neveikli pasniedzās sev pāri ar otru roku, izmakšķerēja no kabatas ID, gandrīz nometa to zemē un beidzot noskenēja.

„Nolādēts! Nolādēts!” Šarlote čukstēja, plecs dega kā ugunī. Viņa nospieda piecdesmit ceturtā stāva pogu. Mājas. Viņas cietums bija kļuvis par mājām, drošu patvērumu. Pie kājām mētājās radio detaļas. Kāda zābaks bija pārlauzis vadības plāksni uz pusēm. Aijādama savu roku, cīnīdamās, lai paliktu pie samaņas, Šarlote lēni nometās tupus un pacēla mikrofonu. Viņa aiz vada apkāra to sev ap kaklu un atstāja pārējās detaļas uz grīdas. Visapkārt bija asinis. Kāda daļa noteikti piederēja viņai. Reaktora sarkanais. Tas labi saplūda ar viņas kombinezonu. Lifts brauca augšup, palēnināja gaitu un apstājies pavēra skatu uz tumšo noliktavu piecdesmit ceturtajā līmenī.

Šarlote grīļodamās iznāca no lifta, kaut ko atcerējās un iegāja atpakaļ iekšā. Kad durvis mēģināja aizvērties, viņa spēra tās vaļā, nu bija dusmīga uz tām. Šarlote mēģināja ar elkoni noslaucīt lifta pogas. Uz piecdesmit ceturtās pogas bija asins traips, pirksta nospiedums, zīme, kas norādīja, kurp viņa devusies. Tas nebija notīrāms. Durvis atkal mēģināja aizvērties, un par šīm pūlēm Šarlote tām atkal spēra. Izmisusi viņa pieliecās un iemērca plaukstu vīrieša asinīs uz grīdas, un notriepa katru paneļa pogu ar biezu kārtu. Galu galā Šarlote noske-nēja savu ID karti un nospieda pirmo līmeni, aizsūtīdama sasodīto kasti tālu prom, tik tālu, cik vien iespējams. Grīļīgi iznākusi ārā, viņa sabruka uz grīdas. Durvis sāka vērties ciet, un šoreiz Šarlote ar prieku to atļāva.

Tie viņu meklēs. Viņa bija būrī ieslēgta bēgle, kas atradās milzīgā, noslēgtā ēkā. Tie viņu sadzīs rokā.

Domas joņoja. Ja vīrietis, kuram viņa uzbruka, gaitenī nomira, viņai varētu būt laiks līdz maiņas beigām, līdz viņš tiks atrasts un viņi sāks meklēt Šarloti. Ja viņam kāds būs palīdzējis, Šarlotes rīcībā varētu būt pāris stundas. Bet viņi taču būs dzirdējuši šāviena troksni, vai ne? Viņi izglābs viņa dzīvību. Šarlote cerēja, ka viņi izglābs viņa dzīvību.

Šarlote atvēra vienu no kastēm, kurās bija redzējusi aptieciņu. Nepareizā kaste. Tā glabājās blakus kastē. Viņa izrakņāja aptieciņu un, raudama vaļā aizdari, atvēra kombinezonu. Izvilkusi rokas no piedurknēm, Šarlote ieraudzīja biedējošo ievainojumu. Tumši sarkanas asinis spiedās no cauruma viņas rokā un plūda lejup gar elkoni. Viņa pasniedzās un saviebdamās uztaustīja mugurpusē lodes izejas vietu. No ievainojuma vietas uz leju roka bija nejutīga. No brūces uz augšu tā pulsēja.

Šarlote ar zobiem atrāva vaļā marles rulli, tad aptina to zem paduses un vairākas kārtas uz riņķi, apmeta loku ap kaklu un pār otru plecu, lai noturētu to vietā. Beigās vēl pāris apļus ap brūci. Viņa bija aizmirsusi tamponus un kompresi, bet negribēja atkārtot visu vēlreiz. Tā vietā Šarlote apmeta pēdējo loku, cik cieši vien spēja izturēt, un nostiprināja galus ar žņaugu. Tas bija nekam nederīgs pārsējs. Viss pamata apmācībās apgūtais cīņas laikā un pēc tās bija izkritis no galvas. Palikuši tikai impulsi un refleksi. Šarlote aizvākoja kasti, ievēroja uz aizdares palikušās asinis un aptvēra, ka, lai tagad izdzīvotu, vajadzēs domāt daudz skaidrāk. Viņa atkal atvēra tvertni, paķēra vēl vienu marles rulli, satīrīja asinis un devās palūkoties uz grīdu pie liftiem.

Tā bija postaža. Šarlote devās paņemt mazu alkohola pudelīti, viņa atcerējās, kur bija redzējusi lielu tīrītāja pudeli, paķēra to un vēl vairāk marles un notīrīja grīdu. Nesteidzoties. To nedrīkstēja darīt pavirši.

Sasmērētā un plankumainā auduma tīstoklis nonāca atpakaļ grozā, vāks tika aizsperts ciet. Apmierināta ar grīdas izskatu, Šarlote steidzās uz guļamtelpām. Viņas lāva bija acīmredzams pierādījums tam, ka te kāds dzīvo. Pārējie matrači stāvēja neuzklāti. Pirms Šarlote tika galā ar to, viņa noģērbās, paķēra citu kombinezonu un devās uz dušas telpu. Nomazgājusi rokas, seju un notīrījusi spilgti sarkanās asinis, kas bija notecējušas gar kaklu un starp krūtīm, Šarlote izslaucīja izlietni un pārģērbās. Sarkanais kombinezons nonāca viņas lādē gultas galā. Ja viņi tur ieskatīsies, ar viņu būs cauri.

Šarlote norāva no lāvas gultas veļu, paņēma spilvenu un pārliecinājās, ka viss pārējais izskatās neskarts. Atgriezusies noliktavā, viņa atvēra bezpilota lidaparātu lifta angāra durvis un sameta savas lietas iekšā. Tad devās pie plauktiem, savāca sauso pārtiku un ūdeni un arī to visu salika liftā. Pēc tam vēl vienu nelielu aptieciņu. Lielajā ātrās palīdzības piederumu kastē viņa atrada mikrofonu, kurš droši vien tur iekritis, kamēr viņa meklēja marli. Liftā nonāca gan tas, gan divi rezerves lukturīši un rezerves bateriju komplekts. Tā bija pēdējā vieta, kur kāds varētu viņu meklēt. Durvis bija gandrīz neredzamas, ja vien nezināja, ko meklēt. To augstums sniedzās viņai tikai līdz ceļiem, un tās bija tādā pašā krāsā kā siena.

Šarlote apdomāja, vai nelīst iekšā jau tagad, viņai nāktos izturēt tikai pirmo vispārīgo elevatora pārmeklēšanu. Viņi koncentrēsies uz plauktiem, kastu grēdām, nospriedīs, ka te neviena nav, un dosies tālāk uz citiem labirintiem, kuros viņa varētu slēpties. Bet, pirms Šarlote to gaidīs, lūk, kur mētājās satītais mikrofons, par kura iegūšanu viņa bija samaksājusi tik augstu cenu. Radio. Viņa sev iestāstīja, ka ir vēl dažas stundas laika. Šī taču nebūs pirmā vieta, kur viņi nāks meklēt. Viņai noteikti bija vēl dažas stundas.

Sareibusi no negulēšanas un zaudētajām asinīm, Šarlote devās uz lidojumu vadības telpu un norāva no radio tā plastmasas pārklāju. Aptaustījusi krūšu kabatas, viņa atcerējās, ka ir nomainījusi kombinezonu. Turklāt tas skrūvgriezis bija pagalam. Viņa uz darbagalda meklēja vēl vienu, atrada to un noskrūvēja paneli no ierīces sāniem. Tajā jau atradās plāksne, par kuru Šarlote nebija droša, vai tā te ir iemontēta. Izrādījās, ka atliek vienkārši iespraust mikrofona vadu. Šarlote pat nepiestiprināja to pie ierīces sāniem un nepieskrūvēja atvērto paneli atpakaļ.

Viņa pārbaudīja vadības paneļa iestatījumus. Līdzīgi kā datorā, šī radio daļas viena otru papildināja, bet Šarlote nebija nekāda elektro-tehniķe. Viņai nebija ne jausmas, vai nav vajadzīgs vēl kaut kas vai nekā netrūkst. Un nekas viņu vairs nepiespiedīs doties vēl vienā gājienā pēc detaļām. Viņa ieslēdza radio un izvēlējās kanālu ar atzīmi „18”.

Šarlote gaidīja.

Noregulējusi skaņas pogu, viņa pagrieza šņākoņu pietiekami skaļi, lai saprastu, ka radio darbojas. Kanālā valdīja klusums. Piespiežot mikrofona pogu, šņākoņa apklusa, un tā bija laba zīme. Lai gan Šarlote bija nogurusi, sāpēja roka, māca raizes gan par sevi, gan savu brāli, viņai sejā atausa viegls smaids. Mikrofona klikšķis skaļruņos bija maza uzvara.

„Vai mani kāds dzird?” Šarlote jautāja. Viņa atbalstīja vienu elkoni uz galda, bet otra roka bezpalīdzīgi nokarājās gar sānu. Viņa mēģināja vēlreiz. „Vai tur ir kāds ar austiņām? Lūdzu, atsaucieties!”

Šņākoņa. Tā neko nepierādīja. Šarlote ļoti labi spēja iztēloties šī elevatora radio ierīces kaut kur kilometriem tālu un to, ka visi šo ierīču operatori bija pārliekušies pār galdiem un miruši. Brālis bija izstāstījis viņai par to reizi, kad nogalināja visus elevatora iedzīvotājus, nospiežot vienu pogu. Reiz viņš nakts vidū bija atnācis pie Šarlotes un ar slimīgi mirdzošu skatienu acīs visu izstāstījis. Un nu šis elevators bija pagalam. Vai varbūt viņas radio neko nepārraidīja.

Bija jādomā ar skaidru galvu. Pirms pārsteidzīgu secinājumu izdarīšanas vajadzēja pārbaudīt vēlreiz. Sniegdamās pēc kanālu ripas, Šarlote uzreiz iedomājās par otru elevatoru, kura sarunas viņi ar brāli bija noklausījušies, blakus kompleksu, kurā saujiņa izdzīvotāju sarunājās un spēlēja rācijās tādas spēles kā paslēpes. Ja viņa atcerējās pareizi, tad astoņpadsmitā elevatora mērs agrāk bija pārraidījusi ziņojumus arī šajā frekvencē. Pavisam aizmirsusi vēlo nakts stundu, Šarlote pagrieza kanālu uz „17”, lai pārbaudītu mikrofonu un palūkotu, vai kāds atbildēs. Pēc pieraduma viņa izmantoja savu veco gaisa spēku izsaukuma kodu.

„Hallo! Hallo! Te čārlijs divi-četri. Vai mani kāds dzird?”

Viņa ieklausījās šņākoņā un jau grasījās pārslēgt citu kanālu, kad pa skaļruņiem izlauzās drebelīga un tāla balss.

„Jā! Hallo! Vai jūs mūs dzirdat?”

Šarlote vēlreiz nospieda mikrofona pogu, sāpes plecā pazuda vienā mirklī, saziņa ar svešo balsi bija kā adrenalīna injekcija.

„Es jūs dzirdu! Jā! Vai mani labi uztverat?”

„Kas, pie velna, tur notiek? Mēs netiekam atpakaļ pie jums. Tunelis... tunelis ir aizgruvis. Neviens neatsaucas. Mēs esam šeit iesprostoti!”

Šarlote mēģināja saprast dzirdēto. Viņa vēlreiz pārbaudīja pārraides frekvenci. „Lēnāk,” viņa teica un dziļi ievilka elpu, uzklausīdama pati savu padomu. „Kur jūs atrodaties? Kas notiek?”

„Vai es runāju ar Šērliju? Mēs esam iestrēguši te, šajā... otrajā vietā. Viss ir sarūsējis. Cilvēki krīt panikā. Jums jādabū mūs ārā no šejienes!”

Šarlote nezināja, vai atbildēt vai vienkārši izslēgt radio un mēģināt vēlāk. Bija sajūta, ka viņa iejaukusies kādā sarunā un samulsinājusi vienu no tās dalībniekiem. Kā pierādījums šai teorijai atskanēja cita balss.

„Tā nav Šērlija,” teica sievietes balss. „Šērlija ir mirusi.”

Šarlote noregulēja skaļumu. Viņa uzmanīgi klausījās. Uz mirkli viņa aizmirsa lejā gaitenī mirstošo vīru, cilvēku, kuru bija sadūrusi, un brūci rokā. Viņa aizmirsa par tiem, kas noteikti dzen viņai pēdas un meklē. Tā vietā Šarlote ar milzīgu interesi klausījās šajā sarunā septiņpadsmitajā kanālā, ieklausījās balsī, kas šķita jau kaut kur dzirdēta.

„Kas runā?” jautāja pirmā — vīrieša — balss.

Sekoja klusums. Šarlote nesaprata, kam viņš to jautā, no kā cerēja dzirdēt atbildi. Viņa pacēla mikrofonu pie lūpām, bet kāds cits jau atbildēja.

„Te Džuljeta.”

Šķita, ka viņa runāja ar piepūli, izklausījās pārgurusi.

„Džūla? Kur tu esi? Kāpēc tu saki, ka Šērlija ir mirusi?”

Vēl viens statikas parkšķis. Vēl viena šausminoša pauze.

„Es tev saku, ka viņi visi ir miruši,” viņa turpināja. „Tāpat kā

- » mes.

Iešņācās statika.

„Es nogalināju mūs visus.”

Džuljeta atvēra acis un ieraudzīja savu tēvu. Uzplaiksnīja balta gaisma, kas slīdēja no vienas viņas acs otrā. Aiz tēva muguras Džuljetā vērās vairākas sejas. Gaiši zili, balti un dzelteni kombinezoni. Kas sākumā šķita kā sapnis, nu pamazām pārvērtās par īstenību. Kas tika izjusts vienkārši kā murgs, nu apziņā materializējās — viņas elevators tika slēgts. Durvis ir atvērtas. Visi ir miruši. Pēdējais, ko Džuljeta atcerējās, bija rācija viņas rokā, balsis, kurām viņa paziņoja, ka visi ir miruši. Un viņa tos nogalinājusi.

Džuljeta ar roku atgaiņājās no gaismas un mēģināja pavelties uz sāniem. Viņa negulēja gultā, bet gan uz mitras tērauda grīdas, kāds viņai pagalvī bija pabāzis savu apakškreklu. Vēders savilkās, bet nekas nenāca ārā. Tas bija tukšs, sāpēja un raustījās krampjos. Džuljeta norīstījās un izspļāva uz grīdas siekalas. Tēvs mudināja viņu elpot. Tur bija arī Rafs, kurš jautāja, vai ar viņu viss kārtībā. Džuljeta apvaldīja vēlmi kliegt uz viņiem visiem, kliegt uz pasauli, lai, pie velna, liek viņu mierā un ļauj apskaut ceļus un raudāt par izdarīto. Bet Rafs nebeidza jautāt, vai ar viņu viss kārtībā.

Elevators 17

Džuljeta noslaucīja roku piedurknē un mēģināja piecelties sēdus. Telpā valdīja tumsa. Viņa vairs neatradās racējā. Kaut kur atmirdzēja kustīga gaisma kā no atklātas liesmas, gaisā manīja degoša biodīzeļa smārdu, kāds dedzināja pašdarinātu lāpu. Tumsā viņa ieraudzīja, kā dejo un šūpojas lukturi neredzamās rokās un pie raktuvju strādnieku ķiverēm, kad cilvēki staigāja viens pie otra un palīdzēja, kā spēja. Šur tur bija izkaisītas sīkas grupiņas. Starp vietām dzirdamām raudām pār telpu kā sega bija nolaidies apstulbis klusums.

„Kur es esmu?” viņa jautāja.

Atbildēja Rafs. „Viens no puišiem atrada tevi aiz tās mašīnas. Teica, ka tu tur sarāvusies guli. Sākumā viņi domāja, ka esi mirusi—”

Viņas tēvs pārtrauca Rafu. „Es paklausīšos tavu sirdi. Ja vari, tad elpo dziļi.”

Džuljeta nestrīdējās pretī. Viņa jutās maziņa, maza un sagrauta tāpēc, ka salauzusi kaut ko, pievīlusi viņu. Rafa lukturīša gaismā tēva bārdā iemirdzējās sudrabs. Viņš ielika ausīs stetoskopu, un Džuljeta jau zināja, kas jādara. Viņa pavēra kombinezonu. Tēvs klausījās, kā viņa lēni ievilka gaisa malkus un pacietīgi tos izelpoja. Pametusi skatu uz augšu, Džuljeta ieraudzīja pietiekami daudz cauruļu, elektrības kabeļu un izplūdes vadu, lai saprastu, kur atrodas. Viņi bija lielajā sūkņu telpā blakus ģeneratoru telpai. Zeme bija mitra, jo visa šī vieta vēl nesen bija applūdusi. Kaut kur augšā noteikti bija sakrājies ūdens, kas lēni iztecēja, kāds rezervuārs, kas pamazām tukšojās. Džuljeta atcerējās, cik daudz ūdens te bija. Kādā sen pagājušā dzīvē viņa bija uzvilkusi tīrīšanas tērpu un peldējusi šai vietai garām.

„Kur ir bērni?” viņa jautāja.

„Viņi aizgāja kopā ar tavu draugu Solo,” pastāstīja tēvs. „Viņš teica, ka vedīs viņus mājās.”

Džuljeta pamāja. „Cik daudzi izglābās?” Viņa vēlreiz dziļi ievilka elpu un prātoja, kas vēl ir izdzīvojis. Viņa atcerējās, kā caur tuneli veda visus, ko vien varēja. Viņa bija redzējusi Kortniju un Vokeru. Ēriku un Dovsonu. Ficu. Džuljeta atcerējās redzētās ģimenes, dažus skolas bērnus un mazo zēnu no tirgus, kurš bija tērpts veikalnieku brūnajā kombinezonā. Bet Šērlija... Džuljeta pacēla roku un uzmanīgi aptaustīja sāpošo žokli. Viņa atkal dzirdēja sprādzienu un juta, kā grūst zeme. Sērlijas vairs nebija. Lūkasa vairs nebija. Nelsona un Pītera. Viņas sirds nespēja to visu izturēt. Džuljeta gaidīja, ka tā apstāsies, atteiksies darboties, kamēr tēvs tajā klausījās.

„Mēs nevaram pateikt, cik daudzi ir izglābušies,” teica Rafs. „Visi ir... tur ārā valda haoss.” Viņš pieskārās Džuljetas plecam. „Bija viena grupa, kas ieradās pirms kāda laika, pirms viss aizgāja pa pieskari. Mācītājs ar draudzi. Pēc tam atskrēja vēl kāds bars. Un tad jūs.”

Tēvs uzmanīgi klausījās viņas ietiepīgajos sirdspukstos. Viņš pārlika metāla uzgali no vienas viņas muguras puses uz otru, un

Džuljeta veica dziļas, kārtīgas ieelpas. „Daži no taviem draugiem mēģina izdomāt, kā pagriezt to mašīnu otrādi un izrakties ārā no šejienes,” piebilda tēvs.

„Daži jau rok,” Rafs papildināja. „Ar rokām. Un lāpstām.” Džuljeta mēģināja piecelties sēdus. Sāpes par zaudēto nomāca bailes pazaudēt tos, kas vēl atlikuši. „Viņi nedrīkst rakt!” viņa noteica. „Tēt, otrā pusē nav droši. Mums viņi jāaptur.” Viņa satvēra kombinezona malas.

„Tev jānomierinās,” viņš teica. „Aizsūtīju kādu, lai atnes tev ūdeni—”

„Tēt, ja viņi raks, mēs mirsim. Visi šeit nomirs!”

Klusums. To pārtrauca soļi uz mitrās grīdas. Krēslu pāršķēla gaismas stars, un ieradās Bobijs, nesdams iedauzītu skārda blašķi, kurā šļakstījās ūdens.

„Ja viņi mūs izraks ārā, mēs nomirsim!” Džuljeta atkārtoja. Viņa nepiebilda, ka viņi visi jau tāpat ir miruši. Viņi bija staigājoši līķi šajā elevatora čaulā, šajā vājprāta un rūsas mājvietā. Tomēr viņa izklausījās tikpat jukusi kā visi pārējie, kas bija brīdinājuši nerakt, jo gaiss šeit varētu būt indīgs. Tagad viņi gribēja izrakt tuneli pretī savai nāvei tikpat ļoti, kā Džuljeta bija vēlējusies to izrakt pretī savējai.

Ūdenim līstot gar zodu uz krūtīm, viņa dzēra no blašķes un apdomāja visu šo vājprātu. Tad atcerējās draudzi, kas bija ieradusies izdzīt šī saindētā elevatora dēmonus vai varbūt aplūkot nelabā roku darbu pašu acīm. Nolaidusi blašķi, Džuljeta pagriezās pret tēvu, kurš Rafa lāpas spilgtajā gaismā izskatījās pēc neskaidra silueta.

„Tēvs Vendels un viņa ļaudis,” Džuljeta iesāka. „Vai tie bija...? Vai viņi bija tie, kas ieradās pirms pārējiem?”

„Viņi redzēti dodamies augšup, ārā no Mehāniskās,” Bobijs paskaidroja. „Es dzirdēju, ka viņi meklēja kādu lūgšanu vietu. Vēl daži citi gāja augšā uz dārziem, jo bija padzirdējuši, ka tur vēl kaut kas aug. Daudzi uztraucas par to, ko mēs ēdīsim, līdz tiksim no šejienes ārā.” „Ko mēs ēdīsim,” Džuljeta nomurmināja. Viņa gribēja pateikt Bobijam, ka viņi no šejienes netiks ārā. Nekad. Viss bija zudis. Viss,

ko viņi jebkad pazinuši. Vienīgais iemesls, kādēļ viņa to zināja, bet apkārtējiem nebija ne jausmas, bija tas, ka viņa bija rāpusies pāri kaulu kaudzēm un miroņu grēdām, lai tiktu iekšā šajā elevatorā. Viņa bija redzējusi, kas notiek ar kritušu pasauli, bija dzirdējusi Solo stāstus par dienām tumsā, bija dzirdējusi rācijā, kā šie notikumi tiek izspēlēti atkal. Viņa bija uzklausījusi draudus, šos draudus, kas nu bija īstenoti tikai un vienīgi viņas pārdrošības dēļ.

Rafs mudināja viņu iedzert ūdeni, un Džuljeta redzēja viņu lukturīšu izgaismotajās sejās, ka šie izdzīvotāji uzskata, ka nonākuši tikai īslaicīgā ķezā, ka neērtības būs jāpiecieš tikai kādu laiku. Patiesībā šis bija viss, kas atlicis no viņas ļaudīm, šie daži simti, kas pamanījās tikt cauri tunelim, tie, kuriem paveicās, jo dzīvesvieta atradās dziļumos, satraukts pūlis no zemākajiem vidus līmeņiem un fanātiķu draudze, kas nebija šai vietai ticējusi. Tagad viņi pašķīda kur kurais, meklēdami veidus, kā pārciest šo stāvokli, kas, pēc viņu domām, ilgs tikai dažas dienas vai nedēļu, vienkārši uztraukdamies par to, ko ēdīs, līdz tiks izglābti.

Viņi nesaprata, ka ir izglābti. Visi pārējie bija miruši.

Džuljeta sniedza blašķi atpakaļ Rafam un sāka celties kājās. Tēvs mudināja viņu nekustēties, bet Džuljeta neklausīja. „Mums jāaptur rakšana,” viņa teica, piecēlusies kājās. Kombinezona sēža bija izmirkusi uz mitrās grīdas. Kaut kur griestos un līmeņos virs viņiem bija sūce, pa kuru lēni iztecēja sakrātais ūdens. Viņa iedomājās, ka vajadzēs to novērst. Un tikpat ātri Džuljeta aptvēra, ka tam nebūtu nekādas jēgas. Sāda veida plānošanai bija pielikts punkts. Tagad bija jādomā, kā izdzīvot nākamo minūti, nākamo stundu.

„Kurā pusē viņi rok?” Džuljeta jautāja.

Rafs negribīgi norādīja ar kabatas lukturi. Džuljeta vilka viņu līdzi, bet apstājās, kad ieraudzīja veco sūkņu meistaru Džomsonu, kurš, kaut ko turēdams plaukstās, bija atspiedies pret klusu un sarūsējušu sūkņu sienu. Džomsons klusi pie sevis elsoja, cilādams plecus augšup un lejup kā virzuļus, un lūkojās plaukstās.

Džuljeta norādīja tēvam uz vīrieti un piegāja pie viņa. „Džoms, vai tev kaut kas sāp?”

„Es paglābu šo,” Džomsons izdvesa caur elsām. „Es paglābu šo. Es paglābu šo.”

Rafs iespldināja lukturi mehāniķa klēpī. Plaukstās mirdzēja žetonu kaudze. Vairāku mēnešu alga. Viņa ķermenim trīcot, tie šķindēja, monētas ņudzēja kā kukaiņi.

„Ēdnīcā,” viņš teica starp šņukstiem un elsām. „Ēdnīcā, kamēr visi skrēja. Es atvēru kases aparātu. Bundžu bundžas un burkas pieliekamajā. Un šis. Es paglābu šo.”

„Kuš,” Džuljeta mierināja, uzlikusi roku uz viņa drebošā pleca. Viņa palūkojās uz tēvu, kurš pašūpoja galvu. Viņi Džomsonam nevarēja palīdzēt.

Rafs pavērsa lukturīša staru uz citu pusi. Dziļāk telpā sēdēja kāda māte, viņa šūpojās un vaimanāja. Pie krūtīm viņa bija piespiedusi mazuli. Šķita, ka bērnam nekas nekaiš, mazā rociņa sniedzās pretī mātei, pirkstiņi atvērās un sakļāvās dūrītē, bet viņš neizdvesa ne skaņas. Bija pazaudēts tik daudz. Visiem bija tikai tas, ko viņi spējuši panest, un nekas vairāk, tikai ātrumā paķertas lietas. Džomsons raudāja par to, ko paņēmis līdzi, kamēr no griestiem pilēja ūdens, arī elevators lēja asaras, raudāja visi, izņemot bērnus.

Džuljeta sekoja Rafam caur lielo racēju un devās iekšā tunelī. Viņi ilgi gāja pār akmeņu kaudzēm, klupdami rāpās pār atmešu lavīnām, kas grabēdamas bira virsū no abām pusēm, redzēja, ka mētājas apģērba gabali, viens zābaks, daļēji aprakta sega, ko kāds pametis. Ceļā pagadījās arī kāda nozaudēta blašķe, ko Rafs pacēla; viņš to pakratīja un pasmaidīja, kad iekšā saskalojās ūdens.

Tālumā, izgaismojot zemes dzīļu jēlo brūci, atklāta liesma iekrāsoja klinti oranži sarkanu. No pilnīgi iebrukušajiem griestiem lejup stiepās svaiga gružu kaudze — Šērlijas upura rezultāts. Džuljeta iztēlojās savu draudzeni šo akmeņu otrā pusē. Viņa redzēja Sēr-liju, saļimušu ģeneratoru vadības telpā, nosmakušu vai saindētu, vai vienkārši sairstošu āra gaisā. Zaudētās draudzenes tēlam pievienojās Lūkass savā mazajā dzīvoklītī zem serveriem, viņa jaunā roka bez dzīvības nokarājās pār klusējošu rāciju.

Arī Džuljetas rācija bija apklususi. Nakts vidū bija īsa pārraide no kāda virs viņiem, pārraide, kas Džuljetu pamodināja un kuru viņa pārtrauca, paziņojot, ka visi ir miruši. Pēc šīs sarunas viņa bija mēģinājusi sasniegt Lūkasu. Viņa bija centusies vēl un vēlreiz, bet klausīties šņākoņā bija pārāk sāpīgi. Mēģinot viņa galēja sevi un bateriju, tādēļ galu galā bija izslēgusi rāciju pēc tam, kad mirkli bija apsvērusi domu piezvanīt uz pirmo kanālu un kliegt uz mērgli, kas bija viņu nodevis, tomēr Džuljeta negribēja, lai viņi uzzina, ka daži no viņas ļaudīm ir izdzīvojuši, ka vēl ir palacis, ko nogalināt.

Džuljeta svārstījās starp niknumu par ļaunumu, ko tie nodarījuši, un sērām par ļaudīm, kurus tie nogalinājuši. Viņa atbalstījās pret tēvu un sekoja Rafam un Bobijam pretī klakšķiem, būkšķiem un racēju saucieniem. Šobrīd viņai vajadzēja iegūt laiku, paglābt to, kas vēl atlicis. Džuljetas smadzenes bija pārslēgušās izdzīvošanas režīmā, ķermenis bija nejutīgs un grīļīgs. Viņa skaidri zināja tikai to, ka abu elevatoru savienošana nozīmētu viņu visu nāvi. Viņa bija redzējusi, kā baltā migla nolaižas kāpnēs, zināja, ka tā nav nekāda nekaitīga gāze, bija redzējusi, kas palicis pāri no paplāksnes un hermētiskās lentes. Tā viņi saindēja āra gaisu. Tā viņi pielika pasaulēm punktu.

„Uzmaniet savus pirkstgalus!” kāds norēja. Grabēdams garām aizstūmās kāds racējs ar gružu ķerru. Džuljeta juta, ka iet pa slīpu grīdu, ka griesti tuvojas arvien vairāk. Priekšā viņa saklausīja Kortni-jas balsi. Ari Dovsona. Tālāk no iebrukuma vietas bija savestas atmešu kaudzes, kas liecināja par jau paveikto. Džuljetu plosīja vēlme brīdināt Kortniju, lai pārtrauc iesākto, un tikpat stipra vēlēšanās mesties uz priekšu, rakt pašas rokām un atlauzt nagus, rokoties līdz tam, kas noticis otrā pusē, lai viss nolādēts.

„Labi, iztīrām to augšu, pirms rokam tālāk. Kāpēc vēl nav atnests domkrats? Vai mēs, lūdzu, varam dabūt no ģeneratora elektrību hidraulikai? Tas, ka te ir tumšs, nenozīmē, ka es neredzu, kā jūs, slīmesti, haltūrējat—”

Ieraudzījusi Džuljetu, Kortnija apklusa. Seja nocietinājās, lūpas cieši sakniebās. Un Džuljeta juta, ka draudzene svārstās starp to, vai viņu iepļaukāt vai apskaut. Sāpināja tas, ka viņa nedarīja ne vienu, ne otru.

„Tu esi pamodusies,” Kortnija noteica.

Džuljeta novērsa skatienu un palūkojās uz klintsbluķiem un akmeņu grēdām. Gaisā griezās sodrēji no degošajām dīzeļa lāpām. Tās padarīja auksto gaisu dziļi zem zemes sausu un plānu, un Džuljeta iedomājās par sadedzināto skābekli un to, vai reti apstādītie elevatora 17 dārzi spēs apmierināt pieprasījumu pēc tā. Un kā tad vēl ar jaunajām plaušām — simtiem pāru —, kas to tagad patērēs?

„Mums par šo jāparunā,” Džuljeta teica, pamājusi uz iegruvuma

pusi.

„Par to, kas te, pie velna, notika, varam parunāt pēc tam, kad būsim izrakuši ceļu atpakaļ uz mājām. Ja gribi ņemt lāpstu—”

„Šie akmeņi ir viss, kas paglābj mūsu dzīvības,” Džuljeta noteica.

Ieraudzījuši, ar ko Kortnija runā, vairāki strādnieki jau bija pārtraukuši rakšanu. Viņa tiem uzkliedza, lai turpina strādāt, un tie paklausīja. Džuljeta nezināja, kā delikāti atrisināt šo situāciju. Viņa vispār nezināja, kā to izdarīt.

„Es nezinu, ko tu gribi teikt—” Kortnija iesāka.

„Sērlija sagrāva eju un izglāba mūs. Ja tu tam izraksies cauri, mēs mirsim. Es esmu pārliecināta par to.”

„Šērlija—?”

„Mūsu mājas tika saindētas, Korta. Es nezinu, kā to izskaidrot, bet tā notika. Cilvēki augšā mira. Es dzirdēju no Pītera un—” Viņa ievilka elpu. „No Lūka. Pīters redzēja ārpasauli. Ārpasauli. Durvis atvērās, un cilvēki mira. Un Lūks—” Džuljeta koda lūpā, līdz sāpes sakārtoja domas. „Pirmais, kas man ienāca prātā, bija dabūt visus šurp, jo zināju, ka te ir droši—”

Kortnija nicinoši iesmējās. „Droši? Tu domā, ka te.v?” Viņa paspēra soli pretī Džuljetai, un pēkšņi vairs neviens neraka. Džuljetas tēvs saņēma meitas delmu un mēģināja pavilkt viņu atpakaļ, bet Džuljeta nekustējās ne no vietas.

„Tu uzskati, ka te ir droši?” Kortnija šņāca. „Kur, ellē, mēs vispār esam? Tur aiz muguras ir zāle, kas izskatās sasodīti līdzīga mūsu ģeneratoru telpai, varbūt vienīgi atšķirībā no tās tur viss ir sarūsējusi lūžņu kaudze. Tu domā, ka tie motori vēl kādreiz griezīsies? Cik daudz gaisa mums te ir? Cik daudz degvielas? Kā ar ūdeni un pārtiku? Ja netiekam atpakaļ mājās, es dodu mums dažas dienas! Tās ir dažas dienas nepārtrauktas rakšanas, turklāt lielākoties ar rokām. Vai tev vispār ir kāda nojausma, ko tu esi izdarījusi, atvilkdama mūs šurp?”

Džuljeta nenoraidīja pārmetumus. Viņa tos pieņēma. Pati ilgojās uzkraut savai nastai vēl dažus akmeņus.

„Es to izdarīju,” viņa noteica. Viņa atrāvās no tēva un ielūkojās racēju sejās, kuras tik labi pazina. Džuljeta pagriezās un izkliedza to tumšajā bedrē, no kuras tikko bija nākusi. „Es to izdarīju/” viņa kliedza no visa spēka, un vārdi atbalsodamies plūda pie tiem, kurus viņa bija nolādējusi un nolēmusi nelaimei. Viņa kliedza vēl: „Es to izdarīju!”, rīklē koda sodrēji, atzīšanās plēsa vaļā krūtis, kas asiņoja nožēlā. Džuljeta juta uz pleca plaukstu, tas atkal bija tēvs. Kad atbalsis noklusa, tunelī sprakšķēja un čukstēja tikai liesmas.

„Es to izraisīju,” Džuljeta teica, pamājusi ar galvu. „Mums jau pašā sākumā nevajadzēja šurp nākt. Nevajadzēja. Varbūt iemesls, kādēļ viņi mūs saindēja, bija mana rakšana vai mans gājiens ārā, bet šeit gaiss ir tīrs. Es jums visiem apgalvoju, ka šī vieta te ir un ka gaiss te ir elpojams. Un tagad es jums tikpat droši saku, ka mūsu mājas ir zudušas. Tās ir saindētas. Atvērtas ārpasaulei. Visi, ko tur atstājām—” Viņa mēģināja ievilkt elpu, sirds bija tukša, vēderu vilka čokurā. Un atkal tēvs viņu atbalstīja. „Jā, tā ir mana vaina. Mana rosīšanās. Tādēļ cilvēks, kurš to izdarīja—”

„Cilvēks?” Kortnija pārjautāja.

Džuljeta uzlūkoja savus bijušos draugus, vīriešus un sievietes, ar kuriem plecu pie pleca strādājusi gadiem ilgi. „Cilvēks, jā. Vienā no elevatoriem. Ir piecdesmit tādu elevatoru kā mūsējais—”

„Tā tu mums saki,” skarbi noteica viens no racējiem. „Tā rāda kartes.”

Džuljeta notvēra viņa skatienu. Tas bija naftinieks un bijušais mehāniķis Fics. „Un tu man netici, Fic? Vai tagad tu tici, ka visumā ir tikai divi un ka tie atradās tik tuvu viens otram? Ka pārējā karte ir meli? Es tev saku, ka stāvēju kalna galā un redzēju tos pašas acīm. Kamēr mēs stāvam šajā tumšajā bedrē un elpojam dūmus, desmitiem tūkstošu cilvēku dodas ikdienas gaitās, gaitās, kādās gājām arī mēs—” „Un tu domā, ka mums vajadzētu rakt viņu virzienā?”

To Džuljeta nebija apsvērusi. „Varbūt,” viņa teica. „Tā varētu būt mūsu vienīgā izeja no situācijas, kādā esam nonākuši, ja vien spēsim viņus sasniegt. Bet vispirms mums jānoskaidro, kas tajā ir un vai tas ir droši. Tas var būt miris tāpat kā mūsu elevators. Vai tukšs kā šis. Vai pilns ļaužu, kas nemaz nepriecāsies mūs redzēt. Kamēr rokam, varam uzdurties indīgam gaisam. Bet es jums saku, ka ir citi elevatori!”

Kāds no strādniekiem nošļūca no gružu kaudzes un iesaistījās sarunā. „Un ja nu aiz šīs kaudzes viss ir kārtībā? Vai tad tu neesi tā, kurai vienmēr jāiet paskatīties?”

Džuljeta neatbildēja uz pārmetumu. „Ja tur viss ir kārtībā, tad viņi atnāks mums pakaļ. Mēs par viņiem vēl dzirdēsim. Es tik ļoti gribētu, lai tā ir patiesība, lai tā tiešām notiktu. Es ar prieku kļūdītos. Bet tā nav.” Džuljeta uzlūkoja viņu noputējušās sejas. „Es jums saku, ka tur nav nekā, izņemot nāvi. Jūs domājat, ka es negribu cerēt? Esmu zaudējusi... mēs visi esam zaudējuši savus mīļos. Es klausījos, kā vīri, kurus mīlēju un kuri man bija dārgi, dvesa pēdējo elpu, un jums šķiet, ka es negribu aiziet un paskatīties pati? Pienācīgi viņus apglabāt?” Džuljeta izslaucīja acis. „Nedomājiet, ka es negribu ņemt rokās lāpstu un strādāt trīs maiņas pēc kārtas, kamēr būsim līdz viņiem aizraku-šies! Bet es zinu, ka tas nozīmēs apglabāt tos, kuri ir izdzīvojuši. Mēs šīs smiltis un akmeņus bērtu uzreiz paši savos kapos.”

Neviens nebilda ne vārda. Kaut kur gravitācija uzvarēja sīkā cīņā ar akmeni, un kāds vaļīgs gabals grabēdams novēlās viņiem pie kājām.

„Ko tu gribi, lai mēs darām?” jautāja Fics, un Džuljeta dzirdēja, kā Kortnija strauji ievelk elpu dusmās par domu vien, ka viņi atkal ir gatavi uzklausīt Džuljetas padomu.

„Mums vajadzīgas pāris dienas, lai noskaidrotu, kas notika. Kā jau teicu, ir daudz tādu pasauļu kā mūsējā. Es nezinu, kas tajās notiek, bet zinu, ka viena no tām, šķiet, uzskata, ka ir galvenā. Viņi draudēja mums jau agrāk, teikdami, ka var nospiest pogu un nogalināt mūs, un es domāju, ka tas ir noticis. Es domāju, ka to pašu viņi izdarīja arī ar šo otru pasauli.” Viņa norādīja tunelī, kas veda uz elevatoru 17. „Un, jā, tas varētu būt noticis tādēļ, ka uzdrīkstējāmies rakt, vai tādēļ, ka devos ārā meklēt atbildes, un par šiem grēkiem varat sūtīt mani ārā tīrīt. Es iešu ar prieku. Es tīrīšu un nomiršu jūsu acu priekšā. Bet vispirms ļaujiet man padalīties tajā mazumiņā, ko zinu! Šis elevators, kurā atrodamies, applūdīs. Pat šobrīd tas lēni piepildās ar ūdeni. Mums jāiedarbina sūkņi, kas uztur to sausu, un jāparūpējas par to, lai tiek aplaistīti dārzi, neizdziest gaismas, lai mums pietiek gaisa, ko elpot.” Džuljeta norādīja uz vienu no lāpām pie sienas. „Mēs patērējam ārkārtīgi daudz gaisa.”

„Un kur tad lai mēs to elektrību ņemam? Es biju viens no pirmajiem, kas nonāca otrā pusē. Tur viss ir viena liela, sarūsējusi lūžņu grēda!”

„Elektrība ir augšā, trīsdesmitajos,” Džuljeta stāstīja. „Tīra elektroenerģija. Tā darbina sūkņus un gaismas dārzos. Bet mums nevajadzētu uz to paļauties. Esam atveduši līdzi paši savu enerģiju—”

„Rezerves ģeneratoru,” kāds piebalsoja.

Pateicīga, ka viņi ieklausījušies, Džuljeta pamāja. Vismaz šobrīd viņi bija pārstājuši rakt.

„Es uzņemšos atbildību par to, ko esmu izdarījusi,” Džuljeta teica, un lāpu gaismas izplūda asaru plīvurā. „Bet šo elli pār mūsu galvām uzsūtīja kāds cits. Es zinu, kurš tas bija. Es esmu ar viņu runājusi. Mums jāizdzīvo pietiekami ilgi, lai liktu viņam un viņa ļaudīm samaksāt—”

„Atriebība,” asā čukstā nošņāca Kortnija. „Pēc tam, kad miruši visi tie cilvēki, kas mēģināja kaut kā tikt galā ar haosu, kas radās pēc tavas došanās tīrīt—”

„Nevis atriebība, nē. Piesardzības pasākums.” Džuljeta ielūkojās dziļā tuneļa tumsā. „Mans draugs Solo atceras, kas notika, kad šī pasaule — viņa pasaule — tika iznīcināta. To mums neuzsūtīja dievi, bet gan cilvēki. Cilvēki, kas atrodas tik tuvu, ka vari ar viņiem sarunāties pa radio. Un no viņu žēlastības ir atkarīgas vēl citas pasaules. Iedomājieties, ka pirms mums kāds cits būtu sācis rīkoties! Mēs būtu turpinājuši ikdienas dzīvi, pat nenojauzdami briesmas, kas mums draud! Mūsu mīļie šobrīd būtu dzīvi.” Džuljeta uzgrieza muguru Kortnijai un pārējiem. „Mums nevajadzētu uzmeklēt šos ļaudis tādēļ, ka viņi mums to nodarīja. Nē. Mums vajag viņus uzmeklēt tādēļ, ka viņi ir spējīgi to nodarīt. Pirms viņi izdara to atkal.”

Džuljeta pagriezās un, meklēdama sapratni, piekrišanu, ieskatījās senās draudzenes acīs. Tā vietā Kortnija viņai uzgrieza muguru. Viņa novērsās no Džuljetas un aplūkoja atmešu kaudzi, ko viņi bija mēģinājuši aizvākt. Laiks apstājās, gaisu pildīja dūmi, oranžās liesmas čukstēja.

„Fic, ņem to lāpu,” Kortnija nokomandēja. Mirkli vilcinājies, vecais vīrs paklausīja. „Dzēs to nost,” viņa teica, un izklausījās, ka Kortnija jūt riebumu pati pret sevi. „Mēs velti tērējam gaisu.”

Elīza dzirdēja kāpnēs balsis. Viņas mājās bija svešinieki. Svešinieki. Lai viņi uzvestos paklausīgi, Riksons mēdza viņai un dvīņiem stāstīt baisus stāstus par svešiniekiem, tādus stāstus, kurus noklausoties, gribējās nekad nepamest mājas aiz dārziem. Toreiz, senos laikos, Riksons mēdza teikt, ka ikviens, kuru tu nepazīsti, grib tevi nogalināt un paņemt tavas mantas. Nedrīkstēja uzticēties pat dažiem no tiem, kuri tevi pazina. Lūk, ko Riksons stāstīja vēlos vakaros, kad klikšķošie skaitītāji pēkšņi lika izslēgties dārzu lampām.

Riksons vēl un vēlreiz stāstīja viņiem stāstu par to, kā viņš piedzima, jo divi cilvēki bija iemīlējušies — lai ko tas arī nozīmētu — un viņa tēvs bija izgriezis saindētu kapsulu no viņa mātes gurna, un tā cilvēkiem radās bērni. Bet ne visiem bērni radās tāpēc, ka divi cilvēki bija iemīlējušies. Viņš stāstīja, ka dažkārt tie bija svešinieki, kas atnāca un paņēma visu, ko gribēja. Tajās senajās dienās tie bija vīrieši, un bieži vien viņi gribēja, lai sievietēm ir bērni, tādēļ viņi izgrieza indīgās kapsulas ārā no sieviešu miesas, un tad viņām bija bērni.

Elīzas miesā nebija saindētas kapsulas. Vēl ne. Hanna teica, ka tās tur ieauga vēlu kā pieaugušo zobi, tādēļ bija svarīgi dzemdēt bērnus, cik agri vien iespējams. Riksons teica, ka tā nemaz nav patiesība, ja tu piedzimi bez kapsulas gurnā, tad tev tāda nekad neizaugs, bet Elīza nezināja, kam ticēt. Viņa kāpnēs apstājās un paberzēja sānu, meklēdama tur kādu izcilni. Koncentrējusies, ar mēli taustīdama caurumu starp zobiem, Elīza sajuta smaganās augam kaut ko cietu. Gribējās raudāt no apziņas, ka viņas ķermenis varēja darīt tādas muļķīgas lietas kā audzēt zobus un kapsulas zem ādas, nelūdzot viņas atļauju. Viņa sauca kāpnēs Kucēnu, kas atkal bija izrāvies brīvībā un aizklīdis prom no skata. Kucēnam piemita tāds nelāgs niķis. Elīza sāka brīnīties, vai kucēni maz var kādam piederēt vai varbūt tie vienmēr muka prom. Bet viņa neraudāja. Elīza satvēra margas un spēra vienu soli pēc otra. Viņa negribēja bērnus. Elīza tikai gribēja, lai Kucēns nebēg no viņas prom, tad ķermenis varētu darīt visu, kas tam ienāk prātā.

Kāpnēs Elīzu apdzina kāds vīrietis — tas nebija Solo. Solo bija teicis, lai viņa turas tuvumā. „Pasaki Kucēnam, lai turas tuvumā,” viņa teiks, kad viņu panāks Solo. Sagatavot šādas atrunas atmaksājās. Kā ķirbju sēkliņas kabatās. Vīrietis, kurš viņu apdzina, palūkojās uz Elīzu pār plecu. Viņš bija svešinieks, bet neizskatījās, ka viņš gribētu Ellzas mantas. Viņam jau bija dažādas lietas, piemēram, ritulis ar melni dzelteno vadu, kas karājās pie griestiem dārzos un ko Riksons bija piekodinājis nekad neaiztikt. Varbūt šis virs nezināja noteikumus. Bija savādi redzēt šeit, mājās, cilvēkus, kurus Elīza nepazina, bet Riksons dažkārt meloja, un citas reizes viņam nebija taisnība, varbūt viņš būs melojis vai kļūdījies arī ar saviem baisajiem stāstiem, bet taisnība būs bijusi Solo. Varbūt šie svešinieki bija labi. Vairāk ļaužu, kas palīdzēs kaut ko remontēt un rakt augsnē ūdens tranšejas, lai visi augi var kārtīgi padzerties. Vairāk tādu cilvēku kā Džuljeta, kura bija atnākusi un uzlabojusi viņu mājas, aizvedusi viņus uz vietu, kur gaisma deg visu laiku un var uzsildīt ūdeni vannai. Labi svešinieki.

Skaļiem soļiem kāpdams, parādījās vēl viens vīrs. Viņam uz muguras bija maiss, kas pilns ar zaļām lapām, paejot garām, uzvēdīja gatavu tomātu un kazeņu smarža. Elīza apstājās un noskatījās, kā viņš aiziet. Tik daudz vienā reizē plūkt nedrīkst, viņa dzirdēja sakām Hannu. Pārāk daudz. Vēl kāds noteikums, ko neviens nezināja. Elī-zai vajadzēs viņus pamācīt. Viņai bija grāmata, kas varēja iemācīt cilvēkiem, kā zvejot un sadzīt pēdas dzīvniekiem. Un tad viņa atcerējās, ka zivju vairs nav. Turklāt viņa nevarēja sadzīt pēdas pat vienam nieka kucēnam.

Domas par zivīm uzdzina Elīzai izsalkumu. Viņai ļoti sagribējās ēst šajā pašā mirklī, turklāt tik daudz, cik vien iespējams. Pirms vairs nekas nebūs atlicis. Dažkārt izsalkums radās, kad viņa redzēja, kā dvīņi ēd. Pat tad, ja Elīza nebija izsalkusi, viņa arī gribēja ēst. Daudz. Pirms viss apēsts.

Somai ar atmiņas grāmatu sitoties pret augšstilbu, Elīza soļoja augšup pa kāpnēm un vēlējās, kaut būtu palikusi kopā ar pārējiem vai kaut Kucēns vienkārši nebūtu aizbēdzis no viņas.

„Hei, tu!”

Pār nākamā kāpņu laukuma margām lejup uz viņu raudzījās vīrietis. Viņam bija melna bārda, tā gan nebija tik nekārtīga kā Solo. Elīza uz mirkli apstājās, tad turpināja kāpt augšup. Vīrietis uz kāpņu laukuma pazuda skatam, jo viņa kāpa augstāk un nonāca tieši zem laukuma grīdas. Kad meitenīte sasniedza kāpņu laukumu, viņš viņu tur gaidīja.

„Tu esi nomaldījusies no ganāmpulka?” vīrietis jautāja.

Elīza pagāza galvu sānis. „Es nevaru būt no ganāmpulka,” viņa teica.

Vīrietis ar tumšo bārdu un gaišajām acīm nopētīja viņu. Viņam mugurā bija brūns kombinezons. Riksonam arī tāds bija, un viņš to dažkārt valkāja. Tam zēnam no cirka arī bija brūns kombinezons.

„Un kādēļ nevari?” vīrietis pajautāja.

„Es neesmu aita,” atbildēja Elīza. „Ganāmpulkos dzīvo aitas, bet nevienas aitas vairs nav.”

„Kas ir aita?” brīnījās svešinieks. Un viņa gaišās acis iemirdzējās vēl gaišāk. „Esmu tevi redzējis! Tu esi viena no bērniem, kas te dzīvoja, vai ne?”

Elīza palocīja galvu.

„Tu vari piebiedroties mūsu ganāmpulkam. Ganāmpulks ir cilvēku draudze. Baznīcas locekļi. Vai tu ej uz baznīcu?”

Elīza pašūpoja galvu. Viņa uzlika plaukstu uz atmiņu grāmatas, kurā bija lappuse par aitām, par to, kā tās audzēt un kā par tām rūpēties. Viņas atmiņu grāmatā teiktais nesaskanēja ar šī vīra teikto. Mēģinādama saprast, kuram ticēt, Elīza vēderā sajuta tukšumu. Viņas domas sliecās par labu grāmatai, kurai bijusi taisnība tik daudzās citās lietās.

„Vai vēlies ienākt?” Vīrietis ar žestu norādīja uz durvīm. Elīza ieskatījās tumšajā gaitenī viņam aiz muguras. „Vai esi izsalkusi?”

Meitene palocīja galvu.

„Mēs vācam pārtiku. Atradām baznīcu. Pārējie drīz atgriezīsies no dārziem. Vai gribi ienākt, paēst un padzerties? Es salasīju, cik varēju panest. Es ar tevi padalīšos!” Viņš uzlika roku Elīzai uz pleca, un viņa nopētīja vīrieša apakšdelmu, uz kura auga tumši, biezi mati tāpat kā uz Solo rokām, bet ne kā Riksonam. Viņas vēders rūca, un līdz dārziem bija jāiet vēl tik tālu.

„Man jāatrod Kucēns,” Elīza teica, un viņas balstiņa lielajās kāpnēs izklausījās tik sīka, mazs miglas mākonītis vēsajā gaisā.

„Mēs sameklēsim tavu kucēnu,” vīrietis solīja. „Iesim iekšā! Pastāsti man par savu pasauli! Zini, tas ir brīnums. Vai tu zināji, ka esi brīnums? Tu tiešām esi!”

Elīza to nepavisam nezināja. Tas nebija rakstīts tajās grāmatās, no kurām viņa bija izņēmusi atmiņas. Tomēr daudzas lappuses viņa bija palaidusi garām. Ierūcās vēders. Tas sarunājās ar Elīzu, tādēļ viņa sekoja vīrietim ar tumšo bārdu tumšajā gaitenī. Iekšā bija dzirdamas balsis, klusi un nomierinoši čuksti un skandēšana, un Elīza prātoja, vai tā skan ganāmpulks.

Elevators 1

Šarlote bija atgriezusies kastē. Kastē, bet tikai bez aukstuma, bez aizsarmojušā loga, bez spilgti zila vada, kas ievadīts dziļi viņas vēnā. Šai kastei trūka šo lietu, cerības uz saldiem sapņiem un pamošanās šausmu. Tā bija vienkārša metāla kaste, kas locījās un skanēja, kad viņa mēģināja iekārtoties ērtāk.

Šarlote bija iekārtojusi kārtīgas mājas bezpilota lidmašīnu liftā — metāla tvertnē, kas bija pārāk zema, lai tajā apsēstos, pārāk tumša, lai redzētu savā priekšā izstieptu pašas plaukstu, un pārāk klusa, lai viņa spētu saklausīt savas domas. Divas reizes viņa bija gulējusi tur un klausījusies zābaku soļos aiz durvīm, kamēr viņu medīja svešinieki. Tonakt viņa bija palikusi liftā. Šarlote gaidīja, ka tie atgriezīsies, bet viņiem noteikti bija vēl daudz citu līmeņu, ko pārmeklēt.

Ik pēc pāris minūtēm viņa grozījās neauglīgos mēģinājumos iekārtoties ērtāk. Vienu reizi, vairs nespēdama paciesties, Šarlote devās uz tualeti, jo baidījās, ka ilgāk neizturēs. Noskalot vai nenoska-lot? Riskēt ar troksni vai pierādījumiem klozetpodā? Viņa noskaloja un iztēlojās, kā kaut kur tālumā nograb caurules, iztēlojās kādu, kurš spēj noteikt, no kurienes troksnis cēlies.

Aizgājusi līdz gaiteņa galam, Šarlote pārliecinājās, ka viņi nav atraduši radio. Viņa domāja, ka tas būs pazudis tāpat kā Donalda piezīmes, bet viss joprojām atradās savā vietā zem plastmasas pārklāja. Mirkli vilcinājusies, Šarlote paņēma mapes līdzi. Tās bija pārāk vērtīgas, lai pazaudētu. Viņa aizsteidzās atpakaļ uz caurumu un sastūma savas lietas stūrī. Līzdama atpakaļ liftā, viņa iztēlojās, kā zābakos autas kājas spārda viņas brāli.

Šarlote domāja par Irāku. Toreiz viņa piedzīvoja baisas naktis, gulēdama savā kazarmu gultā, kamēr vīrieši nāca no maiņām un gāja uz tām, čīkstināja matraču atsperes un sačukstējās. Tumšas naktis, kuru laikā Šarlote jutās daudz neaizsargātāka nekā viņas lidaparāts

debesīs. Kazarmas bija šķitušas kā tukša autostāvvieta nakts vidū, kad tālumā skan soļi un viņa nespēj atrast automašīnas atslēgas. Slēpšanās mazajā liftā lika justies tāpat. Kā guļot tumšā garāžā, vīriešiem pilnās kazarmās, nezinot, kas var sagaidīt, kad viņa pamodīsies.

Šarlote ilgi nespēja pagulēt. Ar vaigu piespiedusi kabatas lukturīti pie pleca, viņa caurskatīja Donalda mapes, cerot, ka sausa teksta lasīšana uzdzīs miegu. Klusumā pie viņas atgriezās vārdi un rācijā dzirdēto sarunu fragmenti. Bija iznīcināts vēl viens elevators. Viņa bija klausījusies viņu izmisušajās balsīs, ziņojumos par to, ka atvērtas ārējās durvis, ziņojumos par gāzi, ar kuru viņas brālis bija draudējis šos cilvēkus noindēt. Viņa bija dzirdējusi Džuljetas balsi, kas paziņoja, ka visi ir miruši.

Vienā no mapēm Šarlote atrada nelielu shēmu, karti ar sanumurētiem apļiem, vairāki no tiem bija izsvītroti. Viņa domāja par to, ka šajos apļos dzīvo cilvēki. Un nu vēl viens no tiem bija tukšs. Vēl viens ,,X”, ko pārvilkt pāri. Vienīgi tagad Šarlote, tāpat kā viņas brālis, juta saikni ar šiem cilvēkiem. Viņa kopā ar Donaldu bija klausījusies viņu balsīs, bija dzirdējusi Donalda stāstus par mēģinājumiem ar viņiem sazināties, ar šo vienu elevatoru, kura ļaudis bija atvērti tam, kas viņam sakāms, kas bija palīdzējuši ielauzties elevatora datoros, lai saprastu, kas notiek. Reiz viņa bija Donaldam jautājusi, kādēļ viņš nesazinās arī ar citiem elevatoriem, un brālis bija teicis, ka vadītāji nav uzticami. Tie būtu viņu nodevuši. Kaut kādā veidā viņas brālim un šiem ļaudīm bija izdevies dumpis, bet nu viņi visi bija pagalam. Lūk, kas notika ar tiem, kas dumpojās. Tagad šeit, tumsā un klusumā, bija palikusi tikai Šarlote.

Viņa šķirstīja brāļa pierakstus, un neērtās pozas dēļ kaklu sāka vilkt krampis. Temperatūra kastē pieauga, līdz kombinezons kļuva mitrs no sviedriem. Šarlote nespēja aizmigt. Šī nebija pielīdzināma tai otrai kastei, kurā viņi bija viņu guldījuši. Jo vairāk Šarlote lasīja, jo labāk izprata brāļa nebeidzamo, nervozo riņķošanu, vēlēšanos kaut ko iesākt un pielikt punktu šai sistēmai, kurā viņi bija iesprostoti.

Taupot pārtiku un ūdeni, dzerot maziem malciņiem un ēdot sīkiem kumosiņiem, šķita, ka Šarlote palika liftā dienām ilgi, lai gan tās varēja būt tikai vairākas stundas. Kad atkal savajadzējās uz tualeti, viņa nolēma aizlavīties līdz gaiteņa galam un vēlreiz pamēģināt kaut ko pārraidīt pa radio. Vēlmei atviegloties bija pielīdzināma tikai vēlēšanās uzzināt, kas notiek. Bija izdzīvotāji. Astoņpadsmitā elevatora ļaudis bija pamanījušies pārkļūt pāri kalniem un sasniegt citu elevatoru. Bija izdzīvojusi kāda saujiņa — bet cik ilgi viņi izturēs?

Viņa noskaloja ūdeni un klausījās, kā attīrīta ūdens straume burbuļodama skrien pa caurulēm viņai virs galvas. Šarlote nolēma riskēt un doties uz bezpilota lidmašīnu vadības telpu. Viņa neieslēdza gaiteņa apgaismojumu un atsedza radio. Elevatorā 18 skanēja tikai šņākoņa. Tas pats arī 17. Viņa izmēģināja duci citu kanālu, līdz izdzirdēja balsis un bija droša, ka ierīce darbojas. Šarlote atgriezās 17. kanālā un gaidīja. Viņa apzinājās, ka var nākties tā gaidīt veselu mūžību. Šarlote varēja gaidīt, līdz viņi ienāks un atradīs viņu. Sienas pulkstenis vēstīja, ka tikko apritējusi trešā nakts stunda, nakts vidus, kas viņai šķita labs laiks. Varbūt šobrīd tie viņu nemeklēja. Tomēr bija iespējams, ka neviens arī neklausījās. Viņa tik un tā nospieda mikrofona pogu.

„Hallo!” Šarlote teica. „Vai kāds mani dzird?”

Viņa gandrīz atklāja, kas ir un no kurienes pārraida, bet tad iedomājās, vai varētu būt, ka klausās arī cilvēki no viņas elevatora, varbūt viņi noklausās visas stacijas. Un ja nu tā ir? Viņi nezinās, no kuras telpas viņa pārraida. Ja vien neizseko signālam ar atkārtotājiem. Varbūt tas ir iespējams. Bet vai tas nav viens no tiem elevatoriem, kas izsvītroti no viņu saraksta? Viņiem to nevajadzētu noklausīties. Šarlote pastūma malā savus darbarīkus un uzmeklēja papīra lapu, ko bija atnesis Donijs, elevatoru sarakstu ar procentiem. Tas bija ierindots iznīcināto elevatoru saraksta apakšgalā—

„Kas runā?”

No radio plūda vīrieša balss. Šarlote paķēra mikrofonu, iedomādamās, vai šajā frekvencē pārraida kāds no viņas elevatora.

„Es esmu... Ar ko es runāju?” viņa pajautāja, nezinādama, kā atbildēt.

„Jūs esat lejā, Mehāniskajā? Vai maz zināt, cik ir pulkstenis? Ir nakts vidus!”

Lejā, Mehāniskajā. Tas bija viņu, nevis Šarlotes elevatora izkārtojums. Viņa pieņēma, ka sarunājas ar kādu no izdzīvotājiem. Tāpat ienāca prātā, ka var noklausīties vēl citi, tādēļ Šarlote nolēma neriskēt.

„Jā, esmu Mehāniskajā,” viņa teica. „Kas notiek piejums tur... augšā?”

„Es mēģinu gulēt, lūk, kas, bet Korta teica, lai turam rāciju ieslēgtu gadījumam, ja viņa zvana. Cīnāmies te ar ūdensvadiem. Cilvēki piesaka tiesības uz dārziem, iezīmē dobes. Ar ko es runāju?”

Šarlote nokremšļojās. „Es meklēju... es cerēju, ka varēšu parunāt ar jūsu mēru Džuljetu.”

„Šeit viņas nav. Man likās, ka viņa bija lejā piejums. Ja nav nekas steidzams, pamēģiniet no rīta. Un pasakiet Kortai, ka mums te augšā noderētu pāris cilvēki. Kārtīgs dārznieks, ja mums tādi ir. Un nesējs.” ,,Ē... labi.” Šarlote atkal pameta skatu uz pulksteni, lai redzētu, cik ilgi nāksies gaidīt. „Paldies,” viņa noteica. „Mēģināšu vēlāk.”

Atbilde neatskanēja, un Šarlote brīnījās, kādēļ vispār juta vēlēšanos ar viņiem sazināties. Viņa nekādi nespēja šiem cilvēkiem palīdzēt. Vai viņa bija iedomājusies, ka viņi var kaut ko izdarīt viņas labā? Šarlote nopētīja radio, ko bija salikusi kopā, pie pamatnes izkaisītās liekās skrūves un vadus, darbarīku krājumu. Staigāt apkārt bija riskanti, tomēr ne tik šausminoši kā vienai gulēt lidaparātu liftā. Iespēja ar kādu sazināties atsvēra risku tikt atklātai. Pēc dažām stundām viņa mēģinās vēlreiz. Līdz tam brīdim viņa mēģinās pagulēt. Šarlote apsedza radio un apsvēra iespēju nosnausties vecajā gultā barakās, gaiteņa galā, tomēr beigās atsaucās bezlogu metāla kastes aicinājumam.

Brokastis Donaldam uzradās kompānija. Iepriekšējā dienā tie bija likuši viņu mierā un nebija atnesuši maltīti. Donalds sprieda, ka tā ir kaut kāda nopratināšanas tehnika. Tāpat kā nemitīgā staigāšana aiz durvīm nakts vidū, kas neļāva viņam aizmigt. Viss tikai tāpēc, lai sajauktu viņa miega ritmu, padarītu viņu nervozu, liktu zaudēt prātu. Vai varbūt tas notika pa dienu, un nakts vidus bija tagad, un viņš nemaz nebija izlaidis maltīti. Bija grūti pateikt. Donalds bija zaudējis laika izjūtu. Vietā, kur kādreiz karājās pulkstenis, tagad blāvoja apaļš laukums un izvirzīts skrūves gals.

Līdz ar Tūrmanu un brokastīm ieradās arī divi vīri apsargu kombinezonos. Donalds bija gulējis apģērbā. Viņš ievilka kājas gultā, un trīs vīri saspiedās viņa mazajā istabiņā. Abi apsargi nopētīja viņu ar aizdomu pilniem skatieniem. Tūrmans sniedza Donaldam paplāti, uz kuras bija šķīvis ar olām, cepums, glāze ūdens un sula. Donalds mocījās neiedomājamās sāpēs, tomēr bija izsalcis kā vilks. Viņš meklēja galda piederumus, bet, tos neatradis, ņēma olas ar pirkstiem un ēda. Silts ēdiens remdēja sāpes ribās.

„Pārbaudi griestu plāksnes!” nokomandēja viens no apsargiem. Donalds viņu pazina. Brevards. Viņš bijis apsardzes priekšnieks gandrīz visu šīs Donalda maiņas laiku. Varēja redzēt, ka Brevards pret viņu neloloja draudzīgas jūtas.

Otrs vīrietis bija jaunāks. Donalds viņu nepazina. Lai paliktu nepamanīts, viņš parasti bija staigājis apkārt vēlu naktīs un naktssargu pazina labāk nekā šos divus. Jaunākais kārtībsargs uztrausās uz skapja, kas bija piemetināts pie sienas, un pacēla kādu no griestu paneļiem. Tad noņēma no jostas kabatas lukturīti un paspīdināja gaismu uz visām pusēm. Donalds labi zināja, ko šis vīrietis meklē. Viņš pats jau to bija pārbaudījis.

„Te ir ciet,” jaunais apsargs konstatēja.

„Tu esi drošs?”

„Tas nebija viņš,” Tūrmans noteica. Viņš nebija novērsis skatu no Donalda. Tūrmans norādīja uz istabu. „Visur bija asinis. Viņš būtu ar tām nosmērējies.”

„Ja vien kaut kur nenomazgājās un nepārģērbās.”

Padzirdējis šādu domu, Tūrmans sarauca pieri. Viņš stāvēja pāris soļus no Donalda, kurš pēkšņi vairs nejutās izsalcis. „Kurš tas bija?” Tūrmans noprasīja.

„Kurš bija kas?”

„Neizliecies par muļķi! Kāds uzbruka vienam no maniem vīriem, un par reaktora tehniķi pārģērbies cilvēks tajā pašā naktī ierakstījies šī līmeņa darba žurnālā. Pieņemu, ka viņš nācis uz šo gaiteni meklēt tevi. Bijis sakaru nodaļā, kur tu, kā mēs zinām, pavadīji daudz laika. Nav ne mazākās iespējas, ka tu visu šo esi darījis viens pats. Tu esi kādu savervējis, varbūt kādu no savas pēdējās maiņas. Kurš tas ir?” Donalds nolauza krekera gabalu un ielika to mutē, lai lūpas būtu nodarbinātas. Šarlote. Ko viņa dara? Klaiņo pa elevatoru, meklēdama viņu? Iet sakaru telpā? Ja tā ir māsa, tad viņa ir galīgi zaudējusi prātu! „Viņš kaut ko zina!” Brevards iesaucās.

„Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat,” Donalds teica. Viņš iedzēra malku ūdens un pamanīja, ka trīc roka. „Kam uzbruka? Vai ar viņiem viss kārtībā?” Viņš iedomājās par iespēju, ka asinis, ko viņi atraduši, zaudējusi viņa māsa. Ko viņš ir sastrādājis, Šarloti pamodinādams? Donalds jau atkal iedomājās, ka vajadzētu atzīties un atklāt viņiem, kur māsa slēpjas, tikai tāpēc, lai viņai nebūtu jāpaliek vienai.

„Tas bija Erens,” Tūrmans iesāka. „Viņš beidza vēlo maiņu, skrēja uz liftu un trīsdesmit stāvus zemāk tika atrasts guļam asiņu peļķē.”

„Erens ir ievainots?”

„Erens ir miris,” noskaldīja Brevards. „Viņam kaklā iedurts skrūvgriezis. Viens no liftiem pludo viņa asinīs. Es gribu zināt, kur ir cilvēks, kurš to izdarīja—”

Tūrmans pacēla roku, un Brevards aprāvās. „Dodiet mums minūti divatā,” vecais noteica.

Uz skapja stāvošais jaunais apsargs kārtoja griestu paneli, līdz tas ieslīdēja savā vietā. Viņš nolēca lejā un noslaucīja plaukstas augšstilbos, atstādams uz skapīša putekļu pūkas un putuplasta drumslas. Abi apsargi izgāja ārā. Pirms durvis aizvērās, Donalds atpazina garāmejošo biroja darbinieku, gandrīz pasauca viņu un nobrīnījās, ko gan visi bija padomājuši, kad uzzināja, ka viņš nav tas, par ko izlikās.

Tūrmans iebāza roku krūšu kabatā un izvilka no tās salocītu auduma četrstūri, tīru mutautu. Viņš pasniedza to Donaldam, kurš to pieņēma ar pateicību. Savādi, kādas lietas varēja kļūt par dāvanu. Viņam likās, ka būs jāklepo, bet bija iestājies rets atelpas mirklis. Tūrmans izstiepa rokās plastikāta maisiņu un atvēra to. Donalds saprata, kam tas domāts, izvilka no kabatas veco mutautu un iemeta asiņaino lupatu maisiņā.

„Analīzēm, ja?”

Tūrmans nošūpoja galvu. „Vairs nav nekā tāda, ko mēs par tevi nezinātu. Tas ir tikai... žests. Vai zini, es mēģināju tevi nogalināt. Šis mēģinājums bija vājības pazīme, bet tieši tādēļ, ka biju vājš, man tas neizdevās. Izrādās, ka tev bija taisnība par Annu.”

„Vai Erens patiešām ir miris?”

Tūrmans apstiprinoši pamāja. Donalds atlocīja mutautu, tad atkal salocīja to. „Man viņš patika.”

„Viņš bija labs cilvēks. Viens no maniem rekrūšiem. Vai tu zini, kurš viņu nogalināja?”

Tagad Donalds redzēja, kas patiesībā ir mutauts. Sliktais policists bija kļuvis par labo policistu. Viņš pakratīja galvu. Donalds mēģināja iztēloties, ka Šarlote dara tādas lietas, bet nespēja. Lai gan viņš nespēja iztēloties arī to, kā māsa vada bezpilota lidmašīnas, bombardē pilsētas vai piepumpējas piecdesmit reizes. Viņa bija Donalda bērnībā ieslēgta mīkla, kas sagādāja nepārtrauktus pārsteigumus. „Nespēju iedomāties nevienu, kas varētu tā nogalināt cilvēku. Izņemot tevi.”

Uz to Tūrmans nereaģēja.

„Kad mani iemidzinās?”

„Šodien. Man ir vēl viens jautājums.”

Donalds paņēma no paplātes ūdens glāzi un kārtīgi padzērās. Ūdens bija auksts. Apbrīnojami, cik labi var garšot ūdens. Tagad viņam vajadzētu Tūrmanam pastāstīt par Šarloti. Vai pagaidīt, līdz viņu vedīs uz iemidzināšanu. Bija skaidrs, ka viņš nedrīkstēja māsu atstāt te vienu. Donalds aptvēra, ka Tūrmans gaida. „Sper vaļā,” viņš teica.

„Vai atceries, ka Anna būtu pametusi ieroču noliktavu, kamēr biji nomodā? Es saprotu, ka tu tur biji tikai īsu brīdi.”

„Nē,” Donalds atbildēja. Turklāt toreiz tas nešķita kā īss brīdis. Šis laiks bija licies kā vesela mūžība. „Kāpēc tu jautā? Ko viņa izdarīja?”

„Varbūt atceries, ka viņa pieminēja gāzes padeves vadus?” „Gāzes vadus? Nē. Es pat nesaprotu, par ko tu runā. Kāpēc jautā?”

„Mēs atradām ielaušanās pēdas. Kāds ir mainījis gāzes vadu padevi starp Medicīnisko un Iedzīvotāju skaita kontroles daļu.” Tūrmans atmeta ar roku, it kā teiktajam nebūtu nozīmes. „Kā jau teicu, šķiet, ka tev bija taisnība par Annu.” Viņš pagriezās, lai ietu. „Pagaidi!” Donalds iesaucās. „Man ir jautājums.”

Tūrmans uzlika plaukstu uz durvju roktura.

„Kas man kaiš?” Donalds pajautāja.

Vecais paskatījās uz sarkano lupatu plastikāta maisiņā. „Vai esi kādreiz redzējis, kāda izskatās zeme pēc kaujas?” Viņa balss bija pieklususi. Apslāpēta. „Tavs ķermenis šobrīd ir karalauks. Lūk, kas ar tevi notiek. Tevī šobrīd karo miljardu armijas. Mašīnas, kas grib tevi saraut gabalos, un tās, kas cer saturēt tevi kopā. Un tās sabradās tavu ķermeni, līdz paliks tikai šrapneļi un dubļi.”

Tūrmans ieklepoja dūrē. Viņš sāka vērt vaļā durvis.

„Es todien negrasījos iet pāri korei,” Donalds iesāka. „Es negāju ārā, lai mani kāds ieraudzītu. Es tikai gribēju nomirt.”

Tūrmans pamāja. „Vēlāk es par to iedomājos, jā. Un man vajadzēja ļaut tev to izdarīt. Bet viņi ieslēdza trauksmes signālu. Uzgāju augšā un ieraudzīju, ka vīri stīvē mugurā tērpus un ka tu esi gandrīz

pagaisis no redzesloka. Manos ierakumos bija iemesta granāta, un jau pirms daudz gadiem biju pieņēmis lēmumu, kā rīkoties, ja tā notiktu. Tādēļ es metos tai virsū.”

„Tev nevajadzēja tā darīt,” Donalds teica.

Tūrmans atvēra durvis. Otrā pusē gaidīja Brevards.

„Es zinu,” vecais noteica. Un tad viņš bija prom.

Dārsijs bija nometies rāpus. Viņš iegrūda savu sarkano lupatu spainī ar sarkanu ūdeni, izgrieza, līdz tā kļuva sārta, un metās atpakaļ mazgāt asinis, ar kurām bija piešķiests lifts. Sienas jau bija tīras, paraugi aiznesti analīzēm. Strādādams viņš pie sevis purpināja un mēdīja Brevarda balsi: „Paņem paraugus, Dārsij! Satīri, Dārsij! Atnes man kafiju, Dārsij!” Viņš nesaprata, kādā veidā par viņa darba pienākumiem bija kļuvusi kafijas pienešana un asiņainu grīdu mazgāšana. Viņam pietrūka vienmuļo naktsmaiņu; Dārsijs nevarēja vien sagaidīt, kad dzīve atkal atgriezīsies normālās sliedēs. Apbrīnojami, ko cilvēks varēja sākt uzskatīt par normālu. Viņš gandrīz vairs nejuta vara smaržu gaisā, un no mēles bija nozudusi metāliskā garša. Tas bija tāpat kā dienišķās devas papīra glāzītēs, bezgaršīgās maltītes, pat atvērto durvju bezdievīgā dūkšana lifta kabīnē. Visas šīs lietas, pie kurām pierod, līdz to vairs nav. Lietas, kas pagaisdamas pārvērtās trulās sāpēs tāpat kā atmiņas par iepriekšējo dzīvi.

Neko daudz no savas vecās dzīves Dārsijs neatcerējās, bet viņš zināja, ka bija labi veicis savu darbu. Viņam bija nojauta, ka ir strādājis apsardzē senos laikos pasaulē, par kuru neviens nerunāja, pasaulē, kas sastingusi vecās filmās un sapņos, kas visu laiku atkārtojās. Dārsijs neskaidri atcerējās, ka ir mācījies, kā izlēkt priekšā lodei, kas domāta citam. Vienmēr atkārtojās viens skaidrs sapnis par rīta skrējienu, par to, kā vēsais rīta gaiss veldzēja sasvīdušo pieri un kaklu, kā čivināja putni, bet viņš skrēja aiz paveca vīra treniņbiksēs un ievēroja, ka viņam drīz draud plikpaurība. Dārsijs atcerējās, kā viena no austiņām kļuva slidena un neturējās, vienmēr krita ārā no viņa auss. Viņš atcerējās, kā vēroja garāmgājējus, kā salēcās sirds, kad sprāga baloni un šāva aizvēsturisku motorolleru izpūtēji, kā vienmēr gaidīja iespēju mesties priekšā— Lodei.

Dārsijs beidza berzt un nosusināja seju piedurknē. Viņš lūkojās uz spraugu starp lifta sienu un grīdu, kur bija iegūlis kaut kas spilgts,

kāds mazs metāla akmentiņš. Viņš mēģināja saņemt to pirkstos, bet nevarēja tos iebāzt spraugā. Lode. Viņam šā vai tā nevajadzētu to aiztikt.

Lupata plīkšķēdama iekrita spainī. Dārsijs paņēma uz gaiteņa grīdas nolikto paraugu vākšanas koferi. Lifts nebeidza dūkt un dūkt, tam nepatika stāvēt uz vietas, tas gribēja kaut kur doties. „Atslābsti!” Dārsijs nočukstēja. No kādas kastītes koferī viņš izvilka vienu paraugu maisiņu. Pincete neatradās vietā, kur tai būtu jābūt. Viņš rakņājās kofera dibenā, līdz to atrada, lādēdams citu maiņu vīrus par necieņu pret kolēģiem. Kā dzīvojot kopmītnēs, Dārsijs nodomāja. Nē, nepareizais vārds, nepareizās atmiņas. Kā dzīvojot barakās. Tā bija kārtības fasāde, kas piesedza jucekli visapkārt. Svaigi palagi ar nolocītiem stūriem pār plankumainiem matračiem. Lūk, kas tas bija, cilvēki nelika lietas atpakaļ tām paredzētajās vietās.

Viņš satvēra lodi ar pinceti un iemeta to plastmasas maisiņā. Tā bija viegli deformēta, tomēr ne pārāk. Nebija trāpījusi nekam cietam, tomēr kaut kur bija ietriekusies. Paberzējis lodi caur plastikātu un pavērsis to pret gaismu, Dārsijs ievēroja, ka uz materiāla palicis sārts traips. Uz lodes bija asinis. Viņš aplūkoja grīdu, lai pārbaudītu, vai nav berzis ar asiņaino ūdeni to vietu, kur lode bija iesprūdusi, vai nav to nosmērējis aiz neuzmanības.

Tā nebija. Atrastais mirušais vīrietis bija sadurts kaklā, bet netālu viņi bija uzgājuši šaujamieroci. No liftā atrastajām asinīm Dārsijs bija paņēmis duci paraugu dažādās vietās. Paraugus bija pieņēmis kāds laborants, un Stīvenss ar priekšnieku bija teikuši Dārsijam, ka visi paraugi atbilst upura asinīm. Bet nu bija ļoti iespējams, ka Dārsija rīcībā ir joprojām brīvībā klīstošā uzbrucēja asins paraugs. Vīrs, kurš nogalinājis Erenu. īsts pavediens.

Viņš paņēma parauga maisiņu un gaidīja, kad ieradīsies ekspresis. Mirkli Dārsijs apsvēra iespēju rīkoties saskaņā ar protokolu un nodot to Stlvensam, bet lodi bija atradis viņš, Dārsijs zināja, kas tas ir, bija uzmanījies, to paņemot. Viņam vajadzētu būt tam, kurš redz rezultātus.

Priecīgi nozvanījis, ieradās ekspresis. Pēc skata pārguris vīrs violetā kombinezonā ar mazgājamās birstes kātu no tā izstūma spaini uz ratiņiem. Tā vietā, lai pieteiktu savu atradumu, Dārsijs bija izsaucis papildspēkus. Naktssargs. Abi vīri sarokojās. Dārsijs pateicās viņam, ka viņš palicis vēlajā maiņā, nosolījās būt liels parādnieks. Tad ieņēma šī vīra vietu ekspresī.

Viņam vajadzēja nobraukt tikai divus līmeņus. Braukt ar ekspresi divus stāvus šķita nejēdzīgi. Šim elevatoram bija vajadzīgas kāpnes. Viņš bija pieredzējis tik daudz reižu, kad vajadzēja nokļūt tikai stāvu augstāk vai zemāk, bet nācās piecas minūtes stāvēt un gaidīt sasodīto liftu. Tas bija neloģiski. Viņš nopūtās un nospieda medicīnas spārna pogu. Pirms lifts aizvērās, viņš blakus durvīs izdzirdēja slapjas birstes plīkšķi.

Doktora Vitmora kabinets bija pilns. Ne ar darbiniekiem — tur rosījās tikai viņš un divi palīgi — bet gan ar līķiem. Uz operāciju galdiem gulēja divi ķermeņi. Viena bija sieviete, kas tika atrasta mirusi dienu iepriekš; Dārsijs atminējās, ka viņas vārds bija Anna. Otrs bija Erens, bijušais elevatora vadītājs. Vitmors sēdēja pie datora un rakstīja piezīmes, kamēr laboranti strādāja pie aizgājējiem.

„Ser?”

Ārsts pagriezās. No Dārsija sejas viņa skatiens noslīdēja līdz viņa rokām. „Kas jums tur ir?”

„Vēl viens paraugs. Uz lodes. Vai varat man to pārbaudīt?”

Vitmors pamāja vienam no vīriešiem operāciju zālē, kurš iznāca, pacēlis plaukstas plecu augstumā.

„Vai varat izmeklētājam pārbaudīt šo?”

Neizskatījās, ka laboratorijas tehniķis būtu sajūsmināts par šo uzdevumu. Viņš ar skaļu plīkšķi norāva no rokām asiņainos cimdus un iemeta tos izlietnē mazgāšanai un sterilizēšanai. „Paskatīsimies,” laborants noteica.

Mašīnai nevajadzēja ilgu laiku. Tā nopīkstēja, dūca un izdeva darbīgas skaņas, līdz ar haotiskiem grūdieniem izspļāva kādu papīra lapiņu. Tehniķis pasteidzās to paņemt pirms Dārsija. „Jā. Atbilstība atrasta. Tās pieder... Hmm. Tas gan ir savādi.”

Dārsijs paņēma ziņojumu. Uz tā bija stabiņu shēma, personai piešķirtais DNS svītrkods. Ar neizdibināmiem apzīmējumiem bija raksturoti dažādi lielumi un procentu attiecības: IFG, PLT, Hgb. Tomēr vietā, kur sistēmai būtu vajadzējis izdrukāt informāciju par atbilstošo personāla failu, vienā no daudzajām līnijām vienkārši bija rakstīts Arkart. Pārējie personas datu lauki bija tukši.

„Arkart,” laborants noteica. Viņš aizgāja līdz izlietnei un sāka mazgāt rokas un cimdus. „Tas gan ir jocīgs vārds. Kurš gan izvēlētos sev šādu vārdu?”

„Kur ir pārējie rezultāti?” Dārsijs pajautāja. „Tie, kas tika iegūti agrāk.”

Tehniķis ar zodu norādīja uz papīrgrozu pie doktora Vitmora kājām, bet ārsts, nelikdamies ne zinis, klabināja savu tastatūru. Dārsijs parakņājās papīrgrozā un atrada vienu no iepriekšējām rezultātu lapiņām. Viņš salika abas blakus, lai salīdzinātu.

„Tas nav vārds,” Dārsijs teica. „Tas būtu rakstīts pirmajā rindā. Šajā vajadzētu būt atrašanās vietai.” Otrā ziņojumā vārds Erens bija rakstīts virs rindas, kurā bija saldēšanas zāle un mirušā uzglabāšanas kapsulas koordinātas. Dārsijs atcerējās, kā tika saukta viena no mazajām saldēšanas zālēm.

„Ārkārtas personāls,” viņš apmierināts noteica. Dārsijs bija atrisinājis mazu mistēriju. Viņš uzsmaidīja telpai, bet pārējie vīri jau bija atgriezušies pie darba.

Ārkārtas personāla telpa bija mazākā no saldēšanas zālēm. Dārsijs nostājās pie metāla durvīm, uz kurām viņa elpas mākoņi atstāja miglainas pēdas. Viņš ievadīja savu kodu, bet ciparu panelis nomirgoja sarkans un nodūca, to atraidīdams. Nākamo Dārsijs izmēģināja galveno apsardzes kodu, un durvis atvērās un ieslīdēja sienās.

Sirds sitās bailēs un priecīgā satraukumā. Pie vainas nebija vienkārši pavedieni, kuriem veiksmīgi izdevās sekot, bet drīzāk gan virziens, kurā tie viņu veda. Ārkārtas personāls bija paredzēts visekstrēmākajiem gadījumiem, tādām reizēm, kad ar apsardzi nepietiktu. Kā caur biezu miglu viņš atcerējās reizi, kad policisti pakāpās malā un deva ceļu smagi bruņotiem vīriem, kuri izlēca no furgoniem un ieņēma ēku ar militāru precizitāti. Vai Dārsijs ir bijis viens no viņiem? Kādā bijušajā, pagājušajā dzīvē? Viņš nespēja atcerēties. Tik un tā šie vīri ārkārtas zālē bija citādi. Daudzi no viņiem nesen bijuši nomodā. Dārsijs atminējās savas maiņas sākumu. Sie ļaudis bija piloti. Viņš atcerējās, kā trīcēja kafija viņa krūzītē dienā, kurā vēlāk noskaidrojās, ka no bezpilota lidaparātiem mestas bumbas. Iedams no vienas kapsulas pie otras, Dārsijs meklēja, kura būs tukša. Viņam bija aizdomas, ka kāds nebija aizgājis gulēt, kad vajadzēja. Vai varbūt kāds pamodināts, lai darītu sliktas lietas.

Šī otrā iespēja pildīja sirdi ar bailēm. Kuram gan ir pieeja šādam personālam? Kuram ir iespēja slepus pamodināt šos karavīrus? Viņam bija aizdomas, ka, vienalga, kuram viņš paziņotu par saviem atklājumiem, informācija ceļotu augšup pa varas ķēdi un sasniegtu vainīgo vai vainīgos. Tāpat viņš aptvēra, ka nogalinātais vīrietis bija visa elevatora vadītājs šajā maiņā, visu elevatoru vadītājs. Tas bija liela mēroga noziegums. Milzīga mēroga. Cīņa starp elevatora vadītājiem? Tas varētu viņu uz visiem laikiem atbrīvot no kafijas vārīšanas un grīdu mazgāšanas!

Riņķodams šurpu turpu, Dārsijs jau bija izstaigājis divas trešdaļas kriopodu rindu, kad sāka apsvērt iespēju, ka varētu būt kļūdījies. Tas viss bija tik nepārliecinoši. Viņš izlikās, ka spēj darīt kāda cita darbu. Neviena netrūks, neatklāsies nekāda milzu sazvērestība, neviens nebūs pamodināts, lai nogalinātu cilvēkus—

Un tieši tobrīd viņš ieskatījās kapsulā, kuras logā nebija sejas, kuras stikls nebija apsarmojis. Viņš uzlika uz kapsulas vāka plaukstu, un apstiprinājās, ka tā ir izslēgta. Virsma bija tikpat vēsa kā gaiss telpā, tomēr ne ledusauksta. Dārsijs palūkojās uz displeju, baidīdamies, ka arī tas varētu būt izslēgts un tukšs, tomēr ekrāns darbojās. Vienīgi tajā nebija vārda. Tikai numurs.

Dārsijs izvilka savu piezīmju bloknotu un noklikšķināja pildspalvu. Tikai numurs. Viņam bija aizdomas, ka vārds, ko šis numurs slēpa, varētu būt slepena informācija. Bet viņam šis vīrs bija rokā. Ak, viņš bija notverts. Un pat tad, ja Dārsijs neiegūs vārdu, viņš zināja, kur šie piloti pavadīja laiku, kamēr strādāja. Viņš itin labi zināja, kur šis pazudušais vīrs ar šauto brūci varētu slēpties.

Šarlote sagaidīja rītu, pirms viņa mēģināja pārraidīt vēlreiz. Šoreiz viņa zināja, ko grib teikt. Tāpat viņa zināja, ka nav daudz laika. Torīt viņa atkal bija dzirdējusi aiz bezpilota lidaparātu lifta durvīm ļaudis, kas viņu meklēja.

Pagaidījusi, līdz bija droša, ka viņi ir prom, Šarlote paokšķerēja visapkārt un ievēroja, ka tie no sanāksmju telpas aiznesuši atlikušās Donalda piezīmes. Viņa devās uz dušas telpām un lēnā garā pārsēja ievainojumu, roka bija pārvērtusies kreveļainā haosā. Viņa bija gatava tam, ka gaiteņa galā būs pazudis radio, bet vadības telpa bija palikusi neskarta. Droši vien viņi nebija pat palūkojušies zem plastmasas pārklāja un bija vienkārši pieņēmuši, ka viss, kas telpā atrodams, nepieciešams bezpilota lidmašīnu vadībai. Šarlote noņēma pārklāju, un ierīce tiekot ieslēgta iedūcās. Šarlote sakārtoja Donalda mapes, kas bija noliktas virs viņas darbarīku jūkļa.

Prātā ienāca Donija teiktais. Viņš bija stāstījis, ka abi nedzīvos mūžīgi. Ārpus kapsulām viņi nenodzīvos tik ilgi, lai redzētu savas rīcības rezultātus. Tādēļ bija tik grūti saprast, kā labāk rīkoties. Ko darīt šo cilvēku, šo atlikušo trīs duču elevatoru labā? Nedarot neko, tik daudzi tiek nolemti nāvei. Šarlote izjuta viņas brāļa nepieciešamību steigties. Viņa satvēra mikrofonu un apsvēra, ko apņēmusies darīt, šādi sazinoties ar svešiniekiem. Tomēr sazināties bija labāk nekā vienkārši klausīties. Vakar viņa bija jutusies kā ārkārtas palīdzības tālruņa operatore, kura varēja tikai noklausīties, kā tiek veikts noziegums, bet nespēja ne atbildēt, ne sūtīt palīdzību.

Viņa pārliecinājās, ka frekvence noregulēta uz septiņpadsmito kanālu, pieregulēja skaļumu un fona trokšņu līmeni, līdz tika apbalvota ar klusu statikas šņākoņu. Saujiņai cilvēku bija kaut kādā veidā izdevies izdzīvot sava elevatora bojāejā. Šarlotei bija aizdomas, ka viņi bija pārceļojuši pa virszemi. Viņu mērs — šī Džuljeta, ar kuru bija runājis Šarlotes brālis, — bija pierādījusi, ka tas ir iespējams. Šarlote nojauta, ka tieši tas bija piesaistījis brāļa uzmanību. Pēc tērpa, pie kura

Donalds bija strādājis, Šarlote zināja, ka viņš sapņoja, ka varēs kaut kā izbēgt. Varbūt šie ļaudis bija atraduši veidu, kā to izdarīt.

Šarlote atvēra brāļa mapes un izklāja uz galda viņa atklājumus. Lūk, kur elevatoru uzskaitījums pēc kārtas, kas veikts, ņemot vērā to iespēju izdzīvot. Lūk, pašnāvības pakts, vēstule no Senatora. Un visu elevatoru karte — ne tā ar daudziem ,,X”, bet gan otra, kurā sarkanas līnijas satiekas vienā punktā. Pirms zvanīšanas Šarlote izkārtoja piezīmes un saņēmās. Viņai bija vienalga, ja viņu atklās. Šarlote sasodīti labi zināja, ko vēlas pateikt, ko, pēc viņas domām, Donijs bija vēlējies teikt, bet nebija zinājis, kā to izdarīt.

„Sveicināti, elevatora astoņpadsmit ļaudis! Elevatora septiņpadsmit ļaudis! Mans vārds ir Šarlote Ķīna. Vai jūs mani dzirdat? Beidzu.” Viņa gaidīja, pārraidot savu vārdu, atļaujoties šo pārdrošību, pār ķermeni pārskrēja nervozs adrenalīna vilnis. Ļoti iespējams, ka viņa tikko bija sabikstījusi lapseņu pūzni, kurā pati slēpjas. Tomēr Šarlotei bija jāizstāsta patiesība. Brālis bija pamodinājis viņu murgā, tomēr Šarlote atcerējās pasauli, kas bijusi pirms tam, pasauli, kurā ir zilas debesis un zaļa zāle. Un viņa bija redzējusi šo pasauli ar bezpilota lidmašīnas palīdzību. Ja Šarlote būtu piedzimusi šeit un nekad nebūtu zinājusi neko citu, vai viņa vēlētos, lai viņai pasaka? Lai viņu atmodina? Vai Šarlote gribētu, lai viņai tiek atklāta patiesība? Uz mirkli sāpes plecā tika aizmirstas. Pulsējošās sajūtas pagaisa baiļu un satraukuma uzplūdā— „Dzirdu jūs labi un skaidri,” atbildēja kāda vīrieša balss. „Vai meklējat kādu astoņpadsmitajā? Nedomāju, ka tur augšā kāds ir. Atkārtojiet, kā jūs sauc?”

Šarlote sažņaudza mikrofonu. „Mani sauc Šarlote Ķīna. Ar ko es runāju?”

„Šeit Plānošanas komitejas vadītājs Toms Higinss. Esam šerifa vietnieka birojā, augšā septiņdesmit piektajā. Dzirdējām, ka bijis iegruvums, ka mums nevajadzētu doties atpakaļ lejā. Kas lejā notiek?” „Es neatrodos zem jums,” Šarlote teica. „Es esmu citā elevatorā.” „Lūdzu, atkārtojiet! Kas runā? Ķīna, jūs sakāt? Es neatminos, ka sarakstos būtu redzējis jūsu uzvārdu.”

„Jā, Šarlote Klna. Vai tur ir jūsu mērs? Džuljeta?”

„Jūs sakāt, ka atrodaties mūsu elevatorā? Vai esat no vidus līmeņiem?”

Šarlote sāka kaut ko bilst, aptvērusi, cik tas būs grūti, kad sarunā iejaucās vēl kāda balss. Pazīstama balss.

„Šeit Džuljeta.”

Šarlote pieliecās tuvāk aparātam un noregulēja skaļumu. Viņa nospieda mikrofona pogu. „Džuljeta, mans vārds ir Šarlote Ķīna. Jūs esat runājusi ar manu brāli Doniju. Tas ir, Donaldu.” Viņa bija uztraukusies. Šarlote apklusa, lai noslaucītu kombinezona bikšu starās sasvīdušās plaukstas. Kad viņa atkal paņēma mikrofonu, tajā pašā frekvencē runāja vīrietis, ar kuru viņa bija sākusi šo sarunu.

„—dzirdēja, ka mūsu elevatora vairs nav. Vai jūs varat to apstiprināt? Kur jūs atrodaties?”

„Esmu Mehāniskajā, Tom. Kad varēšu, uziešu augšā ar jums parunāt. Jā, mūsu elevatora vairs nav. Jā, jums vajadzētu palikt tur, kur esat. Tagad ļaujiet man noskaidrot, ko vēlas šī sieviete.”

„Kā jūs to domājat — „vairs nav”? Es nesaprotu!”

„Miruši, Tom. Visi ir miruši. Varat saplēst savus nolāpītos sarakstus. Tagad, lūdzu, neaizņemiet frekvenci! Patiesībā, vai varam nomainīt kanālu?”

Šarlote gaidīja, ko vīrietis teiks. Un saprata, ka mērs runā ar viņu. Viņa steidzīgi nospieda mikrofona pogu, pirms pārraidē paspēja iejaukties otra balss.

„Es... ē, jā. Es varu pārraidīt visās frekvencēs.”

Atkal iejaucās Plānošanas komitejas vadītājs, vai kā nu viņš bija sevi nosaucis: „Vai jūs teicāt, ka viņi ir miruši? Vai to izdarījāt jūs?”

„Astoņpadsmitais kanāls,” noskaldīja Džuljeta. „Astoņpadsmitais,” atkārtoja Šarlote. Viņa sniedzās, lai pagrieztu skalu, bet no radio skanēja jautājumu plūdi. Ar pirkstiem pagriezusi ripu, Šarlote apklusināja vīrieša balsi.

„Šeit Šarlote Ķīna astoņpadsmitajā kanālā. Beidzu.”

Viņa gaidīja. Sajūta bija tāda, ka telpā ir ievilkts līdzzinātājs un tiek cieši aizvērtas durvis.

„Šeit Džuljeta. Jūs sakāt, ka pazīstu jūsu brāli? Kurā līmenī jūs atrodaties?”

Šarlote nespēja noticēt, cik grūti ir likt viņiem saprast. Viņa dziļi ievilka elpu. „Nevis līmenī. Elevatorā. Atrodos elevatorā viens. Jūs vairākas reizes runājāt ar manu brāli.”

„Jūs atrodaties elevatorā viens. Donalds ir jūsu brālis.”

„Tieši tā.” Beidzot izklausījās, ka tas nu ir noskaidrots. Tas nāca kā atvieglojums.

„Jūs piezvanījāt, lai patīksminātos?” noprasīja Džuljeta. Viņas balss pēkšņi uzšķīla dzirksteli, tajā spēji iesvilās naids. „Vai jums ir kāda nojausma, ko esat izdarījuši? Cik daudz cilvēku esat noslepkavojuši? Jūsu brālis man teica, ka spēj to izdarīt, bet es viņam neticēju. Es ne mirkli viņam neticēju. Vai viņš tur ir?”

„Nē.” ’

„Nu, tad pasakiet viņam, lūk, ko. Un es ceru, ka viņš man noticēs. Katra mana doma šobrīd tiek veltīta tam, kā labāk viņu nogalināt, kā nepieļaut, ka tas atkārtojas vēl kādreiz. Pasakiet viņam to!”

Šarlotei pārskrēja drebuļi. Šī sieviete domāja, ka Šarlotes brālis viņus visus nolēmis nāvei. Satverot mikrofonu ciešāk, plaukstas bija vēsas un mitras. Viņa nospieda pogu, juta, ka tā ieķērusies, un sita ar to pa galdu, līdz tā kārtīgi noklikšķēja.

„Donijs ne... Varbūt viņš jau ir miris,” Šarlote teica, cīnīdamās ar asarām.

„Cik žēl! Tad jau man nāksies ierasties pēc tā, kurš ir nākamais rindā.”

„Nē, paklausieties manī! Donijs... to neizdarīja viņš. Es jums zvēru! Citi viņu aizveda prom. Viņš nemaz nedrīkstēja ar jums runāt. Viņš gribēja jums kaut ko izstāstīt, tikai nezināja, kā to izdarīt.” Šarlote atlaida mikrofona pogu un lūdzās, kaut tiktu saprasta, kaut šī svešiniece viņai noticētu.

„Jūsu brālis brīdināja mani, ka var nospiest pogu un pielikt punktu mums visiem. Nu tā poga ir nospiesta un manas mājas ir iznīcinātas. Cilvēki, kas man bija dārgi, nu ir miruši. Ja pirms tam es pie jums, draņķiem, negāju, tad tagad ir ellīgi skaidrs, ka tieši to es darīšu.”

„Pagaidiet!” Šarlote lūdza. „Paklausieties! Mans brālis ir briesmās. Viņš ir briesmās, jo runāja ar jums. Mēs abi... mēs šajā visā neesam iesaistīti.”

„Jā, kā tad! Jūs gribat, lai mēs runājam! Gribat uzzināt visu, ko varat! Un tad jūs mūs iznīcināsiet. Jums tas viss ir spēlītes. Izsūtāt mūs ārā tīrīt, lai gan patiesībā saindējat gaisu. Lūk, ko jūs darāt! Liekat mums bīties vienam no otra, bīties no jums, un tā mēs izsūtām laukā paši savus ļaudis, un pasauli saindē mūsu naids un bailes, vai ne?”

„Es ne — Paklausieties, es jums zvēru, ka nesaprotu, par ko jūs runājat! Es... varbūt jums būs grūti tam noticēt, bet es atceros laiku, kad pasaule ārā bija pavisam citādāka. Kad mēs varējām tur dzīvot un elpot. Un es domāju, ka daļa no tās var atkal tāda kļūt! Tā jau tagad tāda ir! Mans brālis gribēja jums pateikt, ka pastāv cerība.”

Pauze. Smaga elpa. Šarlotes roka atkal pulsēja.

„Cerība.”

Šarlote gaidīja. Radio šņāca uz viņu kā nikna elpa, kas izspiesta caur sakostiem zobiem.

„Manas mājas, mani ļaudis ir miruši, un jūs gribat man dot cerību. Es esmu redzējusi cerību, ko jūs sniedzat, spilgti zilās debesis, ko mēs pārvelkam sev pār galvām, melus, kas liek izsūtītajiem darīt, ko jūs gribat, liek tīrīt. Es esmu to redzējusi, bet, paldies Dievam, man pietika prāta to apšaubīt. Tas ir nirvānas reibums. Tā jūs piespiežat mūs izturēt šo dzīvi. Apsolāt mums debesu valstību, vai ne? Bet ko gan jūs zināt par mūsu elli?” Viņai bija taisnība. Šai Džuljetai bija taisnība. Kā gan varētu notikt šāda saruna? Kā viņas brālis to spēja? Tās bija svešas rases, kas nesaprotamā veidā runāja vienā valodā. Tie bija dievi un mirstīgie. Šarlote mēģināja sazināties ar skudrām — skudrām, kas uztraucās par savu labirintu līkumiem zem zemes, nevis par kārtību virszemes plašumos. Viņa nespēs likt tiem ieraudzīt—

Bet tad Šarlote aptvēra, ka šī Džuljeta neko nezina par viņas pašas elli. Tādēļ viņa izstāstīja viņai.

„Manu brāli piekāva gandrīz līdz nāvei,” Šarlote noteica. „Tikpat labi viņš varētu būt jau miris. Tas notika manu acu priekšā. Un vīrs, kurš to izdarīja, bija mums abiem tēva vietā.” Viņa pūlējās saņemties, neļaut asarām iezagties balsī. „Mani šobrīd medī. Viņi mani atkal iemidzinās vai nogalinās, un es nedomāju, ka ir kāda atšķirība. Viņi mūs tur sasaldētus gadiem ilgi, kamēr vīrieši strādā maiņās. Te ir datori, kas spēlē spēlītes un kas kādudien izlems, kuram no jūsu elevatoriem ļauts nonākt brīvībā. Pārējie mirs. Mirs visi elevatori, izņemot vienu. Un mēs nevaram izdarīt neko, kas varētu to aptiurēt.”

Viņa meklēja mapē piezīmes, elevatoru sarakstu, bet caur aizmigloto skatu nespēja to atrast. Tā vietā Šarlote paņēma karti. Džuljeta klusēja, droši vien Šarlotes elle viņu apmulsināja tikpat ļoti, kā viņas elle bija apmulsinājusi Šarloti. Tomēr tas bija jāpasaka. Viņu atklātās briesmīgās patiesības bija jānodod tālāk. Tā bija laba sajūta.

„Mēs... Donijs un es tikai mēģinājām izdomāt, kā jums palīdzēt, kā palīdzēt jums visiem, es zvēru! Manam brālim... viņš bija pieķēries jūsu ļaudīm.” Šarlote atlaida mikrofonu, lai šis svešais cilvēks nedzirdētu, kā viņa raud.

„Maniem ļaudīm,” nomākta atkārtoja Džuljeta.

Šarlote pamāja ar galvu. Viņa dziļi ievilka elpu. „Jūsu elevatoram.”

Ilgs klusums. Viņa noslaucīja piedurknē seju.

„Kāpēc domājat, ka jums uzticēšos? Vai saprotat, ko jūs visi esat izdarījuši? Cik dzīvību jūs esat laupījuši? Tūkstošiem cilvēku ir miruši —”

Šarlote pasniedzās, lai pieregulētu skaļumu, lai pagrieztu to atkal klusāk.

„— un mēs pārējie viņiem piebiedrosimies! Bet jūs sakāt, ka gribat palīdzēt! Kas, pie velna, jūs tāda esat?”

Džuljeta gaidīja viņas atbildi. Šarlote palūkojās uz šņācošo kasti. Tad nospieda mikrofona pogu. „Miljardi,” viņa teica. „Ir miruši miljardi.”

Atbildes nebija.

„Mēs esam nogalinājuši daudz vairāk, nekā jūs spējat iztēloties. Skaitļi nav pat aptverami. Mēs nogalinājām gandrīz visus. Es nedomāju, ka... tūkstošu zudums... tas pat nav salīdzināms. Tieši tādēļ viņi spēj to izdarīt.”

„Kurš? Jūsu brālis? Kurš to izdarīja?”

Šarlote notrausa no vaigiem svaigas asaras un pakratīja galvu. „Nē. Donijs nekad to nedarītu. Tas bija... jūs droši vien nezināt tos vārdus, jums nav tāda vārdu krājuma. Cilvēks, kurš bija vadītājs pasaulē, kad tā vēl bija dzīva. Viņš uzbruka manam brālim. Viņš mūs atrada.” Šarlote pameta skatu uz durvīm, daļēji gaidīdama, ka Tūr-mans tās izgāzīs un metīsies iekšā, lai to pašu darītu ar viņu. Viņa bija droša, ka nu ir satricinājusi lapseņu pūzni. „Viņš nogalināja pasauli un jūsu cilvēkus. Viņa vārds irTūrmans. Viņš bija... kaut kas līdzīgs mēram.”

„Jūsu mērs iznīcināja manu pasauli. Nevis jūsu brālis, bet gan šis otrs vīrs. Vai viņš iznīcināja arī šo pasauli, kurā es šobrīd stāvu? Tā ir izmirusi jau desmitiem gadu. Vai viņš izpostīja arī to?”

Šarlote aptvēra, ka šī sieviete par visu pasauli uzskata elevatorus. Prātā ienāca irākiešu meitene, ar kuru viņa reiz runāja, mēģinādama noskaidrot, kā nonākt citā pilsētā. Tā bija saruna citā valodā par citādu pasauli, tomēr tā bija bijusi vienkāršāka nekā šī.

„Jā, vīrietis, kurš aizveda manu brāli, iznīcināja visu plašo pasauli.” Šarlote redzēja mapē ielikto vēstuli, dokumentu ar virsrakstu „Pakts”. Kā lai to izskaidro?

„Jūs runājat par pasauli ārpus elevatoriem? Pasauli, kur dārzi auga virs zemes un elevatoros glabājās sēklas, nevis cilvēki?”

Šarlote izelpoja aizturētu dvašu. Brālis būs paskaidrojis viņiem vairāk, nekā lika noprast.

„Jā. To pasauli.”

„Tā pasaule ir mirusi tūkstošiem gadu.”

„Simtiem gadu,” palaboja Šarlote. „Un mēs... mēs šeit esam ļoti ilgu laiku. Es... es kādreiz dzīvoju tajā pasaulē. Es to redzēju, pirms tā tika izpostīta. To izdarīja cilvēki, kuri atrodas šajā elevatorā. Es jums saku!”

Klusums. Tas bija sūcošais vakuums pēc eksplozijas. Skaidri izteikta atzīšanās. Šarlote bija izdarījusi to, ko, šķiet, viņas brālis bija gribējis izdarīt vienmēr. Atklāt šiem cilvēkiem, ko viņi ir izdarījuši. Norādīt mērķi. Aicināt uz atriebību. To visu, ko viņi ir pelnījuši.

„Ja tā būtu taisnība, es gribētu nobeigt jūs visus. Vai jūs mani saprotat? Vai jūs zināt, kā mēs dzīvojam? Vai zināt, kāda ir ārpasaule? Vai esat to redzējusi?”

„Jā.”

„Pati savām acīm? Jo es esmu!”

Šarlote dziļi ieelpoja. „Nē,” viņa atzina. „Ne pašas acīm. Caur kameru. Bet es esmu redzējusi tālāk par jebkuru citu un varu jums teikt, ka tur ir labāk. Es domāju, ka jums ir taisnība par to, ka saindējam pasauli, bet man šķiet, ka tā ir ierobežota teritorija. Es domāju, ka ap mums ir milzīgs mākonis. Aiz šī mākoņa ir zilas debesis un cerība izdzīvot. Jums man jātic, ja es spētu palīdzēt jums izkļūt brīvībā un izlabot to visu, es to izdarītu, nedomājot ne mirkli.”

Ilgs klusums. Ļoti ilgs klusums.

„Kā?”

„Es neesmu... es nedomāju, ka varu jums palīdzēt. Es tikai saku, ka darītu to, ja varētu. Es zinu, ka jums tur draud briesmas, bet arī man pašai šeit neklājas diez cik labi. Kad viņi mani atradīs, droši vien nogalinās. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Es esmu izdarījusi...” Viņa pieskārās uz darbagalda noliktajam skrūvgriezim. „Kaut ko ļoti briesmīgu.”

„Mani ļaudis gribēs manu nāvi tāpēc, ka izraisīju šo nelaimi,” Džuljeta noteica. „Viņi sūtīs mani tīrīt, un šoreiz es nenākšu atpakaļ. Tad jau sanāk, ka mums ir kaut kas kopīgs.”

Šarlote iesmējās un noslaucīja vaigus. „Man patiešām žēl,” viņa iesāka. „Man ļoti žēl par visu, kas jums jāizcieš! Piedodiet, ka mēs to jums visiem nodarījām!”

Klusums.

„Paldies. Es gribu jums ticēt, gribu ticēt, ka jūs un jūsu brālis nebijāt pie tā vainīgi. Lielākoties tādēļ, ka man tuvs cilvēks gribēja, lai ticu, ka jūsu brālis mēģināja palīdzēt. Tādēļ ceru, ka negadīsieties man ceļā, kad nokļūšu pie jums. Tikko teicāt, ka esat izdarījusi kaut ko briesmīgu, vai jūs to nodarījāt sliktiem cilvēkiem?”

Šarlote iztaisnoja muguru. „Jā,” viņa nočukstēja.

„Labi. Tas ir labs sākums. Un tagad ļaujiet man jums pastāstīt par manu pasauli. Visā savā mūžā esmu mīlējusi tikai divus vīriešus, un abi mēģināja mani pārliecināt par to, ka pasaule ir laba, ka mēs varam padarīt to vēl labāku. Kad es uzzināju par racējiem, kad izsapņoju tuneli, kas vedīs uz šejieni, es zināju, ka tas ir veids, kā to izdarīt. Bet tas visu padarīja tikai ļaunāku. Un tie divi vīrieši un visas tās cerības, kas pildīja viņu sirdis? Viņi abi ir miruši. Lūk, tādā pasaulē es dzīvoju.”

„Racēji?” Šarlote pārjautāja. Viņa mēģināja saprast dzirdēto. „Jūs nonācāt otrā elevatorā caur gaisa slūžām. Pāri pakalniem.”

Sākumā Džuljeta neatbildēja. „Esmu izstāstījusi pārāk daudz,” viņa noteica. „Man jābeidz.”

„Nē, pagaidiet! Palīdziet man saprast! Jūs izrakāt tuneli no viena elevatora uz otru?”

Šarlote noliecās pār galdu un atkal izklāja piezīmes, paķēra karti. Lūk, viena no mīklām, kas nebija atrisināma, līdz neatklājās kāds jauns likums vai informācija. Viņa izsekoja vienu no sarkanajām līnijām, kas bija novilktas no elevatoriem līdz punktam, kas nosaukts par SĒKLU.

„Es domāju, ka tas ir svarīgi!” Šarlote iesaucās. Pār viņu pārskrēja priecīga satraukuma vilnis. Nu viņa redzēja, kā šai spēlei jāatrisinās, kam jānotiek pēc divsimt gadiem. „Jums jātic tam, ko tagad teikšu, bet es esmu no vecās pasaules. Es zvēru! Es esmu redzējusi augus, kas... kā jūs sakāt, aug virs zemes. Bet ārpasaule, kas izskatās izpostīta, es nedomāju, ka tāda tā stiepjas līdz bezgalībai. Es esmu tai uzmetusi skatu. Un šie racēji, kā tos nosaucāt. Es domāju, ka zinu, kam tie paredzēti! Paklausieties! Man šeit ir karte, ko mans brālis uzskatīja par ļoti svarīgu. Tajā parādītas līnijas, kas ved uz vietu, kas apzīmēta kā S-Ē-K-L-A.”

„Sēkla,” Džuljeta atkārtoja.

„Jā. Sls līnijas izskatās pēc lidojumu trajektorijām, tādēļ mēs nespējām saprast, kam tās domātas. Bet man šķiet, ka tās ved uz labāku vietu. Es domāju, ka racējs, ko atradāt, nebija paredzēts, lai ceļotu starp elevatoriem. Es domāju —”

Aiz muguras atskanēja troksnis. Šarlotei bija grūti to aptvert, lai gan viņa bija to gaidījusi stundām, dienām ilgi. Par spīti bailēm, ka tie viņu meklē, apziņai, ka tiek medīta, viņa bija tik ļoti pieradusi pie vienatnes.

„Ko jūs domājat?” Džuljeta pārjautāja.

Pagriezusies Šarlote noskatījās, kā atsprāgst vaļā bezpilota lidaparātu vadības telpas durvis. Gaitenī stāvēja vīrietis, kas bija ģērbts tāpat kā cilvēki, kuri bija spieduši pie grīdas viņas brāli. Viņš bija viens un nāca viņai virsū, kliegdams, lai nekustas, pavēlēdams pacelt rokas. Pret Šarloti tika pavērsts pistoles stobrs.

No radio plūda Džuljetas balss. Viņa aicināja Šarloti turpināt, izstāstīt, kam paredzēti racēji, atbildēt. Tomēr Šarlote bija pārāk aizņemta, pakļaujoties šim vīram un paceļot vienu roku virs galvas, bet otru tik augstu, cik ļāva sāpes. Un viņa zināja, ka nu viss ir galā.

Elevators 17

Dārdēdams atdzīvojās elektroģenerators. Dziļi lielā racēja vēderā kaut kas iegrabējās, un elevatora 17 sūkņu telpā, ģeneratoru telpā un galvenajā zālē uzmirgojot iedegās virkne gaismu. Pārgurušie mehāniķi uzgavilēja un aplaudēja, un Džuljeta aptvēra, cik nozīmīgas ir šādas mazas uzvaras. Kur reiz biezēja tumsa, nu mirdzēja gaisma.

Džuljetai katra ieelpa bija maza uzvara. Kā smaga nasta viņas sirdi spieda Lūkasa nāve, tāpat arī Pītera, Māršas un Nelsona zaudējums. Pagalam bija visi, ko viņa bija iepazinusi IT, visi, kuriem piedevusi. Kafetērijas personāls. Gandrīz visi Apgādes darbinieki, visi, kas nebija metušies bēgt. Katrs no viņiem bija smagums uz viņas krūtīm. Džuljeta vēlreiz dziļi ieelpoja un brīnījās, ka tas joprojām ir iespējams.

Aizpildot Sērlijas atstāto tukšumu, mehāniķu vadību bija uzņēmusies Kortnija. Viņa ar savu komandu vilka gaismas un vadus, laboja un automatizēja sūkņus. Džuljeta klīda apkārt kā rēgs. Šķita, ka viņu ievēro vien saujiņa cilvēku. Tikai viņas tēvs un pāris tuvākie draugi, kuri bija uzticami līdz kapa malai.

Racēja pakaļgalā viņa atrada Vokeru, kurš šauro telpu un stabilās elektroenerģijas padeves dēļ tur jutās gandrīz kā mājās. Viņš aplūkoja rāciju un paziņoja, ka tā darbojas, tomēr to nepieciešams uzlādēt. „Pāris stundu laikā varu salikt tev lādētāju,” viņš bilda, it kā atvainotos.

Džuljeta nopētīja konveijera lenti, no kuras bija noslaucītas smiltis un gruži un kas tagad kalpoja par Vokera un racēju komandas darbagaldu. Kortnijas uzdevumā Vokers bija iesācis vairākus projektus — pārtinamas sūkņu spoles un kaut ko, kas izskatījās pēc izjauktiem raktuvju detonatoriem. Džuljeta pateicās vecajam vīram, bet piebilda, ka drīz dosies augšup; lādētāji bija gan šerifa vietnieku iecirkņos, gan IT daļā, trīsdesmit ceturtajā stāvā.

Dziļāk viņa ievēroja racēju komandas dalībniekus, kuri bija pārliekušies pār shēmu, kas izklāta uz konveijera lentes. Džuljeta paņēma

no Vokera rāciju un kabatas lukturi, uzsita viņam pa plecu un piebiedrojās racējiem.

Veco raktuvju maiņas vadītājs Ēriks ar cirkuli rēķināja attālumus kartē. Džuljeta iespiedās starp strādniekiem, lai palūkotos tuvāk. Tā bija elevatoru karte, ko viņa bija nonesusi no IT pirms vairākām nedēļām. Tajā bija redzams apļu režģis, daži no tiem bija nosvītroti. Starp diviem elevatoriem bija atzīmēts racēja veiktais ceļš. Strādnieku komanda bija izmantojusi šo shēmu, lai apzinātu rakšanas virzienu, kas balstījās uz Džuljetas visrūpīgāk apsvērtajiem minējumiem par virzienu un attālumu, ko viņa bija veikusi, ejot virs zemes.

„Līdz numuram sešpadsmit mēs varētu aizrakties divu rffedēļu laikā,” rēķināja Ēriks.

Bobijs ieņurdējās. „Nu beidz! Lai tiktu līdz šejienei, mums vajadzēja vairāk laika.”

„Es paļaujos uz jūsu papildu motivāciju izkļūt no šejienes,” Ēriks piebilda.

Kāds iesmējās.

„Ja nu tur nav droši?” iejautājās Fics.

„Visticamāk, ka nav,” noteica Džuljeta.

Pret viņu pagriezās noputējušas sejas.

„Tev ir draugi tajos visos?” jautāja Fics. Viņš burtiski ņirgājās par Džuljetu. Viņa juta komandā valdošo spriedzi. Vairums bija izglābuši savas ģimenes, savus mīļos, bērnus, brāļus un māsas. Tomēr ne visi.

Džuljeta iespiedās starp Bobiju un Hailu un pabungāja ar pirkstu pa vienu no apļiem kartē. „Man ir draugi, lūk, šeit,” viņa teica.

Ēnas kā piedzērušās līgojās pār karti līdz ar vadā iekārto spuldzi virs galvas. Ēriks izlasīja Džuljetas norādītā apļa numuru. „Elevators 1,” viņš noteica. Tad novilka ar pirkstu pāri trim elevatoru rindām, kas to šķīra no viņu atrašanās vietas. „Tas būs vēl ilgāk.”

„Tas nekas,” viņa atteica. „Es iešu viena.”

Skatieni no kartes pievērsās viņai. Vienīgā skaņa bija ģeneratora dārdoņa otrā racēja galā.

„Es iešu pa virszemi. Un zinu, ka jums vajadzīgs katrs pieejamais lādiņš, bet redzēju, ka no izrakumiem dažas kastes palikušas pāri. Es ļoti vēlētos paņemt pietiekami, lai izsistu caurumu šī elevatora augšgalā.”

„Ko tu runā?” nesaprata Bobijs.

Džuljeta pārliecās pār karti un ar pirkstu parādīja, kur nodomājusi iet. „Es iešu pa virszemi pārveidotā tērpā. Grasos piestiprināt pie šī elevatora durvīm pēc iespējas vairāk sprāgstvielas stieņu un atvērt to kuces dēlu kā zupas bundžu.”

Fics pasmaidīja bezzobainu smaidu. „Kas tie tev tur par draugiem?”

„Tādi, kas ir beigti,” noteica Džuljeta. „Tur dzīvo cilvēki, kas mums to nodarīja. Viņi padara ārpasauli neapdzīvojamu. Man liekas, ka pienācis laiks viņiem tajā padzīvot.”

Kādu mirkli visi klusēja. Līdz Bobijs pajautāja: „Cik biezas ir gaisa slūžu durvis? Es gribēju teikt, ka tu taču esi tās redzējusi.”

„Kādi septiņi līdz desmit centimetri.”

Ēriks pakasīja bārdu. Džuljeta ievēroja, ka vai puse ap galdu sastājušos vīru kaut ko apdomāja. Neviens no viņiem negrasījās Džuljetu atrunāt.

„Tur vajadzēs kādus divdesmit līdz trīsdesmit stieņus,” kāds ieminējās.

Džuljeta palūkojās balss virzienā un ieraudzīja kādu nepazīstamu vīrieti. Varbūt kāds paguvis noskriet lejā no vidus līmeņiem. Tomēr viņam mugurā bija mehāniķa kombinezons.

„Kāpņu galā jūs bijāt sametinājuši trīs centimetrus biezu plākšņu sienu. Lai izsistos tai cauri, mēs izmantojām astoņus stieņus. Es ieteiktu paredzēt, ka vajadzēs trīs līdz četras reizes vairāk sprāgstvielas.”

„Tu esi pārcelts no augšas?” Džuljeta pajautāja.

„Tieši tā, kundze,” viņš palocīja galvu. Un, palūkojoties uz īsi apgrieztajiem matiem un balto smaidu zem putekļu kārtas, Džuljeta saskatīja viņā augšējo stāvu iemītnieku. Vienu no tiem vīriem, ko IT nosūtīja, lai papildinātu rindas Mehāniskajā. Kādu, kurš spridzinājis barjeru, ko viņas draugi bija cēluši sacelšanās laikā. Viņš zināja, par ko runā.

Džuljeta uzlūkoja pārējos. „Pirms es došos, mēģināšu sazināties ar dažiem elevatoriem, palūkošu, vai kāds no tiem ir ar mieru jūs uzņemt. Bet man jūs jābrīdina, ka visu šo vietu vadītāji strādā to cilvēku labā. Kad iztrieksieties cauri viņu sienai, iespēja, ka viņi jūs nogalinās, ir tikpat liela kā tā, ka viņi jūs pabaros. Es nezinu, kas šeit vēl ir glābjams, bet ir iespējams, ka jums klāsies labāk, ja paliksiet tepat. Iztēlojieties, ko būtu domājuši mēs, ja daži simti svešinieku caur tuneli ienāktu mūsu mājās un lūgtu, lai dodam tiem patvērumu.” „Mēs viņiem to ļautu,” teica Bobijs.

Fics nicīgi iesmējās. „Tev viegli runāt, tev jau ir divi bērni. Kā tad ar tiem no mums, kas joprojām cer uz loteriju?”

Tas izraisīja vārdu plūdus no vairākiem cilvēkiem uzreiz. Ēriks uzsita ar roku pa konveijera lenti, lai viņus apklusinātu. „Pietiek!” viņš iesaucās. Tad nikni palūkojās uz sanākušajiem. „Viņai taisnība. Vispirms mums jāzina, kurp doties. Tikmēr varam sākt gatavoties. Mums vajadzēs visus šī elevatora raktuvēs atrodamos balstus, un tas nozīmē, ka mums ir jāsūknē ārā milzīgs ūdens lērums un daudz kas jāizpēta.” „Kā tieši mēs šo ierīci nomērķēsim?” iejautājās Bobijs. „Jau stūrējot šurp, tā bija īsta maita. Sitie verķi nelabprāt grozās.”

Ēriks pamāja ar galvu. „Esmu par to jau domājis. Raksim tai apkārt un atbrīvosim pietiekami daudz telpas, lai tā var pagriezties uz vietas. Korta teica, ka ir iespējams vienlaicīgi darbināt tikai dažus ratus — nedaudz uz priekšu vienā pusē, nedaudz atpakaļ otrā. Ja priekšā nebūs sienu, tad tā apgriezīsies.”

Džuljetai līdzās parādījās Rafs. Sarunas laikā viņš bija turējies aizmugurē. „Es iešu tev līdzi,” viņš teica.

Džuljeta aptvēra, ka tas nebija jautājums. Viņa pamāja.

Kad Ēriks bija paskaidrojis, kas tālāk darāms, strādnieki sāka izklīst. Džuljeta pievērsa Ērika uzmanību un parādīja rāciju. „Pirms došos prom, satikšos ar Kortniju un savu tēvu, turklāt daži mani draugi devušies uz dārziem. Kolīdz atradīšu vēl vienu rāciju, palūgšu, lai kāds to tev nones lejā. Un lādētāju. Es tev paziņošu, ja izdosies sazināties ar elevatoru, kas būtu gatavs jūs uzņemt.”

Ēriks palocīja galvu. Viņš sāka kaut ko bilst, bet, nopētījis strādniekus, kas joprojām uzkavējās telpā, pasauca Džuljetu sānis. Džuljeta iedeva rāciju Rafam un sekoja.

Pāris soļus tālāk Ēriks pameta skatu visapkārt un pamājis aicināja viņu vēl dziļāk. Un vēl dziļāk. Līdz viņi bija nonākuši atmešu savākšanas telpas tālākajā galā, kur šūpodamās raustījās pēdējās spuldzītes gaisma.

„Esmu dzirdējis, ko daži no viņiem runā,” Ēriks iesāka. „Tikai gribēju tev pateikt, ka tas viss ir muļķības, skaidrs?”

Džuljeta apjukumā savilka seju. Ēriks dziļi ievilka gaisu, pameta skatu uz saviem strādniekiem tur tālumā. „Kad viss sākās, mana sieva strādāja simt divdesmitajos. Visi viņai apkārt skrēja uz augšu, bet, lai kā viņai bija gribējies tiem sekot, viņa skrēja taisni lejā pie mūsu bērniem. Viņa vienīgā no sava līmeņa izdzīvoja. Un cīnījās pret ellīgu pūli, lai tiktu šurp. Cilvēki uzvedās kā jukuši.”

Džuljeta paspieda viņa augšdelmu. „Man prieks, ka viņa paspēja.” Viņa vēroja, kā svārstīgā gaisma mirdz Ērika acīs.

„Sasodīts, Džūla, klausies, ko es tev stāstu! Šorīt es pamodos uz sarūsējušas tērauda plāksnes, un kaklā man ir krika, ar kuru var nākties sadzīvot visu atlikušo mūžu, divi sasodīti sīkie gulēja uz manis kā uz matrača, un mana pakaļa bija pilnīgi nejutīga no aukstuma—” Džuljeta iesmējās.

„—bet Leslija gulēja turpat un vēroja mani. It kā būtu skatījusies uz mani jau labu laiku. Un mana sieva palūkojās visapkārt uz šo sarūsējušo elles caurumu un pateicās Dievam, ka mums bija šī vieta, kur atbēgt.”

Džuljeta aizgriezās un izslaucīja acis. Ēriks sagrāba viņas roku un piespieda ielūkoties viņa sejā. Viņš negrasījās ļaut Džuljetai šādi atkāpties.

„Viņa ienīda šos izrakumus. Ienīda! Ienīda mani par to, ka uzņēmos otru maiņu, ienīda manu sūkstīšanos un vaidēšanu par balstiem, ko tu atņēmi, ienīda to, ko izdarījām ar sesto. Ienīda, jo to ienīdu es. Saproti?”

Džuljeta pamāja.

„Lai nu kā, bet es zinu, kur ar šo esam iekūlušies, tikpat labi kā jebkurš cits. Es nedomāju, ka ar šo nākamo rakumu kaut kur tiksim, bet mums vismaz būs, ko darīt, līdz sitīs pēdējā stunda. Līdz tam es ar sāpošu muguru modīšos līdzās sievietei, ko mīlu, ja man paveiksies, tad darīšu to pašu nākamajā rītā pēc tam, un katrs no tiem ir kā dāvana. Sī nav elle. Šī ir vieta pirms tās. Un to mums devi tu.”

Džuljeta noslaucīja no vaigiem asaras. Daļa viņas ienīda sevi par to, ka apraudājusies šī vīra priekšā. Kāda cita vēlējās mesties viņam ap kaklu un šņukstēt. Tobrīd viņai pietrūka Lūkasa vairāk, nekā viņa būtu spējusi iedomāties.

„Es neko nezinu par to neiespējamo izgājienu, ko esi apņēmusies veikt, bet ņem no manis visu, kas tev vajadzīgs. Ja tas nozīmē vairāk rakšanas ar kailām rokām, lai tā būtu. Ej un sadod tiem neliešiem! Kad nonākšu ellē, es gribu, lai viņi jau ir priekšā.”

Džuljeta uzmeklēja tēvu pagaidu klīnikā, ko viņš bija iekārtojis iztīrītā, sarūsējušā noliktavas telpā. Uz matrača bija atgūlusies otrās maiņas elektriķe Railija, kura bija devītajā grūtniecības mēnesī, līdzās bija notupies viņas vīrs, un abi turēja rokas uz viņas vēdera. Džuljeta sasveicinājās ar pāri un aptvēra, ka viņu bērns būs pirmais cilvēks — varbūt pat jebkad — kurš dzimis citā elevatorā nekā viņa vecāki. Šis bērns nekad nebūs redzējis mirdzošo Mehānikas nodaļu, kurā viņi bija dzīvojuši un strādājuši, nekad nedosies ceļojumā uz tirgu, lai dzirdētu mūziku vai noskatītos teātra izrādi, iespējams, viņa acis nekad neuzlūkos funkcionējošu sienas ekrānu un neiepazīs ārpasauli. Un, ja tā būs meitene, viņai var nākties saskarties ar risku dzemdēt savus bērnus tāpat kā Hannai, kurai nebija neviena, kas pamācītu, kā ir labāk. „Tu dodies ceļā?” jautāja Džuljetas tēvs.

Viņa pamāja. „Tikai iegriezos, lai atvadītos.”

„Tu to saki tā, it kā es tevi nekad vairs neredzēšu. Kolīdz tikšu galā šeit, iešu augšā apraudzīt bērnus. Kolīdz būsim sagaidījuši mazo.” Viņš uzsmaidīja Railijai un viņas vīram.

„Pagaidām atā,” Džuljeta teica. Viņa bija likusi pārējiem zvērēt, ka par viņas plāniem tie nevienam neteiks, it sevišķi Kortai un Džuljetas tēvam. Pēdējo reizi apskaujot tēvu, Džuljeta valdījās, lai rokas viņu nenodotu.

„Un tavai zināšanai,” viņa teica, atlaizdama tvērienu, „viņi ir kā manis pašas bērni, jo man tādu nebūs. Tādēļ, kad manis nav tuvumā, lai viņus pieskatītu, būtu labi, ja tu varētu sniegt Solo palīdzīgu roku... Dažkārt man šķiet, ka viņš ir vislielākais bērns no visiem.”

„Es palīdzēšu. Un es zinu. Un man tik ļoti žēl Markusa. Es vainoju sevi.”

„Nevaino sevi, tēt! Lūdzu nevajag! Vienkārši... pieskati viņus, kad esmu pārāk aizņemta. Tu jau zini, kā es mēdzu iekulties visādos bezcerīgos pasākumos.”

Viņš pamāja.

„Es tevi mīlu,” Džuljeta teica. Tad viņa pagriezās un gāja, pirms bija paguvusi nodot sevi un savus plānus vēl vairāk. Gaitenī stāvēja Rafs ar smagu somu plecos. Džuljeta paņēma no grīdas otru. Abi izgāja no spuldžu virtenes izgaismotā gaiteņa gandrīz pilnīgi tumšos līkumos, neieslēguši kabatas lukturus, gaiteņi bija pietiekami pazīstami, un acis drīz pierada pie krēslas.

Viņi pagāja garām nepieskatītajam apsardzes postenim. Džuljeta ievēroja uz grīdas aizvijamies dubultā nostiepto elpošanas cauruli, atcerējās, kā peldējusi cauri šai telpai. Abiem ar Rafu uzsākot ilgo gājienu augšup, kāpnes priekšā mirdzēja bāli zaļā izturīgo avārijas lampu gaismā. Džuljeta pārdomāja sarakstu ar ļaudīm, kuri jāsatiek;- un lietām, kuras pa ceļam jāpaņem. Bērni būs atgriezušies savās vecajās mājās zemajos dārzos. Tāpat arī Solo. Džuljeta gribēja viņus satikt un tad doties uz šerifa vietnieka iecirkni pēc lādētāja un, cerams, vēl vienas rācijas. Ja viņiem paveiksies un ies raiti, tad viņa jau šonakt būs savās vecajās mājās tīrīšanas tērpu laboratorijā un liks kopā savu pēdējo tērpu.

„Vai atcerējies paņemt no Vokera detonatorus?” Džuljeta pajautāja. Bija tāda sajūta, ka viņa ir kaut ko aizmirsusi.

„Paņēmu. Arī baterijas, ko tu gribēji. Un es uzpildīju tavas blašķes. Viss kārtībā.”

„Es tikai pārbaudu.”

„Kā ar tērpu pārveidi?” jautāja Rafs. „Esi droša, ka tur augšā būs viss, kas tev vajadzīgs? Starp citu, cik to tur palicis?”

„Vairāk nekā pietiekami,” Džuljeta atbildēja. Viņa gribēja uzreiz pateikt, ka ar diviem tērpiem pietiks un vēl paliks pāri. Viņa bija diezgan droša — Rafs iedomājies, ka ies ar viņu līdz galam. Sim strīdam Džuljeta vēl gatavojās.

„Jā, bet cik tieši? Mani vienkārši māc ziņkāre. Agrāk par šīm lietām nebija ļauts runāt...”

Džuljeta iedomājās noliktavas starp trīsdesmit ceturto un trīsdesmit piekto, starpstāvu bunkurus, kuru, šķiet, tur bija bez skaita. „Divi... varbūt trīs simti tērpu,” viņa teica. „Vairāk, nekā es spēju saskaitīt. Esmu pārveidojusi tikai divus.”

Rafs nosvilpās. „Tur pietiek dažiem simtiem tīrīšanas gadu, ne? Pieņemot, ka tos sūta ārā ik gadu.”

Džuljeta nodomāja, ka apmēram tā arī ir. Un tagad, kad viņa zināja, kā tika saindēts āra gaiss, Džuljeta pieņēma, ka droši vien tāds ir plāns — vienmērīga izsūtīto plūsma. Izsūtīto, kas nevis tīra, bet gan dara tieši pretējo. Piesārņo pasauli.

„Hei, vai atceries Džīnu no Apgādes?”

Džuljeta pamāja, un pagātnes izteiksme trāpīja kā savilkta dūre. No Apgādes lejā bija noskrējuši diezgan daudzi, tomēr Džīnas starp tiem nebija.

„Vai tu zināji, ka mēs tikāmies?”

Džuljeta nošūpoja galvu. „Es nezināju. Man ļoti žēl, Raf.”

„Ta gan.

Kāpņu līkumu viņi veica klusējot.

„Džīna reiz analizēja dažu rezerves daļu krājumus. Vai zini, ka viņiem bija tāds dators, kurā tika uzskaitīts viss, kur kas atradās, cik daudz pasūtījumu rindā, tas viss? Nu lūk, IT bija sadedzinājuši dažus savu serveru čipus — bum, bum, bum — vienā no tām nedēļām, kad dzelži jūk nost visi pēc kārtas—”

„Es atceros tās nedēļas,” Džuljeta piebilda.

„Nu lūk, Džīna bija iedomājusies paskatīties, cik daudz laika atlicis, līdz viņiem tie čipi izbeigsies. Tā bija viena no tām detaļām, kuras viņi paši nevarēja izgatavot, saproti? Smalkas lietiņas. Tāpēc viņa paskatījās vidējo bojāšanās ātrumu, cik daudz čipu viņiem vēl atlicis plauktos, un izrēķināja, ka to pietiek divsimt četrdesmit astoņiem gadiem.”

Džuljeta gaidīja turpinājumu. „Tas skaitlis kaut ko nozīmē?” viņa pajautāja.

„Nē, sākumā nenozīmēja. Bet, to redzēdama, viņa kļuva ziņkārīga, jo tāpat, joka pēc, bija pieprasījusi līdzīgu atskaiti un skaitlis bijis tam ļoti tuvs. Pēc pāris nedēļām viņas kabinetā izdega spuldze. Vienkārša spuldze. Tā izdzisa, kamēr viņa pie kaut kā strādāja, un tas padarīja viņu domīgu. Tu esi redzējusi spuldžu krājumus, kas viņiem tur ir, vai ne?”

„Godīgi sakot, neesmu gan.”

„Nu, tie ir milzīgi. Vienreiz viņa mani turp aizveda. Un...”

Uz pāris pakāpieniem Rafs pieklusa.

„Nu lūk, tā noliktava ir pustukša. Tāpēc Džina pieprasīja atskaiti par vienkāršu spuldzi visam elevatoram, un rezultāts rādīja krājumus divsimt piecdesmit vienam gadam.”

„Aptuveni tas pats skaitlis.”

„Tieši tā! Un nu viņa kļuva patiešām ziņkārīga — tev tas viņā būtu paticis — viņa sāka veidot šādas atskaites brīvajā laikā par tādām svarīgām lietām kā kurināmā elementi, grūtniecības implanti un taimeru čipi. Un to visu pietiek apmēram divsimt piecdesmit gadiem. Un tā viņa izprātoja, ka mums palicis aptuveni tik daudz laika.”

„Divsimt piecdesmit gadu,” Džuljeta atkārtoja. „Viņa tev tā teica?”

„Jā. Man un vēl dažiem pie dzērienu glāzes. Ņem vērā, ka viņa bija jau krietni iedzērusi. Un es atceros...” Rafs iesmējās. „Atminos, kā Džonijs teica, ka viņa atceras sakritības, bet ir aizmirsusi nesakrītošās atskaites, un, runājot par aizmiršanu, viņam bija jādodas mājās pie kundzes. Un viena no Džīnas draudzenēm no Apgādes teica, ka cilvēki tā runājuši jau laikos, kad viņas vecmāmiņa bijusi dzīva, un ka viņi tā runāšot vienmēr. Tad Džīna iebilda, ka visi uzreiz to neiedomājas tāpēc, ka vēl ir par agru. Viņa teica, lai pagaidām vēl kādus divsimt gadus, kad cilvēki ies lejā uz tukšām telpām, lai paņemtu kādu no pēdējiem eksemplāriem, tad tas būšot acīmredzami.”

„Man patiešām žēl, ka viņas šeit nav,” Džuljeta teica.

„Man arī.” Viņi veica dažus pakāpienus. „Bet ne jau tādēļ es sāku par to runāt. Tu teici, ka tur ir pāris simti tērpu. Izskatās pēc tā paša skaita, vai ne?”

„Tas bija tikai minējums,” Džuljeta atteica. „Esmu bijusi lejā tikai pāris reižu.”

„Bet liekas, ka tā varētu būt. Vai neizskatās, ka mums iztek laiks? Vai nu dievi zināja, cik daudz noglabāt, vai arī viņi mums nav neko ieplānojuši tālāk pēc kāda konkrēta datuma. Tas liek tev justies kā cūkas pienam, ne? Katrā ziņā man tā šķiet.”

Džuljeta pagriezās un nopētīja savu draugu albīnu, redzēja, kā zaļās avārijas gaismas piešķīra viņa sejai tādu kā rēgainu mirdzumu. „Varbūt,” viņa noteica. „Varbūt Džīna bija kaut kam uz pēdām.”

Rafs nošņaukājās. „Jā, bet pie velna to visu. Kad tas brīdis pienāks, mēs jau sen būsim miruši.”

Viņš par to pasmējās, balsij atbalsojoties kāpnēs augšup un lejup, bet šī ideja Džuljetai lika skumt. Ne tikai tādēļ, ka visi, ko viņa pazīst, būs miruši, pirms šī diena pienāks, bet arī tādēļ, ka, to zinot, šķita vieglāk sagremot šausmīgo un baiso patiesību — viņu dienas bija skaitītas. Doma kaut ko glābt bija muļķīga, it sevišķi jau dzīvību. Neviena dzīvība visā cilvēces vēsturē nekad nav pa īstam izglābta. Tās tikai paildzinātas. Gals pienāk visam.

Dārzi slīga tumsā, griestu lampas gulēja, kamēr tālumā tikšķēja lampu taimeri. No garās un lapām aizaugušās ejas plūda balsis, tur tika pieteiktas un tikpat ātri apstrīdētas tiesības uz dobēm. Lietas, kas nevienam nepiederēja, nu tika paņemtas īpašumā. Hannai tas atgādināja baismus laikus. Viņa piespieda bērnu pie krūtīm un turējās Rik-sona tuvumā.

Mazais Mailss rādīja ceļu ar savu dziestošo kabatas lukturi. Katrreiz, kad tas apdzisa, viņš uzsita pa to ar plaukstu, kaut kā izdabūdams no tā vēl nedaudz dzīvības. Hanna pār plecu pametg skatu kāpņu virzienā. „Kur Solo tik ilgi kavējas?” viņa bažījās.

Neviens neatbildēja. Solo bija aizskrējis pakaļ Elīzai. Tas, ka viņa nozuda, kaut kam pievērsusi uzmanību, nebija nekas neparasts, tomēr tagad bija citādi, jo visapkārt bija šie svešie ļaudis. Hanna uztraucās.

Bērniņš viņas rokās ieraudājās. Viņš tā darīja tad, kad bija izsalcis. Viņam bija ļauts tā darīt. Hanna apspieda vēlmi pasūdzēties; arī viņa gribēja ēst. Viņa iekārtoja bērnu rokās, atāķēja vienu kombinezona sprādzi un pielika mazo pie krūts. Izsalkums likās daudz ļaunāks, kad viņa iedomājās, ka jāēd par diviem. Un vietās, kur šajā ejā gar viņas elkoņiem bija čabējušas augu lapas — kur tukšs vēders bija viena no pēdējām lietām, par ko uztraukties, — sazaļojušas dobes bija palikušas biedējoši tukšas. Nopostītas. Paņemtas īpašumā.

Stublāji un lapas čaukstēja kā papīrs, kamēr Riksons pārrāpās pāri margām un izpētīja otro un trešo rindu, meklēdams kādu tomātu, gurķi vai ogas, kas kā savvaļā bija sākušas izplatīties starp pārējām kultūrām, vijot savas mazās, sprogainās rociņas ap lielo brāļu stublājiem. Viņš trokšņodams atgriezās un iespieda kaut ko Hannai rokā, kaut ko mazu un mīkstu tajā vietā, kura pārāk ilgi gulējusi uz zemes. ,,Se,” viņš noteica un atgriezās krūmos, lai meklētu vēl.

„Kāpēc viņi uzreiz paņem tik daudz?” jautāja Mailss, meklēdams pārtiku pats sev. Hanna paostīja Riksona mazo dāvanu, kas vāji oda pēc negatava ķirbja. Strīdīgās balsis tālumā kļuva skaļākas. Viņa nokoda mazu kumosiņu un saviebās no rūgtās garšas.

„Viņi paņēma tik daudz tāpēc, ka nav ģimene,” atbildēja Rik-sons. Viņa balss skanēja kaut kur aiz tumsā slīgstošajiem augiem, kas čabēja pie katras kustības.

Mailss paspīdināja lukturi uz to pusi, kur Riksons tukšām rokām līda ārā no kukurūzas vagām. „Bet mēs neesam ģimene,” Mailss teica. „Ne jau īsta. Un tomēr mēs tā nekad neesam darījuši.”

Riksons veikli pārlēca pāri žogam. „Protams, ka mēs esam ģimene!” viņš iebilda. „Mēs dzīvojam kopā un strādājam kopā tā, kā to dara ģimenes. Bet šie cilvēki tā nedara, vai neesi redzējis? Redzēji, kā viņi saģērbušies dažādās krāsās, lai būtu atšķirami? Viņi nedzīvo kopā. Šie svešinieki cīnīsies, tāpat kā cīnījās mūsu vecāki. Arī mūsu vecāki nebija ģimene.” Riksons atsēja matus, saņēma acīs krītošās šķipsnas zirgastē un atkal tos sasēja. Viņa balss bija pieklusināta, skatiens vērsts tumsā, no kuras plūda dusmīgās balsis. „Viņi darīs tāpat kā mūsu vecāki un cīnīsies par pārtiku un sievietēm, līdz nebūs vairs ne viena, ne otra. Tas nozīmē, ka mums būs jācīnās pretī, ja gribēsim dzīvot.” „Es negribu cīnīties!” Hanna teica. Viņa sarāvās, atvilka bērnu no sūrstošā krūtsgala un sāka darboties ap kombinezonu, lai pieliktu viņu pie otras krūts.

„Tev to nevajadzēs darīt,” teica Riksons. Viņš palīdzēja Hannai sakārtot kombinezonu.

„Pirms tam viņi lika mums mieru,” ieminējās Mailss. „Mēs tur iekšā dzīvojām gadiem ilgi, un viņi nāca, paņēma, ko tiem vajadzēja, un nekāvās ar mums. Varbūt šie cilvēki darīs tāpat.”

„Tas bija sen,” Riksons teica. Viņš pavēroja, kā mazulis zīž mātes krūti, tad gar žogu devās dziļāk krūmos pameklēt vēl kaut ko. „Viņi lika mums mieru tāpēc, ka mēs bijām mazi un bijām viņu bērni. Hanna un es bijām tavā vecumā. Jūs ar brāli bijāt pavisam mazi. Lai arī cik briesmīgi cīniņi kļuva, viņi lika mums, bērniem, mieru, lai mirstam vai dzīvojam, kā paši protam. Tas, ka viņi mūs pameta, bija dāvana.”

„Bet viņi mēdza nākt,” bilda Mailss, „un nest mums kaut ko.” „Piemēram, Ellzu un viņas māsu?” Hanna pajautāja. Un nu gan viņa, gan Riksons bija ieminējušies par mirušiem brāļiem un māsām. Viņa aptvēra, ka šī eja bija pilna ar mirušajiem, tiem, kas noplūkti vēl negatavi. „Būs jācīnās,” viņa teica Mailsam, kurš vēl nešķita pārliecināts. „Mēs ar Riksonu vairs neesam bērni.” Viņa pašūpoja rokās mazuli, šo zīdošo atgādinājumu par to, cik ļoti viņi ir izauguši.

„Kaut viņi vienkārši aizvāktos,” Mailss īgni noteica. Viņš uzsita pa kabatas lukturi, kas atkal iedegās. „Kaut viss atkal būtu kā parasti! Kaut Markuss būtu šeit! Bez viņa es nejūtos pareizi.”

„Tomāts!” Riksons noteica, izniris no ēnām kā uzvarētājs. Viņš turēja sarkano bumbuli Mailsa gaismas starā, kas meta uz viņu sejām sārtu atblāzmu. Parādījās nazis. Riksons sagrieza guvumu trīs daļās, un Hanna savējo dabūja pirmā. No viņa rokas, Hannas lūpām un naža asmens kā asinis pilēja sarkana sula. Viņi ēda relatīvā klusumā, balsis ejas galā bija tālas un biedējošas, un no naža pilēja dzīvība, lai gan tas varētu būt kaut kas daudz ļaunāks.

Kāpdams pa kāpnēm, Džimijs sevi lādēja. Viņš to darīja, kā bija paradis — tā, ka to dzirdēja tikai viņš pats, jo vārdiem, ceļojot no lūpām līdz paša ausīm, nebija jāmēro liels attālums. Viņš lādēja sevi un smagiem soļiem stampāja uz riņķi un uz riņķi, sūtīdams metāla vibrācijas augšup un lejup, kur tās sajaucās ar citu radītajām. Pieskatīt Elīzu bija kļuvis patiešām grūti. Viens acu uzmetiens citā virzienā, un viņa jau bija prom. Tā mēdza darīt Ēna, kad izslēdzās augšanas gaismas.

„Nē, ne kā Ēna,” viņš pie sevis murmināja. Ēna lielākoties bija pinies viņam pa kājām. Džimijs vienmēr klupa pār viņu. Elīza bija citādāka.

Tā garām aizslīdēja vēl kāds tukšs un vientulīgs līmenis, un Džimijs prātoja, ka tas nav nekas jauns. Tas nav nekas pēkšņs. Elīza vienmēr bija nākusi un gājusi, kā vien vēlējās. Vienkārši, kad elevators bija tukšs, viņš nekad par meiteni nebija uztraucies. Tas raisīja pārdomas par to, kas padara vietu bīstamu. Varbūt pati vieta nemaz nebija pie vainas.

,,Ei, jūs tur!”

Džimijs sasniedza vēl vienu kāpņu laukumu — simt divdesmit otro. No durvīm pamāja kāds vīrs. Viņam mugurā bija zeltīts kombinezons, kas kaut ko nozīmēja pagātnē, kad lietām bija nozīmes. Tā bija pirmā seja, ko Džimijs sastapa, kāpdams pēdējo duci līmeņu.

„Vai esat redzējis meiteni?” Džimijs pajautāja, nelikdamies ne zinis par to, ka šis vīrs bija grasījies uzdot kādu jautājumu viņam. Džimijs pielika roku pie gurna. „Šitik garu. Septiņus gadus vecu. Trūkst viena zoba.” Viņš caur bārdu norādīja uz paša muti.

Vīrietis pakratīja galvu. „Nē, bet jūs esat tas vīrs, kurš šeit dzīvoja, vai ne? Izdzīvotājs?” Vīrietim rokā bija nazis, kas nozibsnīja kā zivs zvīņas ūdenī. Tad zeltītā tērptais svešinieks iesmējās un palūkojās pāri kāpņu laukuma margām. „Šķiet, ka tagad mēs visi esam izdzīvotāji, ne tā?” Pastiepis roku, viņš satvēra vienu no gumijas šļūtenēm, ko Džimijs kopā ar Džuljetu bija stiprinājis pie sienām, lai novadītu plūdu ūdeni. Ar veiklu naža cirtienu tā tika nogriezta. Svešinieks sāka vilkt augšā apakšējo daļu, kas brīvi karājās tālu zem viņiem.

„Tas bija domāts plūdiem—” Džimijs iesāka.

„Jūs par šo vietu noteikti daudz zināt,” vīrietis turpināja. „Atvainojiet! Mans vārds ir Terijs. Terijs Hārlsons. Esmu Plānošanas komite—” Viņš samiegtām acīm palūkojās Džimijā. „Velns, ne jūs zināt, ne jums tas rūp, vai ne? Jums mēs visi nākam no vienas un tās pašas vietas.”

„Džimijs,” viņš atbildēja. „Mani sauc Džimijs, bet vairums ļaužu dēvē mani par Solo. Un tā šļūtene—”

„Vai jums ir kāda nojausma, no kurienes nāk šī elektrība?” Terijs pameta ar zodu uz zaļajām gaismām, kas izraibināja pakāpienus zem viņiem. „Mēs esam apmetušies kādus četrdesmit līmeņus augstāk. Tur darbojas rācija. Dažos no šiem kabeļiem, kas te no vienas vietas savilkti, arī ir elektrība. To izdarījāt jūs?”

„Dažās vietās,” Džimijs teica. „Daži jau tādi bija. Uz šo pusi skrēja maza meitene vārdā Elīza. Vai jūs—?”

„Pieņemu, ka elektrība nāk no augšas, bet Toms man teica, lai pārbaudu te lejā. Viņš stāstīja, ka mūsu elevatorā elektroenerģija vienmēr nāca no apakšas un ka tāpat vajadzētu būt arī te. Viss cits ir tāds pats. Bet es redzēju ūdens atzīmi tur lejā, kas rāda, cik tālu bija uzkāpis līmenis. Domāju, ka jau labu laiku elektrība nenāk no turienes. Bet jums to vajadzētu zināt, vai ne? Vai šai vietai ir kādi noslēpumi, par kuriem jūs varētu mums pastāstīt? Tik ļoti gribētos zināt par to elektrību.”

Caurule jau gulēja saritināta pie šī vīra kājām. Atkal tika izvilkts nazis, iemirdzēdamies viņa rokā. „Vai esat kādreiz domājis par dalību komitejā?”

„Man jāatrod mana draudzene,” Džimijs noteica.

Vēl viens cirtiens, bet elektrības vadi izrādīja lielāku pretestību. Pie vainas bija varš to centrā. Vīrs saņēma plaukstā melnā vada cilpu un zāģēja šurpu turpu, spēcīgiem muskuļiem izspiežoties caur sviedros izmirkušo apakškreklu. Pēc neilgas piepūles nazis izrāvās cauri, vads bija pārzāģēts pušu.

„Ja jūsu draudzene nav kopā ar vīriem dārzos, viņa, visticamāk, ir pie dievlūdzējiem. Gāju viņiem garām pa ceļam uz leju. Viņi atraduši kapelu.” Terijs norādīja ar nazi uz augšu, tad aizbāza to aiz jostas un sāka tīt vadu cilpās ap roku.

„Kapela,” Džimijs atkārtoja. Viņš zināja, kur tas ir. „Paldies, Terij!”

„Tas ir tikai godīgi,” paraustījis plecus, vīrietis attrauca. „Paldies, ka pateicāt, no kurienes plūst visa šī elektrība.”

„Elektrība—?”

„Jā, jūs teicāt, ka tā nāk no augšas. No līmeņa..

„Trīsdesmit četri? Es tā teicu?”

Svešinieks pasmaidīja. „Domāju, ka teicāt gan.”

Lejā, kur kādreiz bija plūdi, Elīza bija vērojusi cilvēkus, kuri strādāja, lai izraktos ārā, iedarbinātu elektrību un iedegtu gaismas. Viņa bija redzējusi arī ļaudis dārzos, kuri vāca pārtiku un prātoja, kā visus pabarot. Un nu šeit bija trešā cilvēku grupa, kas pārbīdīja mēbeles, slaucīja grīdu un visu kārtoja. Viņai nebija ne jausmas, ko šie mēģina izdarīt.

Jaukais vīrs, kurš pēdējais bija redzējis Kucēnu, stāvēja malā un sarunājās ar kādu citu cilvēku baltā tērpā, šim vīrietim bija kails galvvidus, lai gan viņš izskatījās pārāk jauns, lai būtu plikgalvains. Tērps gan bija savāds. Kā sega. Divu staru vietā tam bija tikai viena, turklāt pietiekami liela, lai viļņotos ap viņu un gandrīz aizsegtu viņa pēdas. Izskatījās, ka jaukais vīrs ar tumšajām ūsām mēģina viņam kaut ko iestāstīt. Baltajā segā ietinies vīrietis vienkārši stāvēja, saraucis pieri. Šad un tad kāds no viņiem pameta skatu uz Elīzu, un meitene sāka uztraukties, ka tie runā par viņu. Varbūt viņi apsprieda, kā atrast Kucēnu.

Mēbeles tika sabīdītas taisnās rindās, un tās visas bija vērstas vienā virzienā. Te nebija galdu kā istabās aiz dārziem, kur viņa mēdza ēst, telpās, kurās viņa mēdza slēpties zem mēbelēm un izlikties, ka ir žurciņa ar veselu žurkulēnu ģimeni, kas kustina ūsas un sarunājas. Šeit bija tikai krēsli un soli, kas vērsti pret sienu, kurā iebūvēta krāsaina stikla bilde, no kuras bija izlūzuši daži gabali. Aiz šīs sienas darbojās kāds kombinezonā tērpts vīrs, viņš bija redzams caur izsistajiem caurumiem un aiz atlikušā stikla izskatījās izplūdis. Šis cilvēks sarunājās ar vēl kādu, kurš caur durvīm vilka melnu vadu. Viņi pie kaut kā strādāja, un tad aiz sienas parādījās gaisma, kas meta pār istabu daudzkrāsainus starus, liekot dažiem no mēbeles stumdošajiem ļaudīm apstāties un lūkoties tajā. Daži sačukstējās. Izklausījās, ka viņi visi čukst par vienu un to pašu.

„Elīza!”

Vīrietis ar tumšajām ūsām nometās uz ceļiem viņai blakus. Elīza satrūkās un savu somu piespieda pie krūtīm. „Jā?” viņa čukstus vaicāja.

„Vai tu esi dzirdējusi par Paktu?” viņš jautāja. Otrs virs ar kailo galvvidu un balto segu ap pleciem stāvēja viņam aiz muguras, un viņa piere joprojām bija saraukta grumbās. Elīza iedomājās, ka viņš nekad nesmaida.

Viņa pamāja ar galvu. „Bars^1 ir dzīvnieku pulks, piemēram, briežu, suņu un kucēnu.”

Vīrietis pasmaidīja. „Pakts, nevis bars.” Bet Elīzai šie vārdi izklausījās vienādi. „Turklāt suņi un kucēni ir vieni un tie paši dzīvnieki.”

Elīzai nebija drosmes viņa teikto palabot. Savā grāmatā un cirkā viņa bija redzējusi suņus, un tie izskatījās baisi. Kucēni tādi nebija.

„Kur tu esi dzirdējusi par briežiem?” jautāja baltajā segā tērptais vīrs. „Vai jums šeit ir bērnu grāmatas?”

Elīza pakratīja galvu. „Mums ir īstas grāmatas. Es esmu redzējusi briežus. Viņi ir lieli, smieklīgi un ar tievām kājām, viņi dzīvo mežā.” Šķiet, ka oranžajā kombinezonā tērptajam vīram ar ūsām brieži neinteresēja. Ne tik ļoti kā tam otram. Elīza palūkojās uz durvīm un prātoja, kur palikuši visi, ko viņa pazīst. Kur ir Solo? Viņam būtu vajadzējis palīdzēt Elīzai atrast Kucēnu.

„Pakts ir ļoti svarīgs dokuments,” stāstīja vīrs oranžā. Meitene pēkšņi atcerējās, ka viņa vārds ir Raša kungs. Viņi bija iepazinušies, bet Elīza slikti atcerējās vārdus. Vienmēr bija vajadzējis zināt tikai dažus. Raša kungs bija ļoti jauks pret viņu. „Pakts ir kā grāmata, tikai mazāks,” viņš turpināja. „Līdzīgi kā tu esi sieviete, tikai mazāka.” „Man ir septiņi gadi,” Elīza noteica. Viņa vairs nebija maziņa. „Un tu nepagūsi ne attapties, kad tev jau būs septiņpadsmit.” Ūsainais vīrietis pastiepa roku un pieskārās Elīzas vaigam. Elīza izbijusies atrāvās, likdama viņam saraukt uzacis. Viņš pagriezās un palūkojās uz vīru baltajā segā, kurš nenolaida acis no Elīzas.

„Kas tās bija par grāmatām?” viņš jautāja. „Tās par dzīvniekiem, vai tās atradās šajā elevatorā?”

Elīza juta, kā plaukstas sargājoši apķer somu un paliek tur, uz viņas atmiņu grāmatas. Viņai patika zaļā pasaule, stāsti par zvejošanu un dzīvniekiem, sauli un zvaigznēm. Viņa iekoda lūpā, lai nebūtu nekas jāsaka.

Ūsainais vīrs — Raša kungs — nometās ceļos viņai blakus. Viņam rokās bija papīra lapa un violeta krīta stienītis. Viņš tos nolika uz sola viņai blakus un uzlika plaukstu uz Elīzas ceļgala. Otrs vīrs pienāca tuvāk.

„Ja tu zini par grāmatām šajā vietā, tavs pienākums pret Dievu ir mums atklāt, kur tās glabājas!” teica vīrs segā. „Vai tu tici Dievam?”

Elīza pamāja. Hanna un Riksons bija mācījuši viņai par Dievu un vakara lūgšanām. Pasaule visapkārt kļuva neskaidra, un Elīza aptvēra, ka acīs sariesušās asaras. Viņa tās izberzēja. Riksonam nepatika, ka viņa raud.

„Kur ir šīs grāmatas, Elīza? Cik to tur ir?”

„Daudz,” viņa atbildēja, domādama par visām grāmatām, no kurām bija izņēmusi lappuses. Kad Solo uzzināja, ka viņa griezusi no grāmatām attēlus un pamācības, viņš bija tik dusmīgs. Bet pamācības viņai bija atklājušas labāku makšķerēšanas veidu, un tad Solo bija parādījis, kā kārtīgi izņemt un iešūt grāmatu lappuses, un viņi bija makšķerējuši kopā.

Baltajā segā ietinies vīrs nometās ceļos viņai blakus. „Vai šīs grāmatas izkaisītas pa visu elevatoru?”

„Šis ir tēvs Remijs,” bilda Raša kungs, iepazīstinādams Elīzu ar plikgalvaino vīru un atbrīvodams viņam vietu. „Tēvs Remijs izvedīs mūs cauri šiem grūtajiem laikiem. Mēs esam draudze. Mēs mēdzām sekot tēvam Vendelam, bet daži draudzi pamet, kamēr citi tai piebiedrojas. Kā tu.”

„Šīs grāmatas,” turpināja Remija kungs, kurš šķita pārāk jauns, lai būtu tēvs, viņš nelikās daudz vecāks par Riksonu. „Vai tās ir kaut kur tuvumā? Kur mēs varam tās atrast?” Viņš novēcināja roku no sienas līdz griestiem un runāja savādā, skaļā balsī, kas dunēja Elīzas krūtīs, balsī, kas lika gribēt atbildēt. Un viņa acis — zaļas kā applūdušie dziļumi, kuros viņi ar Solo mēdza makšķerēt, — lika meitenītei gribēt izstāstīt patiesību.

„Visas vienā vietā,” nošņaukājusies atbildēja Elīza.

„Kur?” vīrietis čukstēja. Viņš bija saņēmis viņas plaukstas savējās, bet otrs vīrs to vēroja ar dīvainu izteiksmi sejā. „Kur grāmatas atrodas? Tas ir tik svarīgi, mana meita! Tu jau zini, ka ir tikai viena grāmata. Tās visas pārējās ir meli. Tagad pasaki man, kur tās ir!”

Elīza iedomājās par vienu grāmatu savā somā. Tajā nebija rakstīti meli. Bet viņa negribēja, lai šis vīrs aiztiek viņas grāmatu. Vispār negribēja, lai viņš pieskaras viņai. Elīza mēģināja pasēsties tālāk, bet viņa lielās plaukstas satvēra viņu vēl stingrāk. Viņa skatienā kaut kas yirmoja.

„Trīsdesmit četri,” viņa nočukstēja.

„Līmenis trīsdesmit četri?”

Elīza pamāja, un viņa tvēriens atlaidās. Viņam pieceļoties, atgriezās Raša kungs un uzlika plaukstu uz Elīzas rokas vietā, kuru bija saspiedis otrs vīrs.

„Tēvs, vai mēs drīkstam...?” jautāja Raša kungs.

Vīrietis ar kailo galvvidu pamāja, un Raša kungs paņēma uz sola uzlikto papīra lapu. Viena tās puse bija apdrukāta. Uz otras kaut kas bija rakstīts ar roku. Paņēmis violeto krīta gabalu, Raša kungs jautāja Elīzai, vai viņa prot rakstīt vai pazīst burtus.

Elīza apstiprinoši pamāja. Viņas rociņa, sargādama grāmatu, atkal uzgūla somai. Viņa prata lasīt labāk nekā Mailss. To bija panākusi Hanna.

„Vai vari man uzrakstīt savu vārdu?” vīrs jautāja. Viņš parādīja Elīzai papīru. Apakšā bija uzzīmētas līnijas. Divi vārdi jau bija uzrakstīti. Vēl viena līnija bija tukša. „Lūk, šeit,” viņš teica, uz to norādīdams. Viņš iespieda krītu Elīzai pirkstos. Meitene lasīja dažus citus vārdus, bet rokraksts bija nekārtīgs. Tas bija ātri uzkricelēts uz nelīdzenas virsmas. Turklāt miglojās acis. „Tikai tavu vārdu,” viņš vēlreiz mudināja. „Parādi man!”

Elīza gribēja prom. Viņa gribēja pie Kucēna un Solo, un Džu-elas, pat pie Riksona. Meitenīte noslaucīja asaras un apspieda elsas, kas grasījās viņu nosmacēt. Ja viņa izdarīs to, ko tie grib, tad varēs iet. Telpā pulcējās arvien vairāk un vairāk cilvēku. Daži no tiem viņu pētīja un sačukstējās. Viņa dzirdēja kādu vīru sakām, ka dažiem ir paveicies, ka vīriešu ir vairāk nekā sieviešu, ka daudzi paliks tukšā, ja neuzmanīsies. Tie skatījās uz Elīzu un gaidīja, un mēbeles bija iztaisnotas, grīdas izslaucītas, šur tur bija izkaisītas no dārzu augiem noplūktas lapas.

„Lūk, šeit,” mudināja Raša kungs. Viņš satvēra Elīzas plaukstas locītavu un virzīja to, līdz krīts bija uz līnijas. „Tavu vārdu.” Un visi skatījās. Elīza pazina burtus. Viņa lasīja labāk nekā Riksons. Bet viņa tik tikko spēja kaut ko saskatīt. Viņa bija kā tās zivis, ko kādreiz mēdza ķert, viņa peldēja zem ūdens un lūkojās augšup uz visiem šiem izsalkušajiem cilvēkiem. Bet viņa uzdrukāja savu vārdu. Elīza cerēja, ka tas liks viņiem visiem pazust.

„Laba meitene!”

Raša kungs pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Ļaudis plaukšķināja. Un tad baltajā segā tērptais vīrs, kurš bija tā aizrāvies ar grāmatām, noskandēja dažus vārdus, viņa balss bija dunoša un vienlaikus skaista. Viņa vārdi atbalsojās dziļi Elīzas krūtīs, kad viņš Pakta vārdā kādu pasludināja par vīru un sievu.

PUTEKLI

..

Elevators 1

Dārsijs uzbrauca ar liftu līdz ieroču noliktavai. Viņš noglabāja mazo paciņu ar lodi, iebāza asins analīžu rezultātus kabatā, izkāpa no lifta un sāka taustīties gar sienu, kur vajadzēja atrasties plašajam gaismas slēdžu klāstam. Kaut kas lika viņam domāt, ka no ārkārtas personāla kriopoda pazudušais pilots slēpjas šajā līmenī. Šeit viņi bija atraduši vīrieti, kurš izlikās par Ganu. Šeit pirms apmēram mēneša bija izmitināti un rosījušies arī vairāki piloti. Viņš kopā ar Stīvensu un vēl dažiem bija šo stāvu pārbaudījis jau vairākas reizes, bet Dārsiju nelika mierā aizdomas. To pamatā bija fakts, ka nepieciešama īpaša pieejas atļauja, lai lifts viņu vispār atvestu uz šo līmeni.

Šāda atļauja bija tikai saujiņai ļaužu no vadošā personāla un apsardzes, un iepriekšējos apmeklējumos Dārsijs bija sapratis, kādēļ tas tā bija. Plauktos rindojās munīcijas kastes. Zem brezenta pārsegiem vīdēja apveidi, kas izskatījās pēc armijas bezpilota lidmašīnām. Statīvos glabājās šāviņu piramīdas. Neviens negribētu, lai kaut kam tādam uzskrien virsū kāds virtuves darbinieks, kurš nācis pakaļ kartupeļu pulvera bundžai, bet liftā nospiedis nepareizo pogu.

Iepriekšējās pārmeklēšanas reizes bija beigušās nesekmīgi, bet starp augstajiem plauktiem, kas piekrauti ar lielajiem plastmasas konteineriem, vajadzēja būt tūkstošiem vietu, kur varētu noslēpties. Kad raustīdamās ieslēdzās griestu lampas, Dārsijs ielūkojās ejās starp tiem. Viņš iztēlojās, ka ir šis pilots, kurš te ieradies asinīm piešķiestā liftā mirkli pēc tam, kad ir nogalinājis cilvēku, ka viņš bēg un meklē vietu, kur noslēpties.

Pieliecies Dārsijs nopētīja pulētā betona grīdu pie lifta. Durvju priekšā tā bija spīdīgāka. Varbūt no nevienmērīgās kustības, zābaku zolēm, pakāpeniska nodiluma. Viņš notupās uz grīdas un dziļi ieelpoja, pamanīja lapu, priežu un citronu aromātu, tā smaržoja sen aizmirsti laiki, kad zeme bija dzīva, zaļojoša un smaržoja pēc svaiguma.

Kāds šeit bija mazgājis grīdu. Viņš nodomāja, ka tas noticis nesen. Paturēdams prātā, ka viņš šeit nav viens, Dārsijs saliecies ieskatījās ejās, gar kuru malām rindojās kastes ar ieročiem un pirmās palīdzības materiāliem. Viņam vajadzētu doties taisnā ceļā pie Bre-varda un atvest papildspēkus. Šeit slēpās vīrs, kurš gatavs nogalināt, kāds no militārā personāla, kāds, kurš ir trenēts un kuram ir pieeja visiem ieročiem, kas glabājas šajos konteineros. Tomēr šis cilvēks bija arī ievainots, noslēpies un nobijies. Un papildspēki nešķita laba doma.

Ne gluži tādēļ, ka Dārsijs bija tas, kurš atminējis šo mīklu, un viņam pienāktos visi atzinības lauri, bet pie vainas bija augošā pārliecība, ka šīs slepkavības norādīja uz pašu personāla augšgalu. Šeit bija iesaistīti augstākā līmeņa vadītāji. Bija mainīts personu lietu saturs, aiztikti dziļo saldētavu kriopodi, un līdz šim tas viss bijis nepieļaujams. Varētu būt iesaistīti cilvēki, kuru pakļautībā viņš strādā. Turklāt Dārsijs bija stāvējis un balstījis īsto Ganu, kamēr viņš spārdīja viltvārdi. Nekas no tā neatbilda protokolam. Tā bija personiska izrēķināšanās. Dārsijs pazina vīru, kurš tika piekauts, bija allaž saticis viņu vēlajās maiņās, šad tad pārmijis kādu vārdu. Bija grūti iztēloties, kā šis cilvēks kādu nogalina. Viss bija sagriezts kājām gaisā.

Dārsijs noņēma no jostas kabatas lukturi un sāka pārmeklēt plauktus. Viņam bija vajadzīgs kaut kas vairāk par spilgtu gaismu, kaut kas vairāk par to aprīkojumu, kas piešķirts naktssargiem. Uz kastēm bija apzīmējumi no citas dzīves, no tās, kuru tik tikko varēja atsaukt atmiņā. Klusu nopaukšķot hermētiskajām aizdarēm, viņš pacēla vairāku tvertņu vākus, līdz atrada meklēto — H&K .45, pistoli, kas bija gan mūsdienīga, gan antīka. Tikko izvestas no rūpnīcas, tās bija vienas no labākajām, tomēr no šīm rūpnīcām bija palicis pāri tikai nedaudz vairāk par atmiņām. Viņš ielādēja ierocī aptveri un cerēja, ka munīcija vēl ir derīga. Ar šaujamieroci rokā Dārsijs jutās drošāk un turpināja lavīties caur noliktavu ar jaunu apņēmību, kas atšķīrās no paviršajiem apļiem, kuri tika veikti vakar vēl pirms pārējo astoņdesmit līmeņu pārmeklēšanas.

Viņš palūkojās zem visiem brezenta pārklājiem. Zem viena no tiem Dārsijs atrada izbārstītus darbarīkus un detaļas, šis lidaparāts bija daļēji izjaukts vai tika labots. Kāds nesen te darbojies? To nevarēja noteikt. Putekļu nebija, tomēr zem pārklāja to nebūtu tik un tā. Viņš apstaigāja tuvāko apkārtni, meklēdams baltas putu drumslas no kustinātām griestu plāksnēm, pārbaudīja kabinetus pie pašas diben-sienas, meklēja vietas, kur plaukti varētu būt ieliekušies, skatījās, vai augstu tajos nemanīs lielas kastes. Viņš devās baraku virzienā, kad pirmo reizi ievēroja zemās metāla durvis.

Dārsijs pārliecinājās, ka ir nolaidis drošinātāju. Viņš satvēra durvju rokturi un atrāva tās vaļā, tad, strauji noliecies, pavērsa kabatas lukturi un pistoles stobru pret tumsu.

Viņš gandrīz sašāva kāda guļvietu. Tur bija saburzīta spilvenu un segu kaudze, kas pirmajā mirklī izskatījās pēc guļoša cilvēka. Dārsijs ieraudzīja vēl dažas mapes, kas līdzinājās tām, ko viņš bija palīdzējis iznest no sanāksmju telpas. Šeit droši vien bija slēpies vīrietis, kuru viņi aizturēja. Vajadzēs parādīt to Brevardam un savākt atlikušos dokumentus. Viņš nespēja iedomāties, kā ir dzīvot šādi — kā žurkai. Dārsijs aizvēra angāru un gar sienu devās uz durvīm, kas veda uz barakām. Nedaudz tās pavēris, viņš pārliecinājās, ka gaitenis ir tukšs. Viņš klusi pārvietojās no vienas telpas otrā un tās visas rūpīgi pārmeklēja. Guļamtelpa izskatījās pilnīgi neapdzīvota. Dušas telpas bija klusas un mierīgas. Gandrīz rēgainas. Izejot no sieviešu tualetes, Dār-sijam šķita, ka viņš dzird balsi. Čukstu. Kaut ko aiz durvīm gaiteņa galā.

Dārsijs sagatavoja pistoli un nostājās gaiteņa galā. Viņš piespieda ausi pie durvīm un ieklausījās.

Tur kāds runāja. Dārsijs nospieda rokturi un atklāja, ka durvis nav aizslēgtas, tad dziļi ievilka elpu. Ja šis virs kaut vai tikai mēģinās sniegties pēc ieroča, viņš šaus. Dārsijs jau galvā dzirdēja, kā skaidros Brevardam, kas noticis, kā stāstīs par savu nojautu, sekošanu pavedienam un to, kā nav iedomājies izsaukt papildspēkus, nonācis lejā un atradis šeit ievainoto un asiņojošo slepkavu. Viņš pirmais bija izvilcis pistoli. Dārsijs bija aizsargājies. Vēl viens līķis un vēl viena slēgta lieta. Tā viņš teiks, ja viss beigsies nelāgi. Atraujot durvis un metoties iekšā ar paceltu pistoli rokās, prātā uzplaiksnīja tas viss un vēl daudz kas cits.

Telpas galā pret viņu pagriezās kāds vīrietis. Slīdēdams viņam tuvāk, Dārsijs kliedza uz viņu, lai nekustas, viņš pat nedomāja par savu rīcību, treniņi bija iesēdušies galvā un pārvērtušies par dabisku instinktu. „Nekustēties!” viņš sauca, un jaunais puisis pacēla rokas. Tas bija jauns vīrietis pelēkā kombinezonā, vienu roku viņš bija pacēlis virs galvas, bet otra nedzīvi nokarājās gar sāniem.

Tad Dārsijs pamanīja, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Viss bija ačgārni. Tas nemaz nebija vīrietis.

„Nešaujiet!” Šarlote lūdza. Viņa pacēla vienu roku un noskatījās, kā šis vīrietis tuvojas, pavērsis pistoles stobru pret viņas krūtīm.

„Piecelies un atkāpies no galda!” vīrietis pavēlēja. Viņa balss pat neietrīcējās. Viņš norādīja ar pistoli uz sienu.

Šarlote pameta skatu uz radio. Džuljeta jautāja, vai viņa dzird viņu, lūdza pabeigt sakāmo, bet Šarlote nepārbaudīja šī vīrieša pacietību, sniedzoties pēc pārraides pogas. Viņas skatiens pārslīdēja uzgaida izmētātajiem darbarīkiem, skrūvgriežiem, vadu knaiblēm, un apziņā atgriezās vakardienas šausminošā cīņa. Zem marles pārsēja pulsēja brūce. Bija sāpīgi pacelt plaukstu pat pleca augstumā. Vīrietis tuvojās.

„Abas rokas augšā!”

Viņa stāja, tas, kā viņš turēja ieroci, atgādināja mācības. Šarlote nešaubījās, ka šis cilvēks var viņu nošaut.

„Es nevaru pacelt augstāk,” viņa teica. Džuljeta atkal lūdza atbildēt. Vīrietis paskatījās uz radio.

„Ar ko tu sarunājies?”

„Ar vienu no elevatoriem,” viņa paskaidroja. Tad lēni sniedzās pēc skaņas pogas.

„Neaiztiec to! Pret sienu! Tūlīt pat!”

Šarlote darīja tā, kā bija pavēlēts. Vienīgais mierinājums bija cerība, ka šis cilvēks aizvedīs viņu pie brāļa. Viņa vismaz zinās, ko tie ar viņu izdarījuši. Vientuļās, raižpilnās dienas bija galā. Šarlote juta atvieglojumu par to, ka ir atrasta.

„Pagriezies ar seju pret sienu! Novieto rokas aiz muguras! Sakrusto plaukstu locītavas!”

Šarlote darīja tā, kā bija likts. Tomēr viņa pagrieza galvu sānis un pār plecu palūkojās uz šo cilvēku, ievēroja plastmasas saiti, ko viņš noņēma no jostas. „Pieri pret sienu!” viņš pavēlēja. Un tad Šarlote juta, kā viņš pienāk, varēja saost viņu, dzirdēt viņa elpu, bet domas par pagriešanos un cīņu pagaisa, kad plastmasas žņaugs sāpīgi savilkās ap plaukstu locītavām.

„Vai te ir vēl kāds?” viņš noprasīja.

Šarlote pakratīja galvu. „Tikai es.”

„Tu esi pilote?”

Šarlote pamāja. Viņš satvēra Šarlotes plecu un pagrieza viņu ar seju pret sevi. „Ko tu šeit dari?” Ieraugot pārsieto roku, viņš samiedza acis. „Erens tevi sašāva!”

Šarlote neatbildēja.

„Tu nogalināji labu cilvēku,” viņš noteica.

Šarlote juta, kā acīs saskrien asaras. Viņa vēlējās, kaut šis svešinieks vienkārši aizvestu viņu tur, kur viņiem jāiet, aizmidzinātu, ļautu satikt Doniju, vienalga, kas sekotu pēc tam. „Es negribēju!” bija viss, ko viņa spēja izdvest sev par attaisnojumu.

„Kā tu šeit nokļuvi? Tu biji kopā ar citiem pilotiem? Vienkārši... sievietes netiek...”

„Mani pamodināja mans brālis,” Šarlote paskaidroja. Viņa ar zodu norādīja uz apsardzes emblēmu viņam uz krūtīm. „Jūs viņu aizvedāt.” Šarlote atcerējās dienu, kad viņi ieradās pēc Donija, un jauno vīrieti, kurš balstīja Tūrmanu. Viņa atpazina cilvēku savā priekšā, un asaras nespēja rimties. „Vai viņš... vēl ir dzīvs?”

Vīrietis mirkli novērsās. „Jā. Knapi.”

Viņa juta, kā asaras rit pār vaigiem.

Vīrietis atkal uz viņu palūkojās. „Viņš ir tavs brālis?”

Šarlote pamāja. Šādi ar mugurpusē sasietām rokām viņa nespēja noslaucīt degunu, nespēja pat aizsniegt plecu, lai noslaucītu to kombinezonā. Šarlote bija pārsteigta, ka šis vīrietis atnācis viens, ka viņš nesauc papildspēkus. „Vai es drīkstu viņu satikt?” viņa pajautāja.

„Šaubos. Šodien tie viņu atkal iemidzinās.” Viņš norādīja ar pistoli uz radio, pa kuru skanēja Džuljetas lūgumi atsaukties. „Vai zini, tas galīgi nav labi. Šie cilvēki, ar kuriem tu runāji, tevis dēļ var nonākt briesmās, lai kas arī viņi nebūtu. Ko gan tu domāji?”

Viņa nopētīja šo vīrieti. Izskatījās apmēram viņas vecuma, nedaudz pāri trīsdesmit, drīzāk karavīrs, nevis policists. „Kur ir pārējie?” Šarlote jautāja. Viņa pameta skatu uz durvīm. „Kādēļ jūs mani nevedat prom?”

„Es vedīšu. Bet pirms tam vēlos kaut ko saprast. Kā tu un tavs brālis... kā jūs tikāt laukā?”

„Es jau teicu, viņš mani pamodināja.” Šarlote pameta skatu uz galdu, uz kura stāvēja Donija pieraksti. Mapes bija palikušas vaļā. Virspusē bija karte, zem tās redzama Pakta vēstule. Apsargs pagriezās, lai palūkotos, kas piesaistījis viņas uzmanību. Viņš atkāpās no Šarlotes un uzlika plaukstu uz vienas no mapēm.

„Un kurš pamodināja tavu brāli?”

„Kāpēc jūs nepajautājat viņam?” Šarlote sāka raizēties. Šķita aizdomīgi, ka vīrietis viņu neveda prom, likās, ka viņš darbojas ārpus likuma. Irākā viņa bija redzējusi vīriešus, kuri darbojas ārpus likuma. Tas nekad nenotika labu nodomu dēļ. „Lūdzu, vienkārši aizvediet mani pie brāļa,” viņa teica. „Es padodos. Vienkārši apcietiniet mani!”

Viņš paskatījās Šarlotē samiegtām acīm, tad atkal pievērās mapēm. „Kas tas ir?” Viņš paņēma karti un nopētīja to, nolika uz galda un pacēla vēl kādu papīra lapu. „Otrā istabā mēs savācām kastēm šādu papīru. Velns, pie kā jūs abi te strādājat?”

„Vienkārši arestējiet mani!” Šarlote lūdzās. Viņai sāka kļūt baisi. „Pēc mirklīša.” Viņš nopētīja radio, atrada skaņas pogu un noregulēja to klusāk. Tad atbalstījās pret galdu, nevērīgi turēdams pistoli gurnu augstumā. Šarlote aptvēra, ka viņš tūlīt nolaidis bikses. Viņš piespiedis Šarloti mesties ceļos. Viņš nebija redzējis sievieti vairākus gadsimtus un nu mēģināja saprast, kā viņas pamodināt. Lūk, ko viņš gribēja! Šarlote apsvēra domu skriet uz durvju pusi, cerēdama, ka vīrietis viņu nošaus, cerēdama, ka viņš netrāpīs vai nogalinās viņu ar pirmo šāvienu— „Kā tevi sauc?” viņš pajautāja.

Šarlote juta, kā gar vaigiem rit asaras. Balss raustījās, bet kaut kā izdevās nočukstēt savu vārdu.

„Mani sauc Dārsijs. Nomierinies! Es tev neko sliktu nedarīšu!” Šarlote sāka drebēt. Viņa iztēlojās, ka tieši to vīrietis teiktu, pirms nodarītu kaut ko zvērīgu.

„Pirms nododu tevi tālāk, es vienkārši gribu saprast, kas, pie velna, te notiek. Tāpēc, ka viss, ko esmu redzējis, liecina, ka tas ir kaut kas daudz lielāks nekā tikai tu un tavs brālis. Kaut kas svarīgāks par manu darbu. Velns, kā es varu zināt, varbūt mirklī, kad uzvedīšu tevi līdz birojam, viņi mani iemidzinās, bet tevi vedīs atpakaļ uz šejieni, lai tu turpinātu strādāt!”

Šarlote iesmējās. Viņa pagrieza galvu un noslaucīja plecā no žokļa pilošās asaras. „Diez vai,” viņa noteica. Šarlotei sāka rasties aizdomas, ka šis vīrietis patiešām nedarīs viņai pāri, ka viņš tiešām ir tik ieinteresēts uzzināt patiesību, kā izskatās. Viņas skatiens atkal aizslīdēja līdz mapēm. „Vai jūs zināt, ko viņi ir ieplānojuši darīt ar mums?” viņa pajautāja.

„Grūti pateikt. Tu esi nogalinājusi ļoti svarīgu cilvēku. Tev nevajadzētu būt nomodā. Es pieņemu, ka viņi ieliks tevi dziļajā saldētavā. Dzīvu vai mirušu — to es nezinu.”

„Nē, ne jau to, ko viņi darīs ar mani un manu brāli, bet ko viņi plāno darīt ar mums visiem. Kas notiks pēc mūsu pēdējās maiņas.” Dārsijs mirkli padomāja. „Es... es nezinu. Nekad neesmu par to domājis.”

Viņa pamāja uz mapēm viņam blakus. „Tur tas viss ir rakstīts. Kad mani iemidzinās, nebūs svarīgi, vai būšu dzīva vai mirusi. Es nekad vairs nepamodīšos. Tāpat kā jūsu māsa vai mamma, vai sieva, vai kāds cits, ko viņi šeit ieveduši.”

Dārsijs pameta skatu uz mapēm, un Šarlote aptvēra, ka viņa kavēšanās vest viņu prom ir iespēja, nevis problēma. Tieši tādēļ viņi nedrīkstēja izpaust patiesību. Ja cilvēki to zinātu, viņi nebūtu ar mieru. „Tu to izdomāji,” Dārsijs neticēja. „Tu nezini, kas notiks pēc—” „Pajautājiet savam priekšniekam! Paskatieties, ko viņš teiks. Vai sava priekšnieka priekšniekam. Un turpiniet jautāt. Varbūt dziļajā saldētavā viņi piešķirs jums kapsulu blakus manējai.”

Dārsijs mirkli viņā lūkojās. Viņš nolika pistoli un atpogāja sava kombinezona augšējo pogu. Un tad nākamo. Viņš turpināja tās atpogāt līdz pat viduklim, un Šarlote zināja, ka jau no paša sākuma viņai bijusi taisnība par šī svešinieka nodomiem. Viņa gatavojās gāzties tam virsū, spert starp kājām, kost—

Dārsijs paņēma mapes un aizbāza tās mugurpusē aiz šortiem. Tad sāka pogāt kombinezonu ciet.

„Es to papētīšu. Tagad gan ejam!” Viņš paņēma pistoli un norādīja uz durvīm, bet Šarlote atviegloti nopūtās. Viņa apgāja ap bez-pilota lidmašīnu vadības paneļiem. Viņu mocīja klusas pretrunas. Šarlote bija gribējusi, lai šis vīrietis aizved viņu pie pārējiem, bet nu viņa gribēja parunāt. Viņa bija no viņa baidījusies, bet tagad gribēja uzticēties. Arests un iemidzināšana šķita kā atpestīšana, bet nu rokas stie-piena attālumā vīdēja cits glābiņš.

Iesoļojot gaitenī, sirds dunēja. Dārsijs aizvēra vadības telpas durvis. Viņa pagāja garām guļamtelpām un dušām un apstājās gaiteņa galā, būdama bezpalīdzīga un ar sasietām rokām, viņa gaidīja, kad vīrietis atvērs durvis uz ieroču noliktavu.

„Vai zini, es pazinu tavu brāli,” Dārsijs teica, pieturēdams durvis. „Viņš nekad nelikās tāds. Tāpat arī tu.”

Šarlote nošūpoja galvu. „Es negribēju nevienam nodarīt neko ļaunu. Mēs tikai meklējām patiesību.” Viņa caur ieroču noliktavu devās lifta virzienā.

„Tur jau tā bēda ar patiesību,” Dārsijs sacīja. „Gan meļi, gan godīgi ļaudis saka, ka tā ir viņu pusē. Tādēļ tādi cilvēki kā es nonāk sarežģītā situācijā.”

Šarlote apstājās. Tas, šķiet, izbiedēja Dārsiju, kurš soli atkāpās un stingrāk satvēra pistoli. „Iesim tālāk,” viņš teica.

„Pagaidiet!” Šarlote lūdza. „Jūs gribat patiesību?” Viņa pagriezās un ar zodu norādīja uz brezenta segtajām bezpilota lidmašīnām. „Varbūt beidziet ticēt tam, ko cilvēki jums saka? Beidziet lemt par to, kuram ticēt, tikai pēc nojautām. Ļaujiet, es jums parādīšu! Paskatieties pats, kas ir tur ārā!”

Donalda sāns bija violetu, melnu un zilu plankumu jūra. Viņš bija nolaidis kombinezonu līdz viduklim un pacēlis apakškreklu, lai palūkotos uz savām ribām vannasistabas spogulī. Ziluma centrā bija oranži dzeltens plankums. Viņš tam pieskārās, tik tikko piedūrās ar pirkstu galiem, un caur kājām ceļos ietriecās strāvas šāviņš. Viņš gandrīz nokrita, nācās kādu brīdi pacīnīties, lai atgūtu elpu. Donalds piesardzīgi nolaida kreklu, aizpogāja kombinezonu un nedrošiem soļiem aizgāja atpakaļ līdz gultai.

Sāpēja apakšstilbi, ar kuriem viņš bija centies piesegt ķermeni, lai pasargātu to no Tūrmana spērieniem. Uz apakšdelma bija mezgls, kas izskatījās pēc otra elkoņa. Turklāt Donalds vēlējās nomirt katru reizi, kad viņu sagrāba klepus lēkme. Viņš pūlējās aizmigt. Miegs bija līdzeklis, kā aizvadīt laiku, izvairīties no tagadnes. Miegs bija depresijas mākto, nepacietīgo un mirstošo tramvajs. Un Donalds bija visu trīs apvienojums.

Viņš izslēdza lampiņu pie gultas un gulēja tumsā. Donalds prātoja, ka kriopodi un maiņas bija pārspīlētas miega formas. Tas, ko uzskatām par pretdabisku, drīzāk atkarīgs no tā apmēra, nevis veida. Alu lāči guļ vienu gadalaiku. Cilvēki guļ katru nakti. Diena bija maiņa, katra no tām kā neliela dzīves daļa, kurā visa īslaicīgā plānošana noveda pie vēl viena tumsas perioda, un tik reti kāds iedomājas savirknēt šīs dienas tā, lai tām būtu nozīme, lai tās pārvērstos vērtīgā pērļu virtenē. Tikai vēl viena diena, ko izdzīvot.

Viņš ieklepojās, un tas nosūtīja agonijas triecienus ribām un uzšķīla baltus zibeņus gar acīm. Donalds lūdzās, kaut zaudētu samaņu, kaut izdzistu, bet par viņa dzīvi atbildīgie dievi bija īsti spīdzināšanas speciālisti. Tieši tik, cik vajag, bet ne pārāk daudz. Nenogaliniet taču viņu, Donalds klausījās, kā sačukstas viņa brūces. Mums viņš vajadzīgs dzīvs, lai ciestu par to, ko ir izdarījis!

Klepus pārgāja, uz lūpām parādījās vara garša, kombinezonu notraipīja asinis, bet Donaldam bija vienalga. Viņš atgāza galvu,

mirka sāpju un piepūles sviedros un klausījās vārgajos vaidos, kas nāca pār lūpām.

Pagāja stundas vai minūtes. Dienas. Pie durvīm kāds viegli pieklauvēja, kaut kas ieslīdēja un noklikšķēja slēdzenē, kāds nospieda gaismas slēdzi. Tas būs sargs ar vakariņām vai brokastīm, vai vēl kādu bezjēdzīgu pieturas punktu, kas apzīmēja diennakts stundu. Tas būs Tūrmans, kurš atnācis viņu bārt, nopratināt, aizvest un iemidzināt.

„Donij?”

Tā bija Šarlote. Gaitenī aiz viņas valdīja trešajai maiņai raksturīgā puskrēsla. Kad viņa pienāca tuvāk, durvīs parādījās kāds vīrietis, viens no apsargiem. Viņi bija atraduši Šarloti un nu ieslodzīs arī viņu. Bet viņi vismaz atvēlējuši Donaldam šo mirkli. Viņš pārāk strauji piecēlās sēdus, gandrīz zaudēja līdzsvaru, bet viņu rokas sakļāvās, un apskaujoties abi saviebās.

„Manas ribas!” Donalds sēca.

„Uzmanīgi ar manu roku!” teica māsa.

Viņa atlaida brāli, atkāpās, un Donalds jau grasījās jautāt, kas noticis ar viņas roku, bet Šarlote piespieda pirkstu sev pie lūpām. „Ātri!” viņa čukstēja. „Nāc līdzi!”

Donalds pavērās uz vīru viņai aiz muguras. Sargs lūkojās uz abām pusēm gaitenī un izskatījās vairāk noraizējies par iespēju, ka viņus kāds varētu pamanīt, nekā to, ka viņš vai Šarlote varētu izbēgt. Saprotot, kas notiek, sāpes Donalda ribās mazinājās.

„Mēs ejam prom?” viņš pajautāja.

Māsa palocīja galvu un palīdzēja viņam piecelties. Donalds sekoja viņai gaitenī.

Tik daudz jautājumu, bet klusums šobrīd bija svarīgāks par visu. Nebija īstais brīdis. Apsargs aizvēra un aizslēdza durvis. Šarlote jau lavījās liftu virzienā. Donalds basām kājām kliboja viņai nopakaļ, uz katra soļa iesmeldzās kreisā kāja. Viņi atradās administrācijas līmenī. Donalds pagāja garām grāmatvedības birojiem, kuros tika uzskaitītas rezerves daļas un krājumi; Dokumentācijas daļai, kurā tika reģistrēti katra elevatora nozīmīgākie notikumi un ievadīti serveros; Iedzīvotāju skaita kontroles daļai, kurā reiz radās tik daudzi viņa ziņojumi. Laikam bija ļoti agra rīta stunda, jo visos kabinetos valdīja klusums.

Apsarga postenis bija tukšs. Aiz tā viņus gaidīja lifts, uzstājīgi dūcot, jo atstāts aizturēšanas režīmā. Donalds kabīnē juta spēcīgu tīrīšanas līdzekļu aromātu. Šarlote atbrīvoja aizturēšanas pogu, noskenēja savu ID un nospieda ieroču noliktavas stāva pogu. Apsargs sāniski ieslīdēja starp durvīm, kas jau vērās ciet, un Donalds ievēroja viņa rokā pistoli. Viņš saprata, ka šis cilvēks nenēsā to līdzi aiz bailēm, ka viņi tiks atklāti. Viņi nebija pilnīgi brīvi. Jaunais vīrietis nostājās lifta pretējā pusē un bažīgi nolūkojās uz abiem.

„Es tevi pazīstu,” Donalds iesāka. „Tu strādā naktsmaiņās.” „Dārsijs,” sargs noteica. Viņš nesniedza roku sveicienam. Donalds iedomājās par tukšajiem caurlaides vārtiem un aptvēra, ka šim cilvēkam vajadzētu atrasties tur.

„Pareizi, Dārsijs! Kas te notiek?” Viņš pagriezās pret māsu. Zem īsās apakškrekla piedurknes vīdēja marles apsējs. „Vai tev nekas nekaiš?”

„Viss kārtībā.” Viņa ar acīmredzamu nepacietību vēroja, kā iedegas un paskrien garām stāvu numuri.

„Mēs palaidām vēl vienu lidmašīnu.” Šarlotes ugunīgās acis pievērsās Donaldam. „Tā izturēja.”

„Jūs to redzējāt?” Ievainojumi tika aizmirsti; liftā stāvošais vīrs ar ieroci pagaisa no prāta. Kopš viņu pirmā lidojuma, kas sniedza īsu mirkli zilas debess, bija pagājis tik ilgs laiks, ka viņš bija sācis par to šaubīties, sācis pieņemt, ka tas nemaz nebija noticis. Pārējie lidojumi bija nesekmīgi, un viņiem vairs nebija izdevies nokļūt tik tālu. Tuvodamies noliktavai, lifts palēnināja gaitu.

„Pasaule nav gājusi bojā,” Šarlote apstiprināja. „Mirusi tikai daļa, zem kuras dzīvojam mēs.”

„Kāpsim ārā no lifta,” teica Dārsijs. Viņš norādīja ar pistoli. „Un tad es gribu saprast, kas, pie velna, notiek. Un, paklau, es galvoju, ka ieslēgšu jūs abus atpakaļ, pirms sāksies rīta maiņa. Es noliegšu, ka šāda saruna jebkad notikusi.”

Tikko pārkāpis ieroču noliktavas slieksni, Donalds dziļi, sēcoši ieelpoja un aptaustīja kombinezona aizmugures kabatu. Tad no tās izvilka lupatu un saliecies klepoja, lai mazinātu spiedienu uz ribām. Viņš ātri iebāza auduma gabalu kabatā, lai Šarlote to neredzētu.

„Sameklēsim tev ūdeni,” viņa noteica, palūkojusies noliktavas plauktu virzienā.

Donalds atmeta ar roku un pagriezās pret Dārsiju. „Kādēļ tu mums palīdzi?” viņš aizsmakušā balsi jautāja.

„Es jums nepalīdzu,” Dārsijs uzsvēra. „Es jūs uzklausu.” Viņš ar zodu norādīja uz Šarlotes pusi. „Tava māsa ir izteikusi dažus pārdrošus apgalvojumus, un es nedaudz palasīju, kamēr viņa lika kopā savu putnu.”

„Es iedevu viņam tavus pierakstus,” Šarlote piebilda. „Un aparāts lidoja. Viņš palīdzēja man to palaist. Es nosēdināju to zaļā pļavā, īstā zālē, Donij! Sensori noturējās vēl veselu pusstundu. Mēs vienkārši sēdējām un skatījāmies uz to.”

„Tik un tā,” Donalds turpināja, palūkojies uz Dārsiju. „Tu mūs nepazīsti.”

„Es nepazīstu arī savus priekšniekus. Ne līdz galam. Bet es redzēju, kā viņi tevi piekāva, un mani pārņēma nelāga sajūta. Jūs abi par kaut ko cīnāties, un tas var būt kaut kas slikts, kaut kas, ko es apturēšu, bet es esmu ievērojis kādu tendenci. Viņi grib, lai nostrādāju naktsmaiņu un uzvāru tiem no rīta svaigas kafijas kannu, bet es atceros, ka citā dzīvē biju kaut kas vairāk. Esmu mācīts pakļauties pavēlēm, bet tikai līdz noteiktai robežai.”

Donalds drūmi pamāja. Viņš prātoja, vai šis jaunais vīrietis varētu būt karojis ārzemēs. Viņš prātoja, vai Dārsijs varētu būt cietis no pēctraumas stresa sindroma vai viņš lietojis kādus medikamentus. Kaut kas viņā bija atausis, kaut kas līdzīgs sirdsapziņai.

„Es tev pastāstīšu, kas te notiek,” viņš teica. Donalds veda viņus prom no lifta durvīm uz eju, kuras plauktos tika glabātas ūdens bundžas un ātri pagatavojamās maltītes. „Mans vecais priekšnieks — vīrs, kurš, kā tu redzēji, mani šādu padarīja, — man šo to paskaidroja.

Droši vien vairāk, nekā pats gribēja. Lielāko daļu es biju izskaitļojis pats, bet viņa teiktais aizpildīja dažus robus.”

Donalds pacēla kādas koka kastes vāku, ko pirms tam bija atlauzusi viņa māsa. Viņš sāpēs saviebās, un Šarlote piesteidzās palīgā. Viņš no tās izcēla ūdens bundžiņu, atvēra vāku un kārtīgi padzērās, kamēr Šarlote paņēma vēl divus traukus ar ūdeni. Dārsijs pārlika pistoli otrā rokā un pieņēma viņas sniegto bundžiņu, bet Donalds juta visapkārt rindu rindas ar kastēm, kurās ir šaujamieroči. Viņam metās nelabi no tiem. Viņš vairs nebaidījās no pistoles Dārsija rokā. Sāpes krūtīs bija cita veida šāviena brūce. Ātra nāve nāktu kā svētība.

„Mēs neesam pirmie, kuri mēģinājuši palīdzēt kādam elevatoram,” Donalds iesāka. „To man pastāstīja Tūrmans. Un tagad daudz kas kļuvis skaidrāks. Nāciet!” Viņš viņus abus no šīs ejas ieveda citā. Virs galvas raustījās kādas spuldzes gaisma. Drīz tā izdzisīs. Donalds prātoja, vai kāds to maz nomainīs. Viņš atrada meklēto plastmasas konteineru, kas bija noslēpts citu kastu jūrā, mēģināja nocelt to no plaukta un juta, kā protestēdamas iesmeldzās ribas. Viņš saņēmās un, māsai ar vienu roku palīdzot, vilka to tik un tā, un abi aizstiepa to līdz sanāksmju telpai. Dārsijs sekoja.

„Annas darbs,” viņš noelsās, uzceldams smago kasti uz sanāksmju telpas galda, kamēr Dārsijs ieslēdza gaismas. Zem biezas stikla plāksnes atradās liela elevatoru kompleksa shēma, bet stikla virsmu izraibināja veci vaska raksti, kas bija kļuvuši nesalasāmi, jo tie bija saskrāpēti un izsmērēti ar elkoņiem, mapēm un viskija glāzēm. Pārējie Donalda pieraksti bija pazuduši, bet tas nekas. Viņš meklēja kaut ko vecu, kaut ko no pagātnes, no viņa iepriekšējās maiņas. Donalds no kastes izvilka vairākas mapes un nometa tās uz galda. Šarlote sāka tās caurskatīt. Dārsijs palika pie durvīm un ik pa brīdim pameta skatu uz gaiteņa grīdu, kas joprojām bija notriepta ar izkaltušām asinīm.

„Pirms kāda laika par pārraidīšanu vispārējā kanālā tika slēgts kāds elevators. Tas nenotika manā maiņā.” Viņš norādīja uz galdu, kur zem sarkana ,,X” paliekām vīdēja desmitā elevatora shematiskais attēls. „Sirdsapziņas uzplūdā kāds pārraidīja patiesību dažos kanālos, un šis elevators tika slēgts. Taču lielāko gada daļu Anna bija aizņemta ar elevatoru 40.” Viņš atrada meklēto mapi un atšķīra to. Ieraugot viņas rokrakstu, aizmiglojās skatiens. Viņš vilcinājās, ar pirkstiem noglāstīja Annas rakstītos vārdus un atcerējās, ko ir izdarījis. Viņš bija nogalinājis vienīgo cilvēku, kurš mēģināja viņam palīdzēt, vienīgo, kurš viņu mīlēja. Vienīgo cilvēku, kurš centās palīdzēt šiem elevatoriem. Un viss tikai vainas apziņas un pašpārmetumu dēļ, jo viņš arī viņu mīlēja. „Lūk, kur hronoloģisks notikumu pārskats,” viņš teica, aizmirsis, ko pats meklē.

„Ko tu centies pateikt?” Dārsijs noprasīja. „Kas tas viss ir? Mana maiņa beidzas pēc divām stundām, un drīz ausīs gaisma. Līdz tam man jūs abus jādabū aiz atslēgas!”

„Tūlīt.” Donalds izslaucīja acis, saņēma sevi rokās un norādīja uz kādu galda stūri. „Pirms krietna laika visi šie elevatori satumsa. Apmēram ducis. Viss sākās ar četrdesmito. Pie viņiem droši vien notika kāda klusa revolūcija. Bez asinsizliešanas, jo mēs par to nesaņēmām nevienu ziņojumu. Viņi ne mirkli neuzvedās savādi. Diezgan līdzīgi tam, kas šobrīd notiek astoņpadsmitajā—”

„Notika,” iejaucās Šarlote. „Es ar viņiem runāju. Viņi ir slēgti.” Donalds pamāja. „Tūrmans man izstāstīja. Es gribēju teikt „notika”. Viņš piebilda arī to, ka sākotnēji viņi bija plānojuši būvēt mazāk elevatoru, tomēr turpināja palielināt skaitu, lai veidotu lielākas rezerves. Atradu arī dažus ziņojumus, kas par to liecina. Vai zināt, ko es domāju? Man šķiet, ka viņi pievienoja pārāk daudz. Viņi nespēja tos visus pietiekami rūpīgi novērot. Līdzīgi kā izvietojot kameras katrā ielu krustojumā, lai gan trūkst cilvēku, kas varētu visas šīs pārraides noskatīties. Tādēļ tas nemanīts paslīdēja garām.”

„Par ko tu runā, sakot, ka šie elevatori satumsa?” pajautāja Dārsijs. Viņš gar sānu pienāca pie galda un nopētīja zem stikla izklāto shēmu.

„Vienlaikus pazuda visas videonovērošanas pārraides. Viņi vairs neatbildēja uz mūsu zvaniem. Kārtībā bija teikts, ka dumpošanās gadījumā viņi jāslēdz, tāpēc mēs šo elevatoru saindējām. Atvērām durvis. Un tad satumsa vēl viens elevators. Un vēl viens. Maiņas vadītāji nosprieda, ka līdz ar videonovērošanas kabeļiem viņi atraduši arī gāzes vadus. Tādēļ visos šajos elevatoros tika aktivizēti sagraušanas kodi—”

„Sagraušanas kodi?”

Donalds pamāja un noslīcināja klepu ar ūdens malku. Viņš noslaucīja muti piedurknē. Bija mierinoši redzēt visas šīs piezīmes, kas izklātas uz galda. Fragmenti iegūla savās vietās.

„Elevatori ir būvēti, lai tiktu sagrauti. Un tiks sagrauti visi, izņemot vienu. Gravitācija tos nevar iznīcināt, tādēļ viņi lika mums tos būvēt — lika man tos projektēt — ar biezām betona kārtām starp līiņeņiem.” Donalds nošūpoja galvu. „Tobrīd es to nesapratu. Bedre bija jārok dziļāka, palielinājās izmaksas, tika patērēts vājprātīgi daudz betona. Man tika teikts, ka tas saistīts ar pretbunkuru lādiņiem vai radiācijas noplūdēm. Tomēr tas bija vēl ļaunāk. Biezās plāksnes tika ieliktas, lai viņiem būtu kaut kas, ko sagraut. Sienas nekur nepaliks — tās ir piesaistītas zemei.” Donalds iedzēra vēl vienu malku ūdens. „Tādēļ tika izmantots betons. Un gāzes dēļ viņi negribēja liftus. Es nekad nevarēju saprast, kādēļ viņi lika mums tos izņemt ārā. Teica, ka vēlējās „atvērtāku” dizainu. Ja līmeņus var nobloķēt, tad piepildīt visu ar gāzi ir grūtāk.”

Donalds ieklepoja saliektā elkonī, tad ar pirkstu apvilka kādu kartes daļu. „Sie elevatori bija kā vēzis. Četrdesmitais droši vien sazinājās ar saviem kaimiņiem vai atvienoja tos tādā pašā veidā, attālināti ielaužoties sistēmā. Maiņas vecākie mūsu elevatorā sāka modināt cilvēkus, kas varētu tikt ar to galā. Nestrādāja ne sagraušanas kodi, ne arī kaut kas cits. Anna nosprieda, ka četrdesmitajā atklātas sprāgstvielas un nobloķēta frekvence — kaut kas tamlīdzīgs.”

Donalds apklusa un atsauca prātā Annas radio šņākoņu, viņas izmantoto žargonu, no kura viņam tolaik sāpēja galva, bet kas lika viņai izklausīties tik gudrai un pārliecinātai. Skatiens aizslīdēja līdz istabas stūrim, kur reiz stāvēja viņas gulta, no kuras viņa mēdza izlavīties nakts vidū, lai patvertos viņa skavās. Donalds izdzēra ūdeni un vēlējās, kaut pie rokas būtu kas stiprāks.

„Beigās Annai izdevās pārprogrammēt detonatorus un sagraut šos elevatorus,” viņš turpināja. „Vai nu tā, vai ari viņiem nāktos uzņemties risku un sūtīt turp lidmašīnas vai kājniekus, kas Kārtībā minēti kā galēji ārkārtas pasākumi. Ja nekas cits vairs nelīdz.”

„Lūk, ko mēs šeit esam darījuši,” Šarlote noteica.

Donalds pamāja. „Pirms pamodināju tevi un pirms šis līmenis bija pilns ar pilotiem, es izdarīju vēl kaut ko.”

„Bet kas notika ar visiem šiem elevatoriem? Tie tika sagrauti?” „Tā teica Anna. Izskatījās, ka viss atkal ir kārtībā. Šī elevatora vadība uz viņu paļāvās un ticēja viņai uz vārda. Mūs visus atkal iemidzināja. Man likās, ka tā ir mana pēdējā reize, ka es nekad vairs nepa-modīšos. Dziļā saldētava. Bet tad mani pamodināja vēl vienai maiņai, un cilvēki mani uzrunāja citā vārdā. Es tiku pamodināts kāda cita vietā.”

„Tūrmana,” Dārsijs noteica. „Gana vietā.”

„Jā, tikai es šajā stāstā biju aita.”

„Tu biji tas, kurš gandrīz pazuda aiz kalna?”

Donalds ievēroja, kā Šarlote sastinga. Viņš atkal pievērsās mapēm un neatbildēja.

„Sieviete, par kuru tu runā,” Dārsijs iesāka, „vai viņa ir tā pati, kura samainīja ierakstus datubāzē?”

„Jā. šī problēma bija tik nopietna, ka, lai to atrisinātu, tie viņai piešķīra pilnu pieeju visam. Un ziņkārības dzīta Anna uzgāja arī ko citu. Viņa atrada šo vēstuli par galu, ko mums viņas tēvs kopā ar pārējiem ieplānojis, un saprata, ka sagraušanas kodi un gāzes sistēmas nav veidotas tikai ārkārtas gadījumiem. Katrs elevators, mēs visi esam viena liela, tikšķoša bumba ar laika degli. Viņa saprata, ka tiks ielikta kapsulā un nekad vairs nepamodīsies. Un pat tad, ja viņa prata izmainīt, ko vien vēlējās, Anna nespēja izmainīt savu dzimumu. Viņa nespēja likt kādam sevi pamodināt, tādēļ mēģināja iegūt palīdzību no manis. Viņa ielika mani sava tēva vietā.”

Donalds apklusa un rija asaras. Šarlote uzlika plaukstu viņam uz muguras. Telpā ilgi valdīja klusums.

„Bet es nesapratu, ko viņa no manis grib. Es pats sāku rakņāties. Tikmēr atklājās, ka elevators 40 nemaz nav pagalam. Tas joprojām darbojās. Es to sapratu, kad satumsa vēl viens elevators.” Donalds pieklusa. „Tobrīd es biju vadītājs, nedomāju skaidri un parakstīju bombardēšanas rīkojumu. Vienalga ko, lai tikai tas viss beigtos. Man nerūpēja ne satricinājums, ne iespēja, ka lidaparāti tiks pamanīti, es vienkārši pavēlēju to izdarīt. Viss, kas tobrīd tur atradās, nu ir krāteris. Viņus iznīcināja bezpilota lidaparātu šāviņi.”

„Es to atceros,” piebilda Dārsijs. „Ap to laiku es sāku savu maiņu. Augšā kafetērijā visu laiku bija piloti. Viņi daudz strādāja nakts laikā.” „Un viņi strādāja šeit. Kad viņi savu darbu pabeidza un tika atkal iemidzināti, es pamodināju savu māsu. Es tikai gaidīju, kad viņi dosies prom. Es negribēju mest bumbas. Es gribēju redzēt, kas tur ārā ir.” Dārsijs ielūkojās sienas pulkstenī. „Un tagad mēs visi to esam redzējuši.”

„Līdz brīdim, kad tiks iznīcināti visi elevatori, paies vēl divsimt gadu,” Donalds teica. „Vai esi iedomājies, kādēļ šajā elevatorā ir tikai lifti un nav kāpņu? Vai zini, kādēļ viņi sauc to par ekspresi, bet tik un tā jāgaida vesela mūžība, lai ar to sasodīto kasti kaut kur aizbrauktu?” „Šeit ir uzstādītas sprāgstvielas, lai mūs uzspridzinātu,” Dārsijs noteica. „Starp mūsu stāviem atrodas tāda pati betona masa kā citur.” Donalds pamāja. Šim puisim bija galva uz pleciem. „Ja viņi ļautu mums pārvietoties pa kāpnēm, mēs to redzētu. Mēs zinātu. Un gana daudz cilvēku zinātu, kam tas domāts, ko tas nozīmē. Tikpat labi viņi varētu uz katra rakstāmgalda uzlikt pa atpakaļskaitīšanas pulkstenim. Cilvēki sajuktu prātā.”

„Divsimt gadu,” Dārsijs novilka.

„Citiem tas var likties ilgi, bet mums tās ir pāris snaudas. Redzi, tur jau ir tā jēga. Mums jābūt mirušiem, lai neviens neatcerētos. Šis viss—” Donalds novēzēja roku pār sanāksmju galdu un elevatoru karti. „Tā ir tāda pati laika mašīna kā tikšķošs pulkstenis. Tas ir veids, kā iztīrīt zemi un aizsūtīt kādu cilvēku grupu, kādu tikpat kā nejauši izvēlētu cilti uz nākotni, kurā viņi mantos pasauli.”

„Drīzāk gan kā aizsūtīt viņus atpakaļ pagātnē,” Šarlote noteica. „Atpakaļ kaut kādā primitīvā stāvoklī.”

„Tieši tā! Kad es pirmo reizi uzzināju par nanotehnoloģijām, ar tām strādāja Irāna. Viņu doma bija izrēķināties ar kādu etnisku grupu. Mums jau bija mašīnas, kas darbojās šūnu līmenī. Šis bija tikai nākamais solis. Tēmēt uz visu sugu ir pat vienkāršāk nekā izrēķināties ar kādu rasi. Tā bija bērnu spēle. Erskins, vīrs, kurš to izdomāja, teica, ka tas bijis nenovēršami, ka agrāk vai vēlāk kāds to izdarīs un radīs klusu bumbu, kas noslaucīs no zemes virsas visu cilvēci. Es domāju, ka viņam bija taisnība.”

„Tad ko tu meklē šajās mapēs?” pajautāja Dārsijs.

„Tūrmans gribēja zināt, vai Anna ir pametusi ieroču noliktavu. Esmu diezgan drošs, ka viņa bija to darījusi. Šeit parādījās lietas, ko es nevarēju atrast plauktos. Un viņa minēja kaut ko par gāzes vadiem—” „Mums atlikusi pusotra stunda, pēc tam man jāved jūs atpakaļ,” Dārsijs pārtrauca.

„Jā, labi. Tātad es domāju, ka Tūrmans atrada kaut ko šajā elevatorā. Kādu lietu, ko viņa meita izdarījusi, izlavoties no šejienes. Es domāju, ka viņa atstāja vēl kādu pārsteigumu. Kad viņi pielaida ar gāzi astoņpadsmito, Tūrmans minēja, ka šoreiz tas izdarīts tā, kā pienākas. Ka viņi izlabojuši kāda sastrādāto nekārtību. Es nodomāju, ka viņš runā par manu nekārtību, maniem pūliņiem to vietu izglābt, bet vainīga bija Anna, kas kaut ko izmainījusi. Es domāju, ka viņa bija pagriezusi kaut kādas sviras vai samainījusi kādu kodu, ja viss ir datorizēts. Pastāv divu veidu roboti, un tie abi šobrīd atrodas manās asinīs. Ir tādi, kas satur mūs kopā gluži kā kriopodos. Un ir tie, kas atrodas ap elevatoriem, tie, ko iesūknējam elevatoros, lai tos iznīcinātu. Tās ir divas pilnīgi pretējas polaritātes. Es domāju, ka Anna mēģināja tās apgriezt, samainīt, lai nākamais elevators, kuru slēgsim, dabūtu devu ar tiem, kurus pielietojam paši. Viņa spēlēja Robiņu Hudu šūnu līmenī.”

Donalds beidzot atrada meklēto ziņojumu. Tas bija krietni apdilis. Izskatījās pārskatīts simtiem reižu.

„Elevators septiņpadsmit,” viņš iesāka. „Es nebiju nomodā, kad tas tika slēgts, bet esmu šo lietu izpētījis. Tur bija cilvēks, kurš atbildēja uz zvanu pēc tam, kad elevatorā tika iesūknēta gāze. Es nedomāju, ka tas tika saindēts. Vismaz ne paredzētajā veidā. Es domāju, ka Anna paņēma to, ko dabūjam savās kapsulās, lai mēs nesairtu, un aizsūtīja to uz šo elevatoru.”

„Kāpēc?” jautāja Šarlote.

Donalds pacēla galvu. „Lai pārtrauktu pasaules galu. Lai vairs nevienu nenoslepkavotu. Lai izrādītu žēlsirdību pret cilvēkiem.” „Tātad septiņpadsmitajā visi ir dzīvi?”

Donalds pāršķīra ziņojuma lappuses. „Nē,” viņš teica. „Kaut kāda iemesla dēļ viņa nespēja novērst elevatora durvju atvēršanu. Tā ir daļa no procedūras. Ņemot vērā gāzes daudzumu ārpusē, viņiem nebija nekādu izredžu.”

„Es runāju ar cilvēkiem septiņpadsmitajā,” Šarlote ieminējās. „Tava draudzene... tas mērs ir tur. Tur ir cilvēki. Viņa teica, ka viņi līdz tam izrakuši tuneli.”

Donalds pasmaidīja. Tad pamāja. „Protams. Protams. Viņa gribēja, lai domāju, ka viņi nāk pakaļ mums.”

„Nu, es domāju, ka tagad viņi to dara.”

„Mums ar viņu jāsazinās.”

„Ziniet, kas mums jādara?” iejaucās Dārsijs. „Mums jāsāk domāt par šīs maiņas beigām. Apmēram pēc stundas sāksies milzīgs tracis.” Donalds un Šarlote pagriezās pret viņu. Dārsijs stāvēja pie durvīm, tieši tajā vietā, kur tika spārdīts Donalds.

„Es runāju par savu priekšnieku,” Dārsijs turpināja. „Viņš būs nikns, kad pamodīsies un atklās, ka manas maiņas laikā izbēdzis ieslodzītais.”

Elevators 17

Džuljeta un Rafs apstājās zemākajā šerifa vietnieka iecirkni, lai pameklētu vēl kādu rāciju vai lieku bateriju. Viņi neatrada ne vienu, ne otru. Uzlādēšanas statīvs joprojām bija pie sienas, tomēr tas nebija pievienots pašdarinātajām elektrības līnijām, kas stiepās gar kāpņu šahtas sienu. Džuljeta apsvēra, vai ir vērts tur palikt, lai uzlādētu rāciju, vai labāk vienkārši pagaidīt, līdz viņi nonāks vidus līmeņu iecirkni vai IT— „Hei,” nočukstēja Rafs. „Vai tu kaut ko dzirdi?”

Džuljeta iespīdināja kabatas lukturīša staru dziļi tumšajos kabinetos. Izklausījās, ka tur kāds raud. „Ejam,” viņa noteica.

Viņa atstāja lādētāju un devās kameru virzienā. Pēdējā no tām šņukstēdams sēdēja kāds tumšs apveids. Sākumā Džuljeta nodomāja, ka tas ir Henks, ka viņš ir atklīdis līdz vietai, kas kaut cik atgādina viņa mājas, un sapratis, kādā stāvoklī ir šī pasaule. Bet šim vīram mugurā bija talārs. Sēdēdams aiz restēm, galvu pret viņiem pacēla tēvs Vendels. Kabatas luktura gaismā mirdzēja viņa asaras. Blakus uz sola pilēdama dega svece.

Kameras durvis nebija līdz galam aizvērtas. Džuljeta tās atvēra un iegāja iekšā. „Tēvs?”

Vecais vīrs izskatījās briesmīgi. Viņš bija sažņaudzis rokās apbružātas paliekas no senas grāmatas. Pat ne no grāmatas, bet no vaļējas lappušu kaudzes. Tās bija izkaisītas gan uz sola, gan uz grīdas. Pavērsusi gaismu pret zemi, Džuljeta redzēja, ka stāv uz smalkas drukas paklāja. Vietās, kur teikumi un vārdi padarīti nesalasāmi, pār lappusēm stiepās melnu restu raksti. Džuljeta bija redzējusi šādas lappuses grāmatā, kas tika turēta aiz restēm, grāmatā, kurā tikai viens teikums no pieciem bija izlasāms.

„Lieciet mani mierā,” teica tēvs Vendels.

Džuljeta juta vilinājumu, tomēr to nedarīja. „Tēvs, tā esmu es, Džuljeta! Ko jūs šeit darāt?”

Vendels nošņaukājās un šķirstīja lappuses, it kā kaut ko meklētu. „Jesaja,” viņš teica. „Jesaja, kur tu esi? Viss ir sajaukts!”

„Kur ir jūsu draudze?” Džuljeta jautāja.

„Tā vairs nav mana.” Viņš noslaucīja degunu, un Džuljeta juta, kā Rafs parausta viņas elkoni, liekot manīt, lai atstāj šo cilvēku mierā.

„Jūs nevarat šeit palikt,” viņa teica. „Vai jums ir kaut nedaudz pārtikas vai ūdens?”

„Man nekā nav. Ejiet prom!”

„Ejam!” nošņāca Rafs.

Džuljeta piekārtoja smago nastu uz muguras — dinamīta stieņus. Tēvs Vendels izklāja ap zābakiem vēl vairāk lappušu, pārbaudīdams abas to puses, pirms nolika uz grīdas.

„Ļaužu grupa lejā plāno vēl vienus izrakumus,” viņa sāka stāstīt. „Es atradīšu viņiem kādu labāku vietu, un viņi aizvedīs mūsējos no šejienes prom. Varbūt jūs varat nākt mums līdzi uz kādu no dārziem un palūkot, vai tur ir ēdiens, paskatīties, vai varat palīdzēt. Cilvēkiem lejā noderētu jūsu palīdzība.”

„Kāda palīdzība?” Vendels noprasīja. Viņš ar plaukstu uzsita kādu lappusi uz sola, un pārējās pajuka kur kurā. „Elles liesmas vai cerība,” viņš teica. „Izvēlieties! Vienu vai otru. Pestīšana vai lāsts. Katra lappuse. Izvēlieties! Izvēlieties!” Vecais mācītājs lūdzās, lūkodamies viņu sejās.

Džuljeta pakratīja savu blašķi, noskrūvēja vāku un pasniedza to Vendelam. Svece uz sola sprakšķēja un dūmoja, ēnas te stiepās, te sarāvās. Vendels paņēma blašķi un iedzēra malku. Tad sniedza to atpakaļ.

„Vajadzēja redzēt to paša acīm,” viņš čukstēja. „Es devos tumsā, lai palūkotos uz nelabo. Es to izdarīju. Gāju un gāju, un te nu tas ir. Vēl viena pasaule. Es ievedu savu draudzi postā.” Viņš savilka seju un mirkli lasīja kādu lappusi. „Vai pretī pestīšanai. Izvēlieties.”

Norāvis sveci no sola, Vendels pielika to pie lappuses, lai labāk redzētu. „Ak, Jesaja, te tu esi!” Un svētdienas dievkalpojuma balsī viņš lasīja: „Es tevi paklausīju žēlastības laikā un tev palīdzēju pestīšanas dienā; es tevi pasargāšu un celšu tevi tautai par derību, lai atjaunotu kārtību zemē, lai ikviens saņemtu savu izpostīto mantas tiesu”[2] Vendels pielika lappuses stūri pie liesmas un dobji nokliedza vēlreiz: „Izpostīto mantas tiesu!”

Lapa dega, līdz viņš bija spiests palaist to vaļā. Tā virpuļoja gaisā kā oranžs, sačervelējies putns.

„Iesim!” šoreiz Rafs nošņāca jau uzstājīgāk.

Džuljeta pacēla roku. Viņa piegāja pie tēva Vendela un, notu-pusies viņam pretī, uzlika roku uz viņa ceļgala. Dusmas, ko viņa juta pret šo cilvēku Markusa dēļ, bija prom. Dusmas par apmelojumiem, ko mācītājs iedvesis cilvēku prātos par viņu un viņas izrakumiem, bija pagaisušas. To vietā bija stājusies vainas apziņa par to, ka visas viņu bailes un neuzticība bijušas pamatotas.

„Tēvs,” viņa teica. „Mūsu ļaudis būs nolemti nāvei, ja paliks šeit. Es nevaru viņiem palīdzēt. Manis šeit nebūs. Lai izkļūtu ārā otrā pusē, viņiem būs vajadzīgs jūsu atbalsts.”

„Es viņiem neesmu vajadzīgs,” viņš teica.

„Esat gan! Sievietes šī elevatora dziļumos apraud savus bērnus. Vīrieši apraud savas mājas. Jūs esat viņiem vajadzīgs!” Un Džuljeta zināja, ka tā ir taisnība. Vissmagākajos mirkļos viņš tiem bija vajadzīgs visvairāk.

„Jūs viņus izvedīsiet cauri,” teica tēvs Vendels. „Jūs viņus izvedīsiet cauri.”

„Nē, neizvedīšu. Viņu glābiņš esat jūs. Es dodos iznīcināt tos, kuri iedzina mūs postā. Es aizsūtīšu viņus taisnā ceļā uz elli.”

Vendels pacēla acis no sava klēpja. Pār viņa pirkstiem plūda karsts vasks, bet nelikās, ka viņš to jūt. Telpu pildīja deguša papīra smārds, un viņš uzlika plaukstu uz Džuljetas galvas.

„Tādā gadījumā, mana meita, es dodu svētību tavam ceļam.”

Ar šo svētību ceļš augšup pa kāpnēm šķita vēl smagāks. Vai varbūt pie vainas bija sprāgstvielas, ko Džuljeta nesa uz muguras, jo viņa zināja, ka tās būtu noderējušas tuneļa rakšanas darbos lejā. Tās varētu nest pestīšanu, bet Džuljeta tās izmantos nolādēšanai. Tās bija gluži kā lappuses Vendela grāmatā, kas bagātīgi piedāvāja gan vienu, gan otru. Tuvojoties dārziem, Džuljeta sev atgādināja, ka Ēriks bija uzstājis, lai viņa ņem dinamītu. Arī citi dedzīgi vēlējās, lai viņas nodoms izdotos.

Džuljeta ar Rafu ieradās zemajos dārzos, un, tiklīdz abi tajos iegāja, viņa zināja, ka kaut kas nav kārtībā. Paverot durvis, sejā iesitās karstuma vilnis, nikna gaisa brāzma. Pirmā doma bija par ugunsgrēku, un no laika, ko bija nodzīvojusi šajā elevatorā, Džuljeta zināja, ka šeit vairs nav funkcionējošu ūdens šļūteņu. Tomēr spilgtie gaismas stari, kas gaiteņa galā gāzās pār tuvākajām dārzu dobēm, liecināja par kaut ko citu.

Pie caurlaides vārtiem, izgāzies uz grīdas, šķērsām pāri ejai gulēja kāds vīrs. Viņš bija tērpts vien šortos un apakškreklā. Tikai piegājusi viņam gandrīz pavisam klāt, Džuljeta atpazina šerifa vietnieku Henku. Viņa bija atvieglota, kad Henks sakustējās. Viņš piesedza acis ar plaukstu un ciešāk satvēra uz krūtīm uzlikto pistoli; viņa apģērbs bija izmircis sviedros.

„Henk?” Džuljeta jautāja. „Vai ar tevi viss kārtībā?” Viņa pati jau sāka justies lipīga, un likās pilnīgi iespējams, ka nabaga Rafs varētu novīst.

Šerifa vietnieks piecēlās sēdus un paberzēja skaustu. Tad norādīja uz caurlaides vārtiem. „Ja atbalstās pret tiem, var dabūt nedaudz ēnas.”

Džuljeta palūkojās iedegtajās gaismās. Tās patērēja milzum daudz elektrības. Izskatījās, ka vienlaicīgi apgaismotas visas dobes. Karstumu varēja pat saost. Varēja saost, kā augi tajā apsvilst. Džuljeta iedomājās, cik gan ilgi pavirši savilktie elektrības vadi šādu strāvas daudzumu spēs izturēt.

„Vai iestrēguši taimeri? Kas te notiek?”

Henks pameta ar zodu uz gaiteņa otru galu. „Cilvēki sākuši pieteikt īpašuma tiesības uz dobēm. Vakar izcēlās kautiņš. Vai tu pazīsti Džīnu Samplu?”

„Es pazīstu Džīnu. No Sanitārijas daļas.”

Henks sarauca pieri. „Džīns ir miris. Tas notika, kad izdzisa gaismas. Un tad tie kāvās par tiesībām viņu apbedīt, izturējās pret nabaga Džīnu kā pret mēslojumu! Daži ļautiņi savācās kopā un nolīga mani, lai atjaunoju kārtību. Es teicu viņiem, lai neizslēdz gaismas, līdz viss netiks atrisināts.” Henks slaucīja skaustu. „Pirms tu man kaut ko pārmet, es zinu, ka tas nenāk par labu stādiem, bet tie jau bija izplūkāti. Es ceru uz to, ka izdosies šos ļautiņus izsvēpēt, likt pietiekami daudziem aizvākties, lai citiem būtu, kur apgriezties. Es domāju, ka pēc vēl vienas dienas viss nokārtosies.”

„Pēc dienas tev kaut kur jau būs izcēlies ugunsgrēks. Henk, vadi tur ārā pietiekami sakarst arī tad, kad gaismas darbojas cikliski. Es esmu pārsteigta, ka tie šo visu spēj izturēt! Kad trīsdesmitajos uzies gaisā kāda slēgiekārta, tev šeit lejā ļoti ilgu laiku nebūs nekā, izņemot tumsu.” Henks ielūkojās gaitenī. Džuljeta ieraudzīja, ka otrā vārtu pusē ir sakrājusies mizu, seržu un citu pārtikas atlikumu čupiņa. „Kā viņi tev maksā? Ar pārtiku?”

Viņš pamāja. „Viss ēdiens sabojāsies. Viņi ir noplūkuši pilnīgi visu. Nonākuši šeit, cilvēki uzvedās kā jukuši. Man liekas, ka daži devās augšup, bet apkārt klīst baumas, ka šī elevatora durvis ir vaļā un ka, uzejot pārāk augstu, var nomirt. Un, ja noej lejā, tad arī mirsti. Daudz baumu.”

„Nu, tev šīs baumas jāizkliedē!” Džuljeta teica. „Es esmu pārliecināta, ka augšā vai lejā ir labāk nekā šeit. Vai tu esi redzējis Solo un bērnus, tos, kuri šeit dzīvoja? Es dzirdēju, ka viņi nākuši uz šo pusi.” „Jā, daži no tiem bērniem bija paņēmuši dobi tieši pašā gaiteņa galā, pirms pārslēdzu gaismas. Bet pirms pāris stundām viņi devās prom.” Henks pameta skatu uz Džuljetas plaukstas locītavu. „Cik vispār ir pulkstenis?”

Džuljeta ielūkojās tajā. „Ir piecpadsmit pāri diviem.” Viņa redzēja, ka šerifa vietnieks grasās uzdot vēl vienu jautājumu. „Pēcpusdienā,” viņa piebilda.

„Paldies!”

„Mēs iesim un mēģināsim viņus panākt,” Džuljeta teica. „Vai varu paļauties, ka tu nokārtosi situāciju ar šīm gaismām? Tu nedrīksti tērēt tik daudz elektrības! Un aicini, lai vairāk cilvēku apmetas augstākos līmeņos. Vidus dārzos ir daudz vairāk pārtikas, vismaz tā bija tad, kad es šeit dzīvoju. Un, ja tev uzrodas cilvēki, kuriem nav ko darīt, Mehāniskajā vajadzīgas darba rokas.”

Henks pamāja un ar pūlēm pietrausās kājās. Rafs jaujgāja izejas virzienā, viņa kombinezons bija plankumains no sviedriem. Džuljeta uzsita Henkam uz pleca, un tad arī viņa pati devās laukā.

„Hei!” Henks sauca nopakaļ. „Tu teici, cik ir pulkstenis. Bet kas šī ir par dienu?”

Džuljeta apstājās pie durvīm. Viņa pagriezās un redzēja, ka, piesedzis acis ar plaukstu, Henks uz viņu lūkojas. „Vai tam ir kāda nozīme?” viņa pajautāja. Un, kad Henks neatbildēja, viņa pieņēma, ka tam nav nozīmes. Šobrīd visas dienas bija vienādas, turklāt tās bija skaitītas.

Pirms došanās atpakaļ Džimijs bija nolēmis pameklēt Elīzu vēl divos līmeņos. Viņam sāka rasties aizdomas, ka ir palaidis viņu garām, ka meitenīte ieskrējusi kādā stāvā, lai atrastu savu dzīvnieku vai lai izmantotu tualeti, un viņš pagājis viņai garām. Ļoti iespējams, ka viņa bija atgriezusies atpakaļ dārzos, kamēr viņš te viens pats kāpelē augšup un lejup pa visu elevatoru.

Nākamajā kāpņu laukumā Džimijs pavēra līmeņa ieejas durvis, redzēja, ka aiz tām ir tikai tumsa un klusums, pasauca Elīzu un apsvēra iespēju iet viņu meklēt vēl stāvu augstāk. Pagriežoties atpakaļ pret kāpnēm, viņš ar acs kaktiņu pamanīja, kā augšā pazib kaut kas brūns. Džimijs ar plaukstu piesedza savas vecās acis un caur zaļo krēslu samanīja zēnu, kas pār margām lūkojās tieši pretī. Sīkais pamāja. Džimijs nemāja pretī.

Viņš devās kāpņu virzienā, nolēmis atgriezties zemajos dārzos, bet drīz vien izdzirdēja tuvojamies vieglu soļu dipoņu, kas riņķoja uz viņa pusi. Vēl viens bērns, kas jāpieskata, viņš nodomāja. Džimijs zēnu negaidīja un turpināja soļot. Kad puika viņu panāca, viņš bija mērojis jau pusotru kāpņu loku.

Džimijs pagriezās, lai nobārtu zēnu par to, ka tas viņu traucē, bet tad atpazina viņu. Brūns kombinezons un cietu kukurūzas krāsas matu ērkulis. Tas bija puika, kurš bija dzinies Elīzai pakaļ tirgū.

,,Ei,” smagi elsdams, zēns nošņāca. „Tu esi tas onkulis!”

„Es esmu tas onkulis,” Džimijs piekrita. „Tu droši vien meklē pārtiku. Nu, man nav pilnīgi nekā—”

„Nē!” Puišelis pakratīja galvu. Viņam vajadzēja būt kādus deviņus vai desmit gadus vecam. Apmēram Mailsa vecumā. „Es gribu, lai tu nāc man līdzi. Man vajadzīga tava palīdzība.”

Visiem vajadzīga Džimija palīdzība. „Esmu diezgan aizņemts,” viņš noteica. Tad pagriezās, lai ietu.

„Es runāju par Elīzu,” puika neatlaidās. „Es viņu izsekoju. Caur raktuvēm. Kaut kādi cilvēki te augšā nelaiž viņu vaļā!” Viņš čukstēdams pameta skatu augstāk kāpnēs.

„Tu esi redzējis Elīzu?” Džimijs pārjautāja.

Puika apstiprinoši pamāja.

„Ko tu ar to gribi teikt — cilvēki?”

„Tas ir tas bars no baznīcas. Mans tētis iet uz viņu Svētdienām.”

„Un tu saki, ka Elīza ir pie viņiem?”

„Jā! Un es atradu viņas suni. Viņas suns bija iespundēts aiz izlauztām durvīm pāris stāvus zemāk. Es viņu iežogoju, lai viņš nevar izmukt. Un tad es atradu, kur tie tur Elīzu. Es mēģināju tikt pie viņas, bet kaut kāds vecis teica, lai vācos.”

„Kur tas ir?” Džimijs jautāja.

Zēns norādīja uz augšu. „Divi līmeņi,” viņš noteica.

„Kā tevi sauc?”

„Šovs.”

„Labi pastrādāts, Sov!” Džimijs steidzās uz kāpnēm un sāka kāpt lejup.

„Es teicu, ka jāiet uz augšu!” zēns iesaucās.

„Man kaut kas jāpaņem,” Džimijs viņam teica. „Tas nav tālu.”

Šovs steidzās viņam nopakaļ. „Labi! Un, klau, onkuli, es gribu, lai tu zini, cik ļoti man gribējās ēst. Bet es negrasījos apēst to suni!”

Džimijs apstājās un ļāva zēnam viņu panākt. „Es nemaz nedomāju, ka tu to darīsi,” viņš teica.

Šovs pamāja. „Tas tā, lai Elīza zinātu,” viņš piebilda. „Es gribu, lai viņa zina, ka es nekad tā nedarītu.”

„Es viņai noteikti pateikšu,” Džimijs teica. „Tagad nāc! Pasteigsimies!”

Divus līmeņus zemāk Džimijs iespīdināja kabatas lukturīti kādā tumšā gaitenī; viņš virzīja gaismas staru pār sienām, tad vainīgs pagriezās pret Šovu, kurš lavījās cieši aiz viņa. „Aizgāju par tālu,” Džimijs atzina.

Viņš pagriezās un, būdams neapmierināts ar sevi, sāka kāpt atpakaļ līmeni augstāk. Tik grūti atcerēties, kur viņš visu noglabājis. Tas bija tik sen. Agrāk viņš mēdza izdomāt dažādus atgādinājumus, kas palīdzētu glabātavas atcerēties. Viens šaujamierocis bija noslēpts krietni augstāk — 51. līmeni. To viņš atcerējās, jo bija vajadzīga vesela plauksta, lai ieroci noturētu, un vēl viens pirksts, lai nospiestu gaili. Pieci un viens. Tas šaujamais bija ietīts segā un noglabāts kādā vecā lādē. Bet vienu viņš bija noglabājis arī šeit lejā. Viņš bija nonesis to lejā uz Apgādi pirms veselas mūžības; tas būs bijis gājiens, kura laikā viņš atrada Ēnu. Džimijs nebija nesis to atpakaļ — nepietika roku. Simt astoņpadsmit. Tas būs īstais. Nevis simt deviņpadsmit. Sākot smelgt kājām, Džimijs steidzās uz kāpņu laukumu un iegāja gaiteni, kuram abi ar Šovu pirms brīža bija pagājuši garām.

Šis ir īstais. Dzīvokļi. Tajos viņš atstājis daudz ko. Lielākoties kakas. Viņš toreiz nezināja, ka var nokārtoties dārzos, tieši zemē. Vēlāk dzīvē to viņam bija iemācījuši bērni. To viņam bija iemācījusi Elīza. Džimijs iedomājās, ka cilvēki nodara kaut ko ļaunu Elīzai, un atcerējās, ko bija darījis cilvēkiem, kad pats vēl bija zēns. Viņš bija jauns, kad iemācījās šaut ar ieroci. Viņš atcerējās troksni, ko tas radīja. Džimijs atcerējās, ko tas nodarīja tukšām zupas skārdenēm un cilvēkiem. Tas lika lietām salēkties un palikt, nekustīgi guļot. Trešais dzīvoklis pa kreisi.

„Paturi!” viņš teica Šovam, ieejot dzīvoklī. Tad sniedza savu kabatas lukturīti zēnam, kurš pavērsa gaismas kūli pret telpas centru. Džimijs satvēra pie sienas piestumto metāla kumodi un pavilka to. Gluži kā vakar. Tikai klāt bija nākusi biezā putekļu kārta, kas klāja skapīti. Viņa vecie zābaku nospiedumi bija pazuduši. Džimijs uzkāpa uz kumodes, viņš pacēla un nolika sānis vienu no griestu plāksnēm, tad palūdza kabatas lukturi. Iespīdinot caurumā gaismu, pīkstēdama aizskrēja kāda žurka. Melnais šaujamierocis viņu jau gaidīja. Džimijs to nocēla un nopūta putekļus.

Elīzai nepatika jaunās drēbes. Viņi bija atņēmuši viņas kombinezonu, teikdami, ka tas esot nepareizā krāsā, un ietinuši Elīzu priekšpusē sašūtā segā, kas kņudināja ādu. Viņa bija vairākas reizes lūgusi, vai drīkst iet prom, bet Raša kungs bija teicis, ka viņai jāpaliek.

Gaiteņos bija telpas ar vecām gultām, viss drausmīgi smirdēja, bet cilvēki mēģināja tās uzkopt un uzlabot. Tomēr Elīza vienīgi gribēja iet pie Kucēna un Hannas, un Solo. Tie bija parādījuši viņai istabu un teikuši, ka tās būs viņas jaunās mājas, bet Elīza dzīvoja aiz Džungļiem un nekad nav gribējusi dzīvot kaut kur citur.

Tie aizveda Elīzu atpakaļ uz lielo istabu, kur viņa bija rakstījusi savu vārdu, un lika atkal sēdēt uz sola. Ja viņa mēģināja piecelties, Raša kungs sažņaudza viņas plaukstas locītavu. Kad Elīza raudāja, viņš spieda vēl stiprāk. Tie lika viņai sēdēt uz sola, ko sauca kādā citā vārdā, un klausīties, kā viens vīrietis lasa grāmatu. Malā starp diviem citiem vīriem stāvēja kāda sieviete, un viņa neizskatījās priecīga. Daudzi no solos sēdošajiem ļaudīm drīzāk vēroja viņu, nevis vīrieti, kurš lasīja.

Elīza jutās gan samiegojusies, gan nemierīga. Viņa gribēja tikt prom un nosnausties kaut kur citur. Kad vīrs bija beidzis lasīt, viņš pacēla grāmatu gaisā, un visi ap Elīzu stāvošie teica vienu un to pašu, un tas izklausījās tik dīvaini, it kā viņi visi iepriekš būtu zinājuši, ka to teiks, un viņu balsis bija jocīgas un dobjas, it kā viņi būtu iegaumējuši vārdus, bet nezinātu, ko tie nozīmē.

Vīrietis ar grāmatu aicināja abus malā stāvošos un sievieti kāpt uz paaugstinājuma, gandrīz izskatījās, ka tie viņu nes. Aizmugurē pie krāsainā stikla, caur kuru spīdēja gaisma, bija sastumti kopā divi galdi. Kad vīrieši viņu uzcēla uz tiem, sieviete izdeva skaņu. Viņai bija uzvilkta tāda pati sega kā Elīzai, tikai lielāka, un tā ļāva vīriešiem viegli atsegt viņas kailo kāju. Cilvēki uz soliem staipīja kaklus, lai labāk redzētu. Nu Elīza vairs nejutās tik miegaina kā iepriekš. Viņa čukstus pajautāja Raša kungam, kas notiek, un viņš teica, lai Elīza klusē un nerunā.

Vīrs ar grāmatu izvilka no sava talāra nazi. Tas bija garš un zibsnīja gaismā kā zivs sāns.

„Augļojieties un vairojieties![3]” viņš teica. Tad pagriezās pret skatītājiem, un sieviete uz galdiem grozījās, bet nespēja nekur aizbēgt. Elīza gribēja tiem pateikt, lai netur viņas rokas tik cieši.

„Redzi,” vīrietis izsaucās, lasīdams no grāmatas, „es tagad ceļu Savu derību ar jums un ar jūsu pēcnācējiem pēc jums.” Un Elīza brīnījās, kas ir tie nācēji, kas nāks pēc viņiem. Un viņš turpināja un teica: „Es ceļu Savu derību ar jums, ka visa radība vairs netiks izdeldēta. Ja es ar mākoņiem pārklāšu zemi, padebešos parādīsies asmens.[4]”

Viņš pacēla nazi vēl augstāk, un solos sēdošie kaut ko murmināja. Pat kāds par Elīzu jaunāks zēns zināja vārdus. Viņš kustināja lūpas vienā ritmā ar pārējiem.

Vīrietis pielika nazi pie sievietes sāna, bet neiedeva to viņai. Viens vīrs turēja viņas potītes, bet otrs — plaukstu locītavas, un viņa centās nekustēties. Un tad Elīza saprata, ko tie dara. Tas pats bija noticis ar viņas mammu un Hannas mammu. Un, nazim iegriežoties ādā, no sievietes izlauzās baiss kliedziens, un Elīza nespēja atraut acis, izspiedās asinis, kas notecēja pa viņas kāju, un Elīza juta, kā asinis tek pa viņas pašas kāju; viņa mēģināja izrauties brīvībā, bet arī viņas roka tika turēta, un Elīza zināja, ka pienāks diena, kad viņa būs šīs sievietes vietā, kliedzieni nebeidzās un nebeidzās, vīrietis rakņājās ar nazi un saviem pirkstiem, viņa piere mirdzēja sviedros, kamēr viņš kaut ko teica vīriem, kuriem bija grūti sievieti noturēt, solos sākās sačukstēšanās, un Elīzai palika karsti, vēl vairāk asiņu, līdz vīrs ar nazi izsaucās un nostājās pret soliem ar kaut ko augstu paceltu pirkstos, kamēr asinis pa roku tecēja lejup līdz elkonim, viņa sega bija pavērusies, kliedzieniem pieklustot, sejā parādījās smaids.

„Paverieties!” viņš sauca.

Un cilvēki plaukšķināja. Vīrieši pārsēja uz galdiem guļošās sievietes brūci un noveda viņu lejā, lai gan viņa tik tikko spēja nostāvēt. Elīza ievēroja, ka pie skatuves stāv vēl viena sieviete. Viņas stājās rindā. Un viņi sāka plaukšķināt ritmā gluži kā reizēs, kad Elīza ar dvīņiem soļo augšup pa kāpnēm, vienlaicīgi vērodami viens otra pēdas — klap, klap. Plaukšķi pieņēmās skaļumā. Līdz nodārdēja milzīgs plaukšķis, kas apklusināja tos visus. Plaukšķis, kas lika sirsniņai viņas krūtīs apmest kūleni.

Galvas pagriezās uz telpas aizmuguri. No skaļā blīkšķa Elīzai sāpēja ausis. Kāds iekliedzās un norādīja uz kaut ko, Elīza pagriezās un durvīs ieraudzīja Solo. No griestiem bira balts pūderis, bet rokās viņam bija kaut kas melns un garš. Solo blakus stāvēja Sovs, zēns brūnajā kombinezonā, kuru viņa bija satikusi cirkā. Elīza brīnījās, kā viņš te nonācis.

„Atvainojiet,” Solo teica. Viņa skatiens slīdēja pār solu rindām, līdz viņš ieraudzīja Elīzu, tad caur bārdu atspīdēja viņa smaids. „Es ņemšu to jauno dāmu sev līdzi.”

Atskanēja kliedzieni. Vīrieši cēlās no savām vietām, rādīja ar pirkstiem un kliedza, Raša kungs bļāva kaut ko par savu sievu, īpašumu un to, ar kādām gan tiesībām viņš iejaucas. Un tad sadusmojās vīrs ar asinīm un nazi, un viņš skrēja pa eju, tādēļ Solo pacēla melno priekšmetu pie pleca.

Vēl viens plaukšķis, it kā Dievs to darītu ar savām lielākajām plaukstām, tik skaļš blīkšķis, ka Elīzai iesāpējās iekšas. Pēc tam bira saplīsis stikls, un Elīza pagriezusies ieraudzīja, ka glītais, krāsainais logs sabojājies vēl vairāk.

Cilvēki pārstāja klaigāt un virzīties uz Solo pusi, un Elīza nodomāja, ka tas ir ļoti labi.

„Nāc nu!” Solo teica Elīzai. „Aši!”

Elīza pielēca no sola un sāka skriet ejas virzienā, bet Raša kungs sagrāba viņu aiz rokas. „Viņa ir mana sieva!” Raša kungs sauca, un Elīza saprata, ka tas ir ļoti slikti. Tas nozīmēja, ka viņa nevar doties prom.

„Laulības piejums nudien notiek ātri,” Solo uzrunāja kluso pūli. Viņš novēcināja melno priekšmetu viņu visu virzienā, un tas, šķiet, lika viņiem uztraukties. „Un kā ar bērēm?”

Melnais priekšmets nu bija notēmēts uz Raša kungu. Elīza juta, ka viņa tvēriens atslābst. Viņa izskrēja ejā un joza garām vīram ar pilošajām asinīm, metās pie Solo un Sova un prom pa gaiteni.

Džuljeta atkal slīka. Viņa juta rīklē ūdeni, acis koda, krūtīs svilināja. Mērojot pakāpienus augšup, viņa ap sevi juta vecos plūdus, tomēr ne jau tas radīja sajūtu, ka viņa nespēj paelpot. Tie bija saucieni, kas atbalsojās augšup un lejup kāpnēs, jau redzamās vandalisma un zādzību pēdas, garie vadu un cauruļu posmi, kas pazuduši no sienas, zari, lapas un augsne, kas izbiruši ļaudīm, kuri steigušies prom ar nozagtiem augiem.

Džuljeta cerēja, ka spēs pacelties pāri netaisnībām, kas vidēja visapkārt, izbēgt no šis pēdējās civilizācijas spazmas, pirms iestājas haoss. Tas tuvojās, un viņa to zināja. Tomēr, lai cik augstu viņa un Rafs kāpa, viņi sastapa cilvēkus, kas vēra vaļā durvis, lai izpētītu un meklētu aiz tām ko noderīgu, lai pieteiktu tiesības uz teritoriju, lai no kāpņu laukumiem sauktu lejup par kādu atradumu vai izkliegtu augšup kādu jautājumu. Mehāniskās dziļumos Džuljeta bija skumusi par to, cik maz cilvēku izdzīvojuši. Un nu šķita, ka viņu ir tik daudz.

Apstāšanās, lai mēģinātu kaut ko no tā visa apturēt, būtu veltīga laika tērēšana. Džuljeta uztraucās par Solo un bērniem. Viņa bažījās par izpostītajiem dārziem. Tomēr sprāgstvielu svars uz pleciem deva viņai mērķi, un posts visapkārt stiprināja apņēmību. Viņa devās ārā, lai pārliecinātos, ka nekas tamlīdzīgs nekad vairs neatkārtosies.

„Es jūtos kā nesējs,” atzinās Rafs, starp vārdiem sēkdams.

„Ja nu tu atpaliec, mēs dodamies uz trīsdesmit ceturto. Abos vidus līmeņu dārzos vajadzētu būt pārtikai. Ūdeni vari dabūt no sūkņiem.”

„Es tieku tev līdzi,” Rafs uzstāja. „Tikai saku, ka mums tas nepiestāv.”

Džuljeta pasmējās par lepno raktuvju strādnieku. Viņa gribēja pastāstīt Rafam, cik reižu viņa tā skrējusi, vienmēr likdama Solo atpalikt un atmest ar roku, viņš teica, lai tik viņa iet, un solīja, ka panāks viņu. Džuljetas domas atgriezās tajās dienās, un pēkšņi viņas elevators joprojām bija dzīvības pilns, tajā rosījās civilizācija, tā bija tālu prom un dzīvoja tālāk bez viņas, tomēr bija tur un dzīvoja.

Nu vairs nē.

Tomēr pastāvēja dučiem citu elevatoru, kuros kūsāja dzīvība un dzīvības. Kaut kur vecāki bāra savu bērnu. Pusaudži slepus saskūpstījās. Tika pasniegta silta maltīte. Papīru pārstrādāja celulozē un atpakaļ papīrā; burbuļojot sūknēja un dedzināja naftu; lielajā, aizliegtajā ārpasaulē izvadīja izplūdes gāzes. Visas šīs pasaules dūkdamas darbojās, neko nezinot par citām. Kaut kur izsūtīja tīrīt cilvēku, kurš uzdrošinājies sapņot. Kādu apglabāja, kāds cits piedzima.

Džuljeta domāja par elevatora 17 bērniem, kuri dzimuši vardarbībā un nekad neko citu nav pazinuši. Tas notiks atkal. Tas notiks tepat. Un Džuljeta nodomāja, ka aizkaitinājums, ko viņa j.uta pret Plānošanas komiteju un tēva Vendela draudzi, bija nevietā. Vai viņas mehāniķi nebija sadumpojušies? Vai viņa pati šobrīd nedarbojas uz savu galvu? Kas gan ir jebkura grupa, ja ne bariņš cilvēku? Un kas gan ir cilvēki, ja ne dzīvnieki, kas padodas bailēm tikpat ātri kā žurkas, kas izdzirdējušas soļus?

„—tad jau panākšu tevi vēlāk!” Rafs sauca kaut kur tālu aiz muguras, un Džuljeta saprata, ka ir atrāvusies. Viņa palēnināja soli un pagaidīja. Tagad nebija īstais laiks vienatnei, kāpienam bez biedra līdzās. Un šajā vienatnes elevatorā, kur viņa bija iemīlējusi Lūkasu, jo viņš bija viņai līdzās garā un balsī, Džuljetai viņa pietrūka vairāk un skaudrāk nekā jebkad. Bija atņemta cerība, muļķīga cerība. Viņa vairs netiks atpakaļ pie Lūka, nekad neredzēs viņu, lai gan bija nāvīgi pārliecināta, ka drīz viņam piebiedrosies.

Sirojumā pa otro vidus līmeņu dārzu viņiem izdevās atrast nedaudz pārtikas, lai gan tā auga daudz dziļāk, nekā Džuljeta atminējās. Rafa kabatas lukturis atklāja nesenas rosības pēdas: vēl nenožu-vušus, dubļainus zābaku nospiedumus, dzeršanai nolauztu laistīšanas cauruli, kas turpināja pilēt, bet vēl nebija iztukšota, samītu tomātu, ko vēl nebija apsēdušas skudras. Džuljeta un Rafs paņēma tik, cik varēja panest — zaļo papriku, gurķus, kazenes, vērtīgu apelsīnu, duci vēl negatavu tomātu — lai pietiktu dažām maltītēm. Džuljeta saēdās kazenes, cik vien spēja, jo pārnēsājot tās viegli bojājās. Parasti viņa no tām atteicās, jo viņai nepatika, kā tās smērē pirkstus. Tomēr, kas reiz šķita kā apgrūtinājums, nu bija svētība. Lūk, cik ātri izslka pēdējie krājumi — katrs no dažiem simtiem cilvēku paņēma vairāk, nekā bija nepieciešams, turklāt pat lietas, kuras tie patiesībā negribēja.

No dārza līdz trīsdesmit ceturtajam nebija tāls ceļš ejams. Džuljetai tas šķita gandrīz kā ceļš mājup. Tur būs stabila elektropadeve, viņas darbarīki un viņas gulta, radio, kāda vieta, kur strādāt, pirms viņas tauta izmirst, vieta, kur padomāt, nožēlot, izveidot vienu pēdējo tīrītāja tērpu. Viņu uzrunāja nogurums kājās un mugurā, un Džuljeta saprata, ka atkal kāpj augšup, lai aizbēgtu. Šī vēlme bija stiprāka par kāri atriebt. Tā bija bēgšana no draugu skatieniem, kurus viņa bija pievīlusi. Viņa meklēja alu, kurā ielīst. Bet atšķirībā no Solo, kurš bija dzīvojis alā zem serveriem, Džuljeta cerēja izspridzināt krāteri virs citu galvām.

„Džūla?”

Viņa apstājās kāpņu laukumā, pusceļā līdz trīsdesmit ceturtā stāva durvīm. Rafs stāvēja pie augšējā pakāpiena. Viņš pietupās un pieskārās pakāpienam ar pirkstiem, tad pacēla roku, lai Džuljeta redzētu, ka tie notriepti ar kaut ko sarkanu. Viņš pielika pirkstu pie mēles.

„Tomāts,” Rafs noteica.

Šeit jau kāds bija. Tagad Džuljetai atspēlējās diena, ko viņa bija velti izniekojusi, sarāvusies gulēdama un raudādama racēja vēderā.

„Viss būs kārtībā,” viņa teica. Prātā uzplaiksnīja diena, kad viņa bija dzinusies pakaļ Solo. Viņa bija dimdošiem soļiem metusies lejup pa šiem pakāpieniem, atradusi aizbarikādētās durvis un, lauzdamās iekšā, pārlauzusi slotas kātu uz pusēm. Šoreiz durvis viegli atvērās. Gaismas spilgti dega. Ne miņas no cilvēkiem.

„Ejam!” Džuljeta teica. Viņa steidzās klusi un ātri. Viņa negribēja, lai abus pamana nepazīstami cilvēki, negribēja, lai viņiem kāds sekotu. Džuljeta prātoja, vai Solo būs bijis vismaz tik piesardzīgs, lai aizvērtu serveru telpu un lūkas ieeju. Tomēr nē, serveru telpas durvis gaiteņa galā bija atvērtas. Kaut kur skanēja balsis. Dūmu smārds. Dūmaka gaisā. Vai varbūt Džuljeta zaudēja prātu un iztēlojās Lūkasu un gāzi, kas viņu nogalināja? Vai tādēļ viņa bija šeit? Ne radio dēļ, ne tādēļ, lai atrastu mājas saviem draugiem, ne tādēļ, lai uzkonstruētu tērpu, bet gan tāpēc, ka šeit atradās viņas māju spoguļattēls, varbūt Lūkass bija lejā un gaidīja viņu, būdams dzīvs šajā mirušajā pasaulē—

Džuljeta caur durvju spraugu iespiedās serveru telpā, un dūmi izrādījās īsti. Tie krājās pie griestiem. Viņa steidzās gar pazīstamajiem serveru torņiem. Dūmi garšoja citādi nekā pārkarsuša sūkņa degošās smērvielas, gruzdoši elektrības vadi, svilstoša, izžuvusi rotora lāpstiņas gumija vai rūgtas motora izplūdes gāzes. Kaut kas dega ar liesmu. Džuljeta noslēpa muti elkoņa locītavā, atcerējās, kā Lūkass bija sūdzējies par dūmiem, un ienira miglā.

Tie plūda no lūkas aiz sakaru servera, no tās cēlās dūmu stabs. Solo miteklī bija izcēlies ugunsgrēks, varbūt dega viņa guļasvieta. Džuljeta iedomājās par radio un pārtiku tur lejā. Viņa atrāva kombinezona rāvējslēdzēju un pārvilka pār muti un degunu savu sviedros izmirkušo apakškreklu, dzirdēja, kā Rafs kliedz, lai viņa neiet, kad viņa notupās un uzlika kājas uz trepju pakāpieniem, tad praktiski nošļūca lejā, līdz zābaki atsitās pret grīdas režģi.

Saliekusies viņa tik tikko spēja redzēt cauri dūmakai. Dziļāk bija dzirdams, kā sprakšķ liesmas, savāda un dzidra skaņa. Pārtika, radio, dators un neaizstājamās kartes pie sienas! Vienīgais dārgums, par ko viņa nedomāja, steigdamās tuvāk, bija grāmatas. Tomēr dega tieši tās.

Grāmatu grēda, tukšu skārda kārbu kaudze, jauns, baltā talārā tērpts vīrietis, kurš meta kaudzē vēl vairāk grāmatu, degvielas smaka. Viņš bija pagriezis Džuljetai muguru, uguns atblāzmā mirdzēja sviedri uz viņa kailā galvvidus, bet liesmas, šķiet, viņu nesatrauca. Viņš tās baroja. Vīrietis atgriezās pie plauktiem, lai paņemtu vēl.

Džuljeta pieskrēja pie Solo gultas viņam aiz muguras un paķēra segu, no kuras krokām izmuka žurka. Acīs koda, rīkli dedzināja dūmi, viņa pieskrēja pie sārta un pārmeta segu pār grāmatu kaudzi. Liesmas pazuda, bet pa vīlēm tām piekļuva gaiss. Sega sāka kūpēt. Džuljeta aiz krekla ieklepojās un skrēja atpakaļ pēc matrača; vajadzēja noslāpēt uguni, prātā pavīdēja doma par tukšo ūdens tvertni blakus telpā, par visu, kas tiks pazaudēts.

Kamēr Džuljeta cēla matraci, talārā tērptais vīrietis viņu pamanīja. Viņš iegaudojās un metās Džuljetai virsū. Abi uzkrita uz matrača un gultas veļas kaudzes. Pret Džuljetas seju tika triekts zābaks, bet viņa parāva galvu atpakaļ. Jaunais vīrietis kliedza. Viņš bija kā balts putns, kurš pasprucis tirgū un ar spārniem sit pa apkārtējo galvām. Džuljeta kliedza, lai viņš netuvojas. Liesmas uzšāvās augstāk. Džuljeta parāva matraci, uz kura viņš bija uzkritis, un vīrietis novēlās no tā otrā pusē. Tikai pāris mirkļi, lai apvaldītu uguni, pirms viss tiek zaudēts. Tikai pāris mirkļi! Džuljeta paķēra otru Solo segu un sāka sist ar to pa liesmām. Viņa nespēja vienlaicīgi cīnīties gan ar tām, gan ar šo cilvēku! Nebija laika! Džuljeta klepoja un sauca Rafu, bet vīrietis talārā ar vājprātīgu skatienu, rokas vēcinādams, atkal metās viņai virsū. Džuljeta nolieca plecu līdz viņa vēderam, pieliecās, un vīrietis pārvēlās viņai pār muguru. Viņš nokrita uz grīdas un sagrāba viņas kājas, paraudams viņu sev līdzi.

Džuljeta mēģināja atbrīvoties, bet viņš, ieķerdamies ar nagiem, bija uzrāpies no viņas potītēm līdz viduklim. Liesmas aiz viņa auga augumā. Sega bija aizdegusies. Vīrietis ķērca bezdievīgā niknumā, bija zaudējis prātu. Džuljeta stūma prom viņa plecus un sēdus mēģināja atkāpties, lai atbrīvotos. Viņa tik tikko spēja paelpot vai kaut ko saskatīt. Vīrietis virs viņas iekaucās ar jaunu spēku, jo bija aizdedzies viņa talārs. Liesmas pa viņa muguru līda pāri abiem, un Džuljeta atkal bija atpakaļ gaisa slūžās, pār galvu bija pārmesta sega, un viņa sadega dzīva.

Pār Džuljetas seju triecās zābaks, kas trāpīja jaunajam mācītājam, un viņa juta, ka viņu sagrābušās rokas pamet spēks. Kāds vilka viņu no mugurpuses. Džuljeta spārdīdamās atbrīvojās. Dūmi bija kļuvuši pārāk biezi, lai varētu kaut ko saskatīt. Viņa mēģināja atrast savas mantas, nevaldāmi klepoja, vēl iedomājās par to, kur meklējams radio, zināja, ka tas ir pagalam. Kāds vilka viņu pa šauro gaiteni, Rafa bālā seja izskatījās pēc rēga dūmos, un viņš mudināja Džuljetu rāpties augšā pa kāpnēm viņam pa priekšu.

Serveru telpa pildījās ar dūmiem. Uguns lejā izpletīsies, līdz būs aprijusi visu, kas deg, aiz sevis atstājot vien apsvilušu metālu un izkusušus vadus. Džuljeta palīdzēja Rafam izrāpties no lūkas un paķēra tās vāku. Viņa uzmeta to uz ieejas un saprata, ka ar to dūmus neaizkavēs — tas bija sasodīts režģis.

Rafs pazuda aiz kāda no serveriem. „Ātri!” viņš iesaucās. Džuljeta aizrāpoja līdz viņam un ieraudzīja, ka Rafs piespiedies pie sakaru torņa sāna, atbalstījis vienu kāju pret tuvāko serveri un grūž no visa spēka.

Džuljeta metās viņam palīgā. Sāpoši muskuļi sasprindzinājās un svila. Abi iešūpoja nekustīgo metālu, lai gan Džuljeta kā pa miglu atcerējās skrūves, ar kurām serveru pamatnes piestiprinātas pie grīdas, torņa svars viņiem palīdzēja. Metāls ievaidējās. Izkustinātās skrūves tika izceltas no savām vietām, un augstais, melnais tornis paliecās, nodrebēja un uzgāzās virsū caurumam grīdā, to pilnīgi nosegdams.

Džuljeta un Rafs sabruka uz grīdas, viņi klepoja un kampa pēc gaisa. Telpā valdīja dūmaka, tomēr tā nekļuva biezāka. Un kliedzieni kaut kur dziļi zem grīdas galu galā apklusa.

Ekvators 1

Aiz bezpilota lidmašīnu lifta durvīm skanēja balsis. Dipēja soļi. Vīri staigāja šurpu turpu, meklēdami viņus.

Donalds un Šarlote apskāvušies sēdēja tumšajā telpā ar zemajiem griestiem. Šarlote bija meklējusi veidu, kā no iekšpuses nostiprināt durvis, bet tā bija gluda metāla siena ar niecīgu spraugu bultai. Donalds turējās, lai neklepotu, juta kņudoņu kaklā, kas drīz vien pārņēma katru viņa būtnes kvadrātcentimetru. Viņš ar abām rokām aizspieda muti un klausījās savu vajātāju slāpētajos kliedzienos „tīrs” un „viss tīrs”.

Šarlote beidza taustīties gar durvīm, un abi vienkārši saspiedās kopā un centās nekustēties, jo grīda locīdamās skanēja katru reizi, kad kāds pārnesa ķermeņa svaru no viena punkta uz citu. Gaidīdami, ka meklētāju komanda atgriezīsies viņu stāvā, abi bija pavadījuši mazajā liftā visu dienu. Kad elevators modās, Dārsijs bija devies atpakaļ uz savu darba vietu. Donaldam un viņa māsai šī bija gara, nemierīga bezmiega diena, jo viņi zināja, ka meklēšana izvērtīsies pa visu elevatoru un kļūs izmisīga. Viņiem uz kakla bija brīvībā klīstošs slepkava un nu arī no dziļās saldēšanas izbēdzis cietumnieks. Donalds varēja iztēloties, kādu apjukumu tas radījis Tūrmanam. Viņš spēja iedomāties, kādu kāvienu dabūs, ja viņi tiks atrasti. Donalds vienkārši lūdzās, kaut šie zābaku soļi attālinātos. Tomēr tie negāja prom. Tie tuvojās liftam.

Kāds uzsita pa angāra metāla durvīm, pret tām triecās dusmīga dūre. Donalds juta, kā saspringst Šarlotes roka viņam uz muguras, kā tā saspiež viņa sasistās ribas. Durvis izkustējās. Donalds mēģināja noturēt tās vietā, bet nebija, pie kā pieķerties. Sasvīdušās plaukstas švīkstēdamas slīdēja pa tēraudu. Nu visam gals. Šarlote mēģināja palīdzēt, bet kāds jau vēra vaļā viņu slēpni. Abus apžilbināja kabatas luktura gaisma — tā spīdēja tieši acīs.

„Tīrs!” Sauciens atskanēja pietiekami tuvu, lai Donalds justu kafijas smaržu Dārsija elpā. Durvis tika aizsistas ciet, pa tām divreiz uzsita ar plaukstu. Šarlote atvieglojumā sabruka. Donalds uzdrīkstējās nokremšļoties.

Kad izsalkuši un pārguruši viņi beidzot izlīda no slēpņa, bija jau vēls vakars. Ieroču noliktavā bija tumšs un kluss. Dārsijs bija teicis, ka mēģinās atgriezties, kad sāksies viņa maiņa, tomēr viņš bija bažījies, ka šī naktsmaiņa nebūs tik klusa kā parasti un ka viņam neizdosies aizlavīties prom.

Donalds un Šarlote iesteidzās baraku gaitenī un aizskrēja katrs uz savu tualeti. Donalds dzirdēja, kā nograb caurules pēc tam, kad māsa noskalojusi ūdeni. Viņš atgrieza krānu virs izlietnes, atklepoja asinis, izspļāva un noskatījās, kā rubīnsarkanie pavedieni riņķodami pazūd notekā; tad Donalds padzērās no krāna un vēlreiz izspļāva, pēc tam arī pats beidzot izmantoja tualeti.

Kad viņš aizgāja uz telpu gaiteņa galā, Šarlote jau bija atsegusi un ieslēgusi radio. Viņa uzrunāja jebkuru, kurš varētu dzirdēt viņas ziņojumu. Donalds nostājās aiz māsas un vēroja, kā viņa pārslēdzas no astoņpadsmitā kanāla uz septiņpadsmito un atkārto ziņojumu. Neviens neatbildēja. Šarlote atstāja septiņpadsmito kanālu un klausījās šņākoņā. „Kā tu ar viņiem iepriekš sazinājies?” Donalds pajautāja.

„Tieši šādi.” Viņa mirkli lūkojās uz ierīci, tad ar raižpilnu izteiksmi sejā pagriezās krēslā pret brāli. Donalds gaidīja, ka atskanēs tūkstoš jautājumu. Cik ilgi, līdz viņus atkal sagūstīs? Ko viņi iesāks tālāk? Kā viņi varētu nokļūt drošībā? Viņš gaidīja tūkstoš jautājumu, bet ne to, kuru māsa, skumji čukstot, pajautāja: „Kad tu gāji ārā?”

Donalds soli atkāpās. Viņš nebija pārliecināts par to, kā atbildēt. „Ko tu ar to domā?” viņš pajautāja, lai gan zināja, par ko māsa runā.

„Es dzirdēju, kā Dārsijs teica, ka tu gandrīz pazudi aiz kalna. Kad tas bija? Vai tu joprojām ej ārā? Vai tur tu dodies, kad atstāj mani vienu? Vai tādēļ tu esi slims?”

Donalds atbalstījās pret vienu no bezpilota lidaparātu vadības pultīm. „Nē,” viņš noteica. Viņš vēroja radio, cerēdams, ka caur

šņākoņu izlauzīsies kāda balss un izglābs viņu. Bet māsa gaidīja atbildi. „Es biju tikai vienu reizi. Es izgāju... ar domu nekad neatgriezties.” „Tu izgāji ārā nomirt.”

Donalds pamāja ar galvu. Un Šarlote nekļuva nikna. Viņa neuzbruka viņam un nekliedza, kā viņš bija baidījies un kādēļ nebija viņai par to stāstījis. Viņa vienkārši stāvēja tur, tad pieskrēja pie brāļa un apskāva viņa vidukli. Un Donalds sāka raudāt.

„Kādēļ viņi mums to nodara?” Šarlote šņukstēja.

„Es nezinu. Es gribu, lai tas izbeidzas.”

„Bet ne jau šādi!” Māsa atkāpās un izslaucīja acis. „Donij, tev man tas jāapsola! Ne jau šādi!”

Donalds neatbildēja. Vietā, kur māsa bija viņu apskāvusi, sāpēja ribas. „Es gribēju redzēt Helēnu,” viņš beidzot izdvesa. „Es gribēju redzēt, kur viņa dzīvojusi un nomirusi. Tas bija... smags laiks. Kopā ar Annu. Ieslodzījumā šeit lejā.” Viņš atcerējās, ko juta pret Annu tobrīd un ko juta tagad. Tik daudz kļūdu! Viņš bija pieļāvis kļūdas ik uz soļa. Tādēļ bija tik grūti pieņemt lēmumus un rīkoties šobrīd.

„Jābūt kaut kam, ko varam darīt!” Šarlote teica. Viņas acis iemirdzējās. „Mēs varētu padarīt lidmašīnu tik vieglu, ka tā aiznestu mūs no šejienes prom. Pretbunkuru lādiņi noteikti sver kādus sešdesmit kilogramus. Ja mēs pārveidotu vēl vienu lidaparātu, es varētu aizvest tevi prom!” „Un kā tu to vadīsi?”

„Es palikšu šeit un to pilotēšu!” Šarlote ieraudzīja brāļa sejas izteiksmi un sarauca pieri. „Labāk, lai vismaz viens no mums tiek prom,” viņa noteica. „Tu zini, ka man ir taisnība! Mēs varētu pacelties gaisā, pirms aust gaisma, un vienkārši aizsūtīt tevi, cik tālu vien varam. Nodzīvo kaut vienu dienu prom no šīs briesmīgās vietas!”

Donalds mēģināja iztēloties lidojumu šāda putna mugurā, vēju, kas sistos pret viņa ķiveri, kūleņošanu strauji piezemējoties, gulēšanu zālē un skatīšanos zvaigznēs. Viņš izvilka savu lupatu, iespļāva tajā asinis un, likdams to atpakaļ, pakratīja galvu. „Es mirstu,” viņš teica māsai. „Tūrmans teica, ka man atlikusi diena vai divas. To viņš man teica pirms dienas vai divām.”

Šarlote klusēja.

„Varbūt mēs varam pamodināt vēl vienu pilotu,” viņš ierosināja. „Es varētu piedraudēt viņam ar pistoli. Mēs dabūtu prom gan tevi, gan Dārsiju.”

„Es tevi nepametīšu!” māsa noteica.

„Bet tu ļautu man doties prom vienam?”

Viņa paraustīja plecus. „Es esmu liekule.”

Donalds iesmējās. „Droši vien tāpēc viņi tevi nolīga.”

Abi klausījās radio šņākoņā.

„Kā tev šķiet, kas notiek visos pārējos elevatoros?” Šarlote pajautāja. „Tu ar tiem strādāji. Vai tur ir tikpat ļauni kā šeit?”

Donalds apdomāja jautājumu. „Es nezinu. Es pieņemu, ka dažos no tiem dzīve rit diezgan laimīgi. Cilvēki precas, viņiem ir bērni. Viņiem ir darbs. Viņi neko nezina par pasauli aiz savām sienām, tādēļ pieņemu, ka par to, kas notiek ārā, viņi neuztraucas tik ļoti kā mēs ar tevi. Bet es domāju, ka viņi jūt kaut ko citu, ko mēs nejūtam, kaut kur dziļi sevī viņi jūt, ka ar viņu dzīvi kaut kas nav kārtībā. Ka viņi ir aprakti zem zemes. Un mēs to saprotam, mūs tas smacē, bet viņi, man šķiet, izjūt to kā hronisku trauksmi. Es nezinu.” Viņš paraustīja plecus. „Esmu redzējis pietiekami daudz vīru, kuri diezgan laimīgi aizvada savas maiņas. Esmu noskatījies, kā citi sajūk prātā. Es mēdzu... Es mēdzu stundām ilgi savā datorā spēlēt pasjansu, un tieši tad manas smadzenes bija patiešām atslēgušās, un es nejutos nožēlojami. Tomēr es nebiju arī pa īstam dzīvs.”

Šarlote pasniedzās un saņēma viņa roku savējā.

„Es domāju, ka dažos elevatoros, kas satumsa, tas bija labākais, kas ar tiem varēja notikt—”

„Nerunā tā!” Šarlote nočukstēja.

Donalds ielūkojās māsas sejā. „Nē, ne jau tā. Es nedomāju, ka tie ir miruši, ne jau visi. Es domāju, ka daži no tiem pamanījās izdzīvot un turpina darboties pietiekami klusu, lai neviens tos vairs netraucētu. Tie vienkārši vēlas, lai tiem liek mieru, lai tos nekontrolē, lai ļauj izvēlēties, kā dzīvot un kā mirt. Es domāju, ka Anna vēlējās sniegt tiem šo iespēju. Dzīve šajā līmenī veselu gadu, mēģinājumi izjust dzīvi, kad aizliegts iet laukā, es domāju, ka tas mainīja viņas uzskatus par šo visu.”

„Vai varbūt tos mainīja iespēja kādu brīdi neatrasties kastē,” Šarlote minēja. „Varbūt Annai nepatika, kāda ir sajūta, kad tu tiec iemidzināts.”

„Vai arī tas,” Donalds piekrita. Viņš atkal iedomājās, kā viss būtu izvērties, ja viņš būtu pamodinājis Annu, kaut nedaudz viņai uzticoties, ja būtu viņu uzklausījis. Ja Anna varētu viņiem palīdzēt, viss būtu daudz cerīgāk. Bija sāpīgi to atzīt, bet Donaldam Annas pietrūka tikpat skaudri kā Helēnas. Anna bija viņu izglābusi, bija mēģinājusi izglābt citus, bet Donalds bija pārpratis un ienīdis viņu par viņas rīcību.

Šarlote atlaida viņa roku un pieregulēja radio. Viņa mēģināja sazināties ar kādu abos kanālos, izlaida pirkstus caur matiem un klausījās šņākoņā.

„Krietnu brīdi es domāju, ka tas ir labi,” Donalds iesāka. „Tas, ko viņi izdarīja, mēģinot izglābt pasauli. Viņi bija pārliecinājuši mani, ka masveidīga izmiršana ir nenovēršama, ka sāksies karš, kas paņems visu dzīvības. Bet, vai zini, ko es domāju? Es domāju, ka viņi zināja — ja starp visām šīm neredzamajām mašīnām izceltos karš, atsevišķas cilvēku grupiņas šur un tur izdzīvotu. Tādēļ viņi uzcēla šo. Viņi nodrošināja pilnīgu iznīcību, lai varētu to kontrolēt.”

„Viņi gribēja būt droši, ka vienīgās izdzīvojušo cilvēku grupiņas būtu viņu kabatās,” Šarlote piebilda.

„Tieši tā. Viņi nemēģināja izglābt pasauli — viņi centās izglābt sevi. Pat tad, ja mēs būtu izmiruši, pasaule mierīgi dzīvotu tālāk bez mums. Daba atrastu veidu.”

„Arī cilvēki atrod veidu,” Šarlote iebilda. „Paskaties uz mums abiem!” Viņa iesmējās. „Mēs abi esam kā nezāles, ne tā? Zāle, kas izspraucas gar malām. Mēs esam kā tie elevatori, kas atsakās pakļauties. Kā viņi bija iztēlojušies to visu vienmēr saturēt kopā? Vai viņi domāja, ka nekas tamlīdzīgs nekad nenotiks?”

„Es nezinu,” Donalds teica. „Varbūt tādi cilvēki, kuri mēģina labot pasauli, uzskata, ka ir gudrāki par pašu haosu.”

Šarlote slēdza kanālus šurpu un turpu gadījumam, ja kādā no tiem kāds atbildētu. Izskatījās, ka viņa zaudē pacietību. „Viņiem vienkārši jāliek mūs mierā!” viņa teica. „Vienkārši jāizbeidz un jāļauj augt tā, kā mēs gribam!”

Donalds piecēlās no krēsla un izslējās taisni.

„Kas notika?” Šarlote pajautāja. Viņa sniedzās pēc radio. „Vai tu kaut ko izdzirdēji?”

„Viss,” Donalds viņai teica. „Lieciet mūs mierā!” Viņš taustījās pēc sava mutauta un noklepojās. Šarlote pārtrauca spēlēties ar radio. „Nāc!” viņš teica. Donalds norādīja uz rakstāmgaldu. „Paņem savus darbarīkus!”

„Lidmašīnai?” Šarlote brīnījās.

„Nē. Mums jāsaliek kopā vēl viens tērps.”

„Vēl viens tērps?”

„Iešanai ārā. Un tu teici, ka pretbunkuru lādiņš sver aptuveni sešdesmit kilogramus. Cik tieši tas ir?”

„Šis nav labs plāns,” Šarlote teica. Viņa pievilka stingrāk ķiverei piestiprināto elpošanas aparātu, paņēma vienu no lielajām gaisa pudelēm un sāka stiprināt cauruli pie tās. „Ko mēs tur ārā darīsim?”

„Mirsim,” Donalds viņai atbildēja. Un redzēja, kādu skatienu māsa viņam veltīja. „Bet varbūt tikai pēc nedēļas. Un ne šeit.” Viņš uz grīdas bija izlicis veselu klājumu ar līdzi ņemamām lietām. Apmierināts Donalds sāka tās likt vienā no nelielajām armijas mugursomām. Ātri pagatavojamās maltītes, ūdeni, aptieciņu, kabatas lukturīti, pistoli un divas aptveres, papildu munīciju, krama stienīti un nazi.

„Kā tev šķiet, cik ilgam laikam pietiek šī gaisa?” Šarlote pajautāja. „Šīs pudeles domātas karavīriem, kas pa virszemi tiek nosūtīti uz citiem elevatoriem, tādēļ ar tām vajadzētu pietikt, lai sasniegtu vistālāko elevatoru. Mums vienkārši jātiek nedaudz tālāk par to, turklāt mēs nenesīsim tik smagu bruņojumu.” Donalds ar siksnu aiztaisīja somu un nolika to blakus otrai.

„Tas ir tāpat kā atbrīvot no svara lidaparātu.”

„Tieši tā!” Paņēmis lentes rulli, Donalds izvilka no kabatas salocītu karti un sāka stiprināt to pie viena tērpa piedurknes.

„Vai tas ir mans tērps?”

Donalds pamāja. „Tu labāk proti orientēties. Es tev sekošu.” Otrpus plauktiem atskanēja lifta zvans. Donalds pameta iesākto un nošņāca, lai Šarlote pasteidzas. Viņi metās uz lidaparātu liftu, bet Dārsijs jau sauca, lai abi bēgļi saprastu, ka ieradies tikai viņš. Viņš nāca gar augstajiem plauktiem ar nešļavu rokās — tīriem kombinezoniem un ēdiena paplātēm.

„Atvainojiet!” viņš teica, redzēdams, kādu paniku izraisījis. „Nav gluži tā, ka varu jūs pabrīdināt.” Viņš vainīgi sniedza viņiem paplātes. „Pārpalikumi no vakariņām.”

Dārsijs nolika paplātes, un Šarlote viņu apskāva. Donalds redzēja, cik ātri grūtības vieno cilvēkus. Lūk, ķīlniece, kas apskāva sargu, jo tas viņu nesit, jo izrāda kripatu līdzjūtības. Donalds priecājās par otru tērpu. Tas bija labs plāns.

Dārsijs palūkojās uz darbarīkiem un somām uz grīdas. „Ko jūs darāt?” viņš pajautāja.

Šarlote, it kā meklēdama apstiprinājumu, palūkojās uz brāli. Donalds pašūpoja galvu.

„Klau,” Dārsijs iesāka, „es jūtu līdzi jūsu situācijai. Patiešām. Man arī nepatīk te apkārt notiekošais. Un vēl vairāk tas, ko atceros — jo vairāk atceros, kas es biju, jo vairāk domāju, ka cīnītos pret to kopā ar jums. Bet es ar jums neesmu uz vienu roku pavisam, draugi. Un tas—” Viņš norādīja uz tērpiem. „Manuprāt, tas neizskatās pēc kaut kā laba. Tas neizskatās gudri.”

Šarlote padeva Donaldam šķīvi un dakšiņu. Viņa apsēdās uz vienas no noliktavas plastmasas kastēm un ķērās klāt maltītei, kas izskatījās pēc ceptas konservētas gaļas, bietēm un kartupeļiem. Donalds apsēdās viņai blakus un dūra dakšiņu glumajā gaļā, sadalīdams to gabaliņos. „Vai tu atceries, ko darīji pirms tam?” Donalds pajautāja. „Vai tava atmiņa atgriežas?”

Dārsijs pamāja. „Daļēji. Esmu pārtraucis dzert zāles—” Donalds iesmējās.

„Kas ir? Par ko tu smejies?”

„Piedod,” Donalds atvainojās un atmeta ar roku. „Vienkārši... nekas. Tas ir labi. Vai tu biji armijā?”

„Jā, bet neilgi. Es domāju, ka agrāk strādāju slepenajā dienestā.” Kādu brīdi Dārsijs vēroja, kā viņi ēd. „Un kā ar jums abiem?”

„Gaisa spēki,” Šarlote atbildēja. Viņa ar dakšiņu norādīja uz Donaldu, kurš ēda pilnu muti. „Kongresmenis.”

„Nopietni?”

Donalds pamāja. „Drīzāk gan arhitekts.” Viņš norādīja uz telpu viņiem visapkārt. „Tādēļ gāju skolā.”

„Lai celtu šādas vietas?” Dārsijs jautāja.

„Lai celtu šo,” Donalds noteica. Viņš iemeta mutē vēl vienu kumosu.

„Nevar būt!”

Donalds pamāja un iedzēra malku ūdens.

„Kurš tad mums to nodarīja? Ķinieši?”

Donalds un Šarlote saskatījās.

„Kas ir?” Dārsijs brīnījās.

„To izdarījām mēs,” Donalds teica. „ŠI vieta netika uzbūvēta vienkārši katram gadījumam. Tā tika speciāli projektēta.”

Dārsijs pavērtu muti skatījās te uz Donaldu, te Šarloti.

„Es domāju, ka tu zini. Tas viss ir rakstīts manās piezīmēs.” Ja tu zini, ko meklēt, Donalds nodomāja. Citādi tas viss bija pārāk acīmredzami un nekaunīgi, lai apjaustu.

„Nē. Es domāju, ka šis ir kaut kas līdzīgs tam kalnu bunkuram, kur valdība dodas izdzīvot—”

„Tā ir,” Šarlote viņu pārtrauca. „Bet šādi viņi paguva noslēpties īstajā brīdī.”

Kamēr Donalds un viņa māsa ēda, Dārsijs blenza uz saviem zābakiem. Tā nemaz nebija slikta pēdējā maltīte. Donalds palūkojās uz Šarlotes aizdotā kombinezona piedurkni un pirmo reizi ieraudzīja tajā lodes caurumu. Varbūt tādēļ viņa izturējās kā jukusi, kad viņš mēģināja to uzvilkt. Pretī sēdošais Dārsijs sāka lēni māt ar galvu. „Jā,” viņš teica. „Ak Kungs, jā! Viņi to izdarīja!” Viņš palūkojās uz Donaldu. „Pirms pāris maiņām liku kādu cilvēku dziļajā saldētavā. Viņš klaigāja kā jucis. Kāds puisis no grāmatvedības.”

Donalds nolika savu paplāti malā. Tad izdzēra ūdeni.

„Viņš nebija traks, vai ne?” Dārsijs pajautāja. „Tas bija labs cilvēks.”

„Iespējams,” Donalds noteica. „Katrā ziņā viņš bija sācis kļūt labāks.”

Dārsijs izlaida pirkstus cauri īsajiem matiem. Viņa uzmanība atgriezās pie mantām uz grīdas. „Tērpi,” viņš iesāka. „Jūs domājat doties prom? Ja tā, tad ziniet, ka nevaru jums palīdzēt to darīt.”

Donalds nelikās ne zinis par apsarga jautājumu. Viņš aizgāja līdz ejas galam un atstūma kravas ratiņus. Abi ar Šarloti jau bija uzcēluši uz tiem pretbunkuru lādiņu. Pie tā konusveidlgā gala šūpojās plastmasas etiķete, kas viņam, pēc Šarlotes teiktā, būs jānoplēš, lai to aktivizētu. Viņa jau bija izslēgusi altimetra kontrolierīces un drošinātājus. Pabeigusi Šarlote bija to nosaukusi par „muļķu bumbu”. Donalds stūma ratiņus uz lifta pusi.

„Hei!” Dārsijs iesaucās. Viņš pielēca kājās no savas kastes un aizšķērsoja eju. Šarlote nokremšļojās, un Dārsijs pagriezies ieraudzīja, ka viņa pavērsusi pistoli pret viņu.

„Piedod!” viņa teica.

Dārsija roka noslīdēja līdz viņa izliektajai kabatai. Donalds stūma kravas ratiņus viņam virsū, liekot griezt ceļu. „

„Mums tas ir jāapspriež!” Dārsijs izsaucās.

„Mēs jau esam to apsprieduši,” Donalds viņam teica. „Nekusties!” Viņš apturēja kravas ratiņus līdzās jaunajam apsargam un iebāza roku viņa kabatā. No tās Donalds izvilka pistoli un iebāza to sava kombinezona kabatā, tad palūdza Dārsijam viņa ID karti. Jaunais vīrietis to viņam pasniedza. Donalds ielika to kabatā, atspiedās pret kravas ratiņu rokturi un turpināja stumt tos lifta virzienā.

Dārsijs pa gabalu sekoja. „Vienkārši piebremzē!” viņš teica. „Tu domā laist to gaisā? Beidz, vecīt! Nomierinies! Parunāsim! Tas ir nopietns lēmums!”

„Un es zvēru, ka pie tā neesmu nonācis ar vieglu sirdi. Reaktors tur lejā darbina serverus. Serveri kontrolē visu cilvēku mūžus. Mēs šos cilvēkus atbrīvosim. Ļausim viņiem dzīvot un nomirt tā, kā viņi paši to gribēs.”

Dārsijs nervozi iesmējās. „Serveri kontrolē viņu dzīves? Par ko tu runā?”

„Tie izvēlas loterijas numurus,” Donalds atbildēja. „Tie izlemj, kam ir tiesības radīt pēcnācējus. Tie atlasa iedzīvotājus un veido populācijas. Tie izspēlē iedomātus karus, lai izvēlētos uzvarētāju. Bet ne vairs ilgi.”

„Nu labi, bet šeit esam tikai mēs trīs! Tas ir pārāk nozīmīgi, lai to izlemtu tikai mēs! Nopietni, vecīt—”

Donalds apturēja ratiņus tieši pie lifta durvīm. Viņš pagriezās pret Dārsiju, redzēja, ka māsa piecēlusies kājās, lai neizlaistu viņu no acīm.

„Vai tu gribi, lai nosaucu visus gadījumus vēsturē, kad viens cilvēks izraisījis miljonu nāvi?” Donalds pajautāja. „Šo visu noorganizēja apmēram pieci vai kāds ducis cilvēku. Iespējams, tu varēsi atsijāt viņus līdz galvenajiem trim. Un, kurš gan zina, vai viens no šiem vīriem nav ietekmējis abus pārējos? Ja šo visu varēja uzcelt viens cilvēks, nevajadzētu arī vairāk par vienu, lai to sagrautu. Gravitācija ir īsta maita, ja vien nedarbojas tavā labā.” Donalds norādīja uz eju starp plauktiem. „Tagad ej un apsēdies!”

Kad Dārsijs nepakustējās, Donalds izvilka nevis apsarga ieroci, bet gan pistoli, kas bija pielādēta un ar nolaistu drošinātāju atradās viņa otrā kabatā. Vilšanās un sāpes, kas pavīdēja jaunā cilvēka sejā, pirms viņš pagriezās un paklausīja, bija kā fizisks trieciens. Donalds vēroja, kā Dārsijs pagāja garām Šarlotei un atgriezās ejā. Tad satvēra māsas roku, pirms viņa pagriezās, lai viņam sekotu, apskāva Šarloti un noskūpstīja viņu uz vaiga. „Ej un uzvelc savu tērpu,” Donalds viņai teica.

Šarlote pamāja, sekoja Dārsijam, apsēdās uz plastmasas konteinera un sāka vilkt apjomīgo tērpu.

„Tas nenotiks!” Dārsijs noteica. Viņš pameta skatu uz pistoli, ko Šarlote bija nolikusi blakus, kamēr mēģināja ielocīties tērpā.

„Pat nedomā par to!” Donalds iesaucās. „Patiesībā tev arī vajadzētu sākt ģērbties.”

Gan māsa, gan apsargs pagriezās un neizpratnē uzlūkoja Donaldu. Šarlote jau bija uzvilkusi tērpu kājās. „Ko tu runā?” viņa jautāja.

Donalds pacēla no darbarīku kaudzes āmuru un parādīja to viņai. „Es neriskēšu ar iespēju, ka tas neuzsprāgs,” viņš teica.

Šarlote mēģināja piecelties, bet viņas kājas jau bija ietērptas skafandra starās. „Tu teici, ka esi izdomājis, kā to detonēt attālināti!”

„Tā ir. Attālināti no tevis.” Viņš pavērsa stobru pret Dārsiju. „Ģērbies! Jums ir piecas minūtes, lai ielīstu tajā liftā—”

Dārsijs metās pēc ieroča, kas bija nolikts uz kastes blakus Šarlotei. Donalda māsa bija veiklāka un paķēra to pirmā. Donalds soli atkāpās un saprata, ka māsa notēmējusi ieroci uz viņu. „Pats ģērbies!” viņa pavēlēja brālim. Viņas balss drebēja, acis mirdzēja asaras. „Mēs tā nevienojāmies! Tu apsolīji!” —

„Es esmu melis,” Donalds atzina. Viņš noklepojās elkoņa locītavā un pasmaidīja. „Tu esi liekule, un es esmu melis.” Tēmēdams uz Dārsiju, viņš sāka atkāpties lifta virzienā. „Tu mani nenošausi,” viņš teica māsai.

„Dod pistoli man!” Dārsijs teica Šarlotei. „Viņš paklausīs, ja to turēšu es!”

Donalds iesmējās. „Tu arī mani nenošausi. Tā pistole nav pielādēta. Tagad ģērbieties! Abi taisieties no šejienes prom! Es dodu jums pusstundu laika. Lidmašīnu lifts līdz augšai nonāk divdesmit minūtēs. Durvis vislabāk aizturēt ar tukšu kasti. Re, es vienu tur atstāju.”

Šarlote raudāja un raustīja tērpa staras, mēģinādama izstumt pēdas cauri līdz galam. Donalds zināja, ka viņa nekad neies bez viņa, ja vien viņš māsu nepiespiedīs, viņš zināja, ka viņa izdarīs kaut ko muļķīgu. Šarlote skrietu, apskautu viņu un lūgtos, lai viņš nāk līdzi, uzstātu, ka paliks un nomirs kopā ar viņu. Vienīgā iespēja, kā dabūt viņu prom, bija atstāt kopā ar Dārsiju. Viņš bija varonis. Viņš izglābsies pats un izglābs arī Šarloti. Donalds nospieda lēnā lifta izsaukšanas pogu.

„Pusstunda!” viņš atkārtoja. Donalds redzēja, ka Dārsijs jau velk vaļā tērpa rāvējslēdzēju, lai sāku ģērbties. Māsa kliedza uz Donaldu, mēģināja piecelties, gandrīz paklupa un nokrita. Viņa sāka raut tērpu nost, nevis vilka virsū to līdz galam. Lifts nozvanīja un atvērās. Donalds atspiedās pret kravas ratiņiem un ievilka tos iekšā. Redzot sāpes, ko viņš sagādā Šarlotei, acīs saskrēja asaras. Kad durvis sāka vērties ciet, viņa bija pusceļā līdz liftam.

„Es tevi mīlu,” viņš teica. Donalds nebija drošs, ka Šarlote dzirdēja. Durvis aizvērās viņai degungalā. Donalds noskenēja savu ID karti, nospieda pogu, un lifts sāka kustēties.

Elevators 17

Lai gan zem tā plosījās uguns, sakaru serveris atdzisa. No grīdas zem tā spiedās dūmu strūkliņas. Džuljeta izpētīja lielās, melnās mašīnas iekšieni un redzēja salauztu shēmas plašu jūkli. Garā austiņu kontaktu rinda bija sasista, un vairāki vadi mašīnas pamatnē bija izstiepušies un pārtrūkuši, kad tā gāzusies.

„Vai tā izdegs?” Rafs pajautāja, bažīgi lūkodamies uz dūmu strūkliņām.

Džuljeta ieklepojās. Viņa joprojām juta rīklē dūmus, uz mēles sagaršoja degošo lappušu smārdu. „Es nezinu,” viņa atzina. Tad pacēla galvu pret griestu lampām, lai redzētu, vai gaisma tajās nesāk raustīties. „Elektrība, ko šis elevators saņem, nāk caur kabeļiem tur lejā, zem šī režģa.”

„Tad jebkurā mirklī tas var satumst kā raktuves?” Rafs pietrau-sās kājās. „Es aiziešu pēc mūsu somām un izvilkšu kabatas lukturus, lai tie ir gatavībā. Un tev ir jāiedzer vēl ūdens!”

Džuljeta noskatījās, kā viņš aiziet. Viņa juta šīs grāmatas zem sevis. Juta, kā sakūst vadi radio korpusā. Viņa nedomāja, ka elektroenerģija pazudīs, viņa cerēja, ka tā nenotiks, tomēr viņi bija pazaudējuši citas vērtīgas lietas. Pagalam bija lielās shēmas, kas varētu palīdzēt izvēlēties, ar kuru elevatoru sazināties un uz kuru pusi rakt.

Augstās, melnās mašīnas dūca un klikšķēja visapkārt, šie nesatricināmie milži ar platajiem pleciem. Visi neizkustināti, izņemot vienu. Džuljeta piecēlās kājās, nopētīja apgāzto serveri, un saikne starp šīm mašīnām un elevatoriem kļuva vēl acīmredzamāka. Lūk, viens bija sagruvis gluži kā viņas vecās mājas. Gluži kā Solo mājas. Džuljeta palūkojās uz serveru rindām un atcerējās, ka tie izkārtoti tāpat kā elevatori. Rafs atgriezās ar viņu somām. Viņš pasniedza Džuljetai ūdens blašķi. Viņa aizdomājusies iemalkoja no tās.

„Man ir tavs kabatas luktu—”

„Pagaidi,” Džuljeta pārtrauca. Viņa uzskrūvēja blašķei vāciņu un iegāja dziļāk starp serveriem. Džuljeta piegāja vienam no mugurpuses un nopētīja virs vadu ligzdas piestiprināto sudraboto plāksni. Uz tās bija redzams elevatora simbols ar trim uz leju vērstiem trijstūriem. Tā centrā bija iegravēts numurs „29”.

„Ko tu meklē?” jautāja Rafs.

Džuljeta uzsita pa plāksni. „Lūkass mēdza teikt, ka viņam jāpastrādā pie sestā servera vai trīsdesmitā servera un tamlīdzīgi. Atceros, kā viņš man rādīja, ka šīs kastes izkārtotas tāpat kā elevatori. Shēma mums tepat vien ir!”

Viņa devās septiņpadsmitā un astoņpadsmitā servera virzienā. Rafs sekoja. „Vai mums vajadzētu uztraukties par elektrību?” viņš bažījās.

„Mēs tur neko nevarēsim līdzēt. Grīdai un sienām tur lejā nevajadzētu kļūt tik karstām, ka aizdegas kabeļi. Kad tas izdegs, aiziesim paskatīties—” Sekojot kabeļiem starp serveriem, kaut kas piesaistīja Džuljetas uzmanību. Vadi zem grīdas režģa stiepās gan kūļos, gan atsevišķi, savienodami mašīnu pamatnes. Viņai apstāties lika sarkanie vadi, kas vietām vīdēja starp melnajiem.

„Kas nu atkal?” jautāja Rafs. Viņš lūkojās Džuljetā, it kā būtu noraizējies. „Hei, vai tu jūties labi? Zini, es esmu redzējis večus raktuvēs, kas dabū ar akmeni pa galvu un uzvedas neriktīgi veselu dienu—” „Man nekas nekait,” Džuljeta noteica. Viņa norādīja uz vadu kūli un iztēlojās, kā šie vadi stiepjas no viena servera uz nākamo. „Karte,” viņa teica.

„Jā,” Rafs piekrita. „Karte.” Viņš paņēma Džuljetu aiz rokas. „Nāc te un pasēdi. Tu esi saelpojusies daudz dūmu—”

„Paklausies manī! Meitene, kas ziņoja pa radio, tā no elevatora viens, stāstīja, ka ir tāda karte ar sarkanām līnijām. Viņa to atklāja pēc tam, kad biju pateikusi par racēju. Viņa šķita ļoti priecīga, teica, ka saprotot, kādēļ visas līnijas stiepjas prom un vienā punktā satiekas. Uzreiz pēc tam radio pārstāja darboties.”

„Nu labi.”

„Šie ir elevatori,” Džuljeta teica. Viņa pastiepa rokas pret augstajiem serveriem. „Nāc šu! Paskaties!” Viņa apskrēja ap nākamo rindu, meklēdama pētīja plāksnes ar numuriem. Četrpadsmit. Sešpadsmit. Septiņpadsmit. „Redz, kur esam mēs. Un te mēs rakām tuneli. Un tas ir mūsu vecais elevators.” Viņa norādīja uz nākamo serveri.

„Un tu saki, ka varam izvēlēties, ar kuru no tiem sazināties pa radio, apskatoties, kurš ir tuvāk? Mums lejā ir tieši tāda pati karte. Tā ir pie Ērika.”

„Nē, es saku, ka sarkanās līnijas viņas kartē ir kā šie vadi. Redzi? Tuneļi dziļi zem zemes. Racēji nebija paredzēti, lai pārvietotos no viena elevatora uz otru. Bobijs man stāstīja, cik grūti bijis to agregātu pagriezt. Tas jau bija notēmēts kādā virzienā.”

„Kādā?”

„Es nezinu! Tam man vajadzētu to karti. Ja vien—” Viņa pagriezās pret Rafu, kura bālā seja bija nosmērēta ar dūmiem un sodrējiem. „Tu biji izrakumu komandā. Kāds bija racēja degvielas bākas tilpums?” Viņš paraustīja plecus. „Mēs ne reizi to neizmērījām. Vienkārši papildinājām. Korta lika pāris reizes pārbaudīt, cik daudz mēs sadedzinām. Atceros — viņa teica, ka to, kas tur iekšā, mēs nekad neiztērēsim.”

„Tas tādēļ, ka tas bija paredzēts tālākam ceļam. Daudz tālākam. Mums tas jāizmēra vēlreiz, lai saprastu, cik tālam. Un Ērika kartei vajadzētu parādīt, kādā virzienā tas bija pavērsts sākumā. Ja vien—” Džuljeta uzsita knipi. „Mums ir otrs racējs!”

„Es nesaprotu. Kam mums divi racēji? Mums ir tikai viens darbināms ģenerators.”

Džuljeta paspieda viņa augšdelmu, juta, kā pati staro, domas joņoja aulekšiem. „Mums nevajag otru, lai raktu! Mums tikai jāpaskatās, kurā virzienā tas pavērsts. Ja izsekosim kartē tai līnijai un atzīmēsim, kur būtu vajadzējis rakt mūsu agregātam, abām šīm līnijām vajadzētu satikties. Un, ja šis attālums atbildīs degvielas rezervēm bākā, tas būs kā apstiprinājums. Mēs redzēsim, kur un cik tālu atrodas šī vieta, par kuru viņa man stāstīja. Šī sēklas vieta. Pēc viņas teiktā izklausījās, ka tas ir vēl viens elevators, bet tāds, kurš atrodas ārā, vietā, kur gaiss ir—”

Telpas otrā galā atskanēja balsis, no gaiteņa kāds nāca. Džuljeta pievilka Rafu pie kāda servera un piešāva pie mutes pirkstu. Bet kaut kas, klusi klikšķēdams, it kā pa metālu bungotu pirksti, nāca tieši viņu virzienā. Džuljeta apspieda vēlmi mesties skriešus, un tad pie viņas kājām parādījās brūngans apveids, kurš pacēla kāju, un pret viņas zābaku pašķīda urīna strūkliņa.

„Kucēn!” viņa dzirdēja Elīzu kliedzam.

Džuljeta apskāva bērnus un Solo. Viņa nebija viņus satikusi kopš sava elevatora bojāejas. Viņi Džuljetai atgādināja, kādēļ viņa to visu dara, kādēļ cīnās un par ko ir vērts cīnīties. Viņā bija sakrājies niknums, visaptverošs impulss izrakties caur zemi viņiem zem kājām un izkašņāt atbildes no ārpasaules smiltīm. Un viņa bija izlaidusi no redzesloka šo, šos cilvēkus, kurus bija vērts glābt. Viņa bijusi pārāk aizņemta ar tiem, kuri pelnījuši sodu.

Šīs dusmas pagaisa, jūtot Elīzas rociņas sev ap kaklu un to, kā Solo bārda skrāpē seju. Lūk, kas vēl ir palicis, lūk, kas viņiem vēl bija, un pasargāt to bija svarīgāk nekā atriebties. Lūk, ko bija atklājis tēvs Vendels. Viņš bija lasījis nepareizos pantus grāmatā, tos, kuri sēja naidu, nevis cerību. Un Džuljeta bijusi tikpat akla. Viņa bija gatavojusies aizskriet un visus pamest.

Džuljetai un bērniem piebiedrojās Rafs, un viņi sapulcējās pie viena no serveriem un pārrunāja zemākajos līmeņos redzēto vardarbību. Solo nēsāja līdzi šaujamieroci un nebeidza atkārtot, ka viņiem jāaizbarikādē durvis un jānoslēpjas.

„Mums vajadzētu paslēpties šeit un nogaidīt, līdz viņi viens otru nogalinās,” viņš teica ar mežonīgu blāzmu acīs.

„Vai tā tu šeit izdzīvoji visus tos gadus?” Rafs pajautāja.

Solo pamāja. „Mans tēvs mani ieslēdza. Pirms izgāju ārā, pagāja ļoti ilgs laiks. Tā bija drošāk.”

„Tavs tēvs zināja, kas notiks,” Džuljeta teica. „Viņš ieslēdza tevi, lai no tā visa pasargātu. Tā paša iemesla dēļ mēs visi esam šeit lejā un šādi dzīvojam. Kaut kad sen kāds to pašu izdarīja ar mums. Viņi mūs ieslodzīja, lai izglābtu.”

„Tāpēc mums vajadzētu slēpties atkal,” noteica Riksons. Viņš palūkojās uz pārējiem. „Vai ne?”

„Cik daudz pārtikas ir palicis pieliekamajā?” Džuljeta uzrunāja Solo. „Ja pieņemam, ka uguns to nesabojāja.”

Solo noglauda bārdu. „Krājumi kādiem trim gadiem. Varbūt četriem. Bet tikai man.”

Džuljeta parēķināja. „Pieņemsim, ka izglābās divsimt cilvēku, lai gan nedomāju, ka viņu bija tik daudz. Kas tur sanāk? Varbūt piecas dienas?” Viņa nosvilpās. Dažādie dārzi un saimniecības vecajās mājās nu ieguva pilnīgi citu nozīmi. Lai nodrošinātu pārtiku tūkstošiem cilvēku simtiem gadu garumā, līdzsvars tajos bijis ārkārtīgi svarīgs. „Mums vispār jābeidz slēpties,” viņa teica. „Kas mums ir vajadzīgs...” Džuljeta lūkojās to cilvēku sejās, kas viņai pilnībā uzticējās. „Mums ir vajadzīga domes sēde.”

Nospriedis, ka viņa joko, Rafs iesmējās.

„Kas?” Solo pārjautāja.

„Mums vajadzīga sapulce. Ar visiem. Visiem, kas palikuši. Mums jāizlemj, vai paliksim slēpties vai dosimies no šejienes prom.” „Man likās, ka mēs raksimies uz citu elevatoru,” Rafs bilda. „Vai raksimies uz to otru vietu.”

„Es domāju, ka rakšanai mums pietrūks laika. Tas prasīs nedēļas, bet dārzi ir izpostīti. Turklāt man ir labāka doma. Ātrāks risinājums.” „Un kā ar dinamīta stieņiem, ko nesām? Es domāju, ka iesim laist gaisā cilvēkus, kas pie šī visa vainīgi.”

„Tas joprojām nav izslēgts. Klau, tas mums būs jādara tik un tā. Mums jātiek no šejienes prom. Citādi Džimijam būs taisnība. Mēs vienkārši viens otru apslaktēsim. Tādēļ visi jāsasauc kopā.”

„Mums tas būs jādara atpakaļ lejā, ģeneratoru telpā,” Rafs sprieda. „Kādā pietiekami lielā vietā. Vai varbūt dārzos.”

„Nē.” Džuljeta pagriezās un aplūkoja telpu ap sevi. Viņa paskatījās uz sienām aiz augstajiem serveriem, redzēja, cik plaša patiesībā ir šī telpa. „Mēs to darīsim šeit. Mēs parādīsim viņiem šo telpu.”

„Šeit?” Solo brīnījās. „Divsimt cilvēku? Šeit?” Viņš izskatījās manāmi satriekts un sāka abām rokām glaudīt bārdu.

„Kur viņi visi sēdēs?” pajautāja Hanna.

„Kā viņi kaut ko redzēs?” gribēja zināt Elīza.

Džuljeta aplūkoja plašo zāli ar augstajām, melnajām iekārtām. Daudzas no tām klikšķēja un dūca. No to virsotnēm griestos iestiepās vadi. Izsekodama videonovērošanas kameru kabeļus savās vecajās mājās, Džuljeta bija noskaidrojusi, ka tie visi ir savstarpēji-savie-noti. Viņa zināja, kā elektroenerģija tiek padota caur to pamatnēm, kā noņemami sānu paneļi. Džuljeta ar plaukstu noglauda vienu no iekārtām, uz kuras Solo bija atzīmējis savu jaunības dienu skaitu. Tās bija sakrājušās gados.

„Aizej, lūdzu, uz tērpu laboratoriju un paņem manu darbarīku somu!” viņa teica Solo.

„Projekts?” viņš pajautāja.

Džuljeta pamāja, un Solo nozuda starp augstajām mašīnām. Rafs un bērni vaicājoši lūkojās Džuljetā. Viņa pasmaidīja. „Bērni, jums tas patiks!”

Kad augšpusē bija nogriezti vadi un pie pamata atskrūvētas skrūves, atlika vien pietiekami spēcīgi pagrūst. Tas sagāzās daudz vieglāk nekā sakaru tornis. Džuljeta apmierināti noskatījās, kā mašīna sasvērās, nodrebēja un nogāzās ar blīkšķi, ko viņa caur zolēm juta pēdās. Mailss un Riksons sita pieci un klaigāja kā jau zēni, kas dara blēņas. Hanna un Šovs jau bija pievērsušies nākamajam serverim. Džuljetas pacelta, Elīza uzrāpās augšā ar vadu knaiblēm rokās, bet Kucēns rēja, lai viņa uzmanās.

„Tas ir kā griezt matus,” teica Džuljeta, vērodama Elīzu darbā.

„Nākamo mēs varētu apgriezt Solo bārdu,” meitenīte ieminējās.

„Šaubos, vai viņam tas patiktu,” nosmēja Rafs.

Džuljeta pagriezās un redzēja, ka raktuvju strādnieks atgriezies no sava uzdevuma. „Nometu lejā kādu simtu zīmīšu,” viņš pastāstīja. „Vairāk nespēju uzrakstīt. Plaukstu jau sāka vilkt krampī. Izkaisīju tās uz visām pusēm, tādēļ dažas noteikti sasniegs apakšu.”

„Labi. Vai uzrakstīji, ka te augšā ir pārtika? Ka pietiek visiem?”

Viņš pamāja.

„Tad mums vajadzētu nostumt to agregātu no lūkas un paskatīties, vai nebūsim samelojuši. Citādi nāksies izlaupīt dārzus virs mums.”

Rafs sekoja Džuljetai nogāztā sakaru servera virzienā. Viņi pārliecinājās, ka no spraugas neplūst dūmi, un Džuljeta aptaustīja pamatni, lai justu, vai tā ir karsta. Solo patvēruma sienas klāja metāls, tādēļ viņa cerēja, ka uguns nebūs izplatījusies tālāk par grāmatu kaudzi. Tomēr neko nevarēja zināt. Stumjot sānis, nokritušais tornis šausmīgi čīkstēja. No cauruma izvēlās tumšu dūmu mākonis.

Džuljeta gaiņāja to ar roku un klepoja. Rafs aizskrēja aiz servera un grasījās stumt to atpakaļ. „Pagaidi!” teica Džuljeta, iznirdama no mākoņa. „Tie izsīkst.”

Gaiss serveru telpā kļuva dūmakains, bet melnums no lūkas vairs nevēlās. Tikai izplūda tā daļa, kas bija sakrājusies zem servera. Rafs sāka kāpt lejā, bet Džuljeta uzstāja, ka ies pirmā. Viņa ieslēdza savu kabatas lukturīti un nokāpa izklīstošajos dūmos.

Lejā Džuljeta pieliecās un elpoja caur savu apakškreklu. Kabatas luktura stars izskatījās pēc cietas vielas, it kā uzbrukuma gadījumā viņa varētu ar to kādam iesist. Tomēr neviens neuzbruka. Gaiteņa vidū, joprojām sakumpis, gulēja kāds apveids. Smaka bija briesmīga. Tālāk dūmi bija retāki, un Džuljeta uzsauca Rafam, ka var droši kāpt lejā.

Kamēr Džuljeta pārkāpa līķim un izpētīja telpai nodarītos bojājumus, viņš trokšņaini kāpa, grabinādams trepes. Gaiss bija silts un smags, bija grūti paelpot. Tobrīd Džuljeta iztēlojās, ko, šeit lejā smakdams, piedzīvojis Lūkass. Asaras acis saskrēja ne tikai no dūmiem.

„Tās bija grāmatas.”

Rafs nostājās līdzās un skatījās uz melno pelnu kaudzi telpas vidū. Viņš droši vien bija redzējis grāmatas, kad glāba Džuljetu, jo šobrīd no tām vairs nebija ne miņas. Nu šīs lappuses bija gaisā. Tās bija viņu plaušās. Džuljetu smacēja atmiņas par pagātni.

Viņa piegāja pie sienas un nopētīja radio. Metāla būris joprojām bija atliekts tajā vietā, kur viņa to tik sen salauza. Viņa nospieda ieslēgšanas pogu, bet nekas nenotika. Plastmasas slēdzis bija lipīgs un silts. Ierīces iekšas droši vien bija sakusušas vienā lielā gumija^un vara pikucī.

„Kur tā pārtika ir?” Rafs pajautāja.

„Aiz tām durvīm,” Džuljeta norādīja. „Rokturim izmanto kādu lupatu!”

Viņš devās dziļāk, lai izpētītu dzīvokli un pieliekamo, kamēr Džuljeta pētīja sakusušo datora monitoru ar karstumā saplīsušu ekrānu, kas stāvēja uz veca rakstāmgalda paliekām. No Solo guļasvietas vairs nebija ne miņas, atlikusi vien kaudze metāla kārbu, kurās kādreiz glabājās grāmatas, dažas kārbas milzīgajā karstumā bija ieliekušās. Džuljeta aiz sevis pamanīja melnus pēdu nospiedumus un aptvēra, ka zābaku gumijas zoles karstumā sākušas kust. Viņa izdzirdēja, ka blakus telpā Rafs priecīgi iesaucās. Džuljeta iegāja pa durvīm un redzēja, ka draugs sagrābis pilnas rokas ar bundžām un, muļķīgi smaidīdams, ar zodu piespiedis tās, kas svārstījās kaudzes virspusē.

„Te ar tādām pilni plaukti!” viņš teica.

Džuljeta piegāja pie ieejas un iespīdināja iekšā gaismu. Plaukti bija plaši un tukši, tikai vietām pavīdēja pa kādai bundžai. Tomēr telpas dziļumā daži plaukti izskatījās pilnāki. „Ja visi atnāks, mums ar to pietiks tikai dažām dienām, ne vairāk,” viņa teica.

„Varbūt mums nevajadzēja visus saukt.”

„Nē,” Džuljeta noteica. „Mēs rīkojamies pareizi.” Viņa pievērsās sienai pie mazā ēdamgalda. Uguns nebija tikusi cauri durvīm. Palagu lieluma shēmas karājās pie sienas pilnīgi neskartas. Džuljeta pārlaida acis pār tām, meklēdama vajadzīgās. Atradusi viņa tās noplēsa. Locīdama kartes, Džuljeta izdzirdēja augstu virs viņiem slāpētu būkšķi — tur krita vēl viens serveris.

Viņi nāca pa dažiem, tad pa pulciņiem un visbeidzot straumēm. Viņi brīnījās par stabilo apgaismojumu gaiteņos un izpētīja kabinetus. Neviens no šiem cilvēkiem nekad nebija bijis IT nodaļā. Tikai nedaudzi no viņiem bija pabijuši augstākajos līmeņos biežāk, nekā bija nepieciešams, lai veiktu svētceļojumu pēc tīrīšanām. Ģimenes klīda no vienas telpas otrā; bērni staipīja līdzi papīra kaudzes; daudzi nāca pie Džuljetas vai pārējiem jautāt par zīmītēm, ko bija salocījis un izmētājis Rafs, jautāja par pārtiku. Viņi izskatījās citādi, lai gan bija pagājušas tikai dažas dienas. Kombinezoni bija nosmērēti un saplēsti, sejas sakritušās un noaugušas ar bārdas rugājiem, zem acīm bya tumši loki. Tikai dažu dienu laikā. Džuljeta redzēja, ka viņiem atlikušas tikai dažas dienas, līdz iestāsies izmisums. To redzēja visi.

Tie, kuri ieradās agrāk, palīdzēja sagatavot ēdienu un apgāzt atlikušos serverus. Telpu pildīja siltu dārzeņu un zupas smarža. Divi karstākie serveri — četrdesmitais un trīsdesmit astotais — tika nolaisti zemē, neatvienojot no strāvas. Uz to karstajiem sāniem tika saliktas atvērtas bundžiņas, to saturs lēni vārījās. Trūka galda piederumu, tādēļ daudzi stāvēja, dzerdami zupu vai dārzeņu sulu tieši no siltajām skārdenēm.

Kamēr Riksons parūpējās par mazuli, Hanna palīdzēja Džuljetai sagatavoties domes sēdei. Viena karte jau bija piesprausta pie sienas, un Hanna strādāja pie otras. Viņa pārbaudīja Džuljetas darbu un pārvilka visas līnijas ar diegu. Ceļš tika atzīmēts ar ogli. Džuljeta noskatījās, kā ienāk vēl kāda ļaužu grupa. Viņa aptvēra, ka šī ir viņas otrā domes sēde un ka pirmā nebeidzās diez ko labi. Džuljeta saprata, ka šī būs arī viņas pēdējā iespēja uzrunāt savus ļaudis.

Vairums sanākušo bija no dārziem, tomēr sāka parādīties arī daži mehāniķi un raktuvju strādnieki. No vidus līmeņu šerifa vietnieka iecirkņa ieradās Toms Higinss un Plānošanas komiteja. Džuljeta redzēja, kā viens no viņiem nostājās uz krituša servera ar ogli un papīru rokās un bakstīja gaisā pirkstu, mēģinādams saskaitīt galvas un lādēdams ņudzošo pūli, kas apgrūtināja viņa uzdevumu. Džuljeta iesmējās, bet tad saprata, ka tas, ko viņš dara, ir svarīgi. Viņiem tas būs jāzina. Pie viņas kājām gulēja tīrīšanas tērps, viens no sanāksmes uzskates līdzekļiem. Viņiem būs jāzina, cik ir tērpu un cik ir cilvēku.

Džuljetai par pārsteigumu, caur pūli spiedās Kortnija. Džuljeta plati pasmaidīja un apskāva draudzeni.

„Tu od pēc dūmiem,” Kortnija konstatēja.

Džuljeta iesmējās. „Es necerēju, ka tu atnāksi!”

„Zīmītē bija teikts, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums.” „Tiešām?” Viņa palūkojās uz Rafu.

Bālais raktuvju strādnieks paraustīja plecus. „Varbūt dažās bija tā rakstīts,” viņš noteica.

„Nu, kas te notiek?” Kortnija jautāja. „Garš kāpiens pēc drusciņas zupas? Kas tev padomā?”

„Es izstāstīšu visiem reizē.” Rafam: „Vai vari palūkot, lai visi ienāk iekšā? Un varbūt aizsūti Mailsu un Šovu vai kādu no nesējiem uz kāpnēm paskatīties, vai nenāk vēl kāds.”

Kad viņš aizgāja, Džuljeta ievēroja, ka visi jau sēž uz serveriem, muguras kopā saspieduši, strebj no skārdenēm, kamēr no lielajām kaudzēm aiz Solo muguras tiek atvērtas un ņemtas jaunas. Viņš bija uzņēmies vērt vaļā bundžas ar kādu grīdas kontaktam pievienotu elektrisku ietaisi. Daudzi sēdošie noskatījās uz pārtikas krājumiem, kas iznesti no Solo pieliekamā. Vēl vairāk acu pāru bija pievērsti Džuljetai. Čuksti šalca kā izmucis tvaiks.

Redzēdama, ka cilvēku skaits telpā pieaug, Džuljeta uztraucās un soļoja šurpu turpu. Šovs un Mailss atgriezās ar ziņām, ka nāk vēl tikai daži cilvēki un kāpnēs ir diezgan kluss. Šķita, ka kopš brīža, kad Džuljeta un Rafs cīnījās ar uguni, pagājusi vesela diena; viņa negribēja ielūkoties rokas pulkstenī un aptvert, ka patiesībā pagājušas vien stundas. Džuljeta jutās nogurusi. It sevišķi tagad, kad visi šeit sēdēja, sašķiebuši skārdenes pie lūpām, sizdami pa to dibeniem, slaucīdami mutes piedurknēs un vērodami viņu. Gaidīdami.

Ēdiens bija viņus apklusinājis un uz mirkli apmierinājis. Skār-denes deva darbu viņu mutēm un rokām. Džuljeta bija ieguvusi mirkli atelpas. Viņa zināja, ka jārīkojas tagad vai nekad.

„Es saprotu, ka gribat zināt, kādēļ esmu jūs sasaukusi,” viņa iesāka. „Kādēļ mēs esam šeit.” Džuljeta pacēla balsi, un sarunas ap sagāztajiem serveriem pieklusa. „Un es nerunāju par to, kādēļ esam šeit, šajā telpā. Es runāju par šo elevatoru. Kādēļ mēs bēgām? Visapkārt virmo daudz baumu, bet esmu šeit, lai izstāstītu jums patiesību. Esmu ievedusi jūs šajā visslepenākajā telpā, lai atklātu patiesību. Mūsu elevators tika iznīcināts. Tas tika saindēts. Tie, kuri nepaguva izbēgt kopā ar mums, ir gājuši bojā.”

Telpu pāršalca čukstu vilnis. „Kas to saindēja?” kāds nokliedzās. „Tie paši cilvēki, kuri ieveda mūs pazemē pirms simtiem gadu. Man vajag, lai jūs paklausāties. Lūdzu, klausieties!”

Pūlis pieklusa.

„Mūsu senči tika ievesti pazemē, lai mēs izdzīvotu, kamēr apstākļi pasaulē uzlabojas. Kā daudzi no jums zina, pirms mums tika atņemtas mūsu mājas, es izgāju ārā. Es paņēmu gaisa paraugus un domāju — jo tālāk mēs no šejienes tiksim, jo labāki būs apstākļi. To es pieņemu ne tikai mērījumu rezultātu dēļ; esmu dzirdējusi no cita elevatora, ka tālāk ir zilas deb—”

„Muļķības!” kāds nokliedzās. „Es esmu dzirdējis, ka tie ir meli, kaut kas, ko viņi izdara ar tavām smadzenēm, pirms tiec sūtīts tīrīt.”

Džuljeta atrada cilvēku, kurš to teica. Tas bija kāds pavecāks nesējs, cilvēks, kura profesijas pārstāvji glabāja ne tikai tenkas, bet arī noslēpumus, kuri bija pat pārāk bīstami, lai tos pārdotu. Kamēr ļaudis atkal sačukstējās, Džuljeta ievēroja, ka caur biezajām metāla durvīm izspraucas jauns atnācējs. Sakrustojis rokas uz krūtīm un tās paslēpis piedurknēs, ienāca tēvs Vendels. Bobijs noaurojās, lai visi aizver mutes, un ļaudis pamazām paklausīja. Džuljeta pamāja sveicienu tēvam Ven-delam, un viņa virzienā pagriezās vairākas galvas.

„Es lūdzu daļai manis sacītā vienkārši noticēt,” Džuljeta teica. „Es zinu, ka daļa no tā, ko teikšu, pilnīgi noteikti ir patiesība. Es zinu, lūk, ko — mēs varētu palikt šeit un iekārtoties uz dzīvi, bet nezinu uz cik ilgu laiku. Un mēs dzīvotu bailēs. Baidoties ne tikai viens no otra, bet arī no tā, ka jebkurā mirklī mūs var piemeklēt nelaime. Viņi var atvērt mūsu durvis nejautājot, var saindēt mūsu gaisu nepasakot un atņemt mūsu dzīvības bez brīdinājuma. Un es nezinu, kas tā būtu par dzīvi.”

Ļaudis sēdēja nekustīgi, it kā būtu pamiruši.

„Alternatīva ir iet. Bet, ja mēs to darīsim, atpakaļceļa nebūs—”

„Uz kurieni iet?” kāds sauca. „Citu elevatoru? Un ja nu tas ir sliktāks par šo?”

„Nē, ne uz elevatoru.” Džuljeta atbildēja. Viņa atkāpās, lai viņi redzētu pie sienas piekārto karti. „Lūk, kur tie ir. Piecdesmit elevatori. Šīs bija mūsu mājas.” Džuljeta norādīja, un, kombinezoniem čabot, ļaudis staipīja kaklus, lai saskatītu. Džuljeta juta kaklā kamolu no visaptveroša prieka un skumjām par to, ka beidzot var saviem ļaudīm izstāstīt patiesību. Viņa aizbīdīja pirkstu līdz blakus elevatoram. „Lūk, kur mēs atrodamies šobrīd.”

„Cik to daudz!” viņa dzirdēja kādu čukstam.

„Cik tālu tie ir?” jautāja kāds cits.

„Lai parādītu, kā mēs šeit nokļuvām, es uzvilku līniju.” Viņa norādīja uz to. „Aizmugurē varētu būt grūti saskatīt. Un, lūk, šī līnija rāda virzienu, kādā bija pavērsta mūsu rakšanas mašīna.” Viņa novilka pa to ar pirkstu, lai tie redzētu, kur tā aizved. Džuljetas pirksts slīdēja sānis ārā no kartes un apstājās uz sienas. Pamājusi Elīzai, Džuljeta palūdza viņu pienākt un uzlikt pirkstu vietā, ko viņa jau bija atzīmējusi.

„Šajā kartē redzams elevators, kurā šobrīd atrodamies.” Džuljeta piegāja pie nākamās papīra loksnes. „Tā pamatos redzama vēl viena rakšanas mašīna—”

„Mēs negribam tavu rakšanu—”

Džuljeta pagriezās pret skatītājiem. „Es arī negribu rakt. Godīgi sakot, es nedomāju, ka mums tam pietiktu degvielas, jo esam to dedzinājuši kopš dienas, kad šeit ieradāmies, turklāt mēs pamatīgi nopūlējāmies, lai šo mašīnu pagrieztu. Un es nedomāju, ka mums pietiks pārtikas vēl nedēļai vai divām — ne jau visiem. Mēs neraksim. Bet mūsu shēma atbilda mājās atrastās mašīnas izmēriem un atrašanās vietai. Tā pilnībā atbilst mērogam un pat virzienam, kurā tā bija pavērsta. Šeit man ir shēma, kurā redzams šis elevators un šis racējs.” Viņa ar roku norādīja uz otru papīra loksni, tad atgriezās pie lielās kartes. „Ievērojiet, kā uzsāktā līnija tiecas cauri kartei, neskarot nevienu no*pārējiem elevatoriem.” Džuljeta gāja un virzīja pirkstu pa līniju, līdz skāra Elī-zas pirkstu. Meitene pacēla galvu un plati uzsmaidīja viņai.

„Mums ir labas aplēses par degvielas daudzumu, ko patērējām, lai nokļūtu šajā elevatorā, un tās atlikumu. Mēs zinām, ar kādu daudzumu darbus uzsākām un cik ātri tā sadeg. Esam aprēķinājuši, ka ar iespējamu desmit procentu rezervi racējā tika uzpildīts tik daudz degvielas, lai aizvestu mūs tieši līdz šim punktam.” Viņa atkal pieskārās Elīzas pirkstam. „Turklāt racēji ir pavērsti nelielā leņķī uz augšu. Mēs domājam, ka tie šeit tika novietoti, lai aizvestu mūs līdz šim punktam — lai dabūtu mūs no šejienes prom.” Viņa ievilka elpu. „Es nezinu, kad viņi grasījās mums to pateikt — ja vispār grasījās to darīt — bet mans ierosinājums ir negaidīt, kad mums liks to darīt. Es saku — ejam!”

„Vienkārši ejam?”

Džuljeta pārlaida skatu pār pūli un redzēja, ka runā viens no Plānošanas komitejas vīriem.

„Es domāju, ka ārā mums varētu būtu drošāk nekā paliekot šeit. Es zinu, kas notiks, ja mēs paliksim. Es gribu zināt, vai būs labāk, ja dosimies prom.”

„Tu ceri, ka tur ir drošāk,” kāds noteica.

Džuljeta nemeklēja balss īpašnieku. Viņa ļāva skatienam slīdēt pār ļaužu galvām. Visi, ieskaitot viņu pašu, domāja vienu domu.

„Tieši tā! Es ceru. Es paļaujos uz svešinieka teikto. Man ir čuksti, ko dvesa cilvēks, kuru nekad neesmu satikusi. Man ir sajūta pakrūtē, manā sirdi. Man ir šis līnijas, kas krustojas kartē. Un, ja jūs domājat, ka ar to nepietiek, es jums piekritīšu. Visu savu dzīvi esmu dzīvojusi, ticēdama tikai tam, ko redzu. Man ir vajadzīgi pierādījumi. Man jāredz rezultāti. Un pat tad man jāpārliecinās otro un trešo reizi, pirms eju palūkoties, kā ir īstenībā. Tomēr šis ir gadījums, kad zinu skaidri — dzīve, kas mūs sagaida šeit, — to nav vērts dzīvot. Un pastāv iespēja, ka citur mūs gaida labāka dzīve. Esmu gatava iet un palūkoties, taču tikai tad, ja pietiekami daudzi no jums nāks man līdzi.”

„Es iešu tev līdzi,” noteica Rafs.

Džuljeta pamāja. Telpa acu priekšā nedaudz izplūda. „Es zinu, ka tu nāksi,” viņa teica.

Solo pacēla roku. Ar otru viņš glauda bārdu. Džuljeta juta, ka Elīza satver viņas plaukstu. Šovs turēja nemierīgo kucēnu, tomēr tik un tā pamanījās pacelt roku.

„Kā mēs tur nokļūsim, ja neraksim?” nokliedzās viens no raktuvju strādniekiem.

Džuljeta pieliecās, lai paceltu kaut ko no grīdas. Kamēr galva bija pieliekta, viņa izslaucīja acis. Tad iztaisnojās un pacēla vienu no tīrīšanas tērpiem, vienā rokā turēdama to, bet otrā — ķiveri.

„Mēs iesim ārā,” viņa teica.

Kamēr viņi strādāja, pārtikas krājumi izslka. Skaitot pazūdošās skārdenes un pēdējo ražu no dārziem, kļuva drūmi. Ne visi šajā elevatorā nonākušie piedalījās; daudzi tā ari neieradās uz sanāksmi; citi vienkārši devās prom, aptvēruši, ka varēs piesavināties vairāk dobju, ja pasteigsies. Vairāki mehāniķi lūdza atļauju nokāpt lejā līdz Mehānikas daļai, lai sasauktu tos, kuri bija atteikušies kāpt, mēģinātu pierunāt viņus nākt līdzi, palūkotos, vai varēs izkustināt Vokeru. Džuljeta bija sajūsmā par iespēju, ka vēl vairāk cilvēku varētu nākt līdzi. Visiem kopā strādājot, viņa arī juta, kā pieaug spriedze.

Serveru telpa bija pārvērtusies milzīgā darbnīcā, tā atgādināja kādu skatu no Apgādes daļas zālēm. Šeit bija izklāti gandrīz simt piecdesmit tērpi, un katru no tiem vajadzēja pielāgot un piemērīt. Džuljetu skumdināja tas, ka tērpu ir vairāk, nekā būs valkātāju, tomēr viņa juta arī nelielu atvieglojumu. Ja būtu otrādi, tas radītu problēmas.

Džuljeta bija parādījusi kādam ducim mehāniķu, kā savienot vārstus tāpat kā tērpos, ko viņi ar Nelsonu bija izmantojuši, lai elpotu tērpu laboratorijā. IT trūka vārstu, tādēļ nesējiem tika piešķirti paraugi, un viņi tika aizsūtīti lejā uz Apgādi, kur — Džuljeta bija droša — vajadzētu atrasties vairāk šo detaļu, kas citādi bija nederīgas izdzīvošanai elevatorā. Bija nepieciešamas paplāksnes, hermētiskā lente un izolācijas materiāli. Viņiem tika pieteikts arī sastiprināt kopā un uzvilkt augšā gan Apgādē, gan Mehānikas daļā atrodamos metināšanas komplektus. Džuljeta parādīja viņiem atšķirību starp skābekļa un acetilēna baloniem un piekodināja, ka acetilēnu viņiem nevajadzēs.

Izmantojot karti, Ēriks aprēķināja attālumu un nosprieda, ka uz duci cilvēku varētu izsniegt vienu skābekļa balonu. Džuljeta ieteica, ka drošības labad tie varētu būt desmit cilvēki. Kamēr apmēram piecdesmit ļaudis strādāja pie tērpiem — nogāztie serveri kalpoja par darbagaldiem, pie kuriem tie bija sasēdušies un satupuši, — Džuljeta sapulcēja nelielu grupu nepatīkamam uzdevumam kafetērijā. Līdzi nāca tikai viņas tēvs, Rafs, Dovsons un divi pavecāki nesēji, kuri, pēc Džuljetas domām, jau agrāk bija strādājuši ar līķiem. Pa ceļam uz augšu viņi apstājās zem dārziem un gar sūkņu telpām aizlīkumoja līdz kriminālmeklētāja birojam. Džuljeta atrada salocītu melnu maisu krājumus un izvilka kādus piecus dučus. Tālāk viņi kāpa klusēdami.

Elevatorā 17 vairs nebija gaisa slūžu. Ārējās durvis joprojām bija pavērtas kopš elevatora krišanas, kas notika pirms vairākiem desmitiem gadu. Džuljeta atcerējās, kā jau divas reizes spraukusies caur šīm durvīm, kā pirmajā reizē iestrēga viņas ķivere. Vienīgās barjeras starp viņiem un āra gaisu bija iekšējo gaisa slūžu durvis un tās durvis, kas veda uz šerifa biroju. Nieka membrānas starp mirušu un mirstošu pasauli.

Džuljeta palīdzēja pārējiem pārcelt krēslu un galdu barikādes, kas aizšķērsoja ieeju kabinetā. Starp mēbelēm vīdēja šaura eja, pa kuru Džuljeta bija ienākusi un izgājusi pirms vairāk nekā mēneša, tomēr, lai strādātu, viņiem vajadzēja vairāk vietas. Viņa brīdināja pārējos par līķiem, kas guļ aiz durvīm, bet to, kādēļ tika pasaukti, viņi jau bija sapratuši, kad gāja pēc melnajiem maisiem. Uz durvīm, ko Džuljeta grasījās atvērt, sastapās vairāku kabatas lukturu stari. Viņas tēvs bija uzstājis, ka visiem jāvelk maskas un gumijas cimdi. Džuljeta prātoja, vai to vietā viņiem būtu vajadzējis līst tīrīšanas tērpos.

Ķermeņi aiz durvīm izskatījās tieši tā, kā viņa tos atcerējās — pelēku, nedzīvu locekļu mudžeklis. Viņas masku piepildīja sastāvējusies, metāliska smaka, un Džuljeta atcerējās, kā bija uzgāzusi sev vecas zupas katlu, lai noskalotu āra gaisu. Tā oda nāve un vēl kaut kas cits.

Pa vienam vien viņi iznesa mirušos un ievietoja tos līķu maisos. Tas bija nepatīkams darbs. Ļengana miesa slīdēja nost no kauliem kā sautēta gaļa. „Aiz locītavām,” Džuljeta brīdināja balsī, ko karsēja un slāpēja maska. „Aiz padusēm un ceļiem!”

Ķermeņi tik tikko turējās kopā, tomēr bija pietiekami stingri, cīpslas un kauli noturēja lielāko daļu svara. Melnie rāvējslēdzēji tika aizvilkti ar atvieglojumu. Gaisā skanēja klepus un rlstīšanās.

Vairums šerifa kabinetā guļošo līķu bija sakrituši viens otram virsū, it kā pūlētos iekļūt atpakaļ iekšā, atpakaļ kafetērijā. Izskatījās, ka citi apgūlušies mierīgākā stāvoklī. Vīrietis, kurš bija atgāzies sadriskātās gultas paliekās atvērtajā aizturēšanas kamerā, gulēja uz sarūsējušā rāmja, jo matracis jau sen bija pagalam. Kāda sieviete stūrī, salikusi rokas uz krūtīm, izskatījās kā aizmigusi. Pēdējos ķermeņus Džuljeta iznesa kopā ar tēvu un redzēja, cik platas ir tēva acis, kā viņa skatiens piekalts meitai. Kāpdamās atpakaļ, ārā no šerifa kabineta, Džuljeta pār viņa plecu palūkojās uz gaisa slūžu durvīm, kas viņus visus gaidīja, to dzelteno ādu, no kuras lobījās nost krāsas plēksnes.

„Tas nav pareizi,” tēvs noteica aiz maskas slāpētā balsī, kamēr tā kustējās līdz ar viņa žokli. Viņi ielika līķi atvērtā maisā un aizvilka rāvējslēdzēju.

„Mēs viņus pienācīgi apbedīsim,” Džuljeta viņu mierināja, domādama, ka tēvs runā par to, kā viņi izturas pret cilvēku mirstīgajām atliekām — viņi tos bija sakrāvuši kā netīras veļas maisus.

Viņš novilka cimdus un masku, tupus pārnesa svaru uz papēžiem un ar plaukstas virspusi noslaucīja pieri. „Nē. Šie cilvēki. Es domāju, ka tu teici, ka šī vieta bija praktiski izmirusi, kad tu šeit nokļuvi.”

„Tā bija. Šeit dzīvoja tikai Solo un bērni. Šie cilvēki ir miruši jau ļoti ilgu laiku.”

„Tas nav iespējams!” viņas tēvs iebilda. „Viņi ir pārāk labi saglabājušies.” Viņa skatiens slīdēja pār maisiem, sejā parādījās rūpju vai apjukuma grumbas. „Es teiktu, ka viņi ir miruši pirms trim nedēļām. Ilgākais pirms četrām vai piecām.”

„Tēt, viņi bija šeit, kad es ierados. Es rāpos viņiem pāri. Reizjautāju Solo par viņiem, un viņš teica, ka atradis tos pirms daudziem gadiem.”

„Tas vienkārši nevar būt—”

„Tas droši vien tādēļ, ka viņi nav apglabāti. Vai gāze no āra atbaidīja kukaiņus. Tam taču nav nozīmes, vai ne?”

„Ja kaut kas ir tik ļoti nepareizs, tam ir milzīga nozīme! Kaut kas nav kārtībā ar visu šo elevatoru, ka es tev saku!” Viņš piecēlās un devās uz kāpņu pusi, kur Rafs lēja uznesto ūdeni salasītajās krūzītēs un bundžiņās. Tēvs paņēma vienu sev, bet otru pasniedza Džuljetai. Viņa redzēja, ka tēvs aizdomājies. „Vai tu zināji, ka Elīzai bija dvīņumāsa?” viņš pajautāja.

Džuljeta pamāja. „Man pastāstīja Hanna. Mirusi dzemdību laikā. Tāpat kā viņas mamma. Viņi par to daudz nerunā, it sevišķi ar Elīzu.”

„Un tie divi zēni. Markuss un Mailss. Vēl divi dvīņi. Vecākais zēns Riksons saka, ka domājis, ka viņam bijis brālis, bet tēvs atteicies par to runāt, un viņš nepazina savu māti, kurai varētu pajautāt.” Tēvs iedzēra malku ūdens un ieskatījās skārdenē. Džuljeta mēģināja noskalot no mēles metālisko garšu, kamēr Dovsons palīdzēja tikt galā ar vienu no maisiem. Viņš ieklepojās un izskatījās gatavs apvemties.

„Daudz nāves,” Džuljeta piekrita, raizēdamās par virzienu, ko ieņēmušas tēva domas. Viņa iedomājās par brāli, kuru tā arī nekad neiepazina. Džuljeta meklēja tēva vaibstos kādu zīmi, norādi uz to, ka tas viss atgādina viņam zaudēto sievu un dēlu. Bet viņš prātoja par kādu citu noslēpumu.

„Nē, daudz dzīvības. Vai tad tu neredzi? Trīs dvīņu gadījumi sešās dzemdībās? Un šie bērni ir veseli kā rutki pilnīgi bez nekādas aprūpes. Tava drauga Džimija zobos nav neviena paša cauruma, un viņš neatminas pēdējo reizi, kad slimojis! Neviens no viņiem neatminas! Kā tu to izskaidrosi? Kā tu izskaidrosi to, ka šie līķi te guļ, it kā būtu miruši tikai pirms pāris nedēļām?”

Džuljeta pieķēra sevi, ka lūkojas uz savu roku. Viņa steigšus izdzēra atlikušo ūdeni, pasniedza skārdeni tēvam un sāka atrotīt piedurkni. „Tēt, vai atceries, ka jautāju tev par rētām, par to, vai tās var pazust?”

Viņš pamāja.

„Dažas no manām rētām ir pazudušas.” Viņa parādīja tēvam elkoņa iekšpusi, it kā viņš zinātu, ko tur vajadzētu ieraudzīt. „Kad

Lūkass man pateica, es viņam neticēju. Bet šeit patiešām bija rēta. Un šeit vēl viena. Un tu taču teici, ka mana izdzīvošana pēc apdegumiem ir brīnums, vai ne?”

„Tu nekavējoties saņēmi labu medicīnisko aprūpi—”

„Un Fics man neticēja, kad stāstīju viņam par to, kā ieniru, lai salabotu sūkni. Viņš teica, ka ir strādājis applūdušās raktuvju šahtās un redzējis, kā vīriem, kas ir divtik lielāki par mani, kļūst slikti, ieelpojot gaisu jau desmit metru dziļumā, kur nu vēl trīsdesmit vai četrdesmit. Viņš teica, ka, izdarot to, ko izdarīju, es būtu nomirusi.”

„Par darbu raktuvēs es nezinu pilnīgi neko,” noteica viņas tēvs. „Fics zina, un viņš domā, ka man vajadzētu būt mirušai. Un tu domā, ka šiem cilvēkiem vajadzētu būt sapuvušiem—”

„Viņiem vajadzētu būt kailiem kauliem. Ka es tev saku.” Džuljeta pagriezās un palūkojās uz tukšo sienas ekrānu. Viņa iedomājās, vai tas viss varētu būt tikai sapnis. Vai šis viss notiek ar mirstošu dvēseli; tā tvēra pēc kāda pakāpiena, kādām trepēm, pie kā pieķerties, kādas iespējas nekrist. Viņa bija tīrījusi un nomirusi uz tā pakalna pie sava elevatora. Viņa nekad nav mīlējusi Lūkasu. Nekad nav viņu pa īstam iepazinusi. Sī bija rēgu un māņu pasaule, ko saturēja kopā tukšu sapņu virknes, smokoša prāta ilūzijas. Viņa jau sen ir mirusi, bet tikai tagad sāk to aptvert—

„Varbūt kaut kas ir ūdenī,” ieminējās viņas tēvs.

Džuljeta novērsās no tukšās sienas. Viņa pasniedzās, saņēma tēva rokas savējās, tad pienāca tuvāk. Viņi apskāvās. Tēva bārdas rugāji skrāpēja viņas vaigu, un Džuljeta pūlējās apspiest asaras.

„Viss kārtībā,” tēvs teica. „Viss ir labi.”

Viņa nebija mirusi. Bet kaut kas nebija kārtībā.

„Tas nebūs ūdens,” viņa noteica, lai gan šajā elevatorā norijusi vairāk ūdens, nekā viņai gribētos. Džuljeta atlaida tēvu un noskatījās, kā pirmie maisi tiek nesti uz kāpnēm. Kāds bija sasējis sadalītus elektrības kabeļus kā virvi un pārmetis pār margām, lai nolaistu kādu ķermeņi lejā. Sasodītie nesēji — nu viņa redzēja. Pat nesēji teica sasodītie nesēji.

„Varbūt tas ir gaisā,” viņa teica. „Varbūt tā notiek, kad vieta netiek piepildīta ar gāzi. Es nezinu. Bet es tev piekrītu, ka ar šo elevatoru kaut kas nav kārtībā. Un es domāju, ka pienācis laiks tikt no šejienes prom.”

Tēvs izdzēra pēdējo ūdens malku. „Kad mēs iesim?” viņš pajautāja. „Un vai tu esi droša, ka tā ir laba doma?”

Džuljeta pamāja. „Labāk, lai mēs mirstam tur ārā nekā šeit, nokaudami viens otru.” Un viņa saprata, ka izklausās pēc visiem tiem, kas sūtīti ārā tīrīt, visiem bīstamajiem sapņotājiem un jukušajiem muļķiem, tiem, par kuriem pati bija smējusies un kurus nekad nebija sapratusi. Viņa izklausījās pēc cilvēka, kurš tic, ka mašīna darbosies, lai gan nav vispirms ieskatījies iekšā, nav izjaucis to un pārbaudījis.

Elevators 1

Šarlote ar plaukstu dauzīja lifta durvis. Viņa bija uzsitusi pa izsaukšanas pogu mirklī, kad viņas brālis pazuda aiz lifta durvīm, bet bija jau par vēlu. Uzvilkusi tērpu tikai līdz pusei, viņa lēkāja uz vienas kājas, lai noturētu līdzsvaru. Ejā viņai aiz muguras Dārsijs pūlējās iestīvēties savā tērpā. „Vai viņš to izdarīs?” viņš sauca.

Šarlote pamāja ar galvu. Viņš izdarīs. Otru tērpu viņš bija izvilcis Dārsijam. Tāds ir bijis viņa plāns jau no sākta gala. Šarlote klapēja durvis un lādēja savu brāli.

„Tev jāģērbjas!” Dārsijs teica.

Viņa pagriezās un noslīdēja uz grīdas, apskāva ceļus. Viņa negribēja kustēties. Šarlote noskatījās, kā Dārsijs iegrozās savā tērpā un pārmauc pār galvu apkakli. Viņš nostājās un mēģināja aizsniegt rāvējslēdzēju uz muguras, bet galu galā padevās. „Vai vispirms man vajadzēja uzlikt mugursomu?” Viņš paķēra un atvēra vienu no somām, ko bija sakravājis Šarlotes brālis. Izvilka skārdeni, iebāza to atpakaļ. Tad atrada pistoli un atstāja to ārā. Tad atkal izvilka rokas un galvu no tērpa. „Šarlote, mums ir pusstunda laika. Kā mēs tiksim no šejienes prom?”

Šarlote noslaucīja vaigus un pieslējās kājās. Dārsijam nebija ne mazākās sajēgas, kā šis tērps jāvelk. Viņa uzvilka tērpu kājās, atstādama, lai piedurknes un apkakle karājas, un steidzās pa eju pie viņa. Aiz muguras nozvanīja. Šarlote apstājās un pagriezās, domādama, ka Donalds atgriezies, pārdomājis, un aizmirsdama, ka nospiedusi izsaukšanas pogu.

No ekspreša kabīnes uz viņu blenza divi vīrieši gaiši zilos kombinezonos. Viens no tiem apjukumā palūkojās uz pogām, tad atkal uz Šarloti — šo sievieti, kas pa pusei ietērpta sudrabotā tērpā, — un durvis lēni aizvērās.

„Nu ir sūdi,” Dārsijs teica. „Mums patiešām jādodas prom!”

Šarloti pārņēma panika, sāka tikšķēt iekšējs skaitītājs. Viņa iedomājās par to, kā brālis bija uz viņu palūkojies no lifta, kā Donalds bija viņu uz atvadām noskūpstījis. Šķita, ka viņas krūtis tiks izrauts caurums, tomēr Šarlote piesteidzās pie Dārsija un palīdzēja viņam izvilkt rokas no piedurknēm un uzstīvēt plecos mugursomu. Kad tērps bija uzvilkts pilnībā, viņa aizvilka aizdari uz muguras. Dārsijs palīdzēja viņai izdarīt to pašu un tad sekoja līdz ejas galam. Šarlote norādīja uz zemajām angāra durvīm un sniedza viņam abas ķiveres. Kaste, ko brālis viņiem atstāja, atradās tieši tur, kur viņš bija teicis. „Atver šīs durvis un atstutē tās ar kasti! Es iešu ieslēgt liftu!”

Viņa atgrūda baraku durvis un, neveikli gāzelēdamās, skrēja pa gaiteni, ceļgaliem traucēja biezais tērps. Aiz nākamajām durvīm joprojām darbojās un šņāca radio. Viņa iedomājās, cik tas bijis bezjēdzīgs, cik daudz laika patērēts, liekot to kopā, meklējot detaļas, un nu viņa to vienkārši pameta. Pieskrējusi pie liftu vadības paneļa, Šarlote norāva plastmasas pārklāju un pasita galvenos vadības slēdžus uz augšu. Viņa bija pārliecināta, ka devusi Dārsijam pietiekami daudz laika, lai iespīlētu durvīs kasti. Vēl viens neveikls skrējiens pa gaiteni garām barakām, kas bijušas viņas mājas visas šīs mokošās nedēļas, laukā viņas ellē — ieroču noliktavā, kur viņas pēdējie putni skumst zem brezenta pārklājiem, — kaut kur atskanēja viens vienīgs čiepstiens. No lifta. Viņu virzienā tuvojās dunoši soļi, Dārsijs sauca, lai viņa lien lidaparātu liftā.

Donalds liftā uzbrauca līdz sešdesmit otrajam stāvam. Pabraucis garām sešdesmit pirmajam, viņš nospieda avārijas apstāšanās pogu. Lifts noraustījies apstājās un sāka dūkt. Donalds nostiprināja uz ratiņiem lādiņu un izvilka āmuru, tad saņēmās un noplēsa no lādiņa gala etiķeti. Viņš nebija drošs, kādi būtu postījumi, ja viņš to uzspridzinātu liftā, tomēr Donalds bija gatavs to darīt, ja kāds mēģinātu viņu apturēt. Viņš vēlējās sniegt māsai pietiekami daudz laika, tomēr bija gatavs riskēt ar visu, lai pieliktu šai vietai punktu. Donalds vēroja pulksteni lifta displejā un gaidīja. Tas sniedza viņam pietiekami daudz laika pārdomām. Pagāja piecpadsmit minūtes, un viņš ne reizi neieklepo-jās vai nenokremšļojās. Tas viņu sasmīdināja un lika aizdomāties, vai viņa stāvoklis varētu būt uzlabojies. Tad Donalds atcerējās, ka gan viņa vectēvs, gan tante bija jutušies labāk dienu pirms nāves. Droši vien tas pats notika ar viņu.

Āmurs kļuva arvien smagāks. Bija neaptverami stāvēt blakus kaut kam tik iznīcinošam kā šis lādiņš, pieskarties priekšmetam, kas var nogalināt tik daudzus un mainīt tik daudz. Pagāja vēl piecas minūtes. Viņam vajadzētu iet. Nu jau bija par ilgu. Paies kāds laiks, līdz viņš nokļūs līdz reaktoram. Donalds pagaidīja vēl vienu minūti, kāda racionāla viņa prāta daļa apzinājās, ko viņš ir nolēmis darīt, kāda dziļi apglabāta daļiņa, kas kliedza, lai viņš to apdomā, lai ir saprātīgs.

Donalds uzsita pa apturēšanas slēdzi, pirms bija zaudējis drosmi. Lifts izkustējās. Viņš cerēja, ka māsa un Dārsijs jau ir gabalā.

Šarlote metās lidaparātu liftā, ķivere atsitās pret tā griestiem, gaisa balona svars uz muguras lika sasvērties sānis. Dārsijs iemeta liftā ķiveri un sāka līst viņai pakaļ. Ieroču noliktavā kāds iekliedzās. Šarlote sāka stumt plastmasas kasti, kas bija vienīgā lieta, kas šobrīd atturēja liftu no aizvēršanās un kustības uz augšu. Grūda arī Dārsijs, bet kaste bija ļoti cieši iestrēgusi. Vēl viens sauciens ārpusē. Dārsijs pagrāba pistoli, ko bija izņēmis no mugursomas. Viņš nogūlās sānis un izšāva no lifta; metāla kastē norībēja apdullinoši blīkšķi. Šarlote redzēja, kā vīri sudrabotos kombinezonos pieliecas un noslēpjas aiz lidmašīnām. Atskanēja atbildes šāvieni; netrāpījusi lode skaļi ietriecās lifta sienā. Šarlote pagriezās, lai izspertu kasti ar kāju, bet durvis bija iespiedušās tās vākā. Kaste bija saspiedusies un drīzāk stūmās iekšā, nevis ārā. Šarlote mēģināja to ievilkt, bet nebija nekā, kur varētu pieķerties.

Dārsijs sauca, lai viņa nekustās. Šarlotei par šausmām, šaudams, lai uzbrucēji būtu spiesti meklēt aizsegu, viņš uz elkoņiem rāpās ārā no lifta. Dārsijs izlīda no lifta un sāka stumt kasti no otras puses. Šarlote kliedza, lai viņš pārstāj, lai nāk atpakaļ. Durvis aizvērsies, un viņš paliks tur laukā! Atskanēja vēl viens šāviens, kas netrāpījis nodžinkstēja pret metālu. Dārsijs iespēra pa konteineru ar zābaku, un tas pavirzījās vairākus centimetrus dziļāk.

„Pagaidi!” Šarlote kliedza. Viņa neveikli rausās durvju virzienā, negribēja nekur doties viena pati. „Pagaidi!”

Dārsijs iespēra pa kasti vēlreiz. Lifts izkustējās. Tas bija gandrīz brīvs, bija atlikuši vien daži centimetri. Vēl viens šāviens no lidmašīnu puses, bet šoreiz tas nenodžinkstēja pret sienu netrāpījis. Dārsijs novaidējās, nokrizdams ceļos, viņš pagriezās un nikni šāva pretiniekiem sev aiz muguras.

Šarlote sāka vilkt viņu aiz rokas. „Nāc!” viņa kliedza.

Dārsijs iestūma viņas rokas liftā. Tad atbalstīja plecu pret kasti un uzsmaidīja viņai. Pirms viņš iestūma kasti liftā līdz galam, viņš teica: „Ir jau labi. Tagad es atceros, kas esmu.”

Pirms reaktoru līmeņa lifts palēnināja gaitu, durvis atvērās, un Donalds ar kāju uzspieda uz kravas ratiņiem un sasvēra tos atpakaļ. Viņš stūma lādiņu uz apsardzes vārtu pusi. Tajos sēdošais apsargs vēroja, kā viņš tuvojas, vieglā ziņkārē pacēlis uzacis. Lūk, cik viss ir nepareizi, nodomāja Donalds. Lūk, sargs, kurš neatpazīst slepkavu, jo viņš ved lādiņu. Lūk, vīrietis noskenē ID ar Dārsija vārdu, iedegas zaļa gaismiņa, un izpaužas sen apnikušā, nebeidzamā darba ietekme, kad viņam tiek pamāts, lai droši dodas vārtiem cauri. Šeit visi redzēja, kas tuvojas, bet tik un tā laipni aicināja elli savās telpās.

„Paldies,” teica Donalds, riskēdams, ka šis cilvēks varētu viņu atpazīt.

„Lai labi sokas ar to tur!”

Donalds nekad agrāk nebija redzējis reaktorus. Tie bija ieslēgti aiz lielām durvīm un aizņēma trīs līmeņus. Katrā maiņā viru sarkanā šeit bija gandrīz tikpat daudz kā visu pārējo elevatora darbinieku kopā. Lūk, bezdvēseliskas mašīnas sirds, kas bija tās vienīgais ievainojamais orgāns.

Viņš devās pa izliektu gaiteni, gar tā sienām un griestiem stiepās resnas caurules un smagi kabeļi. Viņš pagāja garām diviem sarkanā tērptiem darbiniekiem, un neviens no tiem neievēroja caurumus viņa kombinezona plecā vai to, ka asins traipi jau bija sākuši brūnēt. Abi strādnieki sveicienā palocīja galvas un pameta uz viņa kravu ašus skatus, kas pat vēl ātrāk tika novērsti, lai viņam neienāktu prātā palūgt palīdzību. Viens no ratiņu riteņiem, neapmierināts ar briesmīgo nastu, čikstēja, it kā sūdzētos par Donalda plānu.

Donalds apstājās pie galvenās reaktoru telpas durvīm. Bija gana tālu iets. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka āmuru. Apsvēra, ko grasās darīt. Viņš iedomājās par Helēnu, kura bija mirusi tā, kā cilvēkiem jāmirst. Lūk, kā tas darbojās. Tu dzīvo. Tu centies, cik spēj. Tu dod ceļu citiem. Ļauj izvēlēties tiem, kuri nāk pēc tevis. Ļauj viņiem izlemt, dzīvot savas dzīves pēc pašu ieskatiem. Tāds ir pareizais ceļš.

Viņš pacēla āmuru virs galvas, un nodārdēja šāviens. Šāviens un uguns viņa krūtīs. Donalds lēni pagriezās, āmurs grabēdams nokrita uz grīdas, un zem kājām pazuda pamats. Viņš ķērās pie lādiņa, cerēdams paņemt to sev līdzi, nogrūst uz grīdas. Pirksti uztaustīja konusu, noslīdēja, aizķērās aiz ratiņu roktura, un lādiņš nokrita līdz ar viņu. Donalds attapās guļus uz muguras, spēcīgajai vibrācijai atbalsojoties ķermenī, lādiņš atsitās pret grīdu un lēni, nekaitīgi aizripoja pie sienas, kur nebija aizsniedzams.

Ilgā un tumšā augšupceļa galā bezpilota lidaparātu lifts atvērās automātiski. Šarlote vilcinājās. Viņa meklēja kādu veidu, kā liftu nolaist, doties atpakaļ lejā. Tomēr vadības pults bija palikusi dziļi zem viņas. Rāpjoties ārā, lielais, pie muguras piestiprinātais skābekļa balons sitās pret lifta griestiem. Dārsijs bija pagalam. Viņas brālis bija pagalam. Ne jau to Šarlote bija gribējusi!

Virs galvas mutuļoja melni mākoņi. Viņa rāpās augšā pa slīpu rampu; viss šķita tik pazīstams. Viņa šeit jau bijusi, bet ne klātienē. Šo skatu viņa bija redzējusi no saviem lidaparātiem, šo skatu, ar kuru atalgota četru lidojumu laikā. Akseleratora iestumta, viņa paceltos tur, mākoņos, strauji manevrētu un lidotu brīva.

Tomēr šoreiz Šarlote piespieda nogurušos muskuļus uznest viņu augšā pa rampu. Viņa sasniedza tās galu un redzēja, ka jātiek lejā uz betona apmales. Putns bez spārniem, zemei piesaistīts ceļotājs, viņa norausās no šīs apmales un nolēca smiltīs kā putnēns, kas izkritis no ligzdas.

Sākumā Šarlote nebija droša, kurā virzienā doties. Turklāt viņai slāpa, bet pārtika un ūdens atradās somā, kas bija viņai uz muguras zem tērpa. Viņa pagriezās un pūlējās aizsniegt līdzi paņemtās mantas, iemeta aci kartē, ko brālis bija pielīmējis pie tērpa piedurknes, un bija dusmīga uz viņu par to. Dusmīga un pateicīga. Tāds bijis viņa plāns no sākta gala.

Šarlote pētīja karti, bija pieradusi pie digitāla displeja, plašāka skata, lidojuma plāna, tomēr rampa, kas veda zemes dziļumā, palīdzēja viņai noteikt, kurā pusē ir ziemeļi. Ceļu rādīja sarkanas līnijas kartē. Smagiem soļiem viņa vilkās pretī kalniem un pārskatāmākam augstumam.

Un Šarlote atcerējās šo vietu, atcerējās, kā šeit stāvēja pēc lietus, kad zāle bija slapja un pakāpenisko slīpumu izraibināja dubultu riepu sliežu brūnie raksti. Šarlote atminējās, ka bija aizkavējusies lidostā. Viņa kāpa šajā kalnā, un brālis skrēja viņu satikt. Tas bija laiks, kad pasaule bija vesela. Tu varēji palūkoties debesīs un redzēt lidmašīnu atstātās sliedes. Varēji aizbraukt uz ātrās ēdināšanas restorānu. Varēji piezvanīt saviem mīļajiem. Te reiz pastāvēja pasaule ar savu kārtību.

Šarlote pagāja garām vietai, kur bija apskāvusi savu brāli, un jebkāds bēgšanas plāns zaudēja nozīmi. Viņa nevēlējās iet tālāk. Viņas brālis bija miris. Pasaule vairs nepastāvēja. Pat tad, ja viņa izdzīvos un redzēs zaļu zāli, ieēdis vēl kādu ātri pagatavojamo maltīti, sagriezīs lūpu uz vēl kādas ūdens skārdenes malas... kāda tam jēga?

Šarlote slāja augšup pa nogāzi soli pa solim tikai tādēļ, ka kājas pašas nesa sevi uz priekšu, asarām ritot gar vaigiem, viņa jautāja — kāda tam jēga?

Donalda krūtis dega kā ugunīs. Ap kaklu krājās silta asins peļķe. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja, kā gaiteņa galā šurp soļo Tūr-mans. Pie katra sāna pa apsardzes vīram, to ieroči šaušanas gatavībā. Donalds taustījās kabatā pēc savas pistoles, bet bija jau par vēlu. Par vēlu! Acīs saskrēja asaras, un tās bija par cilvēkiem, kas dzīvos šajā sistēmā, par simtiem tūkstošu, kas mirs un dzims, un cietīs. Viņš pamanījās izvilkt pistoli, bet spēja pacelt to vien dažus centimetrus virs grīdas. Šie vīri nāk viņu nogalināt. Ārā viņi noķers Šarloti un Dār-siju. Viņi uzbruks viņa māsai ar lidmašīnām. Viņi iznīcinās elevatoru pēc elevatora, līdz būs palicis tikai viens šajā kaprīzajā dvēseļu tiesā, šajā sistēmā, kur cilvēku dzīves vada nežēlīgi serveri un bezdvēseliska programma.

Viņu ieroči bija pavērsti pret Donaldu gatavībā izdzēst viņa dzīvību, viņi gaidīja, kad viņš izdarīs kādu kustību. Viņš mēģināja pacelt pistoli ar pēdējiem atlikušajiem spēkiem. Donalds redzēja, kā tuvojas Tūrmans, šis cilvēks, kuru viņš jau reiz bija nošāvis un nogalinājis, viņš pacēla pistoli, ar pūlēm spēja noturēt to augstāk par desmit centimetriem.

Bet ar to pietika.

Donalds izstiepa roku, notēmēja uz varenā lādiņa konusu, kas bija veidots, lai iznīcinātu šādus briesmoņus, un nospieda gaili. Viņš dzirdēja rībienu, bet nespēja noteikt, kas bija tā cēlonis.

Zeme sašūpojās, un Šarlote nokrita rāpus uz priekšu. Kā pēc granātas, kas iesviesta dziļā ezerā, atskanēja slāpēts blīkšķis. Nogāze nodrebēja.

Šarlote pagriezās sānis un palūkojās lejup. Līdzenajā zemē atvērās plaisa. Vēl viena. Betona tornis laukuma vidū sagāzās sānis, un zeme atvērās. Izveidojās krāteris, balta betona pulvera mākoņiem ceļoties no plaisām, ieplaka starp pakalniem sāka grimt, raudama, gāzdama un vilkdama dziļumā zemi kā milzīgs notekas caurums.

Kalns rībēja. Smiltis un sīki akmeņi slīdēja lejup, sacenzdamies viens ar otru, kamēr zeme bija kļuvusi kustīga. Šarlote, sirdspukstiem joņojot un prātam noskaidrojoties, atmuguriski rāpās augšup pa nogāzi un prom no bedres, kas pletās plašumā.

Viņa pagriezās, piecēlās kājās un saliekusies rāpās, cik ātri vien spēja, ar rokām tverdama pēc zemes savā priekšā, līdz pamats zem kājām atkal atgriezās. Viņa rāpās, līdz sasniedza kori, raudas bija pagaisušas šokā, skatot tik varenas iznīcības ainu, vējš pūta spēcīgi, tērps bija auksts un apjomīgs.

Uzkalna korē Šarlote pakrita. „Donij!” viņa čukstēja. Viņa pagriezās un nolūkojās caurumā, ko viņas brālis bija izrāvis zemes vaigā. Šarlote gulēja uz muguras, bet smiltis sijājās pret tērpu, un sej-segā kauca vējš, skats uz pasauli kļuva arvien neskaidrāks, visu aizklāja putekļi.

Džuljeta atminējās miršanai paredzētu dienu. Viņa tika izsūtīta tīrīt, tika iepakota līdzīgā tērpā kā šis, viņa caur šauru sejsegu vēroja, kā viņai tika atņemta zili zaļā pasaule, kā krāsas izbalēja pelēkā, kolīdz viņa šķērsoja pakalna kori un ieraudzīja īsto pasauli.

Un nu, laužoties caur spēcīgo vēju, smiltīm šņācot pret sejsegu, pulsam dunot un elpai smagi atbalsojoties kupolā, viņa vēroja, kā brūnais un pelēkais izsīkst un atkāpjas.

Sākumā pārmaiņas bija pakāpeniskas. Vietām bija manāmi blāvi zili plankumi. Bija grūti saprast, vai acis viņu nemāna. Džuljeta soļoja pirmajā grupā kopā ar Rafu, savu tēvu un septiņiem citiem stāviem, kuru tērpi bija savienoti ar kopējo skābekļa balonu, ko viņi stiepa uz maiņām. Pakāpeniskas izmaiņas pēkšņi kļuva acīmredzamas, it kā viņi izietu caur kādu sienu. Dūmaka izklīda; spīdēja gaisma, vējš, kas šaustīja viņu no visām pusēm, aprima, parādījās krāsu laukumi — zaļas, zilas un spilgti baltas joslas. Pēkšņi Džuljeta atradās pasaulē, kas bija gandrīz pārāk dzīvīga, pārāk spilgta, lai būtu ticama. Pret zābakiem kā nokaltuši kukurūzas laksti čabēja brūni zāles stiebri, bet tie šajā ainavā bija vienīgie mirušie augi. Tālāk viļņojās un locījās zaļa zāle. Pār debesjumu slīdēja balti mākoņi. Un nu Džuljeta redzēja, ka bērnībā šķirstītās bilžu grāmatas patiesībā bijušas blāvas, salīdzinot ar šo, to lappuses bija izbalējušas.

Kāds uzlika plaukstu viņai uz muguras, un pagriezusies Džuljeta ieraudzīja tēvu, kurš platām acīm lūkojās ainavā. Izelpai aizmiglojot sejsega stiklu, Rafs ar plaukstu piesedza acis spilgtajā saulē. Hanna smaidīdama lūkojās uz mazuli, ko nesa zem tērpa un bija piespiedusi pie krūtīm, kamēr piedurknes brīvi plandījās vējā. Riksons aplika roku viņai ap pleciem, bet Elīza un Šovs pacēla rokas gaisā, it kā gribētu apskaut mākoņus. Bobijs un Fics nolika zemē skābekļa balonu un kādu mirkli vienkārši blenza.

Aiz viņas grupas no putekļu sienas iznira vēl viena. Ķermeņi izlauzās caur putekļu plīvuru, un piepūlē savilktas, nogurušas sejas izgaismoja izbrīns un jauna enerģija. Kādam no stāviem tika palīdzēts, viņš tika praktiski nests līdzi, tomēr krāsainais skats deva viņa kājām jaunu sparu.

Palūkodamās aiz muguras, Džuljeta redzēja, kā debesīs ietiecas putekļu siena. Dzīvība uz zemes, kas uzdrīkstējusies šķērsot šo smacējošo robežu, bija iznīkusi, zāle pārvērtusies pūderī, retie ziedi sabrū-nējuši sausos stublājos. Debesīs riņķoja putns, šķiet, ka tas pētīja šos iebrucējus spilgtos, sudrabotos tērpos, bet tad, vairīdamies no briesmām, tas aizlidoja tālāk zilgmē.

Džuljeta juta līdzīgu pievilkšanas spēku, kas vilināja viņu zaļajā zālē, prom no mirušās zemes, no kuras viņi izlīduši. Viņa pamāja savam pulciņam, mēmi caur sejsegu aicināja, lai tie seko, un palīdzēja Bobijam nest balonu. Visi kopā viņi devās lejup pa nogāzi. Pēc tam nāca citi. Katrs pulciņš apstājās un brīnījās gluži kā tīrītāji nostāstos, ko Džuljeta bija dzirdējusi. Kāda grupa nesa ķermeni, šļauganu tērpu, un viņu sejas vēstīja drūmu ziņu. Toties pārējie bija eiforijā. Džuljeta juta to savās kūsājošajās smadzenēs, kas bija plānojušas šodien mirt; viņa juta to uz ādas, aizmirsusi par rētām; viņa juta to nogurušajās kājās un pēdās, kas nu varēja soļot līdz pat horizontam un vēl tālāk.

Džuljeta pamāja, lai nākamie pulciņi seko viņiem lejā pa nogāzi. Ieraudzījusi, ka kāds vīrs taustās ap ķiveres aizdari, Džuljeta žestikulēja, lai grupas biedri viņu aptur, un mēmā ziņa tika nodota no viena pulciņa otram. Džuljeta joprojām dzirdēja skābekļa balona šņākoņu pašas ķiverē, bet viņu sagrāba jauna apjausma. Pie viņu kājām bija vairāk nekā cerība, vairāk nekā akla cerība. Šis bija solījums. Sieviete rācijā bija teikusi patiesību. Donalds patiešām bija vēlējies viņiem palīdzēt. Cerība, ticība un uzticēšanās bija sniegušas viņas ļaudīm prieku, lai cik īss tas varētu izrādīties. Viņa izvilka no numurētās, tīrīšanai paredzētās kabatas karti un pārbaudīja līniju virzienu. Tad aicināja visus tālāk.

Priekšā bija vēl viens slīpums — liels, lēzens pakalns. Džuljeta devās tā virzienā. Viņai pa priekšu brida Elīza, nostiepusi savu cauruli līdz galam un pie katra soļa iztrūcinādama kukaiņus zālē, kas sniedzās viņai pāri ceļiem. Abu caurulēm gandrīz sāpinoties, viņai pakaļ dzinās Šovs. Džuljeta izdzirdēja sevi smejamies un nobrīnījās, kad pēdējoreiz izdvesusi šo skaņu.

Viņi uzbrida kalnā, līdz ar pieaugošo augstumu šķita, ka izplešas arī zeme viņiem visapkārt. Sasniedzot virsotni, Džuljeta saprata, ka tas nav kalns, bet gan vēl viens mākslīgi veidots zemes uzbērums. Tālāk zeme atkal veidoja bļodu. Pagriezusies, lai aplūkotu ainavu visapkārt, Džuljeta saprata, ka šis iedobums atrodas atsevišķi no pārējiem piecdesmit. Tālumā, tajā pusē, no kuras viņi bija atnākuši, aiz zaļojošas ielejas cēlās melnu mākoņu siena. Viņa redzēja, ka tā ir nevis vienkārša siena, bet gan milzīgs kupols, kura centrā atradās elevatori. Un otrā virzienā, aiz šī ieloka, pletās mežs kā no Mantojuma grāmatām, tāla dobe, kas pilna ar milzīgiem brokoļu čemuriem, kuru mērogs nebija prātam aptverams.

Džuljeta pagriezās pret pārējiem un uzsita ar plaukstu pa ķiveri. Viņa norādīja uz melnajiem putniem, kas planēja gaisā. Viņas tēvs pacēla roku un lūdza pagaidīt. Viņš saprata, ko Džuljeta grasās darīt. Tēvs pasniedzās pēc savas ķiveres slēdžiem Džuljetas vietā.

Džuljeta juta tās pašas izbailes, ko justu, ja viņas mīļotais piedāvātu noņemt ķiveri pirmais, bet ļāva tēvam to darīt. Rafs palīdzēja atvērt slēdžus, kas bija gandrīz neiespējami, ja rokās ir biezie cimdi. Galu galā tie noklikšķēja, ķivere bija nost. Ievelkot pirmo izmēģinājuma gaisa malku, iepletās tēva acis. Viņš pasmaidīja, ieelpoja atkal, bet šoreiz dziļāk, krūtis pacēlās, roka atslāba, ķivere izslīdēja no viņa pirkstiem un ievēlās zālē.

Izcēlās īsts tracis, cilvēki ķērās viens pie otra apkaklēm. Džuljeta nolika savu smago mugursomu zemē un palīdzēja Rafam, kurš savukārt ķērās pie viņas ķiveres. Kad tā bija noņemta, pirmais, ko viņa ievēroja, bija skaņas. Tie bija viņas tēva un Bobija smiekli, līksmās bērnu klaigas. Tad sekoja smaržas — augsnes un hidroponisko dārzu aromāts, auglīgas, uzraktas zemes smarža, kad tā gatava uzņemt sēklas. Un gaisma, spilgta un silta kā fotosintēzes lampas, bet izkliedēta lielā attālumā, ietverdama visu ap viņiem, virs viņas tukšums, kas iesniedzās bezgalībā, virs viņu galvām nekā, izņemot tālus mākoņus.

Apskaujoties tērpu apkakles sitās kopā un klabēja. Pulciņi aiz viņiem steidzās ātrāk, ļaudis skrēja un palīdzēja piecelties pakritušajiem, caur kupoliem mirdzēja smaidi, miklas acis un asarās slapji vaigi, aizmirsti skābekļa baloni nostieptās caurulēs vilkās pa zemi, kādu zēnu nesa uz rokām.

Tika plēsti cimdi un tērpi, un Džuljeta aptvēra, ka viņi nekad nebija uz to cerējuši. Pie viņu tērpiem nebija piestiprināti naži, ar kuriem tos sagriezt. Viņi nebija cerējuši jebkad pamest savus sudrabotos kapus. Viņi bija izgājuši no elevatora sudrabotajos tērpos kā tīrītāji, jo dzīve sprostā kļūst neizturama, jo pat aizsoļošana pār kalnu, lai nomirtu, kļūst par ilgotu sapni.

Bobijs pamanījās saplēst savu cimdu ar zobiem un atbrīvot roku. Fics sekoja viņa piemēram. Visi smējās un svīda, mēģinādami atvērt viens otra liplentes aizdares un muguras rāvējslēdzējus, izvilkt rokas no piedurknēm, galvas no apkaklēm un drudžaini raustīt zābakus. Basām kājām un daudzkrāsainos, netīros apakštērpos bērni izrāvās brīvībā un viens pēc otra metās kūleņot zālē. Elīza nolika zemē savu suni, kuru bija nesusi, piespiestu pie krūtīm kā bērnu, un iekliedzās, kad dzīvnieks nozuda garajos, zaļajos puduros. Viņa atkal to pacēla. Šovs smējās un izvilka no sava tērpa Elīzas grāmatu.

Džuljeta noliecās un pārlaida plaukstu pār zāli. Tā bija kā nezāles dārzos, tomēr saaugusi kopā ciešā paklājā. Džuljeta iedomājās par augļiem un dārzeņiem, ko daži bija paņēmuši līdzi tērpā. Būs svarīgi saglabāt to sēklas. Viņa jau domāja, ka viņiem izdosies izdzīvot ilgāk par vienu dienu. Par vienu nedēļu. To iedomājoties, iesmeldzās dvēsele.

Atbrīvojies no tērpa, Rafs viņu sagrāba un noskūpstīja uz vaiga.

„Kas, pie joda?” Bobijs auroja, griezdamies uz riņķi ar izstieptām rokām, plaukstas pavērsis pret debesīm. „Kas, pie joda!”

Pienāca tēvs un norādīja lejā, zemes ielokā. „Vai tu to redzi?” viņš pajautāja.

Džuljeta piesedza acis un palūkojās uz ieliekuma centru. Tur atradās zaļš pagurs. Nē, ne paugurs, tas bija tornis. Tornis bez antenām, toties ar sudrabotu jumtu, kas šur tur vīdēja caur vīteņaugiem. Lielāko daļu betona slēpa zāle.

Uzkalna korē pulcējās smejoši ļaudis, un zāli drīz vien klāja zābaki un sudrabotas ādas. Džuljeta nopētīja betona torni, jau zinādama, ko viņi tajā atradīs. Lūk, kur sēkla jaunam sākumam. Viņa pacēla savu smago somu ar dinamītu. Džuljeta novērtēja viņu glābiņu.

„Ne vairāk, kā mums ir nepieciešams!” Džuljeta brīdināja. Viņa redzēja, ka laukumā ap betona torni drīz būs vairāk mantu, nekā viņi spēs panest. Tur bija apģērbs un darbarīki, konservēta pārtika, hermētiski noslēgtas plastikāta paciņas ar dažādu nosaukumu sēklām — par lielu daļu šo augu viņa nekad nebija dzirdējusi. Elīza bija ieskatījusies savā grāmatā, un tās lappusēs bija atrodami tikai daži no tiem. Starp krājumiem mētājās betona gabali un durvju atlūzas — durvju, kuras bijis paredzēts atvērt tikai no iekšpuses.

Tālāk no torņa Solo un Vokers rosījās ap kādu auduma maisu un nūju komplektu un prātoja, kā tas uzstutējams. Viņi kasīja bārdas un apspriedās. Džuljeta bija patiesi pārsteigta par to, cik ātri Vokers pieradis pie jaunās vides. Sākumā viņš bija atteicies līst ārā no sava tērpa un bija palicis tajā, līdz balonā izsīka skābeklis. Pēc tam viņš bija izlīdis no tā drudžainā steigā.

Elīza joņoja viņu tuvumā, viņa klaigāja un zālē ķerstīja savu dzīvnieku. Vai varbūt Šovs ķerstīja meitēnu — bija grūti pateikt. Hanna sēdēja uz lielas plastmasas kastes kopā ar Riksonu, zīdīja mazuli un lūkojās mākoņos.

Ap torni vēdīja silta ēdiena smarža, jo Fics bija pamanījies izdabūt liesmu no viena skābekļa balona, un Džuljeta nodomāja, ka tas ir visbīstamākais ēdiena pagatavošanas veids. Viņa pagriezās, lai ietu atpakaļ iekšā un turpinātu pārlūkot plauktus, kad no bunkura smaidīdama iznāca Kortnija ar kabatas lukturi rokā. Pirms Džuljeta paguva pajautāt, ko draudzene atradusi, viņa ievēroja, ka torņa iekšienē bija elektrība un spilgti dega gaismas.

„Ko tu izdarīji?” Džuljeta brīnījās. Viņi bija izpētījuši bunkuru līdz pat pašai apakšai — tas bija tikai divdesmit līmeņus dziļš, turklāt stāvi bija tik nenormāli saspiesti kopā, ka tā dziļums drīzāk atgādināja septiņus līmeņus. Apakšā viņi bija atraduši nevis mehānikas telpas, bet gan divas trepes, kas izbeidzās telpā ar kailu akmens grīdu. Kāds bija izteicis minējumu, ka tas ir racēja apstāšanās laukums. Vieta, kas sagaida atbraucējus. Ģeneratora gan šeit nebija. Tātad arī elektroenerģijas. Lai gan kāpnēs un līmeņos bija apgaismes ķermeņi.

„Es izsekoju kabeļiem,” teica Kortnija. „Tie stiepjas līdz sudrabotajām plāksnēm uz jumta. Es likšu puišiem tās notīrīt un palūkot, kā tās darbojas.”

Drīz vien viņi iedarbināja arī kustīgo platformu kāpņu spirāles vidū. Tā slīdēja augšup un lejup, izmantojot vairākus kabeļus, atsvarus un nelielu motoru. No Mehānikas nodaļas nākušie apbrīnoja iekārtu, bet bērnus nevarēja dabūt no tās nost. Viņi visu laiku lūdza atļauju pavizināties vēl pēdējo reizi. Krājumu pārvietošana ārā no bunkura vairs nebija tik nogurdinoša, lai gan Džuljeta paturēja prātā, ka viņiem vajadzētu atstāt pietiekami daudz nākamajiem cilvēkiem, kas šeit ieradīsies, ja kāds vispār to kādreiz izdarīs.

Bija ļaudis, kas vēlējās dzīvot tepat un neizjuta vēlmi klīst kaut kur tālāk. Viņiem bija sēklas un vairāk augsnes nekā sajēgas, turklāt noliktavas varētu pārvērst dzīvokļos. Tās būtu labas mājas. Džuljeta klausījās, kā viņi to apspriež.

Šo jautājumu izšķīra Elīza. Viņa atvēra grāmatā kādu karti, norādīja uz sauli, pastāstīja visiem, uz kuru pusi ir ziemeļi, un teica, ka viņiem vajadzētu doties ūdens virzienā. Elīza pastāstīja, ka zina, kā ķert savvaļas zivis, ka zemē atrodamas sliekas un Solo zina, kā tās liekamas uz āķiem. Norādījusi uz kādu lappusi atmiņu grāmatā, Elīza teica, ka viņiem vajadzētu iet uz jūru.

Pieaugušie pētīja kartes un sprieda par to, kā rīkoties. Atkārtoti ierunājās tie, kuri domāja, ka viņiem vajadzētu patverties tepat, bet Džuljeta pakratīja galvu. „Šīs nav mājas,” viņa teica. „Šī ir noliktava. Vai mēs gribam dzīvot tā ēnā?” Viņa pameta ar zodu uz tumšo mākoni, pie horizonta vīdošo putekļu kupolu.

„Un ja nu šeit ierodas vēl citi?” kāds ieminējās.

„Vēl viens iemesls te nepalikt,” bilda Riksons.

Apspriede turpinājās. Viņu bija nedaudz vairāk par simtu. Viņi varētu palikt šeit un iekopt dārzus, gūt ražu, pirms izbeidzas konservētā pārtika. Vai arī celt plecos visu nepieciešamo un pārbaudīt,

vai leģendas par neierobežotu daudzumu zivju un ūdeni, kas stiepjas līdz pat horizontam, ir patiesas. Džuljeta gandrīz norādīja, ka viņi var darīt gan tā, gan citādi, ka nav nekādu noteikumu, ka zemes un vietas ir pietiekami un ka cīņas sākas tad, kad lietu sāk trūkt un izsīkst resursi.

„Kā tad būs, mēr?” pajautāja Rafs. „Mēs apmetamies šeit vai kustamies tālāk?”

„Skatieties!”

Kāds norādīja uz pakalna kori, un ducis galvu pagriezās, lai redzētu. Tur pār kalna kori, lejup pa sabradāto un slideno zāli klupdams nāca stāvs sudrabotā tērpā. Kāds no viņu elevatora bija pārdomājis.

Džuljeta metās skriešus pa zāli, juzdama nevis bailes, bet gan ziņkārību un raizes. Kāds, ko viņi atstājuši elevatorā, kāds, kurš viņiem sekojis. Tas varēja būt jebkurš.

Pirms Džuljeta paguva mērot attālumu līdz tam, sudrabotais stāvs nokrita zemē. Cimdotas rokas ķēra pēc ķiveres slēdžiem, taustījās gar apkakli. Džuljeta skrēja. Pie šī cilvēka muguras bija piestiprināts liels balons. Viņa uztraucās, ka tērpa iekšienē varētu būt beidzies gaiss, brīnījās par to, kā un ko šis cilvēks piestiprinājis pie muguras, lai varētu elpot.

„Mierīgi!” viņa iesaucās, nomezdamās zemē aiz smokošā svešinieka muguras. Viņa iespieda īkšķus slēdžos. Tie noklikšķēja. Viņa pacēla ķiveri un dzirdēja kādu elšam un klepojam. Svešinieks sēkdams saliecās uz priekšu, atrisa sviedros izmirkuši mati — sieviete. Džuljeta uzlika roku uz šīs sievietes pleca, viņa viņu nepazina, lai gan viņa varēja būt kāda no draudzes loceklēm vai vidus līmeņu iemītniecēm.

„Elpo lēni!” viņa pamācīja. Džuljeta pacēla galvu un redzēja, ka sanāk pārējie. Ieraugot svešinieci, viņi apstājās drošā attālumā.

Sieviete noslaucīja muti un pamāja ar galvu. Dziļā ieelpā cilājās krūtis. Vēlreiz. Viņa atglauda matus no sejas. „Paldies!” viņa noelsās. Svešiniece palūkojās uz debesīm un mākoņiem, un viņas skatienā vīdēja kaut kas cits, nevis apbrīna. Tas bija atvieglojums. Viņas skatiens koncentrējās un sekoja kaut kam gaisā, palūkojusies augšup, Džuljeta ieraudzīja, ka vēl kāds putns lēni planē debesīs. Pūlis ap viņām nenāca tuvāk. Kāds pajautāja, kas tā tāda.

„Jūs neesat no mūsu elevatora, vai ne?” Džuljeta pajautāja. Pirmā doma viņas prātā bija, ka šī ir tīrītāja no kāda tuvēja elevatora, kas pamanījusi viņu gājienu un sekojusi. Viņas otrā doma bija neiespējama. Taču tā bija arī pareiza.

„Nē,” sieviete atbildēja. „Es neesmu no jūsu elevatora. Esmu no... kādas pavisam citādākas vietas. Mans vārds ir Šarlote.”

Sveicienam tika sniegts cimds — cimds un noguris smaids. Šī smaida siltums atbruņoja Džuljetu. Pati sev par pārsteigumu, viņa saprata, ka neglabā sirdī ne dusmas, ne aizvainojumu pret šo sievieti, kura bija atklājusi viņai patiesību par šo vietu. Varbūt pie viņiem ieradusies radniecīga dvēsele. Un jauns sākums, kas bija vēl jo svarīgāk. Džuljeta atguva domu skaidrību, pasmaidīja pretī un paspieda šīs sievietes roku. „Džuljeta,” viņa noteica. „Ļaujiet palīdzēt jums tikt no tā laukā!”

„Jūs esat viņa,” Šarlote smaidīdama teica. Viņas uzmanība atgriezās pie pārējiem ļaudīm, torņa un krājumu kaudzēm. „Kas šī ir par vietu?”

„Otra iespēja,” Džuljeta teica. „Tomēr mēs šeit nepaliekam. Mēs dodamies ūdens virzienā. Es ceru, ka nāksiet kopā ar mums. Bet man jūs jābrīdina, ka ceļš būs tāls.”

Šarlote uzlika roku Džuljetai uz pleca. „Tas nekas,” viņa teica. „Es jau esmu nākusi tālu ceļu.”

Epilogs

Rafs manāmi šaubījās. Viņš turēja rokā zaru, apņēmīgi pasvārstīja to, kamēr bālajā sejā dejoja oranžas un zeltainas ugunskura liesmu atblāzmas.

„Vienkārši met to sasodīto mietu iekšā!” viņam uzkliedza Bobijs.

Atskanēja smiekli, bet Rafs apjucis sarauca pieri. „Tas ir koks\” viņš teica, grozīdams zaru.

„Paskaties visapkārt!” noaurojās Bobijs. Viņš norādīja uz tumšajiem zariem virs viņu galvām, uz resnajiem stumbriem visapkārt. „Te ir vairāk, nekā mums jebkad vajadzēs.”

„Dari to, puis’!” Ēriks paspēra vienu no pagalēm, un gaisā pacēlās no snaudas iztraucētu dzirksteļu spiets. Galu galā Rafs iemeta zaru ugunskurā, koksne sāka sprakšķēt un degt.

Džuljeta noskatījās šajā ainā no savas guļasvietas. Kaut kur mežā kāds dzīvnieks izdeva skaņu, kas nelīdzinājās nevienai, ko viņa savā dzīvē dzirdējusi. Izklausījās pēc bērna raudām, bet skanīgi un sērīgi.

„Kas tas bija?” kāds iejautājās.

Viņi tumsā izteica dažādus minējumus. Atsauca atmiņā dažādus dzīvniekus no bērnu grāmatām. Klausījās, kā Solo uzskaita dažādas senlaiku sugas, par kurām viņš lasījis Mantojumā. Tad viņi sapulcējās ap Elīzu ar kabatas lukturīšiem rokās un pētīja viņas sašūtās grāmatas lappuses. Viss bija mīkla un brīnums.

Džuljeta atgūlās un klausījās ugunskura sprakšķos, skaļajos, retajos pagaļu paukšķos, un izbaudīja siltumu uz ādas, ceptas gaļas smaržu, īpatnējo zāles un augsnes pārpilnības aromātu. Un caur lapu baldahīnu viņai virs galvas mirdzēja zvaigznes. Vieglā vējā bija pašķīrušies spilgtie mākoņi, kas pirms tam apslēpa aiz pakalniem rietošo sauli. Tie atklāja skatam simt mirgojošu gaismas punktiņu. Tūkstoš. Jo ilgāk viņa skatījās, jo vairāk to parādījās visās debess malās. Tie atmirdzēja Džuljetas asaru pilnajās acīs, domājot par Lūkasu un mīlestību, ko viņš bija viņā pamodinājis. Un kaut kas krūtīs sažņaudzās, kaut kas lika cieši sakost zobus, lai nebūtu jāraud, jauna jēga viņas dzīvē, vēlēšanās sasniegt Elīzas kartē atzīmēto ūdeni, iesēt šis sēklas, uzbūvēt mājas virs zemes un tajās dzīvot.

„Džuela? Tu guli?”

Aizsegdama skatu uz zvaigznēm, virs viņas bija noliekusies Elīza. Džuljetas vaigam piespiedās Kucēna miklais deguns.

„Nāc šu’!” Džuljeta aicināja. Viņa pabīdījās malā, uzsita pa savu guļammaisu, un Elīza apsēdās un piespiedās pie viņas sāna.

„Ko tu dari?” meitenīte jautāja.

Džuljeta norādīja uz debesim aiz lapotnes. „Es vēroju zvaigznes,” viņa atbildēja. „Katra no tām ir kā mūsu saule, bet tās ir ļoti tālu prom.”

„Es pazīstu zvaigznes,” Elīza teica. „Dažām no tām ir vārdi.”

„Tiešām?”

„Jā!” Elīza atbalstīja muguru pret Džuljetas plecu un kopā ar viņu mirkli lūkojās augšup. Mežā iegaudojās nepazīstamais radījums. „Vai redzi tās?” Elīza pajautāja. „Vai tev tās neatgādina kucēnu?”

Džuljeta samiedza acis un pārlūkoja debesis. „Varbūt,” viņa teica. „Jā, varbūt atgādina gan.”

„Tās mēs varam saukt par Kucēnu.”

„Tas ir labs nosaukums,” Džuljeta piekrita. Viņa iesmējās un izslaucīja acis.

„Un tās izskatās pēc cilvēka,” Elīza rādija uz plašo zvaigžņu klājumu, it kā apvilktu gaisā kontūras. „Re, kur rokas un kājas. Re, kur viņa galva.”

„Es viņu redzu,” Džuljeta teica.

„Tu vari dot viņam vārdu!” Elīza deva Džuljetai atļauju. Dziļi mežā apslēptais dzīvnieks iegaudojās vēlreiz, un Elīzas kucēns izdvesa līdzīgu skaņu. Džuljeta juta, kā pār vaigiem rit asaras.

„Nē, tam ne,” viņa klusi teica. „Viņam jau ir vārds.”

Iestājoties naktij, ļaudis ap ugunskuriem devās pie miera. Mākoņi aprija zvaigznes, bet teltis — bērnus. Džuljeta vēroja, kā vienā no teltīm kustās ēnas, citi pieaugušie bija pārāk satraukti, lai gulētu. Kaut kur kāds joprojām cepa gaļas šķēles, ko Solo bija sagādājis, ar savu šauteni nošaujot kādu dzīvnieku — garkājaino briedi. Džuljeta apbrīnoja to, kā viņas draugs šo trīs dienu laikā mainījies. Vīrs, kurš uzaudzis viens pats, nu bija ļaužu vadonis, viņš bija daudz labāk sagatavots izdzīvošanai nekā jebkurš no viņiem. Drīz Džuljeta lūgs vēl vienas vēlēšanas. Viņas draugs Solo būs lielisks mērs.

Tālāk kāds siluets stāvēja pie ugunskura un bakstīja to ar nūju, izvilinādams pēc iespējas vairāk siltuma no dziestošajām oglēm. Mākoņi un uguns — no šim divām lietām viņas ļaudis vienmēr baidījušies. Uguns nozīmēja nāvi elevatorā, bet mākoņi aprija tos, kuri uzdrošinājās to pamest. Tomēr tagad, kad mākoņi saslēdzās virs galvas un liesmas tika uzjundītas augstāk, tie abi sniedza mierinājumu. Mākoņi bija kā jumts virs galvas, bet uguns deva siltumu. Šeit bija mazāk kaut kā tāda, no kā bīties. Un, kad caur pēkšņu spraugu parādījās spoža zvaigzne, Džuljetas domas, kā vienmēr, atgriezās pie Lūkasa.

Reiz, kad pār gultu, kurā viņi mīlējās, bija izklāta viņa zvaigžņu karte, Lūkass bija pastāstījis, ka ap katru no šīm zvaigznēm varētu riņķot vēl citas pasaules, un Džuljeta atcerējās, kā nespēja šo domu aptvert. Tas bija neiedomājami. Neiespējami. Pat pēc tam, kad bija redzējusi vēl vienu elevatoru, dučiem iedobju zemē, kas stiepās līdz pat horizontam, viņa nespēja iztēloties, ka citur pastāv veselas pasaules. Par spīti tam, viņa bija atgriezusies no tīrīšanas un gaidījusi, ka citi ticēs viņas apgalvojumiem, kas bija tikpat pārdroši—

Aiz muguras nokrakšķēja kāds sprungulis, iečabējās lapas, un Džuljeta gaidīja, ka tūlīt atgriezīsies Elīza un sūdzēsies, ka nespēj aizmigt. Vai varbūt Šarlote, kas tovakar bija apsēdusies viņai līdzās pie ugunskura un lielākoties klusējusi, lai gan izskatījās, ka viņa tik daudz grib pateikt. Tomēr pagriezusies Džuljeta tur ieraudzīja Kort-niju, viņa turēja rokā kādu priekšmetu, no kura cēlās balti garaiņi.

„Neiebilsti, ja piesēdīšu?” Kortnija jautāja.

Džuljeta pabīdījās, un viņas senā draudzene apsēdās uz guļammaisa. Viņa pasniedza Džuljetai karstu krūzīti ar šķidrumu, kas it kā smaržoja pēc tējas... bet spēcīgāk.

„Nevari aizmigt?” draudzene pajautāja.

Džuljeta pašūpoja galvu. „Vienkārši sēžu te un domāju par Lūku.”

Kortnija aplika roku Džuljetai ap pleciem. „Man ļoti žēl,” viņa

teica.

„Ir jau labi. Katrreiz, kad redzu tur augšā zvaigznes, tas palīdz labāk saskatīt perspektīvu.”

„Ak tā? Nu tad palīdzi to ieraudzīt arī man!”

Džuljeta prātoja, kā to vislabāk izdarīt, un saprata, ka nespēj to izteikt vārdos. Viņas rīcībā bija tikai šī plašuma izjūta — neskaitāmas iespējamās pasaules —, kas nezin kādēļ iedvesa viņā cerību, nevis izmisumu. Nebija viegli to ietērpt vārdos.

„Visa šī zeme, ko esam pēdējo dienu laikā redzējuši,” viņa iesāka, mēģinādama noformulēt savas izjūtas. „Visa šī telpa. Mums nav ne tik daudz cilvēku, ne laika, lai to visu aizpildītu.”

„Tas taču ir labi, vai ne?” jautāja Kortnija.

„Jā, es tā domāju. Un es sāku domāt, ka tie, kurus izsūtījām tīrīt, viņi bija vislabākie. Es domāju, ka bija daudz tādu labu cilvēku, kuri vienkārši klusēja, baidījās rīkoties. Un es šaubos, ka ir bijis kaut viens mērs, kurš nav vēlējies, lai viņa ļaudīm būtu vairāk vietas, nav vēlējies saprast, kas kaiš ārpasaulei, nav vēlējies atcelt sasodīto loteriju. Bet ko gan viņi varēja iesākt — pat šie mēri? Viņi jau nebija galvenie. Ne patiesībā. Tie, kuri pār mums valdīja, apspieda mūsu centienus. Izņemot Lūku. Viņš nestājās manā ceļā. Viņš atbalstīja visu, ko darīju, pat tad, ja zināja, ka tas ir bīstami. Un te nu mēs esam.”

Kortnija paspieda viņas plecu, skaļi iestrēba tēju, un Džuljeta pacēla krūzīti pie lūpām, lai izdarītu to pašu. Kolīdz siltais ūdens tām pieskārās, mutē uzplauka garša, tā bija bagātīga kā ziedu stendi tirgū un svaigi uzraksts smilšains māls auglīgā dārza dobē. Tas bija pirmais skūpsts. Tas bija citrons un roze. No skurbinošā viļņa gar acīm noskrēja dzirksteles. Džuljetas prāts notrīsēja.

„Kas tas ir?” viņa jautāja, kampdama gaisu. „Vai tas ir no krājumiem, ko atradām?”

Kortnija iesmējās un atspiedās pret Džuljetu. „Laba, vai ne?”

„Tā ir lieliska. Tā ir... apbrīnojama!”

„Varbūt mums vajadzētu atgriezties un paņemt vēl vienu kravu,” Kortnija ieminējās.

„Ja mēs to izdarītu, es baidos, ka nenestu neko citu!”

Abas sievietes klusi iesmējās. Kādu brīdi viņas sēdēja kopā, lūkodamās mākoņos un reti pavīdošās zvaigznēs. Tuvākais ugunskurs nosprakšķēja un izšāva gaisā dzirksteles, bet dziļi starp kokiem, kur dziedāja kukaiņu koris un iegaudojās kāds neredzams dzīvnieks, ritēja klusas sarunas.

„Kā tev šķiet, vai mums izdosies?” pēc ilga pārtraukuma iejautājās Kortnija.

Džuljeta iedzēra vēl vienu malku brīnumainā dzēriena. Viņa iztēlojās pasauli, ko viņi varētu uzbūvēt ar laiku un resursiem, bez likumiem, bet vislabākais bija tas, ka nebūs neviena, kas apspiestu viņu sapņus.

„Es domāju, ka izdosies,” viņa beidzot teica. „Sasodīts, es domāju, ka mums izdosies viss, ko vien vēlēsimies.”

Piezīme lasītājam

2011. gada jūlijā es uzrakstīju un publicēju stāstu, kas ļāva man sazināties ar tūkstošiem lasītāju, ar grāmatu prezentācijām aizveda mani ceļojumā apkārt pasaulei un izmainīja manu dzīvi. Dienā, kad publicēju Vilnu, es nespēju pat iztēloties, ka varētu notikt kas tāds. Ir pagājuši divi gadi, un manu brīnišķīgo ceļojumu noslēdz šīs grāmatas izdošana. Es pateicos tev par to, ka padarīji šo ceļojumu iespējamu, un par to, ka mani tajā pavadīji.

Protams, ka šīs nav beigas. Ja vien to ļaujam, katrs stāsts, ko izlasām, katra filma, ko noskatāmies, turpinās mūsu iztēlē. Personāži piedzīvo jaunu dienu. Viņi noveco un mirst. Dzimst jauni. Rodas un tiek pārvarēti izaicinājumi. Viņi piedzīvo skumjas un prieku, triumfu un sakāvi. Stāsta beigas nav nekas vairāk kā mirklis laikā, īss emociju uzplaiksnījums, pauze. Vai tas turpināsies un cik tālu tas ies, ir atkarīgs no tevis.

Mans vienīgais vēlējums tev ir atstāt vietu cerībai. Labais un ļaunais ir visā. Mēs atrodam to, ko gribam atrast. Mēs saskatām to, ko ceram ieraudzīt. Esmu sapratis, ka, pieliecot galvu un samiedzot acis, pasaule ārā izskatās skaista. Nākotne ir gaiša. Mūs sagaida labas lietas.

Ko redzi tu?

1

Pack (angl. ‘bars’).

2

Jesajas grāmata 49:8 (Bībele : 1965. gada izdevuma revidētais teksts ar pielikumiem. Rīga : Latvijas Bībeles biedrība, 2004).

3

Pirmā Mozus grāmata 1:28.

4

Pārveidots no Pirmās Mozus grāmatas 9:11,9:14.

Grāmatu ciklam "Elevators" autors uzrakstījis sava veida turpinājumu:

Beacon 23

un

Sand

This is the incredible new novel and brand new world from the international bestselling author of the Wool trilogy. The old world is buried. A new one has been forged atop the shifting dunes. Here in this land of howling wind and infernal sand, four siblings find themselves scattered and lost. Palmer has never been the same since his father walked out twelve years ago. His elder sister, Vic, is trying to run away from the past; his younger brothers, Connor and Rob, are risking their lives to embrace it. His mother, left with nothing but anger, is just trying to forget. Palmer wants to prove his worth, not only to his family, but to himself. And in the barren, dune-covered landscape of his home, there is only one way to earn respect: sand-diving. Plunging deep below the desert floor in search of relics and scraps of the old world. He is about to embark on the most dangerous dive of his young life, aiming to become the first to discover the rumoured city below. Deep within the sand lies the key to bringing his family together - and tearing their world apart.

Vecā pasaule ir aprakta. Šeit, šajā gaudojosā vēja un elles smilšu zemē  četri brāļi un māsas

Content

Hovijs Hjū Elevatora sāga-3. Putekļi

Prologs Izdzīvotājiem

Izrakumi

Elevators 17

Elevators 18

Elevators 1

Elevators 18

Elevators 1

Elevators 17

ĀRPASAULE

Elevators 18

Elevators 1

MĀJAS

Elevators 1

Elevators 18

Elevators 1

Elevators 17

Elevators 1

Elevators 17

PUTEKLI

Elevators 1

Elevators 17

Ekvators 1

Elevators 17

Elevators 1

Epilogs

1