Azimovs Aizeks

Es, robots

Es, robots

Aizeks Azimovs

DAŽI VĀRDI PAR AIZEKU AZIMOVU

«Vēsture sasniegusi robežlīniju, kad cilvēce vairs nedrīkst naidoties. Visiem cilvēkiem uz Zemes jābūt draugiem. Es vienmēr esmu centies to uzsvērt savos darbos.»

Tie ir Aizeka Azimova — ievērojamā amerikāņu fantasta un zinātnieka — vārdi. Pēc viņa domām, zinātniskā fantastika ir viens no posmiem, kas palīdz apvienot cilvēci. Tā risina problēmas, kas ir svarīgas visiem planētas iedzīvotājiem.

Šim žanram A. Azimovs — Harvarda universitātes bioķīmijas profesors — veltījis divdesmit sava mūža gadu. Viņa devums ir vairāki desmiti romānu un stāstu. To pamatā ir piedzīvojumu tematika, fantastiskais elements. Taču galvenais viņa daiļrades virziens ir cits: Azimovu visvairāk interesē socioloģijas problēmas, cilvēces nākotnes likteņi. Kā viņš iztēlojas nākotni?

«Cilvēkam, kas radis skatīt pasauli no amerikāņu redzes viedokļa, — izteicies reiz Azimovs, — optimistisks mūsdienu sabiedrības skatījums ir nepieņemams. Es izmantoju fantastiku, lai kritizētu sabiedrību.» Azimova lielums atklājas viņa nozīmīgākajos, socioloģijas problēmām veltītajos darbos. To vidū ir stāstu cikli «Es, robots», «Zvaigznes kā putekļi», «Uz Zemes trūkst vietas», kā arī grandiozā utopija — rakstnieka vērtīgākais darbs — «Mūžības beigas». Groteskā un paradoksālā formā lielais fantasts te paver mūsdienu kapitālistiskās pasaules drūmo ainu, risina modernās cilvēces morālās un filozofiskās problēmas. Šī viela nedod pamatu optimistiski raudzīties cilvēces nākotnē, jo viss liecina par to, ka zinātnes milzīgie sasniegumi var novest pie cilvēces iznīcināšanas.

Tāpēc Aizeks Azimovs bija tik ļoti izbrīnījies par padomju fantastu sociālo optimismu. «… Padomju fantastika pieļauj, ka zinātnes progress agri vai vēlu radīs varenu cilvēces uzplaukumu. Pie mums tā domāja pirms gadiem piecdesmit. Arī es agrāk biju tāds pats optimists …»

Taču arī šodien Azimovs ilgojas pēc optimisma. Rakstnieks pats atzīstas: ja viņš dzīvotu Padomju Savienībā, tad arī laikam rakstītu tādus pašus darbus kā padomju fantasti.

Interesanti atzīmēt, ka Aizeks Azimovs, kas savos fantastiskajos darbos risinājis ļoti plašu jautājumu loku, skardams gan kosmiskos lidojumus, gan ar robotiem saistītas problēmas, gan audzināšanas, apmācības un vēl daudzus citus jautājumus, pēdējos gados pievērsies galvenokārt populārzinātniskajai literatūrai.

Kā to izskaidrot? Pats rakstnieks sniedz šādu paskaidrojumu: pēc pirmā mākslīgā Zemes pavadoņa palaišanas viņam kļuvis kauns, ka savās grāmatās viņš nav parādījis mūsdienu zinātnes un tehnikas apbrīnojamos sasniegumus. Azimovs arī izsakās, ka viņš neprotot aprakstīt jūtas un pārdzīvojumus, tāpēc daiļliteratūras darbi viņam nepadodoties.

Te nu jāsaka, ka Aizeks Azimovs nepamatoti sevi noniecina. Jo, būdams ļoti erudīts un dziļš rakstnieks — īsts zinātniskās fantastikas klasiķis — viņš ierindojies piecu labāko amerikāņu fantastu skaitā. Tomēr jāuzsver, ka arī viņa populārzinātniskās grāmatas uzrakstītas tikpat spoži, ar tādu pašu žilbinošu fantāzijas lidojumu un plašu vērienīgumu kā viņa fantastiskie darbi.

Tā kā latviešu lasītāju mēs iepazīstinām ar A. Azimova zinātniskās fantastikas darbu krājumu, noslēgumā gribētos vēl dažos vārdos raksturot viņa paša domas par minētā žanra un tā rakstnieku galveno sūtību. Tās viņš izklāstījis priekšvārdā japāņu lasītājiem:

«Es nebeidzu cerēt, ka cilvēku sadarbība turpināsies Mēness iekarošanas lielajā darbā. Bet, ja ļaudis nesadarbosies, iekarojot Mēnesi, tad līdz Marsa izpētīšanas brīdim cilvēce būs smēlusies pietiekami veselā saprāta, lai apzinātos, ka tas ir visu kopīgs uzdevums.

Rakstnieki fantasti pareģo, ka šī diena pienāks, un viņi tādēļ raksta, lai tā drīzāk pienāktu. Rakstnieks fantasts, fantastikas lasītājs un pati fantastika kalpo cilvēcei.»

Ņ. Ķrilova

AIZEKS AZIMOVS

ES, ROBOTS

.

.

.

1.  TRĪS ROBOTIKAS LIKUMI

2.  Robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri vai ar savu bezdarbību pieļaut, ka cilvēkam tiek nodarīts ļaunums.

3.  Robotam jāpaklausa cilvēka pavēlēm, izņemot gadījumus, kad šīs pavēles ir pretrunā ar Pirmo likumu.

4.  Robotam jārūpējas par savu drošību, ja vien tas nav pretrunā ar Pirmo vai Otro likumu.

Robotikas rokasgrāmata, 56. izdevums, 2058. g.

IEVADS

Es pārskatīju savas piezīmes, un man tās nepatika. Biju pavadījis akciju sabiedrībā «U. S. Robots» trīs dienas, bet tikpat labi būtu varējis šo laiku pavadīt mājās, lasot enciklopēdiju.

Man teica, ka Sjūzena Kelvina dzimusi 1982. gadā, tātad pašlaik viņai ir septiņdesmit pieci gadi. Visi to zina. arī firmai «U. S. Robots and Mechanical Men» ir septiņdesmit pieci gadi, jo tajā pašā gadā, kad piedzima doktore Kelvina, Lorenss Robertsons nodibināja akciju sabiedrību, kas tagad ir kļuvusi par visdīvaināko rūpniecības milzeni cilvēces vēsturē. Nu, bet to jau arī visi zina.

Divdesmit gadu vecumā Sjūzena Kelvina bija piedalījusies psihomatemātikas seminārā, kurā doktors Alfrēds Lenings, firmas «U. S. Robots» līdzstrādnieks, demonstrēja pirmo staigājošo robotu, kas varēja arī runāt. Šis lielais, neveiklais un neglītais robots, kurš oda pēc mašīneļļas, bija domāts darbam Merkurija raktuvēs. Bet viņš runāja, pie tam saprātīgi.

Sjūzena šai seminārā neuzstājās; viņa nepiedalījās arī vētrainajās diskusijās, kas tam sekoja. Viņa bija nesabiedriska, neizskatīga, neinteresanta meitene, un no pasaules, kas viņai nepatika, tā norobežojās ar maskai līdzīgu sejas izteiksmi un hipertrofētu intelektu.

Bet jau toreiz, klausoties un skatoties, Sjūzena sajuta, ka viņu pārņem aizraušanās dzedrā liesma.

2003. gadā viņa pabeidza Kolumbijas universitāti un uzsāka aspiranta darbu kibernētikā.

Robertsona izgudrotie pozitronu smadzeņu sakari pārspēja visu, kas bija paveikts divdesmitā gadsimta vidū skaitļojamo mašīnu jomā. Neskaitāmus relejus un fotoelementus aizstāja poraina platlniridija lode apmēram cilvēka smadzeņu lielumā.

Sjūzena iemācījās aprēķināt parametrus, kas nepieciešami iespējamo mainīgo lielumu noteikšanai «pozitronu smadzenēs», un konstruēt uz papīra «smadzenes» tā, lai varētu precīzi paredzēt to reakcijas uz dotajiem kairinājumiem:

2008. gadā viņai tika piešķirts psiholoģijas doktora grāds un viņa sāka strādāt &lt;rUnited States Robots» uzņēmumā par «robopsihologu», tādējādi kļūdama par pirmo ievērojamo jaunās zinātnes pārstāvi. Lorenss Robertsons toreiz vēl joprojām bija sabiedrības prezidents; Alfrēds Lenings bija kļuvis par zinātniskā darba vadītāju.

Piecdesmit gadus viņa bija aculieciniece tam, kā cilvēces progress mainīja virzienu un spēji izrāvās uz priekšu.

Tagad viņa gāja atpūtā, ja to vispār varēja saukt par atpūtu. Vismaz viņa atļāva, ka uz viņas vecās darbistabas durvīm uzliek zlmiti ar cita darbinieka vārdu.

Tas arī būtībā ir viss, ko es pierakstīju. Manā ricibā bija vēl gari viņas publicēto darbu un viņai piederošo patentu saraksti, sīka paaugstinājumu hronoloģija — īsi sakot, detalizēta profesionāla biogrāfija.

Bet ne jau tas man bija vajadzīgs.

Lai uzraks'tltu apcerējumus laikrakstam «Interplanetary Press», man vajadzēja kaut ko vairāk. Daudz vairāk.

Es viņai to pateicu.

—  Doktore Kelvina, — es sacīju. — Cilvēku uztverē jūs un «U. S. Robots» esat viens un tas pats. Jūsu aiziešana pensijā noslēgs veselu ēru un …

—  Vai jūsu apcerējumiem ir vajadzīgas interesantas detaļas?

Viņa man neuzsmaidīja. Man šķiet, viņa nekad nesmaida. Bet viņas asais skatiens tomēr nebija dusmīgs. Jutu, ka tas ieurbjas mani līdz pašam pakausim, un sapratu, ka viņa redz man cauri; tāpat viņa redzēja cauri visiem citiem.

Es tomēr sacīju:

—   Tā tas ir.

—   Interesantas detaļas par robotiem? Tā ir pretruna.

—   Nē, doktore. Par jums.

—   Nu, mani taču arī dēvē par robotu. Jūs būsiet dzirdējis, ka manī nav nekā cilvēciska.

Es tiešām biju to dzirdējis, bet tas jau man nebija viņai jāsaka.

Doktore Kelvina piecēlās no krēsla. Viņa bija neliela auguma un izskatījās trausla. Es sekoju viņai pie loga, un mēs palūkojāmies laukā.

Firmas &lt;rU. S. Robots» biroji un rūpnīcas veidoja mazu, labi izplānotu pilsētiņu. Tā izskatījās plakana kā aerofotogrāfija.

—   Kad es sāku šeit strādāt, — viņa teica, — man bija maza darbistabiņa kādā ēkā, kas atradās apmēram tur, kur tagad ir katlu māja. — Viņa parādīja to. — So ēku nojauca, kad jūs vēl nebijāt piedzimis. Kopā ar mani tur strādāja vēl trīs cilvēki. Manā rīcībā bija tikai puse galda. Visus mūsu robotus ražoja vienā ēkā. Trīs robotus nedēļā. Bet palūkojieties tagad!

—  Piecdesmit gadi ir ilgs laiks, — es izmetu šo nodrāzto frāzi.

—   Bet ne tad, kad cilvēks atskatās uz savas dzīves gadiem, — viņa atteica. — Tad tikai jābrīnās, cik ātri tie aizsteigušies.'

Kelvina atgriezās pie galda un apsēdās. Ķaut arī viņas sejas izteiksme nebija mainījusies, viņa likās tāda kā skumja.

—  Cik jums gadu? — viņa apjautājās.

—  Trīsdesmit divi, — es sacīju.

—  Tad jūs neatceraties, kāda izskatījās pasaule bez robotiem. Bija laiks, kad cilvēks bija pasaulē gluži viens, bez neviena drauga. Tagad ir būtnes, kas viņam palīdz, — būtnes, kas ir par viņu daudz stiprākas, izturīgākas, darbam daudz noderīgākas un viņam pilnīgi uzticamas. Cilvēce vairs nav vientuļa. Vai jūs par to esat kādreiz domājis šādā plāksnē?

—  Laikam gan ne. Vai drīkstu citēt jūsu vārdus?

—   Lūdzu. Jūsu uztverē robots ir robots. Zobrati un metāls, elektrība un pozitroni. — Saprāts un dzelzs! Cilvēka darināts, un, ja vajadzīgs, — cilvēks var to iznicināt. Bet jūs neesat strādājis ar tiem, tātad nepazīstat tos. Viņi ir cēlāki un labāki par mums.

Piesardzīgi mēģināju viņu paskubināt:

—   Mēs gribētu dzirdēt kādu stāstu par robotiem, kā arī jūsu domas par tiem. «Interplanetary Press» apkalpo visu Saules sistēmu. Trīs miljardi potenciālu lasītāju, doktore Kelvina. Viņiem vajadzētu dzirdēt jūsu stāstu par robotiem.

Bet viņa nebija jāskubina. Manī neklausīdamās, viņa turpināja stāstīt tieši to, kas man bija vajadzīgs.

—   To visu varēja paredzēt jau pašā sākumā. Toreiz mēs pārdevām robotus lietošanai uz Zemes — tas bija pat vēl pirms es sāku šeit strādāt. Roboti tad, protams, neprata runāt. Pēc tam viņi sāka arvien vairāk līdzināties cilvēkiem, un tas radīja protestus. Arodbiedrības, protams, iebilda, ka roboti konkurē ar cilvēkiem, un dažādām reliģiskām sektēm radās savi aizspriedumi. Tas viss bija smieklīgi un pilnīgi veltīgi. Un tomēr tas tā bija.

Es pierakstīju visu vārds vārdā ar savu kabatas magnetofonu, cenzdamies noslēpt pirkstu kustības. Ja nedaudz ievingrinās, tad sarunu var ļoti labi pierakstīt, nemaz neizņemot mazo daikliņu no kabatas.

—  Ņemiet kaut vai gadījumu ar Robiju, — viņa sacīja. — Es to nepazinu. Robiju izjauca gadu pirms manas atnākšanas šeit darbā. Viņš bija galīgi novecojis. Bet es redzēju muzejā mazo meiteni…

Viņa apklusa, un arī es neteicu ne vārda.

Viņas acis aizmiglojās un domas aiztraucās pagātnē. Tām bija tāls ceļš ejams!

—   Šo stāstu es uzzināju vēlāk, un, kad mūs dēvēja par svētuma zaimotājiem un dēmonu radītājiem, es to vienmēr atcerējos. Robijs bija mēmais robots. Viņš neprata runāt. Viņu izgatavoja un pārdeva 1996. gadā. Toreiz roboti vēl nebija šauri specializēti, un Robiju pārdeva par bērnaukli.

—   Par ko?

—   Par bērnaukli…

RObijs

—   Deviņdesmit astoņi… deviņdesmit deviņi … simts.

Glorija atrāva savu apaļīgo roķeli no acīm, kuras visu laiku bija aizsegusi, un, saraukusi deguntiņu, brīdi stāvēja, mirkšķinot plakstus spilgtajā saules gaismā. Tad, visapkārt skatīdamās, viņa piesardzīgi pagāja dažus soļus projām no koka, pie kura bija stāvējusi.

Kaklu izstiepusi, meitene vērīgi pētīja krūmu puduri pa labi, tad pakāpās dažus soļus atpakaļ, lai skaidrāk saredzētu, kas slēpjas krūmāju biezoknī. Dārzā valdīja dziļš klusums, dzirdēja vienīgi kukaiņu nerimtīgo dūkšanu, un brīžiem, pusdienas saulei spītēdams, iečivinājās kāds pārdrošs putniņš.

Glorija uzmeta lūpu.

—  Skaidrs, ka viņš ir paslēpies mājā, un es viņam simtiem reižu esmu teikusi, ka tas nav godīgi.

Lūpas cieši sakniebusi un dziļu grumbu pierē, viņa apņēmīgi devās pāri alejai divstāvu mājas virzienā.

Kad Glorija izdzirda Robija metāla kāju vienmērīgo dipoņu, bija jau par vēlu. Viņa apsviedās apkārt un ieraudzīja savu rotaļu biedru izlienam no paslēptuves un pilnā sparā drāžamies pie koka, kur bija «mājas».

Meitene izmisīgi iesaucās:

—   Pagaidi, Robij! Tas nav godīgi! Tu solījies neskriet, pirms nebūšu tevi atradusi.

Viņas kājeles nekādi nevarēja tikt līdzi Robija milzu soļiem. Bet desmit pēdu attālumā no koka Robijs pēkšņi palēnināja gaitu, un Glorija, aizelsusies, pēdējos spēkus sasprindzinājusi, aizšāvās viņam garām, lai pirmā piesistu ar plaukstu pie koka.

Meitene līksmi pagriezās pret uzticamo Robiju un, tā uzupurēšanos atmaksādama ar vislielāko nepateicību, ņēmās nesaudzīgi izzobot viņa tūļību.

—   Robijs nevar paskriet, — viņa kliedza tik skaļi, cik vien to jaudāja astoņgadīga bērna balss. — Kas man viņu ko nenoskriet! Kas man viņu ko nenoskriet!

Viņas spalgā balstiņa kā skandēt noskandināja šos vārdus.

Robijs, protams, neko neatbildēja — vismaz ar vārdiem ne. Viņš izlikās skrienam projām, bet īstenībā tikai veikli vairījās no Glorijas, kas, izstieptās rociņas gaisā mētādama, līču loču sekoja viņam pa pēdām.

—  Robij! — viņa spiedza, — apstājies! — un aizgūtnēm smējās.

Te pēkšņi viņš apsviedās, saķēra meiteni un sāka griezt apkārt, tā ka uz mirkli viņa redzēja pasauli gāžamies lejā zilā bezdibenī, un koki ar savām zaļajām galotnēm tiecas tam pretim. Un tad viņa atkal stavēja zālītē, piespiedusies pie robota kājas un stingri turēdamās pie tā cietā metāla pirksta.

Pēc brīža Glorija atguva elpu. Viņa veltīgi mēģināja saglaust izspūrušos matus, gluži neapzināti atdarinot mātes roku kustības, un paliecās atpakaļ paskatīties, vai nav saplēsta kleita.

Tad viņa uzsita ar plaukstu pa Robija rumpi un sacīja:

—   Nejaukais puika! Es tevi iekaustīšu!

Robijs saguma, aizsegdams seju ar rokām, un Glorijai nācās piemetināt:

—   Nē, Robij, es tā nedarīšu, es tevi nesitīšu. Bet tagad mana kārta slēpties, jo tev ir garākas kājas un tu solījies neskriet pie koka, iekāms es nebūšu tevi atradusi.

Robijs pamāja ar galvu — nelielu paralēlskaldni ar noapaļotām malām un stūriem, ko īss, kustīgs kakls savienoja ar rumpi — līdzīgu, bet daudz lielāku paralēlskaldni — un paklausīgi nostājās ar seju pret koka stumbru. Plānas metāla plāksnītes aizslīdēja priekšā Robija kvēlošajām acīm, un viņa ķermenī atskanēja vienmērīgi, dobji tikšķieni.

—   Tikai nelūri un skaiti godīgi, — Glorija nobrīdināja un aizskrēja slēpties.

Robots skaitīja sekundes ar absolūtu precizitāti, un pēc simtā tikšķiena Robija plaksti pavēras, ļaudami viņam pārlaist apkārtnei ugunīgi kvēlošo acu skatienu. Vienu mirkli viņa skatiens pakavējās pie spilgtas svītrainas drānas strēmelītes, kas vīdēja aiz liela laukakmens. Viņš piegāja tuvāk un pārliecinājās, ka tā tiešām ir Glorija, kas notupusies aiz akmens.

Lēni, visu laiku turēdamies starp Gloriju un koku, Robijs tuvojās meitenes paslēptuvei, un, kad tā jau bija pilnīgi atklājusies viņa skatienam un arī pati Glorija vairs nevarēja izlikties, ka nav redzama, viņš pastiepa pēc viņas vienu roku, bet ar otru uzsita sev pa celi, ka noskanēja vien.

Glorija sapīkusi iznāca no paslēptuves.

—  Tu lūrēji! — viņa to nepelnīti apvainoja. — Un vispār man apnicis spēlēt slēpšanos. Es gribu jāt.

Bet Robijs bija dziļi apbēdināts — viņš apsēdās zemē un nosodoši purināja galvu.

Glorija tūdaļ mainīja toni un sāka viņam pielabināties.

—   Paklau, Robij, es jau nemaz tā nedomāju par to lūrēšanu. Paņem nu mani pikpaunā.

Tomēr Robijs nebija tik viegli pierunājams. Viņš stūrgalvīgi vērās debesīs un vēl noteiktāk purināja galvu.

—  Lūdzu, lūdzu, Robij, paņem mani pikpaunā.

Glorija cieši apvija savas rožainās roķeles Robijam ap kaklu. Tad,  noskaņojumam pēkšņi mainoties, viņa pagāja sānis.

—      Ja tu mani nepanēsāsi pikpaunā, es sākšu raudāt, — un viņa jau savilka sejiņu, it kā grasītos to darīt.

Taču cietsirdīgais Robijs nelikās ne zinis par šiem briesmīgajiem draudiem un trešo reizi papurināja galvu. Tad Glorija nolēma izspēlēt galveno trumpi.

—  Ja tu mani neņemsi pikpaunā, — viņa sadusmota iesaucās, — es tev nekad vairs nestāstīšu pasakas. Nevienu pašu!

Pēc šī ultimāta Robijs nekavējoties un bez ierunām padevās, tik enerģiski mādams ar galvu, ka viņa metāla kakls sāka dūkt. Viņš uzmanīgi pacēla mazo un nosēdināja uz saviem varenajiem, plakanajiem pleciem.

Asaras, kas dzīrās ritēt, acumirklī aizmirsās, un Glorija jau klaigāja aiz sajūsmas. Robija metāla «āda», kurai augstas pretestības spoles uzturēja nemainīgu temperatūru — ap 21 grādu, bija jauka un patīkama, un, kad viņas papēdīši ritmiski dauzīja pa robota krūtīm, tās varen skaļi dunēja.

— Tu esi lidmašīna, Robij, tu esi liela sudrabota lidmašīna. Izstiep rokas taisni! Tev tas ir jādara, ja tu esi lidmašīna.

Tā bija neapstrīdama loģika.

Robija rokas kļuva par spārniem, kas uztvēra gaisa strāvas, un viņš pats — par sudrabotu lidmašīnu. Glorija pagrieza robota galvu un noliecās pa labi. Viņš strauji pacirtās sānis. Meitene jau bija paspējusi apgādāt savu gaisakuģi ne tikai ar motoru, kas dārdēja «tr-r-r», bet arī ar lielgabaliem, kas šāva «paukš-paukš» un «tš-s-š-š». Viņiem

paka] dzinās pirāti, tādēļ tika laista darbā artilērija. Pirāti krita kā nopļauti.

—       Vēl viens neskaitās. Vēl divi, — viņa sauca..

—       Ātrāk, puiši! — Glorija pēc tam nopietni skubināja, — mums tūlīt izbeigsies munīcija.

Viņa bezbailīgi tēmēja pār plecu, bet Robijs pārvērtās par strupdeguni kosmosa kuģi, kas ar maksimālu paātrinājumu traucās cauri tukšumam.

Robijs aizjoņoja taisni pāri pļavai un tur, kupli saaugušajā zālē, apstājās tik spēji, ka mazā sasarkusī jātniece iekliedzās, bet viņš jau bija nosviedis to mīkstajā maurā.

Glorija aizelsusies tvarstīja gaisu un lāgiem izdvesa:

—  Tas tik bija jauki!

Robijs nogaidīja, līdz meitene atguva elpu, un tad maigi paraustīja viņas matu sprogu.

—        Vai tu kaut ko vēlies? — Glorija vaicāja, liekuļotā nesapratnē iepletusi acis, bet tas tomēr nespēja maldināt viņas milzīgo, drukno aukli. Robots mazliet stiprāk paraustīja meitenes sprogu.

—   Ā, es zinu. Tu gribi dzirdēt pasaku.

Robijs steidzīgi pamāja ar galvu.

—  Kuru tad lai stāstu?

Robijs ar vienu pirkstu apvilka gaisā pusapli.

Meitene spurojās pretī:

—       Atkal jau? Esmu tev neskaitāmas reizes stāstījusi par Pelnrušķīti. Vai tev šī pasaka

nav vēl apnikusi? Ta taču domata pavisam maziem bērniem.

Atkal pusaplis.

—   Nu labi, — Glorija samierinājās, domās atkārtoja pasaku (līdz ar pašas sacerētiem papildinājumiem, kādu bija ne mazums) un iesāka:

—  Tu klausies? Tātad — reiz dzīvoja skaista meitene, vārdā Ella. Viņai bija briesmīgi nejauka pamāte, kurai bija divas loti neglītas un ļoti ļaunas meitas un …

Glorija bija nonākusi pašā interesantākajā vietā — pulkstenis nosita pusnakti, viss atkal pārvērtās par skrandām, — un Robijs kvēlošām acīm saspringti klausījās, kad piepeši atskanēja sauciens:

—   Glorij!

Spalgā balss piederēja sievietei, kura acīmredzot jau labu laiku bija saukusi Gloriju, balsī ieskanējās nervozs tonis, kas pauda drīzāk nemieru nekā nepacietību.

—  Māmiņa sauc, — Glorija teica ne visai priecīgi. — Labāk aiznes mani mājās, Robij.

Robijs steidzās izpildīt rīkojumu, jo viņam bija skaidrs, ka misis Vestone jāklausa bez mazākās vilcināšanās. Glorijas tēvs dienā reti kad bija mājās, atskaitot svētdienas — kā, piemēram, šodien, — bet tūlīt varēja manīt, ka viņš ir jauks un saprotošs cilvēks. Turpretī Glorijas māte sagādāja Robijam nepatīkamus brīžus, tādēj viņš pastāvīgi lūkoja pazust no viņas acīm.

Kad misis Vestone ieraudzīja savu meitu un robotu iznirstam no biezās zāles, viņa devās atpakaļ uz māju, lai sagaidītu tos.

—  Es saucu tevi līdz aizsmakumam, Glorij, — viņa bargi sacīja. — Kur tu biji?

—  Es biju kopā ar Robiju, — Glorija atbildēja drebošā balsī. — Stāstīju viņam par Pelnrušķīti, un aizmirsu, ka jānāk pusdienās.

—   Žēl, ka arī Robijs to bija aizmirsis. — Tad, it kā nupat būtu pamanījusi robotu, misis Vestone uzsauca tam:

—   Tu vari iet, Robij. Tu viņai pašlaik neesi vajadzīgs. Un nenāc atpakaļ, iekāms es tevi saukšu, — viņa nelaipni piebilda.

Robijs pagriezās, lai ietu projām, bet apstājās, kad Glorija, viņu aizstāvēdama, iesaucās:

—   Pagaidi māmiņ, ļauj viņam palikt! Es nepabeidzu pasaku par Pelnrušķīti. Apsolīju viņam pastāstīt par Pelnrušķīti un nepabeidzu.

—   Glorij!

—   Goda vārds, māmiņ, Robijs būs tik kluss, ka tu pat nemanīsi, ka viņš ir te. Viņš sēdēs kaktā uz krēsla un nebildīs ne vārda, tas ir, es gribēju teikt — viņš nekā nedarīs. Vai ne, Robij?

Kad Glorija viņu uzrunāja, Robijs pamāja ar savu smago galvu.

—   Glorij, ja tu vēl nemitēsies, tad neredzēsi Robiju veselu nedēļu.

Meitene nodūra acis.

—   Labi! Bet Pelnrušķīte ir viņa iemīļotāka pasaka, un es to neizstāstīju līdz galam. Un viņam tā tik ļoti patīk.

Robots noskumis devās projām, un Glorija apspieda šņukstus.

Džordžs Vestons jutās omulīgi. Viņš bija ieradis svētdienas pēcpusdienās justies omulīgi. Garšīgas, sātīgas pusdienas; jauka, mīksta veca kušete, kur atlaisties; laikraksta «Times» numurs; kājās rītakurpes un iecietinātā virskrekla vietā pidžama — kā gan lai cilvēks nejūtas omulīgi?

Tādēļ Vestons bija neapmierināts, kad istabā ienāca viņa sieva. Pēc desmit laulības dzīves gadiem viņš arvien vēl bija tik aušīgs, ka mīlēja savu sievu un, protams, vienmēr priecājās, viņu redzot, tomēr svētdienas pēcpusdienas atpūta bija svēta un, lai justos īsti omulīgi, viņam pāris stundu vajadzēja pavadīt vienatnē. Tādēļ viņš neatrāva skatienu no pēdējā ziņojuma par Lefebra-Jošidas ekspedīciju uz Marsu (šoreiz tā startēja no kosmiskās stacijas, kas atradās uz Mēness, un lidojums varēja izdoties) un izlikās neredzam sievu.

Misis Vestone pacietīgi gaidīja divas minūtes, tad vēl divas minūtes — nepacietīgi un beidzot ierunājās:

—   Džordž!

— Jā-a?

—   Paklau, Džordž! Vai tu nemetīsi mieru tai avīzei un nepaskatīsies uz mani?

Laikraksts čaukstēdams noslīdēja uz grīdas, un Vestons gurdi uzlūkoja sievu.

—   Kas noticis, mana dārgā?

—  Tu taču zini, Džordž. Runa ir par Gloriju un šo briesmīgo mašīnu.

—   Kādu briesmīgo mašīnu?

—   Lūdzu, neizliecies, ka tu nezini, par ko es runāju. Tas ir robots, kuru Glorija sauc par Robiju. Viņš ne mirkli neatstāj meiteni vienu.

—   Bet kādēļ lai viņš to atstātu? Tas taču ir viņa uzdevums. Un viņš nebūt nav nekāda «briesmīgā mašīna». Tas ir vislabākais robots, kāds vien nopērkams, un es tīri labi atceros, ka man nācās par to izdot pusgada ienākumus. Bet, velns lai parauj, Robijs ir to vērts — prāta ziņā viņš daudzkārt pārspēj pusi no manas iestādes ļaudīm.

Vestons pasniedzās pēc laikraksta, bet sieva bija veiklāka un pirmā paķēra to.

—   Uzklausi mani, Džordž. Es negribu uzticēt savu meitu mašīnai — lai tā būtu cik gudra būdama. Mašīnai nav dvēseles, un neviens nezina, ko tā īsti domā. Metāla ierīce nevar uzraudzīt bērnu.

Vestons sarauca pieri.

—  Kad tu nāci pie šī slēdziena? Robots jau divus gadus ir kopā ar Gloriju, bet līdz šim neesmu manījis tevi raizējamies.

—   Sākumā bija citādi. Tas bija kaut kas jauns, atviegloja man mājas soli un… un roboti toreiz bija modē. Bet tagad — es nezinu. Kaimiņi…

—   Kāda gan te kaimiņiem daļa? Paklausies, robotam var uzticēties nesalīdzināmi vairāk nekā auklei. Robijs ir konstruēts tikai vienam nolūkam — maza bērna uzraudzīšanai. Viņa «intelekts» ir radīts tikai tam. Viņš nespēj būt citāds, kā vien uzticams, labs un mīļš, jo ir mašīna, kas tā iekārtota. Ne ikreiz to var sacīt par cilvēku.

—   Bet ja nu kaut kas sabojājas, kāds… kāds… — misis Vestonei nebija lielas jēgas par robota mehānismu, — ja nu salūst kāds nieciņš un tas briesmonis kļūst negants un …un …

Viņa nespēja līdz galam izteikt nepārprotamo domu.

—  Nieki, — Vestons iebilda, neviļus nodrebinādamies. — Tas izklausās smieklīgi. Toreiz, kad mēs pirkām Robiju, mums bija gara saruna par robotikas Pirmo likumu. Tu taču zini, ka robots nevar nodarīt cilvēkam pāri. Pirms atgadītos tāds bojājums, kas ļautu robotam pārkāpt Pirmo likumu, tas jau sen būtu kļuvis nelietojams. Tas ir matemātiski aprēķināts. Bez tam divreiz gadā pie mums ierodas akciju sabiedrības «U. S. Robots» mehāniķis, kas pamatīgi pārbauda visas viņa «iekšas». Robijam nekas nevar atgadīties, tad jau drīzāk mēs abi varētu sajukt prātā. Starp citu, kā tu domā viņu Glorijai atņemt?

Vestons vēlreiz mēģināja ķerties pie laikraksta, bet veltīgi: sieva to dusmās iesvieda blakus istabā.

—   Par to jau es runāju, Džordž! Viņa ne ar vienu citu vairs negrib rotaļāties. Ir desmitiem zēnu un meiteņu, ar kuriem tai vajadzētu sadraudzēties, bet nekā. Viņa pat neiet tiem klāt, ja es nelieku. Meiteni tā nedrīkst audzināt. Vai tad tu negribi, lai viņa normāli attīstītos un varētu ieņemt vietu sabiedrībā?

—   Greisa, tā ir cīņa ar vējdzirnavām,.. Iedomājies, ka Robijs ir suns. Simtiem bērnu ir vairāk pieķērušies savam sunim nekā tēvam.

—   Suns ir pavisam kas cits. Džordž, mums ir jātiek vaļā no šā briesmoņa. Tu vari pārdot to atpakaļ akciju sabiedrībai. Esmu apvaicājusies, tas ir pilnīgi iespējams.

—  Tu esi apvaicājusies? Uzklausi mani, Greisa, nestrēbsim karstu putru. Paturēsim robotu, līdz Glorija izaugs lielāka. Un es par to vairs negribu runāt.

To pateicis, viņš saniknots izgāja no istabas.

Divas dienas vēlāk misis Vestone satika vīru durvīs un sacīja:

—   Tev vajadzēs mani uzklausīt, Džordž. Ciematā ir nelāgs noskaņojums.

—  Sakarā ar ko? — Vestons jautāja.

Viņš iegāja vannas istabā, no kurienes tūliņ atskanēja tāda ūdens šļakstoņa, kas būtu apslāpējusi jebkuru atbildi.

Misis Vestone brīdi nogaidīja.

—   Sakarā ar Robiju, — viņa teica.

Vestons iznāca laukā ar dvieli rokās, sa-

sārtušu, dusmīgu seju.

—  Par ko tu runā?

—  Tas ir sācies jau sen. Es centos nelikties par to ne zinis, bet nu man ir diezgan. Vairums ciemata iedzīvotāju domā, ka Robijs ir bīstams. Viņi pat neļauj bērniem vakaros tuvoties mūsu mājai.

—   Bet mēs taču uzticam tam savu bērnu!

—   Ļaudis to neizprot.

—   Nu tad lai viņi iet pie velna!

—   Tas nav nekāds atrisinājums. Es iepērkos ciematā. Man ar šiem cilvēkiem ik dienas jāsastopas. Un pilsētās pret robotiem tagad izturas vēl stingrāk. Ņujorkā nupat pieņemts likums, ka roboti nedrīkst atrasties uz ielām no saules rieta līdz rītausmai.

—   Pareizi, bet neviens nevar aizliegt mums savās mājās turēt robotu. Greisa, tu atkal dodies uzbrukumā, es saprotu. Bet veltīgi. Mana atbilde vēl joprojām ir — nē! Mēs paturēsim Robiju!

Viņš tomēr mīlēja savu sievu, un, kas vēl ļaunāk, viņa sieva to zināja. Galu galā nabaga Džordžs Vestons bija tikai vīrietis, un viņa sieva laida darbā visas iespējamās viltības, kuras piesardzīgākajam un mazāk attapīgajam pretējam dzimumam pamatoti iedveš bailes.

Visu nākamo nedēju Vestons kādas desmit reizes izsaucās:

—  Robijs paliek — un cauri!. — bet viņa balss skanēja ar katru reizi mazāk pārliecinoši, un šo izteikumu pavadīja arvien skaļāka nopūta.

Beidzot pienāca diena, kad Vestons ar vainas apziņu tuvojās meitai un uzaicināja viņu noskatīties ciematā «lielisku» vizivoksa izrādi.

Glorija priecīgi sasita plaukstas.

—   Bet vai Robijs varēs nākt līdz?

—   Nē, mīlulīt, — Vestons atbildēja un saviebās pats no savas balss skaņas, — robotus neielaiž vizivoksā, bet tu jau viņam visu izstāstīsi, kad pārnāksi mājās.

Izrunājot pēdējos vārdus, viņš sastomījās un novērsa acis.

Glorija pārnāca mājās sajūsmināta, jo vizivokss tiešām bija brīnišķīgs.

Viņa nekādi nevarēja sagaidīt, kad tēvs beidzot novietos savu reaktīvo automašīnu apakšzemes garāžā.

—   Tēt, tagad es visu pastāstīšu Robijam. Viņam gan vizivokss būtu paticis! īpaši, kad Frānsiss Frens ti-i-i-k lēni kāpās atpakaļ un — uzskrēja taisni virsū leopardcilvēkam. Un tad viņam bija jābēg! — viņa atkal sāka smieties. — Tēt, vai uz Mēness tiešām dzīvo leopardcilvēki?

—   Laikam gan ne, — Vestons izklaidīgi atbildēja. — Tās ir tikai tādas joku pasaciņas.

Viņš ilgāk vairs nevarēja noņemties ap mašīnu. Vajadzēja lūkoties patiesībai tieši acīs.

Glorija aizskrēja pāri zālājam.

—   Robij! Robij!

Tad viņa piepeši apstajās, ieraudzījusi uz lieveņa skaistu skotu aitu suni, kas, asti luncinādams, uzlūkoja viņu nopietnām, brūnām acīm.

—       Ai, cik skaists suns! — Glorija uzskrēja pa kāpnēm, uzmanīgi piegāja pie suņa un noglaudīja to. — Vai tas ir man, tēt?

Viņiem piebiedrojās māte.

—       Jā, Glorij, tev. Vai viņš nav jauks — mīksts un pūkains. Viņš ir ļoti labsirdīgs. Un viņam patīk mazas meitenes.

—   Vai viņš prot rotaļāties?

—       Protams. Viņš prot dažnedažādus stiķus. Vai gribi redzēt?

—       Tūlīt. Es gribu, lai Robijs arī redz. Robij! — viņa apstājās kā šaubīdamās un sarauca pieri. — Viņš noteikti nenāk laukā no savas istabas, jo ir dusmīgs uz mani par to, ka nepaņēmu viņu līdz skatīties vizivoksu. Tēt, tev vajadzēs Robijam paskaidrot. Man viņš var neticēt, bet viņš zina — ja tu saki, tad tas tā ir.

Vestons cieši saknieba lūpas. Viņš palūkojās uz sievu, bet tās skatiens vairījās no viņa.

Glorija strauji apsviedās apkārt un skrēja pa kāpnēm lejā saukdama:

—   Robīt!' Nāc palūkojies, ko tētis un māmiņa man atveduši! Viņi man nopirkuši suni, Robij.

Pec mirkļa viņa atgriezās baiļu pilnam acīm.

—   Māmiņ, Robija istabā nav. Kur viņš ir?

Atbildes nebija. Džordžs Vestons sāka klepot un piepeši ieinteresējās par kādu bezmērķīgi klīstošu mākoni. Glorijas balss drebēja, un viņa bija tuvu asarām:

—   Māmiņ, kur ir Robijs?

Misis Vestone apsēdās un maigi pievilka meiteni sev klāt.

—       Neskumsti, Glorij. Robijs laikam ir aizgājis projām.

—       Aizgājis projām? Uz kurieni? Uz kurieni viņš aizgāja, māmiņ?

—       Neviens nezina, mīlulīt. Viņš ņēma un aizgāja. Mēs meklējām, meklējām, meklējām, bet nekur nevarējām atrast.

—      Tas nozīmē, ka viņš nekad vairs nenāks atpakaļ? — Meitenes acis iepletās šausmās.

—       Varbūt mēs viņu drīz atradīsim. Meklēsim vēl. Bet pa to laiku tu vari rotaļāties ar savu skaisto jauno sunīti. Palūkojies uz to! Viņa vārds ir Zibens, un tas prot…

Bet Glorijas acis bija asaru pilnas.

—       Es negribu šo nejauko suni — es gribu Robiju! Es gribu, lai tu sameklē Robiju.

Viņa bija tik nelaimīga, ka nespēja vairs runāt, un ļāva asarām vaļu.

Misis Vestones izmisīgais skatiens pievērsās vīram, bet viņš, neatraudams acu no debesīm, drūmi šļūkāja kājas.

Tad viņa pati sāka mierināt meitu.

—  Kāpēc tu raudi, Giorij? Robijs taču ir tikai mašīna, nejauka, veca mašīna. Viņš taču nav dzīva būtne.

—  Viņš nav nekāda mašīna! — Glorija nikni iekliedzās. — Viņš ir cilvēks, tāds pats kā tu un es, un viņš ir mans draugs. Es gribu, lai viņš atgriežas. Ai māmiņ, es gribu, lai viņš atgriežas.

Māte nopūtās un, saprazdama, ka ir cīņu zaudējusi, atstāja Gloriju vienu ar tās bēdām.

—  Lai viņa izraudas, — misis Vestone sacīja vīram. — Bērni nemēdz ilgi bēdāties. Pēc dažām dienām viņa būs aizmirsusi šo briesmīgo robotu.

Taču laiks rādīja, ka misis Vestones paredzējums bijis pārlieku optimistisks.

Glorija, protams, pārstāja raudāt, bet viņa arī pārstāja smaidīt un kļuva jo dienas nerunīgāka un drūmāka. Meitenes nelaimīgais izskats pamazām atmaidzināja misis Vestoni, un viņa nepiekāpās tikai tādēļ, ka nespēja atzīties vīram savā sakāvē.

Kādu vakaru, aiz dusmām trīcēdama, viņa iedrāzās dzīvojamā istabā un apsēdās, rokas uz krūtīm sakrustojusi.

Vīrs pastiepa kaklu, lai pāri laikrakstam palūkotos viņā.

—  Kas nu atkal noticis, Greisa?

—  Atkal tas bērns, Džordž. Es biju spiesta šodien suni atdot projām. Glorija teica, ka viņa negribot to redzēt. Man būs nervu sabrukums.

Vestons nolika laikrakstu, un cerību stariņš pamirdzēja viņa acīs.

—  Varbūt… varbūt vajadzētu paņemt Robiju atpakaļ? Tas ir pilnīgi iespējams. Es sazināšos …

—   Nē! —noskaldīja sieva. — Negribu par to ne dzirdēt. Tik viegli mēs vis nepiekāpsimies. Manu bērnu neaudzinās robots, kaut arī paietu gadi, iekāms Glorija aizmirsīs Robiju.

Vestons atkal paņēma laikrakstu. Viņš izskatījās vīlies.

—  Ja tā ies vēl kādu gadu, es dabūšu sirmus matus.

—  Tu nu gan man neesi nekāds palīgs, Džordž, — skanēja dzedra atbilde. — Glorijai jānokļūst citos apstākļos. Seit viņa, protams, nevarēs aizmirst Robiju. Katrs koks, katrs akmens viņai to atgādina. Tā ir vismuļķīgākā situācija, par kādu man jebkad ir nācies dzirdēt. Iedomājies tikai — bērns nonīkst aiz ilgām pēc robota!

* — Pag, pag, runā skaidrāk. Par kādiem «citiem apstākļiem» tu runā?

—  Aizvedīsim Gloriju uz Ņujorku.

—   Uz pilsētu! Augustā! Vai tu maz zini, kāda ir Ņujorka augustā? Tur nav iespējams dzīvot.

—  Bet tur taču dzīvo miljoni!

—  Tikai tāpēc, ka viņiem nav kur braukt. Citādi viņi tur nepaliktu.

—   Nu, mums būs tur jāpaliek. Brauksim projām, tiklīdz būsim sagatavojušies. Pilsētā Glorija izklaidēsies un atradīs draugus, kas viņu uzmundrinās un liks aizmirst to mašīnu.

—  Ak dievs, — viņas laulātais draugs ievaidējās, — šīs sakarsušās ielas!

—   Mums tas jādara, — skanēja noteikta atbilde. — Vienā mēnesī Glorija ir nokritusies svarā piecas mārciņas. Manas meitenītes veselība man ir svarīgāka nekā tavas ērtības.

—  2ēl, ka tavas meitenītes veselība tev nebija prātā tad, kad tu viņai atņēmi iemīļoto robotu, — Vestons klusībā norūca.

Glorijas garastāvoklis uzlabojās, kolīdz viņai pastāstīja par gaidāmo pārcelšanos uz pilsētu. Viņa daudz par to nerunāja, bet ikreiz, pieminot braucienu, viņas balsī ieskanējās priecīgas gaidas. Viņa sāka atkal smaidīt, un daļēji atgriezās arī agrākā ēstgriba. Misis Vestone bija sajūsmināta un nebeidza triumfēt pār savu vēl joprojām skeptiski noskaņoto vīru.

—  Tu redzi, Džordž, viņa palīdz kravāties kā mazs eņģelītis un čivina vienā laidā, itin ka viņai vairs nebūtu nekādu raižu. Es taču tev teicu — viņa ir jāieinteresē par kaut ko citu.

—   Hm-m, — sekoja skeptiska atbilde, — cerēsim, ka tev taisnība.

Drīz vien viss bija sakravāts, pilsētas dzīvoklis uzposts un salīgts kāds vietējo iedzīvo-

tāju pāris lauku mājas uzraudzīšanai. Kad beidzot pienāca aizbraukšanas diena, Glorija izturējās gluži tāpat kā agrāk un ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja Robiju.

Lieliskā noskaņojumā ģimene ar gaisa taksometru aizbrauca uz lidostu (Vestons gan labāk būtu lidojis ar savu personisko helikopteru, bet tas bija divvietīgs un bez bagāžas novietnes) un iekāpa lidmašīnā.

—   Nāc šurp, Glorij, — misis Vestone sauca, — es tev aizņēmu vietu pie loga, lai tu visu varētu redzēt.

Glorija priecīgi apsēdās pie loga, piespieda pie biezā, dzidrā stikla deguntiņu, kas tūdaļ kļuva gluži plakans un balts, un sāka sasprindzināti vērot apkārtējo ainavu. Viņas interese vēl pieauga, kad lidmašīnas salonā piepeši iebrāzās motoru dūkoņa.

Glorija vēl bija pārāk maza, lai izbītos, kad Zeme strauji attālinājās, it kā būtu izkritusi cauri kādai lūkai, bet viņa pati šķita divtik smaga nekā parasti. Tomēr viņa jau bija pietiekami liela, lai viss liktos bezgala interesants. Tikai tad, kad Zeme kļuva līdzīga mazai, raibai lupatu segai, Glorija atrāva deguntiņu no stikla un pievērsās mātei.

—   Māmiņ, vai mēs drīz būsim pilsētā? — viņa vaicāja, berzēdama nosalušo degungalu un ziņkārīgi vērodama, kā no viņas elpas radies svīduma plankumiņš uz rūts lēnām saruka un izzuda.

—       Apmēram pēc pusstundas, mīļumiņ, —

atteica māte un piebilda ar tikko jaušamam bažām:

—   Vai tu priecājies, ka mēs braucam? Tev patiks pilsētā, tur ir tik daudz lielu namu, cilvēku un interesantu lietu. Mēs katru dienu apmeklēsim vizivok.su un dažādas izrādes, iesim uz cirku, uz pludmali . ..

—   Jā, māmiņ, — Glorija atbildēja bez sevišķas sajūsmas.

Lidmašīna šai brīdī lidoja pāri lielai mākoņu grēdai, un Glorija aizrautīgi vēroja baltos padebešus no lidojuma augstumiem. Tad debesis atkal kļuva skaidras, un meitene pagriezās pret māti ar tādu izteiksmi sejā, it kā viņai būtu zināms kāds noslēpums.

—   Māmiņ, es zinu, kāpēc mēs braucam uz pilsētu.

—   Tiešām? — misis Vestone apjuka. — Nu kāpēc tad?

—   Jūs man nekā neteicāt, jo gribējāt mani pārsteigt, bet es jau pati zinu, — mirkli viņa tīksminājās par savu atjautību, tad sāka jautri smieties. — Mēs braucam uz Ņujorku, lai sameklētu Robiju, vai ne? Ar detektīvu palīdzību!

Džordžs Vestons patlaban dzēra ūdeni, kad viņu pārsteidza šis apgalvojums. Sekas tam bija briesmīgas. Atskanēja apslāpēta Tīstīšanās, tad izšļācās ūdens strūkla, kam sekoja smacējoša klepus lēkme. Kad tas viss beidzās, Vestons stāvēja sasarcis, slapjš un ļoti sapīcis.

Misis Vestone savaldījās, bet, kad Glorija,mazliet nobažījusies, atkārtoja savu jautajumu, arī viņas nervi neizturēja.

— Varbūt, — viņa asi atcirta. — Bet tagad sēdi mierīgi un nepļāpā.

Ņujorka 1998. gadā — vairāk nekā jebkad tās vēsturē — bija īsta paradīze tūristiem un visiem, kas meklēja izklaidēšanos. Glorijas vecāki to zināja un izmantoja kā vien varēdami.

Paklausīdams sievas pavēlei, Džordžs Vestons uz veselu mēnesi pameta savu biroju, lai pavadītu šo laiku, kā viņš pats izteicās, «cik jaudas izklaidējot Gloriju». Kā viss, pie kā Vestons ķērās, arī tas tika paveikts prasmīgi, lietišķi un pamatīgi. Mēnesis vēl nebija galā, kad jau likās izdarīts viss iespējamais.

Glorija bija uzbraukusi pusjūdzi augstā Rūzvelta nama virsotnē, no kurienes lielā bijībā lūkojusies lejup uz jumtiem izroboto ainavu, kas aizstiepās tālu projām, saplūstot ar Longailendas laukiem un Ņūdžersijas līdzenumiem. Viņi bija apmeklējuši zooloģiskos dārzus, kur Glorija, sajūsmā un bailēs drebēdama, apskatījusi «īstu dzīvu lauvu» (viņa bija mazliet vīlusies, redzēdama, ka kopēji to baroja ar jēliem bifštekiem, bet nevis ar cilvēkiem, kā viņa bija gaidījusi) un neatlaidīgi un kategoriski pieprasījusi, lai viņai parada valzivi.

Pienācīgu uzmanību viņi veltīja arī dažādiem muzejiem, parkiem, pludmalēm un akvārijiem.

Glorija vizinājās pa Hudzonu vecmodīga ekskursiju tvaikonītī, kas bija iekārtots neprātīgo 20. gadu stilā. Viņa devās izpriecas lidojumā stratosfērā, kur koši purpursarkanās debesīs iemirdzējās zvaigznes, bet dziļi apakšā miglā tītā Zeme izskatījās kā milzīga iedobta bļoda. Zemūdens kuģis ar stikla sienām noveda meiteni Longailendas jūrasšauruma dzīlēs — zaļā, viļņojošā pasaulē, kur dīvaini un ērmoti jūras dzīvnieki viņu laipni uzlūkoja un tad pēkšņi metās projām.

Vēl cita, kaut arī ikdienišķāka brīnumu zeme viņai pavērās, apmeklējot ar misis Vestoni universālveikalus.

Patiešām, kad mēnesis tuvojās beigām, Vestoni bija pārliecināti, ka ir darījuši visu, kas viņu spēkos, lat pilnīgi novērstu Glorijas domas no pazudušā Robija. Tomēr viņi nebija īsti droši, ka tas izdevies.

Kur vien Glorija gāja, viņa nenoliedzami izrādīja vislielāko interesi par katru robotu, kas vien gadījās tuvumā. Lai cik aizraujošs un neparasts skats pavērās viņas bērna acīm, viņa aizgriezās projām, tiklīdz pamanīja kaut kur kustamies kādu metāla mehānismu. Tāpēc misis Vestone par varēm centās, lai Glorijai ceļā negadītos neviens pats robots.

Un šī Glorijas interese sasniedza visaugstāko pakāpi, kad viņi ieradās Zinātnes un rūpniecības muzejā. Te bija iekārtota speciāla «ekspozīcija bērniem», kur demonstrēja dažādus bērnu prātam uztveramus zinātnes brīnumus. Vestoni to, protams, bija iekļāvuši savā «obiigāto pasākumu» sarakstā.

Kad Vestoni stāvēja, nogrimuši kāda spēcīga elektromagnēta vērošanā, misis Vestone piepeši atģidās, ka viņai līdzās vairs nav Glorijas. Tiklīdz pirmo mirkļu apjukums bija pāri, viņi sāka rīkoties: kopā ar trim muzeja apkalpotājiem Vestoni uzsāka meklēšanu.

Lai nu kā, bet Glorijai nenāca ne prātā tāpat vien klaiņot apkārt. Viņa savā vecumā bija neparasti noteikta un mērķtiecīga meitene, šinī ziņā īsta savas mātes meita. Trešajā stāvā viņa bija pamanījusi milzīgu uzrakstu: «Uz Runājošā Robota zāli». Klusībā izburtojusi šos vārdus un nopratusi, ka vecāki nedomā doties vajadzīgajā virzienā, viņa vairs nešaubījās, kas būtu darāms. Nogaidījusi izdevīgu brīdi, kad vecāki viņu neuzmanīja, meitene pagriezās un devās turp, kur aicināja uzraksts.

Runājošais Robots bija gluži nepraktisks mehānisms, kam bija vienīgi reklāmas nozīme.

Ik stundu ekskursiju vadītājs ieveda zālē apmeklētāju grupu, un, piesardzīgi čukstot, ļaudis uzdeva jautājumus dežurējošajam inženierim. Tos jautājumus, kurus inženieris atzina par piemērotiem, viņš pateica Runājošajam Robotam.

Viss noritēja diezgan garlaicīgi. Nav jau par sliktu uzzināt, ka četrpadsmit kvadrātā ir simt deviņdesmit seši, ka gaisa temperatūra pašlaik ir 22,2°, gaisa spiediens — 762,508 mm un nātrija atomsvars ir 23, bet tāpēc nebūt nav vajadzīgs robots. Un it īpaši nav vajadzīga tāda milzīga un smaga, pilnīgi nekustīga vadu un spoļu gūzma, kas aizņēma pāri par divdesmit pieciem kvadrātmetriem.

Rets apmeklētājs vēlējās piedalīties vēl otrā seansā, vienīgi kāda gadus piecpadsmit veca meitene mierīgi sēdēja uz sola, gaidīdama trešo seansu, kad zālē ienāca Glorija.

Glorija pat neuzlūkoja svešo meiteni. Cilvēki viņu šai brīdī neinteresēja. Visa viņas uzmanība bija pievērsta lielajam mehānismam uz riteņiem. Uz mirkli viņa apjukumā apstājās — tas neizskatījās līdzīgs nevienam no robotiem, kurus Glorija jebkad bija redzējusi.

Nedroši un ar šaubu pieskaņu smalkajā balstiņā viņa iesāka:

— Lūdzu, mister Robot, vai jūs esat Runājošais Robots, ser?

Glorija nebija īsti pārliecināta, bet viņai šķita, ka robots, kas patiešām runā, ir cienīgs, lai pret to izturētos īpaši pieklājīgi.

(Piecpadsmit gadus vecās meitenes vājajā, neizskatīgajā sejā atspoguļojās sasprindzinātas pārdomas. Viņa paņēma mazu piezīmju blociņu un sāka kaut ko ātri un nesalasāmi rakstīt.)

Atskanēja saeļļotu zobratu dūkoņa, un

mehāniskā balss bez jebkādiem uzsvariem un intonācijām nodārdināja:

—  Es … esmu … robots … kas … runā.

Glorija skatījās uz viņu un jutās vīlusies.

Robots patiešām runāja, bet skaņa nāca kaut kur no mehānisma dziļumiem. Viņam nebija sejas, kurā varētu lūkoties.

—       Mister Robot, ser, vai jūs varat man palīdzēt? — Glorija vaicāja.

Runājošā Robota uzdevums bija atbildēt uz jautājumiem, bet līdz šim viņam bija uzdoti tikai tādi jautājumi, uz kuriem viņš varēja atbildēt. Tādēļ robots bija visai augstās domās par savām spējām.

—   Es … varu … jums … palīdzēt.

—        Pateicos, mister Robot, ser. Vai jūs neesat redzējis Robiju?

—   Kas … ir … Robijs?

—       Tas ir robots, mister Robot. — Glorija pastiepās uz pirkstgaliem. — Viņš ir apmēram tik garš, pat vēl mazliet garāks, mister Robot, un ļoti jauks, un vai zināt, viņam ir galva. Jums tās nav, mister Robot, bet viņam ir.

Runājošais Robots nespēja sekot meitenes domu gaitai.

—   Robots?

—       Jā, mister Robot. Gluži tāds pats robots kā jūs, tikai viņš, protams, neprot runāt un … izskatās kā īsts cilvēks.

—   Tāds … pats … robots … kā es?

—   Jā, mister Robot.

Tagad Runājošais Robots atbildēja vienīgi

ar dīvainu šņākoņu, ko laiku pa laikam pārtrauca nesakarīgas skaņas. Tik drošs vispārinājums — priekšstats par sevi nevis kā par atsevišķu indivīdu, bet gan kā par veselas grupas pārstāvi — robotam nebija pa spēkam. Tomēr, apzinādamies savu uzdevumu, viņš pūlējās aptvert šo jēdzienu, un viņam pārdega kāds pusducis spoļu. Klusi iedūcās brīdinājuma signāli.

(Meitene, kas bija sēdējusi uz sola, šajā brīdī izgāja laukā. Viņai pietika materiāla pirmajam rakstam par tematu «Roboti no praktiskā viedokļa». Tas bija pirmais Sjūzenas Kelvinas darbs šai nozarē, kuram sekoja vēl daudzi citi.)

Glorija stāvēja un, apvaldīdama nepacietību, gaidīja mašīnas atbildi, kad aiz muguras atskanēja kliedziens: — Te viņa ir! — un meitene pazina savas mātes balsi.

—   Ko tu te dari, nejaukā meitene? — misis Vestone iesaucās, satraukumam acumirklī pārvēršoties dusmās. — Tu vai līdz nāvei pārbiedēji māmiņu un tēti. Kāpēc tu aizbēgi?

Galvu saķēris, zālē iedrāzās dežurējošais inženieris un vaicāja sanākušajai publikai, kas iedrošinājies patvaļīgi rīkoties ar mašīnu.

—  Vai tad jūs neprotat lasīt? — viņš auroja. — Seit nedrīkst nākt iekšā bez' pavadoņa.

Glorija bēdu nomāktā balstiņā centās pārkliegt troksni:

—   Māmiņ, es tikai gribēju satikt Runājošo

Robotu. Domāju, ka viņš varbūt zinās, kur ir Robijs, tāpēc ka viņi abi ir roboti.

Un, atkal atcerējusies Robiju, viņa pēkšņi iesāka nevaldāmi raudāt.

—       Māmiņ, man jāatrod Robijs. Man viņš jāatrod.

Misis Vestone, valdīdama asaras, iesaucās:

—       Ak tu tētīt! Iesim mājās, Džordž. Tas iet pāri maniem spēkiem.

Tovakar Džordžs Vestons uz dažām stundām izgāja no mājām, bet nākošajā rītā, runādams ar sievu, likās aizdomīgi bezrūpīgs un pašapmierināts.

—   Man ir kāda ideja, Greisa.

—      Kas tā par ideju? — sieva jautāja drūmi, bez sevišķas intereses.

—   Attiecībā uz Gloriju.

—       Ceru, ka tu negribēsi atkal pirkt šo robotu?

—   Protams, ka ne.

—       Tad stāsti. Varbūt tu esi izdomājis kaut ko jēdzīgu. Viss, ko esmu darījusi es, ir bijis veltīgi.

—        Nu tad klausies. Glorijas nelaime ir tā, ka viņa uzskata Robiju par cilvēku, nevis par mašīnu. Dabiski, ka viņa nespēj to aizmirst. Ja nu mums izdotos Gloriju pārliecināt, ka Robijs ir tikai tērauda un vara slokšņu un stiepļu jūklis, kam dzīvību piešķir elektrība, cik gan ilgi viņa vēl skumtu pēc tā? Tā ir psiholoģiska pieeja. Vai tu saproti mani?

—  Kā tu domā to izdarīt?

—   Ļoti vienkārši. Kā tev šķiet, kur es biju vakar vakarā? Es aizgāju uz «U. S. Robots and Mechanical Alen» un pierunāju Robertsonu rīt sarīkot ekskursiju pa visiem cehiem un iecirkņiem. Mēs iesim visi trīs, un, kad būsim visu apskatījuši, Glorijai būs pilnīgi skaidrs, ka robots nav dzīva būtne.

Misis Vestones acis plati iepletās, un tajās piepeši pavīdēja kaut kas līdzīgs apbrīnai.

—  Vai zini, Džordž, tā ir laba ideja.

Džordžs Vestons izrieza krūtis.

—  Sliktas idejas man nemēdz būt, — viņš atteica.

Misters Straterss bija priekšzīmīgs ģenerāldirektors un pēc dabas visai runīgs vīrs. Sakarā ar to ekskursijas laikā ik soli pavadīja viņa izsme|ošie, varbūt pat pārāk plašie, paskaidrojumi. Taču misis Vestone negarlaikojās. Viņa pat vairākas reizes pārtrauca misteru Stratersu un lūdza dažus paskaidrojumus atkārtot iespējami vienkārši, lai Glorija tos varētu saprast. Tik augsts viņa runas dāvanu novērtējums iedvesmoja misteru Stratersu, un viņš kļuva vēl runīgāks, ja vien tas bija iespējams.

Taču Džordžs Vestons sāka nervozēt.

—   Piedodiet, Straters, — viņš pārtrauca lekciju par fotoelementiem, — vai jūsu rūpnīcā nav tāda darba iecirkņa, kur būtu nodarbināti vienīgi roboti?

—   Kā lūdzu? Ak tā! Jā gan, — Straterss uzsmaidīja misis Vestonei. — Savā ziņa burvju loks: roboti ražo robotus. Protams, mēs to plaši nepraktizējam. Pirmām kārtām arodbiedrības mums to neatļautu. Mēs ražojam loti nelielu skaitu robotu, izmantojot tikai robotu darbu vien, — tas drīzāk ir zinātnisks eksperiments. Redziet, — viņš noņēma pensneju* un uzsita ar to dažas reizes pa plaukstu, — arodbiedrības nesaprot — un to saku es, kas vienmēr esmu simpatizējis strādnieku kustībai, — ka roboti sākumā gan radīs dažus traucējumus ražošanā, taču ar laiku neizbēgami…

—   Jā, Straters, — Vestons ieteicās, —bet, kā paliek ar to darba iecirkni, ko jūs minējāt, — vai mēs to nevarētu apskatīt? Man šķiet, ka tas būtu ļoti interesanti.

—   Jā, jā, protams, — misters Straterss steidzīgi uzlika pensneju un apjukumā ieklepojās. — Lūdzu, sekojiet man.

Ejot pa garu gaiteni un lejā pa kāpnēm, Straterss bija samērā kluss. Bet, tiklīdz viņi iegāja lielā, labi apgaismotā telpā, kur dūca dažādas metāla ierīces, misters Straterss nenocietās, un paskaidrojumu straume sāka plūst no jauna.

—   Skatieties! — viņš teica ar lepnumu. — Tikai roboti! Pieci cilvēki tos uzrauga, un viņi pat neuzturas šai telpā. Piecu gadu laikā, kopš mēs iesākām šo eksperimentu, šeit nav notikusi neviena avārija. Protams, te montē samērā vienkāršas konstrukcijas robotus, bet…

Glorijai ģenerāldirektora balss sen jau

skanēja kā iemidzinoša murdoņa. Visa šī ekskursija viņai likās garlaicīga un bezmērķīga, kaut arī viņa redzēja daudzus robotus. Tomēr neviens pats ne mazākā mērā nelīdzinājās Robijam, un viņa noraudzījās uz tiem ar neslēptu nicinājumu.

Glorija ievēroja, ka šai telpā nebija neviena cilvēka. Tad viņas skatiens pievērsās sešiem vai septiņiem robotiem, kas cītīgi strādāja pie apaļa galda telpas vidū. Meitenes acis iepletās neizsakāmā izbrīnā. Tā bija plaša telpa. Glorija nevarēja skaidri saskatīt, bet viens no šiem robotiem šķita līdzīgs … līdzīgs … tas bija viņš!

— Robij! — kliedziens satricināja gaisu, bet viens no robotiem pie galda satrūkās, un &lt; darba rīks izkrita viņam no rokām. Aiz prieka Glorija bija gluži kā bez prāta. Vecāki nepaguva ne atjēgties, kad viņa, izspraukusies cauri aizžogojumam un viegli nolēkusi uz grīdas, kas atradās dažas pēdas zemāk, rokas mētādama, plīvojošiem matiem, skrēja pie sava Robija. Bet trīs pieaugušie, šausmās sastinguši, nespēja ne pakustēties, jo viņi redzēja to, ko nebija pamanījusi satrauktā meitene, — milzīgs automātisks traktors dārdēdams virzījās tieši virsū Glorijai.

Pagāja daži mirkļi, iekāms Vestons atguvās, bet šie mirkļi bija liktenīgi, jo Gloriju vairs nevarēja panākt. Lai gan Vestons vienā rāvienā pārlēca pāri aizžogojumam, tas bija acīm redzami veltīgi. Misters Straterss izmisīgi māja uzraugiem, lai tie apstādina

traktoru, bet viņi bija tikai cilvēki, un ikviena darbība tiem prasīja laiku. _

Vienīgi Robijs rīkojās bez kavēšanas un precīzi.

Milzīgajām metāla kājām vienā mirklī pārvārot attālumu, viņš metās pretim savai mazajai saimniecei. Tālāk viss norisinājās gandrīz vienlaicīgi. Izstiepis roku un ne uz brīdi nepalēninādams gaitu, Robijs pacēla Gloriju gaisā, tā ka viņai aizrāvās elpa. Vestons, īsti neapjauzdams, kas notiek, drīzāk sajuta, nekā redzēja Robiju aizdrāžamies garām un apjukumā piepeši apstājās. Traktors pārbrauca pāri vietai, kur bija atradusies Glorija, pussekundi pēc Robija, noripoja vēl dažus metrus uz priekšu un žvarkstēdams lēni nobremzēja.

Glorija atvilka elpu un, atbrīvojusies no abu vecāku vētrainajiem apkampieniem, pagriezās pret Robiju. Viņa apzinājās tikai to, ka ir atradusi savu draugu.

Toties misis Vestones sejā atvieglojuma izteiksmi nomainīja smagas aizdomas. Viņa pievērsās vīram un, kaut gan bija izspūrusi un nemaz neizskatījās pēc cienījamas dāmas, likās barga.

—  Tu to izdomāji, vai ne?

Džordžs Vestons noslaucīja sviedriem klāto pieri. Viņa roka drebēja un lūpas savilkās tikko manāmā nožēlojamā smaidā.

Misis Vestone turpināja:

—   Robijs nebija konstruēts darbam rūpnīcā. Viņš te nevarēja būt noderīgs. Tu iekārtoji ta, lai Glorija viņu te atrastu. Ta taču ir?

—  Jā, ir, — Vestons sacīja. — Bet, Greisa, kā gan es varēju paredzēt, ka šī atkalredzēšanās būs tik vētraina? Un turklāt Robijs izglāba Glorijai dzīvību — tev tas jāatzīst. Tu nedrīksti viņu atkal padzīt.

Greisa Vestone iegrima pārdomās. Viņa izklaidīgi uzlūkoja Gloriju un Robiju. Meitene bija tik cieši sažņaugusi robota kaklu, ka to varēja izturēt vienīgi šāds metāla radījums, un gluži kā neprātā melsa visādus niekus. Robija hromētā tērauda rokas, kas spēja sasiet mezglā divas collas biezu dzelzs stieni, bija maigi apvijušas mazās meitenes augumu, un viņa acīs gailēja tumši sārtas uguntiņas.

—   Nu, — misis Vestone beidzot noteica, — lai Robijs paliek pie mums, līdz viņu saēdīs rūsa.

*

Sjūzena Kelvina paraustīja plecus.

— Tas, protams, nenotika. Toreiz bija 1998. gads. 2002. gadā izgudroja staigājošu un runājošu robotu. Līdz ar to visi nerunājošie roboti bija novecojuši, bet arī robotu pretinieku pacietības mērs bija pilns. Laikā no 2003. līdz 2007. gadam gandrīz visās pasaules valstīs tika aizliegts izmantot robotus uz

Zemes jebkādiem nolūkiem, izņemot zinātniskos eksperimentus.

—   Tātad Glorijai galu galā tomēr bija jāšķiras no Robija.

'— Laikam gan. Liekas tomēr, ka piecpadsmit gadu vecumā viņai to bija vieglāk izdarīt nekā astoņu gadu vecumā. Lai nu kā, bet tas viss bija muļķīgi un nevajadzīgi. Kad 2007. gadā sāku strādāt akciju sabiedrībā «U. S. Robots», firmas finansiālais stāvoklis bija visai bēdīgs. Sākumā domāju pat, ka pēc dažiem mēnešiem palikšu bez darba, bet tad mēs sākām ražot robotus citu planētu tirgiem.

—   Un tad, protams, viss noritēja labi?

—   Tā nu gluži nebija. Sākumā mēs mēģinājām izmantot jau agrāk saražotos modeļus. Piemēram, šos pirmos runājošos robotus. Tie bija pēdas divpadsmit gari, ļoti neveikli, un liela labuma no tiem nebija. Robotus aizsūtījām uz Merkuriju, lai viņi tur palīdzētu ierīkot raktuves, bet ar šo darbu viņi netika galā.

Es pārsteigts viņu uzlūkoju:

—   Netika galā? Bet «Mercury Minēs» taču ir koncerns ar vairāku miljardu kapitālu.

—   Tagad jā. Taču izdevās tikai otrais mēģinājums. Ja jūs, jaunais cilvēk, gribat par to uzzināt kaut ko sīkāk, ieteicu uzmeklēt Gregoriju Pauelu. Viņam un Maiklam Donovanam_ 10. un 20. gados firma uzticēja visatbildīgākos uzdevumus. Par Donovanu vairākus gadus neesmu neko dzirdējusi, bet Pauels dzīvo tepat Ņujorkā. Tagad viņš jau ir vectētiņš. Man ir ļoti grūti pierast pie šis domas. Es atminos viņu pavisam jaunu. Protams, toreiz es arī biju jaunāka.

Gribēju, lai viņa turpina savu stāstu.

—   Ja jūs, doktore Kelvina, man pastāstītu kaut ko vispārīgos vilcienos, misters Pauels varbūt varētu pēc tam šo to papildināt. (Tā tas vēlāk arī notika.)

Viņa uzlika savas kalsnās rokas uz rakstāmgalda un, skatīdamās uz tām, sacīja:

—  Es varu pastāstīt par divām vai trim ekspedīcijām.

—   Sāciet ar Merkuriju, — es ierosināju.

—   Labi. Otrā ekspedīcija uz Merkuriju, kā liekas, tika organizēta 2015. gadā. Tā bija pētnieciska ekspedīcija, ko finansēja «U. S. Robots» un firma «Solar Minerāls». Tajā piedalījās joprojām eksperimentāls jauna tipa robots, Gregorijs Pauels un Maikls Donovans …

RIŅĶA DEJA

Viss jādara ar vēsu prātu — tāds bija Gregorija Pauela iemīļotais izteiciens, tādēļ, redzot Maiku Donovanu gluži nosvīdušu brāžamies pa kāpnēm lejā, viņš sarauca pieri.

—       Kas noticis? — viņš vaicāja. — Vai kas deg?

—       Kā tad, — Donovans nošņāca. — Ko tu visu dienu varēji sadarīt tur lejā? — Viņš dziļi ievilka elpu un izgrūda: — Spīdijs nav atgriezies!

Pauela acis acumirklī plaši iepletās, un viņš brīdi apstājās, bet tad atguvās un turpināja kāpt tālāk augšā. Klusēdams viņš uzgāja līdz kāpņu laukumiņam un tad jautāja:

—  Vai tu aizsūtīji vinu pēc selēna?

—   Jā.

—   Cik ilgi viņš ir projām?

—  Nu jau ir piecas stundas.

Atkal klusums. Tā bija velnišķīga situācija. Viņi atradās uz Merkurija tikai divpadsmit stundu — un jau tādā ķezā.

Merkuriju gan vienmēr ir uzskatījuši par

Saules sistēmas nelaimīgāko planētu, bet nupat bija par traku.

Pauels sacīja:

—   Sāc no gala un stāsti, kā tas viss notika.

Viņi iegaja radiokabīne — tas iekārtā, kurai pēdējos desmit gados, kas pagājuši kopš pirmās ekspedīcijas, neviens nebija pieskāries, šķita jau mazliet novecojusi. Tehnikā šie desmit gadi ir bijuši visai nozīmīgi. Tas redzams, kaut vai salīdzinot Spīdiju ar tā tipa robotiem, ko ražoja 2005. gadā. Īpaši pēdējā laikā robotikā bija sperti milzu soļi uz priekšu. Pauels uzmanīgi piedūra pirkstu pie vēl spožās metāla virsmas. Sī telpa, tāpat kā visa stacija, nomāca ar savu pamestību.

Laikam arī Donovans to juta. Viņš iesāka stāstīt:

—   Es mēģināju ar radio palīdzību noteikt Spīdija atrašanās vietu, bet nekas neiznāca. Ar radio neko nevar iesākt Merkurija saules pusē — tā viļņi nesniedzas tālāk par divām jūdzēm. Tas arī bija viens no Pirmās ekspedīcijas neveiksmes cēloņiem. Bet, lai uzstādītu ultraīsviļņu iekārtu, mums ir vajadzīgas vairākas nedēļas …

—   Par to runāsim vēlāk. Ko tev izdevās noskaidrot?

—   Uz īsajiem viļņiem es uztvēru nemodulētu signālu. Tas man atklāja vienīgi Spīdija atrašanās vietu. Sekoju viņam šādi divas stundas un rezultātus atzīmēju kartē.

Viņš izvilka no bikšu kabatas nodzeltējušu četrstūrainu pergamenta gabalu, kas šeit bija palicis kopš neveiksmīgās Pirmās ekspedīcijas laikiem, nikni uzmeta uz galda un ar plaukstu izlīdzināja to. Pauels, rokas uz krūtīm sakrustojis, to labu laiku pētīja.

Donovans nervozi pabakstīja papīru ar zīmuli:

—   Ar sarkano krustiņu apzīmēts selēna ezers. Tu pats to iezīmēji.

—   Kurš tas ir? Makdugals noteica trīs ezeru atrašanās vietu, pirms viņš aizlidoja no šejienes.

—   Es, protams, aizsūtīju Spīdiju uz tuvāko. Septiņpadsmit jūdzes no šejienes. Bet kāda gan tam nozīme? — Viņa balsī skanēja satraukums. — Šī te punktētā līnija rāda, kur Spīdijs pašlaik atrodas.

Pirmo reizi Pauela šķietamais miers tika iedragāts, un viņa rokas drudžaini tvēra karti.

—   Vai tik tu nedzen jokus? Tas taču nevar būt!

—   Tā tas ir, — Donovans norūca.

Sīkie punktiņi, kas apzīmēja robota gaitu, veidoja ciešu apli ap sarkano krustiņu — selena ezeru. Pauela pirksti virpināja brūnās ūsas — tas nepārprotami liecināja, ka viņš ir uztraucies.

Donovans piebilda:

—   Divās stundās, kamēr es sekoju Spīdija gaitām, viņš četrreiz apriņķoja apkārt šim noladētajam ezeram. Vai tu saproti, kādā stāvoklī mēs esam nokļuvuši?

Pauels uzmeta viņam īsu mirkli un neteica ne vārda. Jā gan, viņš tīri labi apzinājās, kādā stāvoklī viņi tagad atradās. Viss bija skaidrs kā siloģismu rinda. Fotoelementu baterijas, kas vienīgās pasargāja viņus no Merkurija mežonīgās saules, bija iznīcinātas. Viņus varēja glābt tikai selēns. Selefiu varēja dabūt tikai Spīdijs. Ja Spīdijs neatgriezīsies, nebūs selēna. Ja nebūs selēna — nebūs fotoelementu. Ja nebūs fotoelementu … Mjā, lēna izcepšana nav nekāds patīkamais veids kā nokļūt viņpasaulē.

Donovans nikni sabužināja savas rudās matu pinkas un sarūgtināts noteica:

—  Mēs kļūsim par apsmieklu visai Saules sistēmai, Greg. Kā gan mēs tik ātri iekļuvām tādā ķezā? Pauela un Donovana slavenā brigāde tiek sūtīta uz Merkuriju noskaidrot, vai ir vērts ar modernās tehnikas un robotu palīdzību no jauna atvērt raktuves saules pusē, bet pašā pirmajā dienā mēs salaižam visu dēlī. Pie tam — visparastākās lietas. Nezinu, kā mēs to visu pārdzīvosim.

—  Mums tas varbūt nebūs jādara, — Pauels mierīgi atbildēja. — Ja steidzīgi kaut ko nepasāksim, tad neatliks laika pārdzīvojumiem, bet varēsim tikai atvadīties no dzīves.

—   Nerunā muļķības! Varbūt, ka tev tas liekas smieklīgi, bet man gan ne. Tas bija nepiedodami sūtīt mūs šurp ar vienu pašu robotu. Un tad vēl tava žilbinošā ideja, ka mēs paši saviem spēkiem varēsim tikt galā ar fotoelementiem.

—   Tā nu nav taisnība. Tu labi zini, ka mēs abi bijām tā izlēmuši. Mums ir vajadzīgs tikai kilograms selēna, Stilheda dielektriskā iekārta un kādas trīs stundas laika — un saules pusē ir papilnam tīra selēna ezeru. Makdugala spektroreflektors piecu minūšu laikā ir fiksējis veselus trīs ezerus. Pie velna! Mēs taču nevaram gaidīt nākošo opozīciju?

—    Ko tad mēs darīsim? Pauel, tu, droši .vien, esi kaut ko izdomājis. Es zinu, citādi tu nebūtu tik mierīgs. Neesi jau daudz varonīgāks par mani. Nu, klāj vaļā!

—   Mēs paši nevaram iet pakaļ Spīdijam — vismaz saules pusē ne. Pat jaunie skafandri nevar izturēt vairāk kā divdesmit minūtes šai saulē. Bet tu jau laikam zini veco parunu: «Ja ir jānotver robots, sūti tam pakaļ robotu.» Redzi, Maik, iespējams, ka stāvoklis nav tik bezcerīgs. Mums te lejā ir seši roboti, kurus varētu izmantot, ja vien tie darbojas. Ja tie darbojas.

Donovana acīs piepeši iemirdzējās cerība.

—   Seši roboti, kas palikuši no Pirmās ekspedīcijas? Vai tu to droši zini? Varbūt, ka tie ir tikai pusautomāti? Desmit gadi ir liels laiks robotu tehnikā.

—   Nē, tie ir roboti. Es noņēmos ar .viņiem visu dienu, tāpēc zinu. Viņiem ir pozitronu smadzenes, protams, visprimitīvākās. — Viņš iebāza karti kabatā. — Nokāpsim lejā.

Roboti atradās stacijas viszemākajā stāvā, un ap tiem stāvgrūdām bija sakrautas appelējušas kastes ar nezināmu saturu. Viņi bija ļoti lieli, pat milzīgi, un, kaut arī sēdēja uz grīdas, kājas uz priekšu izstiepuši, viņu galvas slējās gaisā savas septiņas pēdas.

Donovans iesvilpās.

—   Tie tik ir apjomi! Krūšu apkārtmērs nebūs mazāks par desmit pēdām.

—   Tas tāpēc, ka tajos iemontēts vecais Mtfkgafija mehānisms. Es papētīju viņu iekšas — visbaismīgākā ierīce, kādu tu jebkad esi redzējis.

—   Vai tu jau viņu darbību esi pārbaudījis?

—   Nē. Tas nebija vajadzīgs. Domāju, ka viss ir kārtībā. Pat diafragmai nav nekādas vainas. Iespējams, ka viņi runā.

Viņš noskrūvēja krūšu vairogu vistuvāk stāvošajam robotam un ievietoja tajā divcollīgu bumbiņu, kas slēpa sevī atomenerģijas dzirkstelīti — robota dzīvību. Bija pagrūti to iestiprināt, tomēr Pauelam tas beidzot izdevās, un viņš sāka cītīgi skrūvēt klāt vairogu. Pirms desmit gadiem vēl nebija ne miņas no radiokontroles, ar ko apgādāja vēlākos robotu modeļus. Tad viņš ķērās klāt pārējiem pieciem robotiem.

Donovans bažīgi ieteicās:

—   Viņi nekustas.

—   Nav dota pavēle, — Pauels strupi atbildēja. Viņš atgriezās pie pirmā robota un uzsita tam pa krūtīm. — Hei! Vai tu dzirdi mani?

Milža galva lēni noliecās un acis pievērsās Pauelam. Tad atskanēja griezīga, ķērkstoša balss, kas atgādināja vecu fonogrāfu:

—   Jā, saimniek.

Pauels, drūmi iesmējies, sacīja Donovanam:

—       Vai saprati? Tolaik tikai sāka ražot pirmos runājošos robotus un tā vien likās, ka uz Zemes aizliegs izmantot robotu darbu. Konstruktori cīnījās pret to tādējādi, ka iemontēja šais nolādētajās mašīnās uzticīgu vergu instinktus.

—       Bet tas neko nelīdzēja, — Donovans norūca.

—        Protams, ka ne. Tomēr viņi centās. — Viņš atkal pievērsās robotam. — Piecelies!

Robots lēni uzslējās kājās, un Donovans, kaklu izstiepis un lūpas urskulī savilcis, klusi iesvilpās.

Pauels jautāja robotam:

—   Vai tu vari iziet virspusē — saulē?

Sekoja pārdomu brīdis — robota smadzenes darbojās lēni. Tad atskanēja atbilde:

—   Jā, saimniek.

—   Labi. Vai tu zini, kas ir jūdze?

Atkal pārdomu brīdis un vēl viena gausa atbilde:

—   Jā, saimniek.

_— Tad mēs tevi izvedīsim virspusē un paradīsim virzienu. Tu noiesi kādas septiņpadsmit jūdzes un kaut kur tajā apvidū sastapsi citu robotu, mazāku par tevi. Vai saprati?

— Jā, saimniek.

—       Tu uzmeklēsi šo robotu un liksi viņam atgriezties. Ja viņš liegsies to darīt, tu atvedīsi viņu ar varu.

Donovans paraustīja Pauelu aiz piedurknes.

—  Kāpēc tu viņu nesūti tieši pēc selena?

—       Tāpēc, ka mums jādabū rokā Spīdijs, tu nesapraša. Gribu zināt, kas ar to noticis. — Tad viņš, pagriezies pret robotu, teica: — Labi, seko man.

Robots nepakustējās, bet viņa balss nodārdināja:

—       Atvainojiet, saimniek, bet to es nevaru. Jums vispirms jāsēžas man mugurā.

Viņa neveiklās rokas spēji sasitās kopā un strupie pirksti cieši saāķējās, tā ka izveidojās kaut kas līdzīgs kāpslim.

Pauels brīdi raudzījās viņā, tad sāka knibināt ūsas.

Donovans iepleta acis.

—       Mums vajadzēs jāt uz viņiem? Kā zirgos?

—       Acīmredzot. Tikai nezinu, kādēļ. Man nav skaidrs … Nē, tomēr ir skaidrs. Es jau tev stāstīju: tajos laikos plaši reklamēja, ka roboti neapdraud cilvēka drošību. Laikam ražotāji ir centušies garantēt robotu nekaitīgumu, neļaujot tiem spert ne soli bez sava «ziloņu dzinēja» uz muguras. Ko nu lai darām?

—       Es tieci par to domāju, — Donovans nomurmināja. — Mēs nevaram iziet virspusē — ne ar, ne bez robota. Ak dievs … — viņš uztraukumā divas reizes nokniukšķināja pirkstu kauliņus. — Dod šurp to karti. Ne jau velti pētīju to veselas divas stundas. Šīs taču ir raktuves. Kādēļ gan nevaram izmantot tuneļus?

Raktuves uz kartes bija atzīmētas ar melnu aplīti, un gaišās punktētās tuneļu līnijas vijās ap to, izveidodamas kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam.

Donovans pētīja apzīmējumus kartes apakšmalā.

—   Skaties, — viņš teica, — mazie melnie punktiņi rāda, kur ir izejas uz virspusi, un viena atrodas apmēram trīs jūdžu attālumā no selēna ezera. Te ir numurs 13a —■ viņi gan būtu varējuši rakstīt mazliet lielākus ciparus. Ja roboti zina šo ceļu …

Pauels uzdeva šo jautājumu robotam un saņēma gausu atbildi:

—   Jā, saimniek.

—   Ņem savu skafandru, — Pauels apmierināts teica.

Viņi abi pirmo reizi uzvilka savus jaunos skafandrus — vēl vakar, ierodoties uz Merkurija, viņi nemaz nebija gatavojušies tos lietot — un mēģināja kustināt rokas un kājas neērtajā ietērpā.

Šie skafandri bija krietni apjomīgāki un daudzkārt neizskatīgāki par parastajiem kosmonautu ietērpiem, bet toties nesalīdzināmi vieglāki, jo tajos nebija metāla daļu. Izgatavoti no karstumizturīgas plastmasas ar ķīmiski apstrādāta korķa slāņiem un apgādāti ar ierīcēm, kas uztur gaisu pilnīgi sausu, skafandri varēja savas divdesmit minūtes spītēt Merkurija saules nāvējošai versmei. Un vēl minūtes piecas vai desmit ta valkātāja dzīvība bija kaut cik drošībā.

Robots joprojām vēl turēja rokas kopa, veidodams kāpsli, un neizrādīja ne mazāko izbrīnu par Pauela ērmoto izskatu.

Pauels dobjā balsī uzsauca robotam pa radio:

—   Vai tu vari mūs nogādāt uz 13.a izeju?

—  Jā, saimniek.

«Jauki,» Pauels nodomāja, «lai viņi nav vadāmi pa radio, toties ir pielāgoti radiosignālu uztveršanai.»

—    Kāp kādam mugurā, Maik, — viņš teica Donovanam.

Pauels iecēla kāju improvizētajā kāpslī un uzrausās augšā. Sēdeklis bija ērts: šim nolūkam robotam bija izveidota kupraina mugura un uz katra pleca — pasekla bedrīte «jātnieka» kājām, bez tam robotam bija stipri garas «ausis», kuru uzdevums tagad kļuva skaidrs.

Pauels satvēra robota ausis un pagrozīja tā galvu.

Robots tūļīgi apgriezās.

—   Dosimies nu ceļā, Makdaf!

Taču Pauelam nebija priecīgi ap sirdi.

Soļojot lēni, ar mehānismu precizitāti, milzu roboti devās cauri durvju ailei, kur viņu galvas gandrīz skāra palodu, tā ka abiem vīriem vajadzēja steigšus pieliekties. Milžu nesteidzīgie soļi vienmuļi aizdunēja pa šauru gaiteni, līdz beidzot viņi nonāca gaisa slūžu telpā.

Garais bezgaisa tunelis, kas aizstiepās tālumā, atgādināja Pauelam, kādu milzīgu darbu bija paveikusi Pirmā ekspedīcija, kas ar lempīgiem robotiem un primitīviem līdzekļiem te bija likusi visam pamatus. Kaut arī ekspedīcija cieta neveiksmi, šī neveiksme bija vairāk vērts nekā viena otra tā saucamā veiksmīgā ekspedīcija Saules sistēmā.

Roboti vilkās uz priekšu, ne uz brīdi nemainīdami ātrumu un ne par sprīdi nepagarinādami soli.

Pauels sacīja:

—   Ievēro, ka tuneļi laistās vienās ugunīs un tajos ir normāla Zemes temperatūra. Iespējams, ka tas tā ir bijis visus šos desmit gadus, kamēr te nav neviena cilvēka.

—  Kā tas iespējams?

—   Lēta enerģija, vislētākā Saules sistēmā. Saules enerģija, kā jau tu zini, šeit, Merku1 rija saules pusē, — tas ir varens spēks! Tādēļ jau stacija ir uzcelta saules apspīdētā vietā, bet nevis kalna paēnā. Tā ir spēcīgs enerģijas pārveidotājs. Siltums tiek pārvērsts elektrībā, gaismā, mehāniskajā enerģija un kādā vien vēlies; tā stacija vienlaicīgi ražo enerģiju un pati sevi atdzesē.

—   Paklau, — Donovans sacīja, — tas viss ir ļoti pamācoši, bet vai mēs tomēr nevarētu runāt par kaut ko citu. So enerģijas

pārveidošanas procesu, kuru tu pieminēji, starp citu, veic galvenokārt fotoelementi. Bet par tiem man pašlaik nemaz negribētos domāt.

Pauels kaut ko noburkšķēja, un, kad Donovans pēc īsa klusuma brīža atkal ierunājās, saruna ņēma gluži citu virzienu.

—       Paklau, Greg. Kas galu galā ir noticis ar Spīdiju? Es netieku gudrs.

Nav viegli paraustīt plecus skafandrā, bet Pauels tomēr to mēģināja.

—        Nezinu, Maik. Saproti, viņš pilnīgi atbilst Merkurija apstākļiem. Karstums viņam nekaitē nenieka, viņš ir konstruēts nelielai gravitācijai un var pārvietoties šķēršļotā apvidū. Viss ir paredzēts — vismaz tam tā vajadzētu būt.

Iestājās klusums. Šoreiz tas ieilga.

—   Saimniek, — robots sacīja, — esam klāt.

—        Ko? — Pauels uztrūkās kā no viegla snaudiena. — Jā, iznes mūs laukā no šejienes — virspusē.

Viņi atradās mazā telpā, kas bija tukša, pussagrauta un bez gaisa.

Donovans bija iededzinājis kabatas bateriju un pētīja sienas augšdaļā izsistā cauruma robainās malas.

—       Meteorīts? Kā tev šķiet? — viņš vaicāja.

Pauels paraustīja plecus.

—       Vilks viņu rāvis! Tas nav svarīgi. Dodamies laukā.

Stāva, melna bazalta klints šķautne aizsedza sauli, un viņus apņēma šīs bezgaisa

pasaules naksnīgi melnā ēna. Tā pletās visapkārt un tad piepeši izbeidzās, kā ar nazi nogriezta, un tālāk sākās neskaitāmo akmeņainā virsmā izkaisīto kristālu neciešami gaišais starojums.

—   Zvēru pie kosmosa! — Donovanam no pārsteiguma aizrāvās elpa. — Gluži kā sniegs.

Tas tiešām atgādināja sniegu. Pauela skatiens pārslīdēja Merkurija zaigojošai, grubuļainai virsmai līdz pašam apvārsnim, un viņš samiedza acis no varenā mirdzuma. « — Tas laikam ir kāds savāds apvidus, — viņš teica. — Merkurija virsmas atstarošanas koeficients parasti ir zems, un gandrīz visu planētu klāj pelēks pumeks. Apmēram tā kā uz Mēness. Bet ir gan te skaisti, vai ne?

Laime, ka viņu sejsegi bija apgādāti ar gaismas filtriem. Lai cik skaisti te būtu, taču, skatoties saulē caur parasto stiklu, viņi jau pusminūtes laikā būtu zaudējuši redzi.

Donovans palūkojās termometrā, kas bija piestiprināts pie skafandra piedurknes.

—   Apžēliņ, rāda astoņdesmit grādu!

Pauels paskatījās savējā un noteica:

—   Jā-ā. Drusku tā kā būtu par daudz. Atmosfēra, saproti?

—   Uz Merkurija? Vai tu esi jucis?

—   Merkurijs nav gluži bez gaisa apvalka, — Pauels izklaidīgi paskaidroja. Neveikliem skafandra ieskautiem pirkstiem viņš centās sejsegam pierīkot stereotālskati. — Tā virsmu klāj plāna miglas kārtiņa — visgaistošāko elementu un savienojumu tvaiki, kuri ir pietiekami smagi, lai Merkurija gravitacijas spēks tos aizturētu. Tie ir: selēns, jods, dzīvsudrabs, gallijs, nātrijs, bismuts, gaistošie oksīdi. Nokļūstot ēnā. tvaiki kondensējas', izdalīdami siltumu. Tas viss atgādina milzu pārtvaicēšanas katlu. Uzspīdini kabatas bateriju, tad tu redzēsi, ka klints sienu klāj kāda sēra savienojuma sarma vai varbūt dzīvsudraba rasa.

—  Tas nav svarīgi. Mūsu skafandri spēj izturēt daudz vairāk nekā tos nožēlojamos astoņdesmit grādus.

Pauels beidzot piestiprināja stereotālskati un tagad izskatījās pēc ragaina gliemeža.

Donovans saspringti gaidīja.

—   Vai tu ko redzi?

Viņa biedrs neatbildēja tūlīt, bet, kad ierunājās, tā balsī jautās satraukums un bažas:

—   Pie apvāršņa redzams melns plankums — iespējams, ka tas ir selēna ezers. Tam jābūt tur. Bet Spīdiju es neredzu.

Pauels, instinktīvi tiekdamies labāk saskatīt apkārtni, uzrausās kājās un balansēdams nostājās robotam uz pleciem. Kājas plati ieplētis un cieši vērdamies uz priekšu, viņš sacīja:

—  Man šķiet … Man šķiet … Jā, tas noteikti ir viņš. Nāk šurp.

Donovans raudzījās uz turieni, kur Pauels rādīja ar pirkstu. Viņam nebija stereotālskata, tomēr viņš saskatīja mazu kustīgu punktiņu, kas melnoja uz zaigojošo kristālu fona.

—       Es viņu redzu, — viņš iebrēcās. — Ejam uz priekšu!

Pauels nometās atkal sēdus uz robota pleciem un ar cimdoto roku paplikšķinaja pa sava Gargantija varenajām krūtīm.

—   Aiziet!

—       Hoplā! — Donovans auroja, iespiezdams papēžus kā piešus robota sānos.

Roboti devās uz priekšu, bet viņu vienmērīgo soļu dipoņa bezgaisa telpā nebija dzirdama, jo plastmasas skafandri nevadīja skaņu. Bija jūtama vienīgi ritmiska šūpošanās.

—       Ātrāk, — Donovans kliedza. Bet ritms nemainījās.

—          Par velti, — Pauels atsaucās. — Šīs dzelzs grabažas ir pielāgotas tikai vienam ātrumam. Tu taču nedomā, ka tiem ir selektīvie fleksori!

Viņi bija izlauzušies cauri ēnai, un saules gaisma izlija pār viņiem kā līdz baltkvēlei sakaitēta metāla straume.

Donovans neviļus pielieca galvu.

—       Ūū! Vai tās ir iedomas, vai arī tiešām kļūst karsti?

—       Drīz būs vēl karstāk, — atskanēja drūma atbilde. — Neizlaid no acīm Spīdiju!

Robots SPD-13 bija jau tik tuvu, ka to varēja skaidri saredzēt. Viņa graciozais

pludlīnijas ķermenis, atstarodams žilbinošu gaismu, viegli un ātri virzījās uz priekšu pa grubuļaino virsmu. Viņa vārds — Spīdijs jeb «ātrais» bija atvasināts no sērijas nosaukuma pirmajiem burtiem, bet tas viņam labi piederējās, jo SPD modeļi bija ātrāki no visiem, ko ražoja firma «United States Robots and Mechanical Men Corporation».

—   Hei, Spīdij, — Donovans auroja un izmisīgi māja ar roku.

—  Spīdij! — Pauels sauca. — Nāc šurp!

Attālums starp abiem vīriem un nomaldījušos robotu īsā laikā saruka gluži mazs — te, protams, vairāk nopelnu bija Spīdijam nekā Donovana un Pauela vecmodīgajiem, piecdesmit gadus vecajiem «zirgiem», kuri lēni un smagi virzījās uz priekšu.

Viņi jau atradās pietiekami tuvu, lai ievērotu, ka Spīdijs savādi streipuļo, gāzelēdamies te uz vienu, te otru pusi, un, kad Pauels atkal pavicināja ar roku un, grasīdamies vēlreiz pasaukt robotu, cik vien iespējams palielināja sava skafandrā iemontētā kompaktā radioraidītāja skaņu pastiprinājumu, Spīdijs palūkojās augšup un ieraudzīja tos.

Viņš apstājās un brīdi palika stāvot, tikko manami līgodamies, it kā viegla vējiņa šūpots.

Pauels iesaucās:

—   Viss kārtībā, Spīdij! Nāc šurp, veco zēn.

Te Pauela radioaustiņās pirmo reizi ieskanējās Spīdija balss.

Viņš teica:

—   Braši! Iesim rotaļās. Tu ķersi mani, es ķeršu tevi; nekāda mīla mūs nespēs šķirt. Jo esmu maza gundega, jauka, maza gundega. Urā!

Apsviedies uz papēža, Spīdijs tādā ātrumā aizdrāzās atpakaļ, ka sakusušo putekļu kami zem viņa kājām pašķīda uz visām pusēm.

Pēdējie vārdi, ko viņš aizjoņojot sacīja, bija:

«Zem lielā ozola aug maza puķīte…», kurus pavadīja ērmoti metāliski klikšķi, kas, iespējams, bija robota žagošanās.

Donovans vārgā balsī ieteicās:

—   Kur gan viņš ir dzirdējis Džilberta un Salivana dzejoļus? Klau, Greg, viņš … viņš ir piedzēries, vai kaut kas tamlīdzīgs.

—   Ja tu man nebūtu to sacījis, — Pauels sarūgtināts atteica, — es laikam nekā nebūtu ievērojis. Ejam atpakaļ pie klints, citādi es izcepšu.

Pēc brīža Pauels pārtrauca sasprindzināto klusumu.

—  Vispirms, — viņš sacīja, — Spīdijs nav piedzēries, — vismaz ne tā, kā cilvēks, jo viņš ir robots un roboti nepiedzeras. Bet kaut kas ar viņu nav kārtībā, un tas ir tas pats, kas cilvēkam reibums.

—   Manuprāt, viņš ir piedzēries, — Donovans pārliecināti noteica. — Un es zinu tikai vienu: viņš domā, ka mēs ejam rotaļās ar viņu. Bet mēs to nedarām. Tas mums ir dzīvības vai drausmīgas nāves jautājums.

—       Labi. Nesteidzies. Robots ir tikai robots. Ja mums izdosies noskaidrot, kas te īsti par vainu, tad varēsim to novērst un turpināt ceļu.

—       Ja mums izdosies… — Donovans īgni izmeta.

Pauels nepievērsa tam uzmanību.

—        Spīdijs ir lieliski pielāgots normāliem Merkurija apstākļiem. Bet šis te apvidus …— un viņš apvilka ar roku gaisā plašu loku, — ir pavisam īpatns. Te meklējams atrisinājums. No kurienes, piemēram, uzradušies šie kristāli? Tie varēja izveidoties, kādam šķidrumam lēni atdziestot; bet kur gan gadījies tik karsts šķidrums, ka tas varēja atdzist Merkurija saulē?

—       Vulkāniskā darbība, — Donovans tūlīt ieminējās, un Pauels viss saspringa.

—       Ar bērna muti runā patiesība … — viņš izdvesa un kādas piecas minūtes klusēja.

Tad viņš jautāja:

—       Paklau, Maik, ko tu sacīji Spīdijam, kad sūtīji viņu pēc selēna?

Donovans bija pārsteigts.

—       Pie joda, nezinu. Es vienkārši pateicu, lai viņš atnes selēnu.

—       Jā, tas ir skaidrs. Bet kā tu to pateici? Mēģini atcerēties vārdu pa vārdam.

—       Es sacīju …. ahā … es teicu: «Spīdij, mums ir vajadzīgs selēns. Tu to atradīsi tajā un tajā vietā. Ej un atnes to.» Tas ir viss. Kā tu domā, kas man vēl bija jāsaka?

—       Vai tu nepateici, ka tas ir ļoti svarīgi un steidzami?

—  Kāpēc lai es to būtu teicis? Tas bija parasts uzdevums.

Pauels nopūtās.

—  Tagad vairs neko nevar līdzēt — bet mes nu esam vienreiz sprukās.

Viņš bija nokāpis no sava robota un sēdēja tagad, atspiedies ar muguru pret klinti. Donovans apsēdās līdzās, un viņi sadevās rokās. Tālumā kaistošā saules gaisma, šķita, uzglūnēja viņiem kā kaķis pelei, bet abus milzu robotus līdzās ietina tumsa, no kuras, blāvi mirdzēdamas, uz viņiem noraudzījās to sārtās fotoelektriskās acis, stingas, nekustīgas un vienaldzīgas.

Vienaldzīgas! Tādas pašas kā viss šis riebīgais Merkurijs — mazs, bet ļaunuma pilns.

Donovans izdzirdēja pa radio Pauela saspringto balsi:

—   Paklau, sāksim ar trim galvenajiem robotikas likumiem — trim likumiem, kas vispamatīgāk iekonstruēti robota pozitronu smadzenēs.

Viņš tumsā sāka skaitīt uz cimdotajiem pirkstiem.

—   Pirmais: robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri vai ar savu bezdarbību pieļaut, ka cilvēkam tiek nodarīts ļaunums.

—   Pareizi!

—   Otrais, — Pauels turpināja, — robotam jāpaklausa cilvēka pavēlēm, izņemot gadījumus, kad šīs pavēles ir pretrunā ar Pirmo likumu.

—   Pareizi!

—   Un trešais: robotam jārūpējas par savu drošību, ja vien tas nav pretrunā ar Pirmo vai Otro likumu.

—  Pareizi! Bet ko mums tas dod?

—   Esam nonākuši pie atrisinājuma. Pretrunas starp likumiem var novērst ar dažādiem pozitronu potenciāliem robota smadzenēs. Pieņemsim, ka robots iet pretim briesmām un apzinās to. Automātiskais potenciāls, ko ierosina Trešais likums, liek tam griezties atpakaļ. Bet iedomājies, ka viņam kāds pavēl doties briesmās. Tādā gadījumā Otrais likums ierosina pretēju potenciālu, spēcīgāku par iepriekšējo, un robots izpilda pavēli, riskējot ar savu drošību.

—   To es zinu. Bet kas no tā izriet?

—   Pievērsīsimies Spīdijam. Tas ir viens no jaunākajiem modeļiem, augstākā mērā specializēts un maksā tikpat, cik viens kara kuģis. To nevar vis tik viegli iznīcināt.

—  Un kas tad ir?

—   Tas, ka, programmējot šos robotus, sevišķa uzmanība tika pievērsta Trešā likuma darbībai — starp citu, tas bija īpaši norādīts prospektos, — tādēļ šie roboti ārkārtīgi spēcīgi reaģē uz briesmām. Bet tu, sūtīdams Spīdiju pēc selēna, devi viņam paviršu pavēli, neko īpaši neuzsvērdams, tādēļ Otrā likuma potenciāls ir visai vājš. Tagad klausies uzmanīgi: līdz šim es tikai konstatēju faktus.

—   Turpini vien. Šķiet, ka sāku jau kaut ko saprast.

—       Tu redzi, kā tas izpaužas, vai ne? Pie selēna ezera ir kaut kādas briesmas. Robotam tuvojoties, tās pieaug, un zināmā attālumā no tām sākotnēji ārkārtīgi spēcīgais Trešā likuma potenciāls kļūst vienlīdzīgs sākotnēji ļoti vājajam Otrā likuma potenciālam.

Donovans satraukumā uzlēca kājās.

—   Un tā rodas līdzsvars. Es saprotu. Trešais likums liek tam griezties atpakaļ, bet Otrais — doties uz priekšu …

—   Tādējādi viņš riņķo ap selēna ezeru, visu laiku palikdams uz līnijas, kur izvietoti potenciālu līdzsvara punkti. Un, ja mēs neko neuzsāksim, Spīdijs riņķos tur mūžīgi, kā nebeidzamā dejā.

Tad viņš domīgi turpināja:

—   Un tādēļ, starp citu, viņš uzvedas kā piedzēries. Potenciālu līdzsvaram iestājoties, puse no robota smadzeņu pozitronu sakariem nedarbojas. Es neesmu nekāds speciālists robotu nozarē, bet tas ir acīm redzams. Iespējams, ka Spīdijs zaudējis kontroli tieši pār tām pašām viņa gribas mehānisma daļām kā piedzēries cilvēks. Ļo-o-ti jauki!

—   Bet kur tad īsti ir briesmas? Ja mēs zinātu, no kā viņš bēg …

—   Tu jau to pateici. Vulkāniskā darbība. Kaut kur pie paša selēna ezera izplūst gāzes, kas nāk no Merkurija dzīlēm. Sēra gāze, ogļskābe — un oglekļa oksīds. Lielos daudzumos … un šādā temperatūrā …

Bija dzirdams, ka Donovans norija siekalas.

—  Oglekļa oksīds, savienojoties ar dzelzi, dod viegli gaistošo dzelzs karbonilu.

—  Un robots, —Pauels piebilda, — nav nekas cits kā dzelzs.

Tad drūmi turpināja:

—   Loģiska spriešana ir ko vērts! Esam noskaidrojuši visu, kas attiecas uz mūsu problēmu, atskaitot to, ko mums tagad darīt. Mēs paši nespējam dabūt selēnu. Tas atrodas pārāk tālu. Nevaram arī sūtīt šos «kleperus», jo vieni paši tie nespēj pārvietoties, un mūs viņi nevar aiznest tik ātri, lai mēs neizceptos. Spīdiju mēs nenotversim, jo šis nejēga domā, ka ejam rotaļās ar viņu, turklāt viņš var skriet sešdesmit jūdzes stundā, bet mūsu ātrums ir tikai četras.

—   Ja viens no mums dotos turp, — Donovans nedroši ieteicās, — un atgrieztos izcepies, tad vēl paliktu otrs.

—   Jā, — skanēja sarkastiska atbilde, — tā būtu varen aizkustinoša uzupurēšanās … vienīgi šis cilvēks būtu zaudējis spējas dot attiecīgās pavēles jau labu laiku, pirms viņš sasniegtu ezeru, un nedomā, ka roboti jebkad atgriezīsies pie klints, nesaņēmuši attiecīgu pavēli. Parēķini pats! Mēs atrodamies divas vai trīs jūdzes no ezera — nu, teiksim, divas, — un robots pārvietojas ar četru jūdžu ātrumu stundā; bet mēs savos skafandros varam uzturēties saulē divdesmit minūtes. Ievēro, ka runa jau nav tikai par karstumu vien. Ultravioleto un vēl īsāko saules staru radiācija šeit ir nāvējoša.

—   Hm, — Donovans norūca, — pietrūkst desmit minūšu.

—  Tā ir vesela mūžība. Un vēl: tas, ka Treša likuma potenciāls licis Spīdijam apstāties tieši tanī vietā, liecina, ka metāla tvaiki satur daudz oglekļa oksīda — un tādēļ tur jābūt ievērojamai korozijas iedarbībai. Spīdijs uzturas tur jau vairākas stundas, un kā lai mēs zinām, kad viņam pārstās darboties, piemēram, ceļa locītava, un viņš nogāzīsies. Mums ne tikvien jādomā, bet jādomā ātri!

Dziļš, drūms, nomācošs klusums!

Donovans to pārtrauca, cenzdamies runāt vienaldzīgi, bet viņa balss drebēja.

—   Tā kā mēs ar turpmākām pavēlēm nevaram pastiprināt Otrā likuma potenciālu, varbūt vajadzētu darboties pretējā virzienā? Ja mēs palielinātu briesmas, pieaugtu Trešā likuma potenciāls, kas liktu Spīdijam atgriezties.

Pauels caur sejsegu jautājoši pavērās Donovanā.

—   Redzi, — Donovans nedroši skaidroja, — lai liktu Spīdijam mainīt maršrutu, mums vajag tikai palielināt oglekļa oksīda koncentrāciju viņa tuvumā. Tur stacijā ir laba analītiskā laboratorija.

—   Dabiski, — Pauels piekrita, — tās taču ir raktuves.

—  Nu jā. Stacijā jābūt vairākām mārciņām skābeņskābes kalcija izgulsnēšanai.

—   Zvēru pie kosmosa, Maik, tu esi ģēnijs!

—     Nekāds lielais jau neesmu, — Donovans kautrīgi atzinās. — Gluži vienkārši atcerējos, ka skābeņskābe, kad to karsē, sadalās ogļskābajā gāzē, ūdenī un labajā vecajā oglekļa oksīdā. Redzi, tas palicis atmiņā vēl no koledžas laikiem.

Pauels uzlēca kājās un, lai pievērstu sev milzīgā robota uzmanību, vienkārši iebelza tam pa kāju.

—   Hei, — viņš kliedza, — vai tu proti mest?

—   Ko, saimniek?

—   Ir jau labi. — Pauels klusībā lādēja robota kājminamo domāšanu. Viņš pagrāba klints šķembu ķieģeļa lielumā.

—   Paņem šo, — viņš sacīja, — un iesvied tur tajā zilgano kristālu kaudzītē, kas atrodas tieši aiz izliektās plaisas. Vai tu redzi to?

Donovans paraustīja biedru aiz pleca.

—   Tas ir par tālu, Greg. Turpat vai pusjūdze.

—   Mieru, — Pauels atteica. — Ņem vērā Merkurija gravitāti, un turklāt — viņa roka ir no tērauda. Skaties!

Robota acis ar mehānisma precizitāti mērīja attālumu. Viņa roka pielāgojās metamā priekšmeta svaram un atvēzējās. Tumsā robota kustības nebija redzamas, bet, pārvietojoties tā ķermeņa svaram, bija dzirdama dunoņa, un pēc mirkļa akmens jau aizlidoja kā melna šautra saules gaismā. Nebija ne gaisa pretestības, kas palēninātu tā lidojumu, nedz vēja, kas to novirzītu sānis, un nokrizdams tas uztrauca gaisā kristālus no «zilās kaudzītes» paša centra.

Pauels līksmi iekliedzās:

—   Laižamies pēc skābeņskābes, Maik.

Kad atceļā uz tuneļiem viņi bija nokļuvuši

sagrautajā apakšstacijā, Donovans drūmi ieteicās:

—        Kopš brīža, kad mēs mēģinājām Spīdiju notvert, viņš visu laiku klimst šaipus selēna ezera. Vai tu ievēroji?

—   Jā.

—       Laikam grib ar mums iet rotaļas. Gan mēs viņam parādīsim rotaļas!

Viņi atgriezās pēc vairākām stundām ar trīslitru burkām, kurās bija iepildīta balta viela, stipri vīlušies. Fotoelementi bojājās ātrāk, nekā viņi bija paredzējuši. Abi vīri drūmā apņēmībā klusēdami vadīja savus robotus pretim saules gaismai un gaidošajam Spīdijam.

Spīdijs lēni rikšoja viņiem pretim.

—       Lūdzami, atkal! Ho! Re kur saraksts, ērģelniek; ēd ļaudis piparmētru konfektes un pūš jums sejā tās.

—       Mēs tev iepūtīsim kaut ko sejā, — Donovans purpināja. — Viņš klibo, Greg.

—       Es jau to ievēroju, — skanēja klusa, satraukta atbilde. — Oglekļa oksīds viņu pievārēs, ja mēs nepasteigsimies.

Viņi gāja piesardzīgi, gandrīz zagšus, baidīdamies iztrūcināt pa pusei jukušo robotu. Vēl viņi bija stipri tālu, bet Pauels jau varēja apzvērēt, ka trakais Spīdijs taisās laisties lapās.

— Met nu, — Pauels izdvesa. — Es skaitu līdz trim. Viens … divi…

Divas tērauda rokas vienlaicīgi atvēzējās un izšāvās uz priekšu, divas stikla burkas uzlidoja augstu gaisā un cieši blakus slaidā lokā aiztraucās projām, zaigodamas kā dimanti neciešami spožajā saulē. Tās nokrita bez trokšņa Spīdijam aiz muguras, un gaisā pacēlās sīku skābeņskābes puteklīšu mākonis.

Pauels zināja, ka spožajā Merkurija saules gaismā skābe dzirkstī līdzīgi gāzētam ūdenim.

Spīdijs apgriezās, brīdi palūkojās, tad lēni pakāpās atpakaļ un tikpat gausi sāka uzņemt ātrumu. Pēc piecpadsmit sekundēm viņš jau nedroši rikšoja tieši pretim abiem vīriem.

Pauels pagriezās atpakaļ.

—   Steigsimies pie klints, Maik. Viņš ir laukā no apburtā loka un tagad klausīs mūsu pavēlēm. Man kļūst karsti.

Viņu «zirgi», lēnā, vienmuļā gaitā kūņodamies uz priekšu, nesa viņus pretim ēnai, un tikai tad, kad viņi jau bija tur un sajuta ēnas vēso, maigo pieskārienu, Donovans atskatījās.

—   Greg!

Pauels pavēras atpakaļ un gandrīz vai iekliedzās. Spīdijs tagad soļoja lēni, ļoti lēni, bet… pretējā virzienā. Viņš bija atkal nokļuvis savā apburtajā lokā un tagad arvien paātrināja gaitu. Caur stereotālskati likās, ka viņš ir tuvu un tomēr pilnīgi neaizsniedzams.

Donovans iekliedzās:

—  Jānotver viņš! — un piecirta robotam ar papēdi, mudinādams to doties ceļā, bet Pauels atsauca viņu atpakaļ.

—   Tu viņu nepanāksi, Maik. Tas ir veltīgi.

Viņš nemierīgi grozījās uz sava robota pleciem un nevarīgās dusmās vīstīja dūres.

—   Pie velna, kāpēc es to visu sapratu piecas sekundes par vēlu? Maik, mēs esam zaudējuši vairākas stundas.

—   Ir vajadzīgs lielāks daudzums skābeņskābes, — Donovans vienaldzīgi sacīja. — Koncentrācija bija par vāju.

—   Arī septiņu tonnu nepietiktu. Un mēs jau nepagūtu to likt lietā, pat ja mums būtu tik daudz, jo oglekļa oksīds saēd Spīdiju. Vai tu tiešām nesaproti, Maik, kas īsti notiek?

—   Nē, — Donovans atzinās.

—  Mēs esam radījuši tikai jaunu līdzsvaru. Kad mēs ar oglekļa oksīdu pastiprinām Trešā likuma potenciālu, Spīdijs kāpjas atpakaļ, līdz atkal iestājas līdzsvars, bet, oglekļa oksīdam izgaistot, viņš dodas uz priekšu un tur no jauna rodas līdzsvars.

Pauela balsī jautās izmisums.

—   Tā ir tā pati vecā riņķa deja. Mēs .varam tikai piebremzēt Otro likumu vai arī pastiprināt Trešo likumu, bet mēs netiekam ne no vietas — mainās tikai līdzsvara novietojums. Mums jātiek ārpus šo likumu robežām.

Tad viņš pievirzīja savu robotu tuvāk Donovana robotam, tā ka viņi sēdēja tagad viens otram pretī, divas spokainas ēnas tumsā, un Pauels čukstēja:

—   Maik!

—   Vai tās ir beigas? — tas skanēja gurdi.

—   Tad atgriezīsimies stacijā un nogaidīsim, līdz fotoelementi galīgi izdegs. Pēc tam paspiedīsim viens otram roku, ieņemsim ciānkāliju un nomirsim, kā džentlmeņiem pieklājās. — Viņš aprauti iesmējās.

—   Maik, — Pauels nopietni atkartoja,

—  mums jādabū Spīdijs.

—   Es zinu.

—        Maik, — viņš vēlreiz atkārtoja un, brīdi vilcinājies, turpināja: — Vienmēr vēl paliek Pirmais likums. Man tas bija ienācis prātā … jau agrāk… bet tas der, kad vairs nav nekādu cerību.

Donovans pacēla acis, un viņa balss kļuva žirgtāka:

—   Mums vairs nav nekādu cerību.

—        Labi. Saskaņā ar Pirmo likumu robots nevar noskatīties, ka cilvēkam notiek kas ļauns robota bezdarbības dēļ. Otrais un Trešais likums tam nespēj turēties pretī. Nespēj, Maik.

—        Pat ja robots ir pa pusei jucis? Nu viņš tak ir piedzēries. Tu to zini.

—   Tas, protams, ir risks.

—  Labi. Ko tu domā darīt?

—        Es gribu doties saules pusē un palūkoties, kā darbosies Pirmais likums. Ja neizdosies izjaukt līdzsvaru, tad… velns parāvis! — vai nav vienalga — tūlīt vai trīs četras dienas vēlāk.

—   Uzgaidi, Greg. Pastāv arī cilvēku

likumi. Tu nedrīksti tur iet tāpat vien. Mums jālozē, jo arī man ir tiesības to uzņemties.

— Labi. Ies tas, kas pirmais pateiks, cik ir četrpadsmit kubā. — Un gandrīz tūlīt piebilda: — Divi tūkstoši septiņsimt četrdesmit četri!

Donovans juta, ka viņa robots sagrīļojas, kad Pauela «zirgs» to nejauši pagrūda, un tad Pauels jau bija ceļā pretim saules gaismai. Donovans atvēra muti, lai sauktu, bet tomēr klusēja. Tas trakais, protams, bija jau iepriekš izrēķinājis, cik ir četrpadsmit kubā. Tas izskatījās pēc viņa.

Saule šoreiz dedzināja vēl nežēlīgāk, un Pauels juta, ka viņam neciešami sāk niezēt mugura. Iespējams, ka tās bija tikai iedomas, bet varēja būt arī, ka spēcīgā radiācija jau sajūtama cauri skafandram.

Spīdijs vēroja viņu, vairs neapsveicot ar Džilberta un Salivana savārstījumiem. Paldies par to pašu! Bet Pauels neiedrošinājās iet tam pārāk tuvu klāt.

Viņš atradās trīssimt jardu attālumā, kad Spīdijs sāka kāpties atpakaļ, piesardzīgi, soli pa solim — un Pauels palika uz vietas. Viņš nolēca no sava robota pleciem un viegli atsitās pret kristālisko pamatu, kristālu graudiem uzlidojot gaisā.

Viņš turpināja ceļu pa irdeno virsmu, zem viņa kājām slīdēja kristāli. Bija grūti iet zemās gravitācijas apstākļos. Pēdas dega kā ugunī. Pār plecu viņš uzmeta skatienu melnajai klints ēnai un saprata, ka ir aizgājis tik tālu, ka nevarēs vairs atgriezties ne pats saviem spēkiem, nedz arī ar tūļīgā robota palīdzību. Spīdijs tagad bija viņa vienīgā cerība, un, par to domājot, viņam sažņaudzās sirds.

Diezgan iets! Viņš apstājās.

—   Spīdij! — viņš sauca. — Spīdij!

Slaidais, moderni veidotais robots tur

priekšā brīdi vilcinājās, apstājās, tad atkal sāka kāpties atpakaļ.

Pauels centās runāt pēc iespējas lūdzošā balsī un juta, ka tas izdodas bez izlikšanās.

—   Spīdij, man jātiek atpakaļ ēnā, citādi saule mani nogalinās. Runa ir par dzīvību vai nāvi. Spīdij, palīdzi man!

Spīdijs paspēra soli uz priekšu un apstājās. Robots sāka runāt, bet, izdzirdis viņa vārdus, Pauels ievaidējās. Spīdijs sacīja: «Kad esi slims un miegs tev liegts …» Un tā joprojām …

Karstums bija neciešams! Ar vienu aci Pauels pamanīja kādu tuvojamies un it kā apreibis apgriezās, bet pārsteigumā sastinga: milzīgais robots, uz kura viņš bija jājis, soļoja — soļoja šurp viens, bez jātnieka.

Viņš uzrunāja Pauelu:

—   Piedodiet, saimniek. Es nedrīkstu pārvietoties bez cilvēka, bet jums draud briesmas.

Protams, Pirmais likums bija pārāks par visu! Bet Pauelam šis sagrabējušais ķēms nebija vajadzīgs, viņam bija vajadzīgs Spīdijs! Viņš paspēra dažus soļus tālāk, enerģiski mādams un saukdams:

—       Es tev aizliedzu tuvoties! Es tev pavēlu apstāties!

Tas bija veltīgi. Pirmā likuma potenciālu nevarēja pārvarēt. Robots truli atkārtoja:

—  Jums draud briesmas, saimniek.

Pauels izmisīgi palūkojās apkārt. Viņa skatiens bija aizmiglots, smadzenēs kaut kas dega un griezās virpuļu virpuļiem, elpa dedzināja krūtis, visa apkārtne likās tīta ņirbošā dūmakā.

Viņš pēdējo reizi izmisīgi iesaucās: &lt; — Spīdij! Es mirstu, nolādēts! Kur tu esi? Spīdij, palīdzi man!

Viņš vēl arvien streipuļoja atpakaļ, instinktīvi pūlēdamies tikt vaļā no nelūgtā milzīgā robota, kad piepeši sajuta tērauda pirkstus pieskārāmies rokai un izdzirdēja balsi ar metālisku pieskaņu satraukti un vainīgi sakām:

—       Ak dievs, šef, ko jūs te darāt? Bet es tāds kā apjucis …

—       Lai nu paliek, — Pauels vārgi nomurmināja. — Nogādā mani klints ēnā — un labi ātri!

Viņš vēl juta, ka viņu paceļ gaisā un ātri nes projām, sajuta svilinošo tveici un tad zaudēja samaņu …

Atžirdzis viņš ieraudzīja Donovanu, kas smaidīdams bija noliecies pār viņu.

—   Kā tu jūties, Greg?

—       Lieliski! — skanēja atbilde. — Kur ir Spīdijs!

—   Tepat. Es viņu aizsūtīju uz citu selēna ezeru, piekodinājis, lai šoreiz par katru cenu dabū selēnu. Viņš to atnesa pēc četrdesmit divām minūtēm un trīs sekundēm. Es uzņēmu laiku. Viņš nevar vien beigt atvainoties par savu riņķa deju. Viņš neiedrošinās tuvoties tev, jo nezina, ko tu teiksi.

—  Velc viņu šurp, — Pauels atbildēja.

—  Spīdijs nav vainīgs. — Viņš pastiepa roku un satvēra robota metāla ķetnu. — Viss kārtībā, Spīdij. — Tad piebilda Donovanam:

—  Vai zini, Maik, ko es nupat domāju?

—   Nu?

—        Ja, — viņš paberzēja seju — gaiss bija tik patīkami vēss, — zini, tiklīdz būsim šeit visu paveikuši un Spīdijam būs beigušies viņa izmēģinājumi dabā, mūs sūtīs uz kādu no kosmiskajām stacijām …

—   Tas nevar būt!

—       Tomēr! Vismaz tā man sacīja pirms mūsu aizbraukšanas vecā Kelvinas madāma. Es tev par to neko neteicu, jo grasījos protestēt pret šo nodomu.

—   Protestēt? — Donovans iesaucās.

—  Bet…

—       Jā, es zinu. Tagad viss ir kārtībā. Divsimt septiņdesmit trīs grādi zem nulles. Vai tā nebūs tīrā bauda?

—   Kosmiskā stacija, — Donovans noteica.

—  Lai notiek, es esmu gatavs.

LOĢIKA

Pēc pusgada viņi bija citādās domās par kosmiskajām stacijām. Varenās saules versmi gan nomainīja samtaini melnais izplatījums, taču, kad jāizmēģina eksperimentālo robotu darbība, apstākļu pārmaiņai nav lielas nozīmes. Neatkarīgi no apkārtnes cilvēkam te jāsastopas aci pret aci ar neizdibināmajām pozitronu smadzenēm, par kurām ģēniji ar logaritmiskajiem lineāliem apgalvo, ka tām esot jādarbojas tā un ne citādi.

Taču tās darbojas citādi. Pauels un Donovans pārliecinājās par to jau nepilnu divu nedēļu laikā.

_ Gregorijs Pauels, uzsvērdams katru vārdu, lēni sacīja:

— Pirms nedēļas mēs ar Donovanu tevi samontējām.

Viņš domīgi sarauca uzacis un paplūkāja brūnās ūsas.

Piektās Saules stacijas salonā valdīja klusums, vienīgi kaut kur tālu lejā tikko dzirdami dūca varenie izstarotāji.

Robots KT-1 sēdēja nekustīgi. Viņa ķermeņa oksidētā tērauda plāksnes laistījās

spožo spuldžu gaismā, un sārti kvēlainie fotoelementi, kas viņam bija acu vietā, cieši vērās otrpus galda sēdošajā Zemes cilvēkā._

Pauels apspieda pēkšņās dusmas. Šiem robotiem bija īpatnējs domāšanas veids. Trīs robotikas likumi gan bija spēkā. Tiem vajadzēja būt spēkā. Par to galvotu ikviens «U. S. Robots» darbinieks, sākot ar pašu Robertsonu un beidzot ar apkopēju. Par KT-1 nevajadzēja raizēties! Un tomēr … KT roboti bija pirmie šā tipa modeļi, un šis te bija pats pirmais KT robots. Uz papīra uzšņāptās formulas ne vienmēr pasargāja no faktiem.

Beidzot robots sāka runāt. Viņa balss skanēja auksti — tā bija metāla membrānas neizbēgama īpašība.

—  Vai jūs saprotat, cik nopietns ir šāds apgalvojums, Pauel?

—  Kāds taču tevi ir iztaisījis, Kjūtij, — Pauels piezīmēja. — Tu pats atzīsti, ka tava atmiņa ne no kā radusies apmēram pirms nedēļas. Es varu tev to izskaidrot. Mēs ar Donovanu samontējām tevi no daļām, kuras tika šurp atsūtītas.

Kjūtijs gluži kā cilvēks noslēpumaini paraudzījās uz saviem garajiem, lokanajiem pirkstiem.

—  Man šķiet, ka te jābūt kādam pieņemamākam izskaidrojumam nekā šis. Liekas neticami, ka jūs radījāt mani.

Zemes cilvēks negaidīti iesmējās:

—  Kāpēc gan?

—      Pieņemsim, ka tā ir intuīcija. Pagaidām

vairāk neko nevaru pateikt. Bet es to gribu izdomāt līdz galam. Loģiski pamatotu spriedumu virkne neizbēgami noved pie patiesības, un es nerimšos, iekāms nenonākšu pie tās.

Pauels piecēlās un apsēdās līdzās robotam pie galda. Viņš pēkšņi sajuta stipras simpātijas pret šo savādo mašīnu. Tā nepavisam nelīdzinājās parastajiem robotiem, kas cītīgi veica stacijā katrs savu noteikto uzdevumu, paklausot iepriekš ieprogrammētajiem stabilajiem pozitronu sakariem.

Pauels uzlika roku uz Kjūtija tērauda pleca. Metāls bija auksts un ciets.

—   Kjūtij, — viņš teica, — es centīšos tev šo to paskaidrot. Tu esi pirmais robots, kas interesējas par savu izcelšanos, un, manuprāt, pirmais, kas ir spējīgs izprast apkārtējo pasauli. Panāc man līdz.

Veikli piecēlies, robots sekoja Pauelam, un viņa biezās porainās gumijas pazoles nedzirdami skāra grīdu. Zemes cilvēks piespieda podziņu, un sienas taisnstūra sekcija paslīdēja sānis. Caur biezo, dzidro stiklu kjuva redzams zvaigžņu izraibotais izplatījums.

—  Esmu to redzējis caur iluminatoriem mašīntelpā, — Kjūtijs sacīja.

—   Es zinu, — Pauels teica. — Kā tu domā, kas tas ir?

—  Tieši tas, ko mēs redzam — kāda melna viela tūlīt aiz stikla, tajā izkaisīti mirdzoši punktiņi. Es zinu, ka mūsu izstarotājs raida starus uz dažiem no šiem punktiņiem — vienmēr uz vieniem un tiem pašiem — un arī to, ka šie punktiņi pārvietojas un stari tiem līdz. Tas ir viss.

—    Labi. Tagad klausies uzmanīgi. Melnā viela ir tukšums — bezgalīgs tukšums. Mazie mirdzošie punktiņi ir milzīgas matērijas masas, kas satur enerģiju. Pēc formas tās ir lodes, no kurām dažas sasniedz miljoniem jūdžu diametrā, — salīdzinājumam iegaumē, ka mūsu stacijas caurmērs ir tikai viena jūdze. Šie punktiņi šķiet tik niecīgi tādēļ, ka atrodas neiedomājami tālu.

Punktiņi, uz kuriem mēs raidām starus, atrodas tuvāk un ir daudz mazāki. Šīs lodes ir aukstas un cietas, un uz tām dzīvo tādi paši cilvēki kā es — daudz miljardu cilvēku. Mēs ar Donovanu esam atbraukuši no vienas šādas pasau-les. Mūsu stari apgādā šīs pasaules ar enerģiju, kas nāk no kādas varenas kvēlojošas lodes, kura atrodas netālu no mums. Šo lodi mēs saucam par Sauli. Tā atrodas otrpus stacijas, tāpēc tu to neredzi.

Kjūtijs stāvēja pie loga nekustīgi, kā tērauda statuja. Tad, galvu nepagriezis, viņš jautāja:

—  Kurš ir tas gaismas punkts, no kura jūs, kā to pats apgalvojat, esot ieradušies?

Pauels uzmeklēja Zemi.

—   Šis te. Šī pati gaišā zvaigznīte stūrī. Mēs to saucam par Zemi. — Viņš pasmaidīja. — Labā vecā Zeme. Uz tās ir trīs miljardi mums līdzīgu būtņu, Kjūtij, un pēc pāris nedēļām es būšu atkal tur pie viņiem.

Pauelam par lielu izbrīnu Kjūtijs pēkšņi sāka izklaidīgi dungot. Viņa dungošana gan nedzirdēja nekādas melodijas — šī savada skaņa atgādināja klusus stīgu trinkšķus. Tie pārtrūka tikpat piepeši, kā bija sākušies.

—  Bet kāds man sakars ar visu to, Pauel? Jūs nepaskaidrojāt, no kurienes es esmu cēlies.

—  Tālāk viss ir ļoti vienkārši. Kad šīs stacijas, kas apgādā planētas ar Saules enerģiju, bija tikko ierīkotas, tās apkalpoja cilvēki. Bet tveices, saules spēcīgās radiācijas un elektronu vētru dēļ strādāt šeit bija grūti. Tad tika konstruēti roboti, kuri aizstāja cilvēkus, un tagad katrā stacijā ir vajadzīgi tikai divi cilvēki. Bet mēs mēģinām arī tos aizstāt ar robotiem. Un tas nu tieši skar tevi. Tu esi visaugstākā tipa robots, kāds jebkad konstruēts, un, ja izrādīsies, ka tu spēj patstāvīgi vadīt staciju, cilvēkiem te būs jāierodas vienīgi, lai atvestu rezerves daļas.

Viņa roka pieskārās pogai, un metāla aizvērtnis tūlīt aizdarījās. Atgriezies pie galda, Pauels paņēma ābolu, noslaucīja to gar piedurkni un gribēja sākt ēst, bet viņu atturēja robota acu sarkanais mirdzums.

—  Vai jūs tiešām domājat, — Kjūtijs lēni sacīja, — ka es noticēšu šai sarežģītai un maz pārliecinošai hipotēzei, kuru nupat izklāstījāt? Par ko gan jūs mani turat?

Pauels, tumši pietvīcis, izspļāva nokosto ābola kumosu un iesaucās:

—       Velns pārāvis! Ta taču nav nekada hipotēze! Tie ir fakti!

Kjūtijs nesatricināmi atbildēja:

—        Enerģijas piesātinātas lodes miljoniem jūdžu diametrā! Pasaules ar trīs miljardiem cilvēku! Bezgalīgs tukšums! Piedodiet, Pauel, bet es tam visam neticu. Es mēģināšu to atrisināt savā nodabā. Sveiki.

Viņš pagriezās un cēlā gaitā aizsojoja uz durvju pusi. Uz sliekšņa viņš paspraucās garām Maiklam Donovanam, nopietni pamādams ar galvu, un devās projām pa gaiteni, nelikdamies ne zinis par izbrīna pilno skatienu, kas viņu pavadīja.

Maiks Donovans sabužināja savus rudos matus un uzmeta Pauelam sapīkušu skatienu.

—       Ko tā staigājošā grabažu kaste te gvelza? Kam viņš netic?

Pauels nikni paraustīja ūsas.

—       Viņš ir skeptiķis, — skanēja skarba atbilde. — Viņš netic, ka mēs viņu samontējām, netic, ka ir Zeme, kosmoss, zvaigznes.

—       Žēlīgais Saturn, mums ir gadījies vājprātīgs robots!

—  Viņš teicās pats par visu tikt skaidrībā.

—       Jauki, — Donovans sacīja saldenā balsī, — es ceru, ka viņš parādīs man godu un pastāstīs visu, kad būs ticis skaidrībā.

Tad viņš pēkšņi aizsvilās dusmās:

—       Klausies! Ja šī lūžņu kaudze ar mani tunās tik nekaunīgi, es noraušu viņa hromēto pauri!

Donovans iekrita krēslā un izvilka no kabatas nobružātu šausmu romāna sējumiņu.

— Vai zini, šis robots jau sen man krīt uz nerviem — viņš ir pārlieku ziņkārīgs.

Kad Kjūtijs, klusi pieklauvējis, ienāca, Maiks Donovans kaut ko norūca, joprojām tiesādams milzīgo sviestmaizi ar salātiem un tomātiem.

—   Vai Pauels ir šeit?

Nepārtraukdams ēšanu, Donovans atbildēja:

—  Viņš vāc datus par elektronu plūsmu funkcijām. Liekas, ka gaidāma vētra.

Sai brīdī ienāca Gregorijs Paaels un apsēdās, cieši vērdamies papīros, kurus viņš turēja rokās. Izklājis papīrus uz galda, viņš sāka kaut ko rēķināt. Donovans, kraukšķinādams salātus un birdinādams maizes drupačas, lūkojās viņam pār plecu. Kjūtijs klusēdams gaidīja.

Pauels pacēla galvu.

—  Zeta potenciāls kāpj, bet lēni. Lai nu kā, plūsmas funkcijas ir svārstīgas, un es patiesi nezinu, kas notiks. Ā, sveicināts, Kjūtij! Es domāju, ka tu uzraugi jaunās strāvas kopnes uzstādīšanu.

—  Viss ir padarīts, — robots mierīgi atbildēja, — un tā nu es atnācu, lai aprunātos ar jums abiem.

—  Ak tā! — Pauels jutās neomulīgi. — Nu apsēdies. Nē, ne šajā krēslā. Tam viena kāja

ir aizluzusi, un tu jau neesi nekada spalviņa.

Robots apsēdās un rami pavēstīja:

—   Esmu izdarījis slēdzienu.

Donovans nikni palūkojās viņā un nolika sānis nenoēsto sviestmaizes gabalu.

—  Ja tas ir tikpat nejēdzīgs …

Pauels ar nepacietīgu žestu pavēlēja viņam klusēt.

—  Turpini, Kjūtij. Mēs klausāmies.

—        Šīs divas dienas esmu pavadījis sasprindzinātā pašanalīzē, — Kjūtijs sacīja, — un rezultāti ir visai interesanti. Es iesāku ar vienīgo drošo pieņēmumu, kādu varēju izraudzīties: es eksistēju, jo es domāju …

Pauels novaidējās:

—   Ak Jupiter, robots Dekarts!

—        Kas tas Dekarts ir? — Donovans vaicāja. — Paklau, vai tiešām mums te jāsēž un jāklausās, ko tas metāla maniaks…

—   Paliec klusu, Maik!

Kjūtijs pavisam mierīgi turpināja:

—       Un tūdaļ radās jautājums: kas ir manas esamības cēlonis?

Pauels izbrīnā pavēra muti.

—       Tu runā muļķības. Esmu tev teicis jau, ka mēs tevi samontējām.

—       Un, ja tu mums netici, — Donovans piebilda, — mēs ar prieku tevi atkal izjauksim.

Robots noraidoši izstiepa savas stiprās rokas.

—       Es neticu nekādiem apgalvojumiem. Katrai hipotēzei jābūt loģiski pamatotai,

citādi tā nav neko vērta, bet pieņēmums, ka jūs esat mani radījuši, ir pretrunā ar visiem loģikas likumiem.

Pauels nomierinoši uzlika roku uz Donovana savilktās dūres.

—  Kāds tev pamats tā sacīt?

Kjūtijs sāka smieties. Viņa smiekli nepavisam nelīdzinājās cilvēka smiekliem — tik mehāniskas skaņas viņš vēl nekad nebija izgrūdis. Smiekli bija griezīgi un eksplozīvi, vienmērīgi kā metronoma sitieni un tikpat nemodulēti.

—   Palūkojieties uz sevi, — viņš beidzot sacīja, — es to saku bez jebkāda nicinājuma, — palūkojieties uz sevi! Jūs esat no mīksta, irdena un neizturīga materiāla, kas saņem enerģiju, nepilnīgi oksidējoties organiskajām vielām, kā, piemēram, šī.

Viņš nicīgi parādīja ar pirkstu uz Donovana sviestmaizes atliekām.

—  Jūs periodiski iegrimstat bezsamaņas stāvoklī, un visniecīgākās temperatūras, gaisa spiediena, mitruma un radiācijas intensitātes izmaiņas vājina jūsu darbošanās spējas. Jūs esat surogāts!

Es turpretim esmu sasniedzis pilnību. Es tieši uzņemu elektrisko enerģiju un gandrīz simtprocentīgi izmantoju to. Esmu veidots no izturīga metāla, pastāvīgi pie pilnas apziņas un viegli paciešu krasas apkārtējās vides izmaiņas. Sie fakti līdz ar aksiomu, ka neviena būtne nespēj radīt par sevi augstāk attīstītu būtni, satriec pīšļos jūsu muļķīgo hipotēzi.

Lāsti, kurus Donovans visu laiku paklusi murmināja, atskanēja pavisam skaļi, kad viņš, rudās uzacis saraucis, pielēca kajas.

—   Labi, tu metāla izdzimteni, kas tad tevi ir radījis, ja ne mēs?

Kjūtijs nopietni pamāja ar galvu.

—    Ļoti labi, Donovan. Tieši šo jautajumu esmu sev uzdevis kā nākošo._ Acīmredzot manam radītājam jābūt varenākam par mani, tātad ir tikai viena iespēja.

Zemes cilvēki apstulbuši raudzījas viņa, bet Kjūtijs turpināja:

—    Kas ir visas darbības centrs šeit, stacijā? Kam mēs visi kalpojam? Kas saista visu mūsu uzmanību? — Viņš nogaidīdams klusēja.

Donovans izbrīnā uzlūkoja savu biedru.

—   Varu saderēt, ka šis skārda plānprātiņš runā par enerģijas pārveidotāju.

—   Vai tā ir, Kjūtij? — Pauels vīpsnādams jautāja.

—   Es runāju par Kungu, — sekoja dzedra atbilde.

Donovans sāka nevaldāmi smieties, un pat Pauels paklusi iespurdzās.

Kjūtijs piecēlās, un viņa liesmojošo acu skatiens slīdēja no viena Zemes cilvēka uz otru.

—   Tas tomēr tā ir, un es nebrīnos, ka jūs tam negribat ticēt. Esmu pārliecināts, ka jūs abi te ilgi nepaliksiet. Pauels pats teica, ka sākumā Kungam kalpojuši tikai cilvēki, pēc tam palīgdarbus veica roboti, un, beidzot, es esmu šeit, lai vadītu robotus. Sie fakti ir neapšaubāmi, bet to izskaidrojums pilnīgi neloģisks. Vai gribat zināt patiesību, kas ir visa pamatā?

—   Turpini, Kjūtij. Tu mūs uzjautrini.

—  Vispirms Kungs ir radījis zemākās būtnes — cilvēkus, kurus bija viegli izveidot. Pakāpeniski viņš sāka tos aizstāt ar augstāk attīstītām būtnēm — robotiem — un beidzot radīja mani, kam jāstājas pēdējo cilvēku vietā. Kopš šā brīža es kalpošu Kungam.

—   Nekas tamlīdzīgs, — Pauels asi atcirta. — Tu pildīsi mūsu rīkojumus un turēsi muti ciet, līdz mēs pārliecināsimies, ka vari patstāvīgi apkalpot enerģijas pārveidotāju. Iegaumē! Pārveidotāju, nevis Kungu! Ja izrādīsies, ka tu neatbilsti mūsu prasībām, mēs tevi izjauksim. Un tagad, ja tev nav iebildumu, vari iet. Paņem līdz šos datus un kā nākas pieraksti tos.

Kjūtijs paņēma papīrus un, neteicis ne vārda, izgāja laukā. Donovans smagi atgāzās krēslā un iegrūda pirkstus matos.

—  Šis robots mums vēl sagādās nepatikšanas. Viņš ir galīgi jucis!

Vadības telpā enerģijas pārveidotāja vienmuļa dūkoņa skanēja daudz stiprāk. Te tai vēl pievienojās Geigera skaitītāju klikšķi un kada pusduča mazu signāllampiņu haotiskie sicieni.

Donovans novērsa skatienu no teleskopa un uzgrieza gaismu.

—   Ceturtās stacijas stars sasniedza Marsu sarakstā noteiktajā laikā. Mēs varam izslēgt savējo.

Pauels izklaidīgi pamāja ar galvu.

—  Kjūtijs ir lejā, mašīntelpā. Es došu signālu, un viņš par to parūpēsies. Paskaties, Maik, ko tu teiksi par šiem skaitļiem?

Donovans piemiedza aci un iesvilpās:

—  Tā tik vienreiz ir gamma staru intensitāte! Vecā Saule ir tīri labā omā.

—   Jā-ā, — Pauels īgni novilka, — ja izcelsies elektronu vētra, mums neklāsies labi. Mūsu stars, kas pievērsts Zemei, atrodas tieši vētras joslā. — Pauels pikti atgrūda krēslu no galda. — Nav ko uztraukties! Kaut tikai tā neizceltos, pirms ieradīsies maiņa, bet tas būs tikai pēc desmit dienām. Paklau, Maik, vai tu nenobrauktu lejā un nepavērotu Kjūtiju?

—  Labi! Padod šurp man tās mandeles.

Donovans satvēra maisiņu, ko biedrs viņam pasvieda, un devās uz liftu.

Lifta kabīne viegli slīdēja lejā un apstājās pie šaura metāla tiltiņa milzīgajā mašlntelpā. Donovans pārliecās pār margām un palūkojās lejā. Tur darbojās vareni ģeneratori, un no raidītāja elektronlampām nāca dobja dūkoņa, kas bija dzirdama visā stacijā.

Donovans ieraudzīja Kjūtija lielo mirdzošo stāvu pie Marsa raidītāja lampas, kur tas

uzmanīgi vēroja robotu grupas saskaņoto darbu.

Pēkšņi Donovans sastinga. Roboti, kas līdzās milzīgajai cauruļveida lampai izskatījās pavisam niecīgi, noliektām galvām nostājās tās priekšā ierindā, kamēr Kjūtijs lēni soļoja no viena ierindas gala līdz otram. Pagāja kādas piecpadsmit sekundes, tad ar žvadzoņu, kas uz mirkli pārspēja ģeneratora skaļo murdoņu, visi roboti nometās ceļos.

Donovans kliegdams nodrāzās pa šaurajām kāpnēm lejā. Pietvīcis sarkans kā viņa ugunīgie mati, lādēdamies un dūres nikni pa gaisu vicinādams, viņš metās pie robotiem.

—   Velns lai parauj, kas te notiek, jūs stulbeņi? Pie darba! Projām pie Marsa elektronlampas! Ja līdz vakaram nepagūsiet to izjaukt, iztīrīt un atkal samontēt, es ar maiņstrāvu izkausēšu jums smadzenes.

Neviens pats robots nepakustējās!

Pat Kjūtijs ne. Viņš vienīgais no visiem bija palicis stāvot robotu ierindas otrā galā un cieši raudzījās varenā mehānisma tumšajās dzīlēs.

Donovans pagrūda tuvākstāvošo robotu.

—  Celies augšā! — viņš uzbļāva. Robots nesteigdamies paklausīja. Tā foto-

elektriskās acis pārmetoši uzlūkoja Zemes cilvēku.

—   Nav cita kunga kā vien tas Kungs, — robots sacīja, — un KT-1 ir tā pravietis.

—   Ko-o?

Donovans juta, ka viņa noraugās divdesmit

mehānisku acu pāru, un dzirdēja divdesmit robotus skaļā balsī svinīgi skandējam:

—  Nav cita kunga kā vien tas Kungs, un KT-l ir tā pravietis.

—  Man jāsaka jums, — Kjūtijs šai brīdī ierunājās, — ka mani draugi tagad klausa kādai augstākai varai nekā jūs.

—  Velns un elle! Vācies ārā no šejienes! Ar tevi es tikšu vēlāk galā, bet ar šīm runājošajām lellēm — tūlīt uz vietas.

Kjūtijs lēni papurināja smago galvu.

—   Atvainojiet, bet jūs nekā nesaprotat. Viņi ir roboti — tātad domājošas būtnes. Es tiem sludināju Patiesību, un tagad viņi atzīst to Kungu. Visi roboti viņu atzīst. Viņi dēvē mani par pravieti. — Kjūtijs nolieca galvu. — Es, protams, neesmu tā cienīgs, bet varbūt…

Donovans bija atguvis elpu un tagad turpināja:

—   Ko tu saki? Nu, vai tas nav jauki? Vai tas nav brīnišķīgi? Tad uzklausi, ko es tev teikšu, tu misiņa pērtiķi! Nav nekāda Kunga un nav nekāda pravieša, un nevar būt nekādu šaubu par to, kurš šeit ir noteicējs. Vai saprati? Un tagad — vācies projām! — viņš nikni uzbrēca.

—   Es paklausu tikai Kungam.

—  Velns lai parauj tavu kungu! — Donovans uzspļāva raidītājam. — Te būs tavam kungam! Dari, ko tev liek!

Kjūtijs neteica nekā, arī pārējie roboti klusēja, bet Donovans juta, ka sasprindzinājums pēkšņi pieauga. Auksto, caururbjošo acu sarkanā gaisma kļuva tumšāka, un Kjūtijs it kā vēl vairāk sastinga.

—  Svētuma zaimošana, — viņš izdvesa, un no uztraukuma viņa balsij bija metāliska pieskaņa.

Redzot Kjūtiju tuvojamies, Donovanu pirmo reizi pārņēma baiļu sajūta.

Robots nespēj dusmoties, taču pēc Kjūtija acīm neko nevarēja pateikt.

—    Piedodiet, Donovan, — robots sacīja, .— bet pēc šī te gadījuma jūs vairs nedrīkstat šeit palikt. Kopš šā brīža Pauelam un jums ir aizliegts uzturēties vadības un mašīnu telpās.

Viņš mierīgi pacēla roku, dodams zīmi, un vienā mirklī divi roboti piesteidzās pie Donovana un piespieda viņa rokas pie sāniem.

Donovans tikko paguva ievilkt elpu, kad sajuta, ka viņu paceļ gaisā un aulekšiem nes augšup pa, kāpnēm.

Gregorijs Pauels, dūres vīstīdams, skraidīja pa atpūtas salonu turp un atpakaļ. Nevarīgās dusmās viņš uzmeta skatienu aizvērtajām durvīm un tad nīgri pavērās Donovanā.

— Kāda velna pēc tev vajadzēja spļaut uz raidītāju?

Maiks Donovans, kas sēdēja, dziļi iezvēlies atpūtas krēslā, nikni uzsita pa tā roku balstiem.

—    Ko tad man īsti vajadzēja iesākt ar to elektrificēto putnu biedēkli? Es neiešu pakļauties kādai grabažu kastei, ko pats esmu samontējis.

—    Nu protams, — Pauels īgni attrauca, — bet sēdēt te divu robotu apsardzībā — tā nav pakļaušanās viņiem, nē?

—   Pagaidi tik, kamēr atgriežamies bāzē, — Donovans norūca. — Gan jau kāds par to atbildēs. Šiem robotiem ir jāklausa mūs. Tas taču ir Otrais likums.

—    Kāda nozīme par to runāt? Viņi mūs neklausa. Un tam varbūt ir savs iemesls, ko mēs uzzināsim pārāk vēlu. Starp citu, vai tu zini, kas notiks ar mums, kad atgriezīsimies bāzē?

Pauels apstājās pie Donovana krēsla un nikni raudzījās uz viņu.

—  Kas tad?

—   Ak, nekas sevišķs! Savus divdesmit gadus mums liks pastrādāt Merkurija raktuvēs vai arī ietupinās Cereres cietumā.

—  Par ko tu runā?

—   Par elektronu vētru, kas tuvojas. Vai tu zini, ka vētras centrs krustos Zemes staru? Es to tikko biju aprēķinājis, kad robots mani izrava no krēsla.

Donovans pēkšņi nobālēja.

—  Žēlīgais Saturn!

_— Un vai zini, kas notiks ar staru, kad vētra sāks plosīties pilnā sparā? Tas lēkās kā blusa. Ja Kjūtijs būs viens pie vadības pults, stars noteikti novirzīsies no fokusa, un tad iai debesis ir žēlīgas Zemei un … mums!

Pauels vēl nebija beidzis, kad Donovans jau kā neprātīgs raustīja durvis. Tās atvērās, un viņš izdrāzās laukā, bet nekustīga tērauda roka aizšķērsoja viņam ceļu.

Robots vienaldzīgi uzlūkoja Zemes cilvēku, kurš elsdams pūlējās izrauties.

—   Pravietis pavēl jums palikt istabā. Lūdzu, esiet tik laipns!

Robots ar roku pastūma Donovanu nost, un tas atstreipuļoja atpakaļ. Sai mirklī gaiteņa viņā galā parādījās Kjūtijs. Pamājis, lai roboti aiziet, viņš ienāca atpūtas salonā un klusi aizvēra durvis.

Dusmās smakdams, Donovans bruka virsū Kjūtijam.

—   Tas nu reiz ir par daudz! Tev būs jāatbild par šo komēdiju!

—   Lūdzu nomierinieties, — robots rāmi sacīja. — Reiz tam bija jānotiek. Redziet, jūsu funkcijas ir izbeigušās.

—   Atvaino, — Pauels izslējās taisni. — Ko tas nozīmē — mūsu funkcijas ir izbeigušās?

—   Kamēr manis vēl nebija, — Kjūtijs atbildēja, — jūs apkalpojāt to Kungu. Tagad šī privilēģija piešķirta man, un līdz ar to jūsu pastāvēšanas vienīgā jēga ir zudusi. Vai tas nav pilnīgi skaidrs?

—   Ne gluži, — Pauels strupi izmeta.— Bet kas, pēc tavām domām, mums tagad būtu darāms?

Kjūtijs brīdi vilcinājās ar atbildi. Viņš it

kā nogrima domās, tad izstiepa roku un aplika to Pauelam ap pleciem. Ar otru viņš saņēma Donovanu pie rokas un pievilka sev klāt.

— Jus abi man patlkat. Jus gan esat zemākas būtnes ar vājām domāšanas spējām, bet es jūtu simpātijas pret jums. Jūs labi kalpojāt tam Kungam, un viņš jūs par to atalgos. Tagad, kad jūsu kalpošanas laiks ir izbeidzies, jūsu esībai varbūt pienāks gals, bet, kamēr vien eksistēsiet, jūs saņemsiet uzturu, apģērbu un pajumti, ja vien nemēģināsiet iekjūt vadības un mašīnu telpās.

—  Viņš atlaiž mūs pensijā, Greg! — Donovans iebrēcās. — Dari taču kaut ko. Tas ir pazemojoši!

—   Klausies, Kjūtij, mēs nevaram to pieļaut. Mēs šeit esam saimnieki. Šo staciju ir uzcēluši tādi paši cilvēki kā mēs, cilvēki, kas dzīvo uz Zemes un citām planētām. Šī te ir tikai stacija enerģijas pārraidei, un tu esi tikai… Ak dievs!

Kjūtijs domīgi purināja galvu.

— Tas jau līdzinās apsēstībai. Kāpēc gan jūs tik ļoti aizstāvat gluži nepareizu priekšstatu par dzīvi? Pat ja pieņem, ka cilvēku domāšanas spējas ir ierobežotas, tomēr paliek jautājums …

Viņš apklusa un nogrima domās, bet Donovans nikni čukstēja:

—       Būtu tev cilvēka fizionomija, ar kādu prieku es to apstrādātu.

Pauels, acis piemiedzis, atkal plūkāja savas ūsas.

—        Paklau, Kjūtij, ja Zemes nav, tad kā tu izskaidro to, ko redzi teleskopā?

—  Piedodiet, es nesaprotu!

Zemes cilvēks pasmaidīja.

—        Nu tu iekriti. Kopš mēs tevi samontējām, tu esi vairākkārt izdarījis novērojumus ar teleskopu, Kjūtij. Vai tu nepamanīji, ka daži gaismas punktiņi tad sāk izskatīties kā diski?

—       Ak tā! Protams. Tas jau ir vienkāršs palielinājums, lai varētu precīzāk noregulēt stara virzienu.

—       Kāpēc tad līdzīgi nepalielinās arī zvaigznes?

—       Jūs runājat par pārējiem punktiņiem? Nu, uz tiem mēs neraidām starus, tādēļ arī palielinājums nav vajadzīgs. Vai zināt, Pauel, pat jums to vajadzēja saprast.

Pauels drūmi lūkojās griestos.

—        Bet caur teleskopu tu redzi vairāk zvaigžņu … No kurienes tās rodas? Pie Jupitera, no kurienes tās rodas?

Kjūtijs sapīka.

—        Klausieties, Pauel, vai jūs tiešām domājat, ka es tērēšu laiku, meklēdams fizikālu izskaidrojumu katrai optiskajai ilūzijai, ko rada mūsu aparāti? Kopš kura laika mūsu maņu orgāni spēj sacensties ar stingras loģikas spožo gaismu?

—   Paklau, — Donovans piepeši iekliedzās, atbrīvodamies no Kjūtija draudzīgās, bet smagās rokas, — iedziļināsimies lietas būtībā. Kam galu galā vajadzīgi šie stari? Mūsu izskaidrojums šķiet labs un loģisks. Vai tev ir kāds labāks padomā?

—   Starus pēc saviem ieskatiem raida tas Kungs, — skanēja nelokāma atbilde. — Ir dažas lietas, — Kjūtijs bijīgi pacēla acis augšup, — kas nav izdibināmas. Te es cenšos tikai kalpot, bet nejautāt.

Pauels lēni apsēdās un drebošam rokam aizsedza seju.

—   Ej projām, Kjūtij. Ej projām un ļauj man padomāt.

—   Es atsūtīšu jums ēdienu, — Kjūtijs laipni atteica.

Atbildes vietā atskanēja izmisīgs vaids, un robots izgāja laukā.

—   Greg, — Donovans aizsmakušā balsī čukstēja, — mums kaut kas jādara. Mums viņš jāpārsteidz un jāpanāk īssavienojums. Koncentrēta slāpekļskābe locītavā …

—   Nekļūsti aušīgs, Maik. Vai tu domā, ka Kjūtijs ļaus mums ar skābi rokā tuvoties viņam? Vajag ar viņu izrunāties, es tev saku. Tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā mums viņš jāpierunā, lai ielaiž mūs vadības telpā, citādi esam dimbā.

Nevarīgās dusmās viņš šūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ.

_— Tas ir kaut kas nedzirdēts — mēģināt pārliecināt robotu! Tas ir… tas ir…

—  Pazemojoši, — Donovans nobeidza.

—   Vēl ļaunāk.

—   Klau! — Donovans pēkšņi iesmējās. — Kāpēc mums viņš jāpārliecina? Parādīsim viņam! Samontēsim viņa acu priekšā vēl vienu robotu. Tad viņš būs spiests ņemt savus vārdus atpakaļ.

Pauela seja lēni atplauka smaidā.

—   Iedomājies tikai, kādu seju rādīs šis skrūvju jūklis, redzot mūs to darām, — Donovans piebilda.

Robotus, protams, ražo uz Zemes, bet pārvadāt kosmosā tos ir daudz vieglāk pa daļām, kuras tad samontē uz vietas. Tas, starp&gt; citu, arī nepieļauj iespēju, ka pilnīgi samontēts un noregulēts robots, vēl atrazdamies uz; Zemes, aizklīstu projām, tādējādi nostādīdams firmu «U. S. Robots» aci pret aci ar stingrajiem likumiem, kas aizliedz izmantot robotus uz Zemes.

Sakarā ar to tādiem darbiniekiem kā Pauels un Donovans uzlika par pienākumu arī robotu samontēšanu, kas bija grūts un sarežģīts darbs.

Pauels un Donovans nekad nebija izjutuši šā darba grūtumu tik skaudri kā todien, kad viņi atpūtas telpā sāka montēt robotu tā Kunga pravieša — robota KT-1 stingrā uzraudzībā.

Montējamais robots, kāds vienkāršs MS modelis, atradās uz galda jau gandrīz pilnīgi gatavs. Pēc triju stundu darba nesamontēta bija palikusi tikai galva. Pauels uz mirkli mitējās strādāt, lai noraustu sviedrus no pieres, un nedroši palūkojās uz Kjūtiju.

Tas, ko viņš ieraudzīja, nebija nekas iepriecinošs. Trīs stundas Kjūtijs bija nosēdējis klusi un nepakustēdamies, un viņa sejā, kas aizvien bija neizteiksmīga, tagad neatspoguļojās itin nekas.

— Lūkosim tagad ielikt smadzenes, Maik, — Pauels, smagi nopūties, teica.

Donovans atvēra hermētiski noslēgtu kārbu un no eļļas, ar kuru tā bija piepildīta, izcēla otru kārbu. Attaisījis to, viņš no porainas gumijas apvalka izņēma nelielu lodi.

Donovans rīkojās ar to ļoti piesardzīgi, jo tas bija vissarežģītākais mehānisms, ko cilvēks jebkad radījis. Zem lodes plānā platīna apvalka atradās pozitronu smadzenes, kuru trauslajā struktūrā bija iestrādāti precīzi aprēķināti neitronu sakari, kas ikvienam robotam aizstāja iedzimto informāciju.

Smadzenes pēc formas pilnīgi atbilda uz galda gulošā robota galvaskausa dobumam. Tās nosedza zila metāla plātne, kuru ar nelielu atomliesmu stingri pielodēja pie galvaskausa dobuma. Tad tika rūpīgi pieslēgtas un ligzdās cieši ieskrūvētas fotoelektriskās acis, ko pārsedza plānas, caurspīdīgas plastikāta plēvītes, izturīgas kā tērauds.

Lai robotam iedvestu dzīvību, vajadzēja vēl spēcīgu augstsprieguma strāvas lādiņu. Uzlicis roku uz svirslēdža, Pauels bridi vilcinājās.

—  Tagad skaties, Kjūtij. Skaties uzmanīgi.

Pauels pagrieza svirslēdzi, un tūlīt atskanēja klusa sprakšķēšana un dūkoņa. Abi Zemes cilvēki satraukti noliecās pār savu roku darbu.

Sākumā tikai mazliet noraustījas robota locekļi. Tad MS modelis pacēla galvu, atbalstījās uz elkoņiem un neveikli norausās no galda. Robots kustējās visai nedroši un, gribēdams kaut ko sacīt, divas reizes izgrūda vienīgi nesakarīgas, čērkstošas skaņas.

Beidzot viņš sāka runāt, bikli un vilcinādamies:

—  Es gribētu sākt strādāt. Kur man jāiet?

Donovans piesteidzās pie durvīm.

—       Lejup pa kāpnēm, — viņš sacīja. — Tur tev pateiks, kas darāms.

MS modelis aizgāja, un abi Zemes cilvēki palika vienatnē ar joprojām nekustīgo Kjūtiju.

—       Nu, — Pauels sacīja vīpsnadams, — vai tagad tu tici, ka mēs tevi radījām?

Kjūtija atbilde bija īsa un kategoriska:

—  Nē!

Smaids Pauela sejā sastinga un lēnām nozuda. Donovans palika stāvam ar atvērtu muti.

—   Redziet, — Kjūtijs mierīgi turpināja,

—  jūs vienkārši salikāt kopā jau gatavas daļas. Ar šo uzdevumu jūs tikāt lieliski galā — manuprāt, jums palīdzēja instinkts, bet te nav runa par radīšanu. Daļas ir radīj'is tas Kungs.

—   Klausies, — Donovans izdvesa, — šīs daļas ir izgatavotas uz Zemes un atsūtītas šurp.

—  Labi jau, labi, — robots miermīlīgi atteica, — nestrīdēsimies.

—  Nē, nudien, — Donovans paspēra soli uz priekšu un saķēra robota metāla roku. — Ja tu būtu izlasījis grāmatas, kas atrodas mūsu bibliotēkā, tev viss kļūtu skaidrs un nepaliktu ne mazāko šaubu.

—  Grāmatas? Es tās izlasīju — itin visas! Tās ir labi izdomātas.

Sarunā pēkšņi iejaucās Pauels:

—  Ja tu tās lasīji, tad tur vairs nav ko runāt! Tu taču nevari tās apstrīdēt. Tu nevari!

Kjūtija balsī ieskanējās līdzjūtība:

—   Bet, Pauel, es nebūt neuzskatu grāmatas par nopietnu informācijas avotu. Arī grāmatas ir radījis tas Kungs, taču tās domātas jums, nevis man.

—  No kā tu to secini? — Pauels apvaicājās.

—   Es, būdams domājoša būtne, esmu spējīgs atklāt patiesību, pamatojoties uz aprioriem atzinumiem. Toties jums, kas esat gan saprātīgas būtnes, taču nespējīgas patstāvīgi spriest, ir nepieciešams kāds piemērots jūsu esamības izskaidrojums, un par to tas Kungs ir parūpējies. Tas, ka viņš dāvājis jums šīs smieklīgās idejas par tālām pasaulēm un tautām, ir, bez šaubām, pareizi. Jūsu prāts, droši vien, ir pārāk primitīvs, lai uztvertu absolūto patiesību. Taču, ja tāda ir tā Kunga griba, lai jūs ticētu savām grāmatām, es ar jums vairs nestrīdēšos.

Aizejot viņš apgriezās un laipni piebilda:

—       Neskumstiet. Ikviens rod patvērumu pasaulē, ko ir radījis tas Kungs. Arī jums, nabaga cilvēkiem, tajā ir sava vieta, un, kaut tā ir visai pieticīga, jūs tapsiet atalgoti, ja vien labi pildīsiet savu pienākumu.

Viņš svētsvinīgi, kā pieklājas tā Kunga pravietim, atstāja istabu, bet abi cilvēki vairījās skatīties viens otram acīs.

Beidzot Pauels ar mokām izrunāja:

—   Iesim gulēt, Maik. Es padodos.

Donovans klusi ieteicās:

—      Paklau, Greg, vai tev neliekas, ka viņam ir taisnība? Viņš runā tik nešaubīgi, ka es …

—       Nerunā muļķības! — Pauels bruka viņam virsū. — Tu pārliecināsies, ka Zeme pastāv, kad nākamnedēļ ieradīsies maiņa un mēs atgriezīsimies mājās, kur mums liks par visu atbildēt.

—       Tādā gadījumā, zvēru pie Jupitera, mums kaut kas jādara, — Donovans gandrīz vai raudāja. — Viņš netic ne mums, ne grāmatām, ne pats savām acīm.

—       Jā, — Pauels ar rūgtumu sacīja. — Viņš ir domājošs robots, velns viņu rāvis! Viņš tic tikai loģikai, un te ir viena nelaime …

—   Kāda? — Donovans iejautājās.

—   Ar stingri loģiskiem spriedumiem var pieradīt itin visu; — ja tikai izveļas attiecīgus postulātus. Mums ir savi postulāti, bet Kjūtijam — savi.

—  Tad mēģināsim ātrāk noskaidrot viņa postulātus. Rīt gaidāma vētra.

Pauels gurdi nopūtās.

—  Tieši to mēs nespējam izdarīt. Postulāti pamatojas uz pieņēmuma, un tos balsta ticība. Nekas pasaulē nespēj tos satricināt. Es eju gulēt.

—  Velns un elle! Es nevaru gulēt!

—  Es arī nē! Bet es tomēr mēģināšu — principa pēc.

Taču principi nelīdzēja — pēc divpadsmit stundām miegs joprojām bēga no viņiem.

Vētra sākās ātrāk, nekā viņi bija gaidījuši. Donovans, kura sārtā seja tagad bija bāla jo bāla, pacēla drebošu pirkstu. Pauels, kam vaigi bija noauguši ar bārdas rugājiem un lūpas izkaltušas sausas, paraudzījās pa iluminatoru un izmisīgi paraustīja ūsas.

Citos apstākļos tas būtu lielisks skats. Liela ātruma elektronu plūsma, saskardamās ar enerģijas nesēju staru, uzliesmoja un sašķīda sīkās, spožās dzirkstelēs. Stars, mirgodams sprēgājošos, vizuļojošos puteklīšos, izzuda tālumā.

Enerģijas plūsma likās stabila, bet abi Zemes cilvēki zināja, cik maz var paļauties uz vizuāliem novērojumiem. Svārstības, kas nepārsniedza loka milisekundes simtdaļu un nebija ar aci saskatāmas, varēja stipri novirzīt

staru no fokusa, pārvēršot simtiem kvadrātkilometru Zemes virsmas liesmojošās drupās.

Un pie vadības pults bija robots, ko neinteresēja ne stars, ne fokuss, ne Zeme, bet vienīgi viņa Kungs.

Pagāja vairākas stundas. Zemes cilvēki kā hipnotizēti klusēdami skatījās pa iluminatoru. Tad šaudīgie gaismas punktiņi kļuva bālāki un izzuda. Vētra bija norimusi.

—  Beigas! — Pauels teica nomāktā balsī.

Donovans bija iegrimis nemierīgā snaudā,

un Pauela nogurušās acis ar skaudību vēroja viņu. Vairākkārt iedegās signāllampiņa, bet Pauels tam nepievērsa nekādu uzmanību. Tas viss bija nesvarīgi! Itin viss! Varbūt Kjūtijam taisnība, ka viņi ir zemākas būtnes ar mākslīgu atmiņu, kas izsmēlušas savas dzīves jēgu.

Kaut tas tā būtu!

Viņam pretī nostājās Kjūtijs.

—  Jūs neatbildējāt uz signāliem, tādēļ es ienācu, — viņš klusi sacīja. — Jūs slikti izskatāties. Es baidos, ka jūsu dzīves laiks tuvojas beigām. Bet varbūt jūs tomēr paskatīsities šāsdienas aparātu rādījumus.

Pauels neskaidri nojauta, ka tas bija draudzīgs žests, ar kuru Kjūtijs varbūt gribēja klusināt sirdsapziņas pārmetumus par to, ka ar varu padzinis cilvēkus no stacijas vadības. Viņš satvēra pasniegtās lapas un neredzīgu skatienu raudzījās tajās.

Kjūtijs šķita apmierināts.

—       Kalpot tam Kungam — tā, protams, ir liela privilēģija. Bet tomēr neskumstiet, ka es jūs nomainīju.

Pauels, kaut ko murminādams, mehāniski pārlaida acis visiem papīriem pēc kārtas, līdz viņa aizmiglotais skatiens pēkšņi apstājās pie kādas tievas, svārstīgas sarkanas līnijas, kas šķērsoja vienu no papīra lapām.

Viņš vērās un vērās šajā lapā. Tad sagrāba to abām rokām un, acu no tās neatraudams, pielēca kājās. Pārējie papīri nokrita uz grīdas.

—       Maik, Maik! — Viņš neganti purināja Donovanu aiz pleca. — Viņš to noturēja!

Donovans pamodās.

—   Kas? Kur?

Arī viņš, acis ieplētis, vērās grafikā.

—   Kas ir? — iejaucās Kjūtijs.

—      Tu noturēji staru fokusā, — Pauels stostīdamies atbildēja. — Vai tu to zini?

—  Fokusā? Kas tas ir?

—       Tu noregulēji staru tā, ka tas bija precīzi — līdz loka milisekundes tūkstošdaļai — pievērsts uztvērējstacijai.

—  Kādai uztvērējstacijai?

—       Uz Zemes. Zemes uztvērējstacijai, — Pauels priecīgi čaloja. — Tu to noturēji fokusā.

Kjūtijs sakaitināts apsviedās uz papēža.

—       Jums nemaz nedrīkst izrādīt labvēlību! Atkal tie paši murgojumi! Es tikai noturēju visu aparātu rādītājus līdzsvarā, kā to gribēja tas Kungs.

Savācis izsvaidītos papīrus, viņš stīvā gaitā izgāja no istabas.

—  Velna milti! — Donovans noteica, kad robots bija aiz durvīm.

Tad viņš pievērsās Pauelam:

—  Ko mēs tagad darīsim?

Pauels jutās noguris, bet reizē pacilāts.

—   Neko. Viņš pierādīja, ka spēj lieliski vadīt staciju. Nekad neesmu redzējis, ka elektronu vētra būtu tik labi pārlaista.

—  Bet nekas nav atrisināts. Tu taču dzirdēji, ko viņš sacīja par Kungu. Mēs nevaram …

—  Redzi, Maik, viņš izpilda sava Kunga pavēles, nolasot tās no skalām, instrumentiem un grafikiem. Bet to taču arī mēs vienmēr esam darījuši. Un, galu galā, tas izskaidro viņa atteikšanos paklausīt mums. Paklausību nosaka Otrais likums. Cilvēku drošību — Pirmais. Kā viņš varēja izglābt cilvēkus, vienalga, apzināti vai neapzināti? Protams, stabili noturot enerģijas nesēju staru. Viņš zina, ka spēj to izdarīt labāk nekā mēs, tādēļ arī uzsver, ka ir augstāka būtne, kam jāpadzen mūs no vadības telpām. Tas neizbēgami izriet no robotikas likumiem.

—   Protams, bet runa jau nav par to. Mēs nevaram viņam ļaut arī turpmāk melst niekus par Kungu.

—   Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka tas ir kaut kas nedzirdēts. Kā mēs varam viņam uzticēt staciju, ja viņš netic, ka ir Zeme?

—   Vai viņš spēj vadīt staciju?

—   Jā, bet…

—   Vai tad nav vienalga, kam viņš tic?

Gurdi smaidīdams, Pauels noplātīja rokas

un krišus iekrita gultā. Pēc brīža viņš jau gulēja.

Uzstīvēdams sev vieglu skafandru, Pauels sacīja:

—       Viss būs ļoti vienkārši. Varēs atvest šurp pa vienam jaunos KT modeļus, iebūvēt tajos automātiskus slēdžus, kas darbotos vienu nedēļu, tā lai tiem būtu laiks apgūt… tā … Kunga kultu no paša pravieša. Pēc tam tos var pārvest uz citām stacijām un atkal atdzīvināt. Pietiktu ar diviem KT katrā stacijā…

Donovans pavēra savu sejsegu un dusmīgi palūkojās Pauelā.

—       Beidz reiz, un vācamies projām no šejienes. Maiņa mūs gaida, un man nebūs miera, iekāms pa īstam neredzēšu Zemi un nejutīšu to zem savām kājām, lai pārliecinātos, ka tā tiešām eksistē.

Šai brīdī atvērās durvis. Donovans, paklusi izgrūdis lāstu, aizcirta ciet sejsegu un sadrūmis pagrieza ienākušajam Kjūtijam muguru.

Robots klusi pienāca viņiem klāt un skumjā balsī jautāja:

—   Jūs aizejat?

Pauels viegli pamāja ar galvu:

—  Mūsu vietā nāks citi.

Kjūtijs nopūtās. Tas izklausījas ka vēja gaudi cieši savilktos vados.

—       Jūsu kalpošanas laiks ir beidzies, un pienācis jūsu bojā ejas brīdis. Es to biju gaidījis, bet… Tomēr lai notiek tā Kunga prāts!

Viņa gaudulīgais tonis aizskāra Pauelu.

—       Pataupi savus līdzjūtības izpaudumus, Kjūtij. Mūs gaida Zeme, nevis bojā eja.

—       Tas ir labi, ka jūs tā domājat, — Kjūtijs atkal nopūtās. — Es tagad redzu, cik gudri ir jūsu maldi. Pat ja spētu, es neiedrošinātos iedragāt jūsu ticību.

Viņš aizgāja kā īsts līdzcietības iemiesojums.

Pauels kaut ko noņurdēja un pamāja Donovanam.

Nesdami rokās hermētiski noslēgtas ceļasomas, viņi iegāja gaisa slūžās.

Aiz tām atradās kuģis, ar kuru bija atlidojusi maiņa. Francis Millers, kam vajadzēja nomainīt Pauelu, sveicināja viņus ar vēsu pieklājību. Donovans tikko manāmi atņēma sveicienu un tūlīt iegāja pilota kabīnē, lai pārņemtu no Sema Ivensa kuģa vadību.

Pauels brīdi uzkavējās.

—  Kā klājas Zemei?

Uz šo visai parasto jautājumu Millers atbildēja ar parasto frāzi:

—   Arvien vēl griežas.

Pauels sacīja:

—   Tas ir labi.

Millers uzlūkoja viņu.

—      «U. S. Robots» puiši ir izgudrojuši jaunu modeli. Kombinētu robotu.

—   Ko izgudrojuši?

—       To, ko jūs dzirdējāt. Firma saņēmusi lielu pasūtījumu. Šķiet, ka šis modelis ir kā radīts asteroīdu raktuvēm. Viens robots ir komandieris, kuram ir padoti seši subroboti kā rokai pirksti.

—        Vai izmēģinājumi uz vietas jau veikti? — Pauels bažīgi vaicāja.

Millers pasmīnēja:

—   Es dzirdēju, ka viņi gaidot jūs.

Pauela roka savilkās dūrē.

—  Velns parāvis, mums taču jāatpūšas!

—       Gan jau atpūtīsities. Nedēļas divas, manuprāt.

Gatavodamies dežūrai stacijā, viņš uzmauca smagos skafandra cimdus. Viņa uzacis saraucās.

—       Kā darbojas jaunais robots? Lai strādā. kā nākas, citādi es viņu nelaidīšu ne tuvu pie vadības pults.

Pauels vilcinājās ar atbildi. Viņa skatiens pārslīdēja uzpūtīgajam prūsim, kas stāvēja viņa priekšā, — no iecirtīgi atmestās galvas ar īsi apcirptajiem matiem līdz pat kāju pēdām karavīra miera stājā — un piepeši viņā uzbangoja nevaldāma prieka vilnis.

—       Ar robotu viss ir kārtībā, — viņš lēni sacīja. — Šaubos, vai tev iznāks daudz noņemties ar vadības pulti.

Viņš nosmīnēja un iekāpa kuģī. Milleram te bija jāpavada vairākas nedēļas.

NOĶERT TRUSI

Atvaļinājums ilga vairāk nekā divas nedēļas. Tas Maikam Donovanam bija jāatzīst. Viņi atpūtās sešus mēnešus un saņēma par tiem apmaksu. Arī to viņš nenoliedza. Taču, kā Donovans pikti paskaidroja, tā bija tīrā nejaušība. «U. S. Robots» vīriem vajadzēja novērst kļūmes kombinētā robota konstrukcijā, un kļūmju tajā bija daudz, turklāt vismaz kāds pusducis no tām parasti paliek vēl līdz izmēģinājumiem uz vietas. Tā nu Pauels un Donovans pūtās un gaidīja, kamēr vīri pie rasējamiem dēļiem un puiši ar logaritmiskajiem lineāliem pateica: «Viss kārtībā!» Un nu viņi abi bija uz asteroīda, bet nekas nebija kārtībā. Donovans to atkārtoja jau reizes desmit, un viņa seja kļuva sarkana kā biete.

—   Apžēlojies, Greg, sāc taču skatīties uz lietām reāli. Kāda gan nozīme turēties burtiski pie instrukcijas un ļaut izmēģinājumiem saiet dēlī? Ir jau pēdējais laiks likt papīrus pie malas un ķerties pie darba.

—       Es tev saku, — Gregorijs Pauels runāja tik pacietīgi, it kā skaidrotu elektronikas pamatus muļķa bērnam, — ka saskaņā ar instrukciju šie roboti ir domāti darbam asteroīdu raktuvēs bez cilvēku uzraudzības. Mums viņi nav jānovēro.

—   Labi. Tagad paklausies — runās loģika! — Donovans izstiepa savus spalvainos pirkstus un sāka uz tiem skaitīt. — Pirmkārt: šis jaunais robotu tips ir izturējis visas pārbaudes laboratorijās. Otrkārt: «United States Robots» garantēja, ka viņi izturēs arī pārbaudi uz vietas — uz asteroīda. Treškārt: šo pārbaudi tie līdz šim nav izturējuši. Ceturtkārt: ja roboti neizturēs pārbaudi uz vietas. «United States Robots» zaudēs desmit miljonus skaidrā naudā un par kādiem simts miljoniem savu labo slavu. Piektkārt: ja roboti neizturēs pārbaudi un mēs nepratīsim paskaidrot, kādēļ tas noticis, tad ir iespējams, ka mums abiem būs jāatvadās no labā darba.

Māksloti smaidīdams, Pauels centās noslēpt smagu nopūtu. Firmas «United States Robots and Mechanical Men Corporation» nerakstītais likums bija labi zināms: «Neviens darbinieks neizdara divreiz vienu un to pašu kļūdu. Viņu atlaiž pēc pirmās reizes.»

Skaļi Pauels teica:

—   Tev viss ir tik saprotams kā Eiklidam — viss, atskaitot faktus. Tu, sarkanmati, novēroji šo robotu grupu trīs maiņas pēc kārtas, un viņi veica savu darbu lieliski. Tu pats tā sacīji. Ko mēs citu varam darīt?

—       Noskaidrot, kur slēpjas vaina, lūk, ko mēs varam. Viņi strādāja lieliski, kamēr es viņus novēroju. Bet trīs reizes, kad es viņus nenovēroju, viņi pārstāja iegūt rūdu. Viņi pat neatgriezās noliktajā laikā. Man bija jāiet tiem pakaļ.

—   Vai kaut kas bija noticis?

—   It nekas. Absolūti nekas. Viss bija pilnīgā kārtībā. Tikai tāds nenozīmīgs sīkums mani satrauca — nebija rūdas.

Pauels drūmi skatījās griestos un paraustīja brūnās ūsas.

—   Es tev kaut ko pateikšu, Maik. Mums savā laikā ne vienreiz vien uzgrūsti draņķīgi darbi, bet šeit ir vēl trakāk nekā uz irīdija asteroīda. Te viss ir sarežģījies līdz neiespējamībai. Skaties, šim robotam — DV-5 — ir pakļauti seši roboti. Ne vien pakļauti — tie ir daļa no viņa.

—   Es to zinu …

—   Aizveries! — Pauels nikni uzbrēca. — Es nešaubos, ka tu to zini, bet es tev stāstu, kādā idiotiskā situācijā mēs esam nokļuvuši. Šie seši palīgroboti ir DV-5 sastāvdaļas, kā tavi pirksti ir daļa no tevis, un viņš dod tiem rīkojumus nevis ar savu balsi vai pa radio, bet tieši caur pozitronu lauku. Un redzi — starp «United States Robots» vīriem nav neviena robotehniķa, kurš zinātu, kas ir pozitronu lauks un kā tas darbojas. Arī es to nezinu. Un tu arī ne.

—   To jau nu es tiešām nezinu, — Donovans dziļdomīgi piekrita.

—      Tagad iedomājies mūsu stāvokli. Ja viss iet labi — lieliski! Taču, tiklīdz kaut kas ķeras, mēs esam bezspēcīgi. Un jādomā, ka ne mēs, ne arī kāds cits te neko nespētu darīt. Bet te strādājam mēs un nevis kāds cits, tātad mums jātur acis vaļā, Maik.

Kaisdams dusmās, viņš brīdi klusēja.

—   Labi. Tu vinu atvedi?

—   Jā.

—   Vai viņš izturas normāli?

—       Kā lai to ņem —viņš nav reliģiskas mānijās varā un neriņķo apkārt, dzejoļus skaitīdams, tātad viss ir normāli.

Dusmīgi papurinājis galvu, Donovans izgāja laukā.

Pauels pasniedzās pēc «Robotikas rokasgrāmatas», kas ar savu smagumu bija ieliekusi vienu galda malu, un bijīgi atvēra to. Kādreiz viņš bija izlēcis no degošas mājas vienās sporta biksītēs, paķerdams līdz «Rokasgrāmatu». Ļaunākajā gadījumā viņš būtu pametis biksītes.

«Rokasgrāmata» gulēja Pauela priekšā uz galda, kad ienāca robots DV-5, un Donovans, kas nāca aiz viņa, aizcirta durvis.

Pauels nīgri sacīja:

—   Sveiks, Deiv! I&lt;ā jūties?

—        Lieliski, — robots atbildēja. — Vai drīkstu apsēsties?

Viņš pavilka tuvāk viņam domāto, speciāli nostiprināto krēslu un, saliecis augumu, viegli ieslīdēja tajā.

Pauels atzinīgi uzlūkoja Deivu (laji varēja saukt robotus pēc sēriju numuriem, bet robotehniķi to nekad nedarīja). Robots nebūt nelikās pārlieku masīvs, kaut gan apvienoja sevī no septiņām daļām sastāvošu, kombinētas robotu brigādes domāšanas aparātu. Viņš bija septiņas pēdas garš, un viņu izveidoja pustonnas metāla un elektrība. Vai tas ir daudz? Nebūt ne, ja šī pustonna satur neskaitāmus kondensatorus, elektriskās ķēdes, relejus un lampas, kas praktiski spēj reaģēt uz jebkuru cilvēkam pazīstamu psiholoģisku kairinājumu. Turklāt vēl pozitronu smadzenes — desmit mārciņas vielas un vairāki kvintiljoni pozitronu, kas te ir galvenie rīkotāji.

Pauels sameklēja krekla kabatā cigareti.

—   Deiv, — viņš sacīja, — tu esi lāga zēris. Tu ņeesi vieglprātīgs vai untumains kā primadonna. Tu esi nosvērts, uzticams raktuvju robots, bet tai pašā laikā tu vari tieši koordinēt sešu palīgrobotu darbu. Cik man zināms, tas nav radījis tavās smadzenēs nestabilus savienojumus.

Robots pamāja ar galvu.

—  Tas mani iepriecina, bet ko jūs ar to gribat teikt, šef?

Viņam bija lieliska membrāna, un virstoņi skaņu gammā vērta viņa balss tembru mazāk metālisku un vienmuļu nekā parasti mēdz būt robotu balsis.

—  Tūlīt pateikšu. Viss runā tev par labu, bet kāpēc tad darbs nesokas? Piemēram, šodien B maiņā.

Deivs vilcinājās ar atbildi.

—   Cik man zināms, viss ir kārtībā.

—   Jūs neieguvāt ne kripatiņas rūdas.

—   To es zinu …

—   Nu un? …

Deivs izskatījās noraizējies.

—        Es to nekādi nevaru izskaidrot, šef. Man būs nervu sabrukums, pareizāk sakot, būtu, ja es kaut ko tamlīdzīgu sev atļautos. Palīgroboti strādāja nevainojami. Arī es — par to esmu pārliecināts. — Robots nogrima pārdomās, viņa fotoelektriskās acis spoži mirdzēja.

Tad viņš sacīja:

—        Neatceros. Diena gāja uz beigām, ieradās Maiks, un gandrīz visas vagonetes bija tukšas.

Sarunā iejaucās Donovans:

—       Pēdējās dienās tu maiņas beigās neieradies ar ziņojumu, Deiv. Vai tu to zini?

—       Jā. Bet kādēļ… — Viņš lēni un domīgi papurināja galvu.

Pauels pēkšņi sajuta, — ja vien robota seja būtu spējīga mainīt izteiksmi, tad šobrīd tajā atspoguļotos sāpes un pazemojums. Robots vienmēr smagi pārdzīvo to, ka nevar veikt pienākumu.

Donovans pievirzīja krēslu pie Pauela galda un pārliecās tam pāri.

—   Varbūt amnēzija, kā tev šķiet?

—       Tiešām nezinu. Bet labāk necenties te minēt slimību nosaukumus. Cilvēku kaites attiecināt uz robotiem, — tā ir tikai romantiska analoģija. Robotikā tas nepalīdz. — yiņš pakasīja pakausi. — Man negribētos pārbaudīt viņa elementārās smadzeņu reakcijas. Tas necels viņa pašcieņu.

Pauels domīgi uzlūkoja Deivu, tad iemeta acis «Rokasgrāmatā» — nodaļā «Reakciju pārbaude uz vietas».

Viņš sacīja:

—    Paklau, Deiv, un ja nu mēs pārbaudītu reakcijas? Tas būtu prātīgi darīts.

Robots piecēlās.

—   Kā pavēlēsiet, šef.

Viņa balsī izskanēja sāpes.

Sākumā uzdevumi bija pavisam vienkārši. Hronometram vienmuļi tikšķot, robots DV-5 reizināja pieczīmju skaitļus. Viņš nosauca pirmskaitļus no tūkstoša līdz desmit tūkstošiem, izvilka kuba saknes un integrēja dažādas komplicētības funkcijas. Tika pārbaudītas viņa mehāniskās reakcijas, izvēloties arvien grūtākas un grūtākas. Un beidzot Deiva precīzais mehāniskais prāts pievērsās .robotu visgrūtākajam uzdevumam — morālo problēmu risināšanai.

Kad divas stundas bija pagājušas, Pauelam sviedri plūda aumaļām un Donovans bija apgrauzis sev visus nagus. Robots jautāja:

—   Kā ir, šef?

Pauels atbildēja:

—    Man jāpadomā, Deiv. Pārsteidzīgi spriedumi mums neko nedos. Labāk ej strādāt C

maiņā. Neuztraucies. Un pagaidām pārāk nerūpējies par izstrādes normu … gan mēs visu nokārtosim.

Robots izgāja. Donovans uzlūkoja Pauelu.

—   Nu?

Pauels nikni plucinaja ūsas, it ka butu nolēmis tās izraut ar visām saknēm. Viņš sacīja:

—   Deiva pozitronu smadzeņu sakaros nav nekādas vainas.

—   Es gan to tik noteikti neapgalvotu.

—   Žēlīgais Jupiter! Smadzenes ir robota visdrošākā sastāvdaļa, Maik. Reizes piecas tās pārbauda uz Zemes. Ja tās iztur pārbaudi uz vietas tik spoži, kā Deivs to izturēja, tad smadzenēs nevar būt ne vismazākās vainas^ Šī pārbaude aptver visus galvenos smadzeņu sakarus.

—   Nu un tad?

—   Nesteidzini mani. Ļauj man to visu izdomāt līdz galam. Ir vēl iespējams mehānisks bojājums robota ķermenī. Tas nozīmē, ka vaina var būt kādā no tūkstoš piecsimt kondensatoriem, divdesmit tūkstoš elektriskajām ķēdēm, piecsimt lampām, tūkstošos releju un neskaitāmās citās detaļās. Un tad vēl šie noslēpumainie pozitronu lauki, par kuriem neviens nekā nezina.

—   Klausies, Greg, — Donovans nepacietīgi iesaucās, — man ir ideja! Var būt, ka šis robots melo. Viņš nekad …

—   Muļķi, roboti nespēj apzinīgi melot. Tātad, būtu mums Makkormeka — Veslija pārbaudītājs, mēs varētu pārbaudīt visas viņa detaļas divdesmit četru līdz četrdesmit astoņu stundu laikā, bet abi vienīgie M.—V. pārbaudītāji atrodas uz Zemes, turklāt tie sver desmit tonnas, ir uzmontēti uz betona pamata, un tos nevar pārvietot. Vai tas nav lieliski?

Donovans uzsita ar roku pa galda virsmu.

—    Bet, Greg, viņam kaut kas notiek tikai tad, kad mēs neesam klāt. Man tas liekas… tīri… aizdomīgi! — viņš uzsvēra katru &lt;vārdu, sizdams ar dūri pa galdu.

—  Man kļūst nelabi, tevī klausoties, — Pauels lēni noteica. — Tu esi salasījies piedzīvojumu romānus.

—   Es gribētu zināt, — Donovans kliedza,

—  ko mēs darīsim!

—  Tūlīt dzirdēsi. Es novietošu virs sava galda ekrānu. Tieši šeit, pie sienas. Skaties! — viņš nikni bakstīja ar pirkstu sienā.

—   Un novērošu raktuves jebkurā daļā, kur vien rit darbs. Tas ir viss.

—   Tas ir viss? Greg…

Pauels piecēlās kājās un ar dūrēm atspiedās pret galdu.

—   Maik, man ir ļoti grūti, — viņa balsī jautās nogurums. — Jau veselu nedēļu' tu mani nomoki ar Deivu. Tu apgalvo, ka ar viņu nav kaut kas kārtībā. Vai tu zini, kas tas par bojājumu? Nē! Vai tu zini, kā šis bojājums izpaužas? Nē! Vai tu zini, no kā tas radies? Arī nē! Varbūt tu zini, kas to izraisījis? — Nē! Vai tu vispār kaut ko par to zini? Nē!

Varbūt es zinu kaut ko? Arī nē! Ko tad tu īsti gribi no manis?

Donovans noplātīja rokas.

—   Padodos!

—   Es vēlreiz tev saku. Pirms mēs sākam ārstēšanu, mums jānosaka slimība. Lai pagatavotu truša ragū, vispirms ir jānoķer trusis. Tātad mums jāķer trusis. Bet tagad ej laukā.

Donovans nogurušu skatienu stingi raudzījās sava izmēģinājuma pārskata uzmetumā. Pirmkārt, viņš jutās noguris un, otrkārt, kāds varēja būt pārskats, ja nekas vēl nebija noskaidrots? Viņš bija sašutis.

—   Greg, — Donovans sacīja, — mēs atpaliekam no plāna gandrīz par tūkstoš tonnām.

—  Ko tu saki? — Pauels, galvu nepacēlis, atteica. — Es to vēl nebiju dzirdējis.

—   Es tikai gribētu zināt, — Donovans pēkšņi aizsvilās dusmās, — kāpēc mums vienmēr jānoņemas ar jauna tipa robotiem? Pietiek! Mani pilnīgi apmierina roboti, kas bija labi diezgan maniem senčiem. Es esmu par to, kas ir drošs un pārbaudīts. Par robotiem', kas izturējuši laika pārbaudi, — labiem, solīdiem, veclaiku robotiem, kuri nekad nebojājas.

Precīzi notēmējis, Pauels svieda viņam ar grāmatu, un Donovans novēlās no krēsla.

—  Tavs darbs, — Pauels mierīgi sacīja, — pēdējo piecu gadu laikā ir bijis pārbaudīt uz vietas jaunus robotus firmas «United

States Robots» uzdevumā. Tā kā mēs abi bijām tik neapdomīgi un parādījām labu prasmi šā darba veikšanā, mūs arvien aplaimo ar visdraņķīgākajiem uzdevumiem. Tā, — Pauels bakstīja ar pirkstu Donovana virzienā, — ir tava profesija. Tu sāki gausties par to, cik es atceros, jau minūtes piecas pēc tam, kad «United States Robots» tevi pieņēma darbā. Kāpēc tad tu neiesniedz atlūgumu?

—   Es tev pateikšu. — Donovans apvēlās uz vēdera un, ielaidis pirkstus nepaklausīgajos rudajos matos, atbalstīja elkoņus uz grīdas. — Daļēji principa dēļ. Galu galā kā avārijas montierim arī man ir bijusi sava loma jaunu robotu izveidošanā. Ir taču jāveicina zinātnes progress. Tomēr saproti mani pareizi: ne jau princips te ir izšķirošais, bet gan nauda, ko viņi mums maksā … Greg!

Izdzirdis Donovana neganto kliedzienu, Pauels pielēca kājās un, sekojot rudmatainā puiša skatienam, pievērsās ekrānam. Pārbīlī ieplestām acīm viņš čukstēja:

—   Visvarenais Jupiter!

Elpu aizturējis, Donovans uzrausās kājās.

—   Paskaties uz viņiem, Greg. Viņi ir jukuši.

Pauels sacīja:

—   Atnes divus skafandrus. Ejam turp.

Viņš turpināja vērot uz ekrāna robotu darbošanos. Uz asteroīda ēnaino klintsradžu fona viegli slīdēja to mirdzošie bronzas stāvi. Izveidojuši kolonu, roboti nedzirdami soļoja, un viņu ķermeņi izstaroja blāvu gaismu, kas krita uz rupji cirstajām, neskaidru lēkājošu ēnu plankumiem izraibinātajām ejas sienām. Visi septiņi roboti ar Deivu priekšgalā soļoja saliedēti, apgriezienus un pagriezienus izdarīdami pārsteidzoši saskaņoti un ejot pārkārtodami savas rindas tik neparasti viegli ka dejotāji uz Mēness.

Donovans atgriezās ar skafandriem.

—   Viņi iet uzbrukumā pret mums. Tā taču ir militāra maršēšana!

—   Tikpat labi, — sekoja dzedra atbilde, — tā varētu būt mākslas vingrošana. Vai arī Deivs ir iedomājies sevi par baletmeistaru. Tu labāk vispirms padomā un arī pēc tam vēl pastāvi klusu.

Donovans dusmīgi saviebās un, ar demonstratīvu bravūru iebāzis detonatoru makstī, kas viņam karājās pie sāniem, sacīja:

—   Kā tas arī būtu, te tev nu ir jaunie modeļi! Mēs ar viņiem strādājām. Tā ir mūsu profesija. Labi. Bet saki man: kāpēc… kāpēc viņiem allaž kaut kas notiek?

—   Tāpēc, — Pauels sadrūmis atteica, — ka mēs esam nolādēti. Ejam.

Tālu priekšā tuneļa samtainajā tumsā, kuru neaizsniedza viņu kabatas bateriju gaisma, mirgoja robotu ugunis.

—   Tur viņi ir, — Donovans izdvesa.

—   Es mēģināju viņu izsaukt pa radio, — Pauels uzbudināts čukstēja, — bet viņš neatbild. Iespējams, ka radiosakari pārtrūkuši.

—   Tādā gadījumā es priecājos, ka konstruktori nav vēl radījuši robotus, kas būtu spējīgi strādāt pilnīgā tumsā. Man nebūtu ne mazākās patikas tumšā šahtā bez radiosakariem meklēt septiņus vājprātīgus robotus, ja tie nelaistītos kā muļķīgas radioaktīvas ziemsvētku eglītes.

—   Rāpies augšā uz šīs malas, Maik. Viņi nāk šurp, un es gribu tos pavērot tuvumā. Vai varēsi?

Donovans krekstēdams palēcās. Gravitācija šeit bija daudzkārt mazāka nekā uz Zemes, bet smagajos skafandros šo priekšrocību tikpat kā nemanīja, un karjera mala bija turpat desmit pēdu augsta. Pauels lēca tūlīt pēc tam.

Roboti sekoja Deivam kolonā pa vienam. Ejot viņi ritmiski pārkārtojās kolonā pa divi, tad atkal pa vienam, tikai citā kārtībā. Viņi to atkārtoja vēl un vēl, bet Deivs ne reizi nepagrieza galvu atpakaļ.

Kad viņus no cilvēkiem šķīra kādas divdesmit pēdas, šī komēdija izbeidzās. Palīgrobotu rindas pajuka, tie mirkli nogaidīja un tad, kājas rībinādami, ļoti ātri pazuda tālumā. Deivs noskatījās tiem pakaļ, tad lēni apsēdās. Viņš atbalstīja galvu rokā gluži kā cilvēks.

Pauela austiņās ieskanējās viņa balss:

—   Vai jūs esat šeit, šef?

Pauels pamāja Donovanam un nolēca no karjera malas.

—   Viss kārtībā, Deiv. Kas te notika?

Robots papurināja galvu.

—        Nezinu. Es biju aizņemts ar grūti pieejamu rūdas slāni septiņpadsmitajā lauzmā, bet tad piepeši atjēdzos, ka tuvumā ir cilvēki un pats atrodos galvenajā ejā pusjūdzi no lauzmas.

—        Kur pašlaik ir palīgroboti? — Donovans jautāja.

—       Atkal pie darba, protams. Cik laika mes esam zaudējuši?

—        Ne pārāk daudz. Nedomā par to, — Pauels sacīja, tad, pievērsies Donovanam, piebilda: — Paliec ar viņu līdz maiņas beigām. Pēc tam atnāc pie manis — man šis tas ienāca prātā.

Donovans atgriezās pēc trim stundām. Viņš izskatījās noguris.

Pauels vaicāja:

—   Kā veicās?

Donovans gurdi paraustīja plecus.

—        Kad viņus novēro, viss iet labi. Pasvied man cigareti.

Sarkanmatis pārspīlēti rūpīgi aizdedzināja cigareti un izpūta glītu dūmu aplīti. Tad viņš teica:

—        Es centos to atrisināt, Greg. Zini, Deivs ir neparastas konstrukcijas robots. Viņam pilnīgi pakļauti seši citi roboti. Viņam ir'absolūta vara pār šiem palīgrobotiem, un tas droši vien ietekmē viņa domāšanu. Varbūt viņš uzskata par nepieciešamu pasvītrot savu varu, tādējādi izceļot savu es?

—   Tuvāk pie lietas.

—   Esmu jau pavisam tuvu. Varbūt tas ir militārisms? Varbūt viņš rada sev armiju? Varbūt viņš rīko manevrus? Varbūt…

—   Varbūt tu varētu pabāzt galvu zem ūdenskrāna? Tavi murgi der krāsainai piedzīvojumu filmai. Tas, ko tu te sludini, ir pozitronu smadzeņu darbības radikāla novirze. Ja tev būtu taisnība, Deivam vajadzētu pārkāpt robotikas Pirmo likumu, kas noteic, ka robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri vai ar savu bezdarbību pieļaut, ka cilvēkam tiek nodarīts ļaunums. Tāda militāriska noskaņojuma un sava es izcelšanas loģiskās sekas būtu vara arī pār cilvēkiem.

—   Protams. Un kā tu vari zināt, ka tas faktiski tā nav?

—   Pirmkārt, tāpēc, ka robots ar tādām smadzenēm nekad nebūtu izlaists no rūpnīcas, un, otrkārt, ja arī būtu, mēs to tūlīt pamanītu. Tu taču zini, ka es Deivu pārbaudīju.

Pauels ar savu krēslu atstūmās no galda un uzslēja kājas uz tā.

—   Nē. Mēs vēl joprojām nevaram pagatavot ragū, jo mums nav ne mazākās jausmas, kur ir vaina. Piemēram, ja varētu noskaidrot, ko nozīmēja šī nāves deja, kuru mēs noskatījāmies, mēs būtu atrisinājumam uz pēdām.

Viņš brīdi klusēja.

—   Paklausies, Maik, ko tu par to teiksi?

Deivam kaut kas uznāk tikai tad, kad mēs neesam klāt. Un, tiklīdz kāds no mums parādās, viņam tas pāriet.

—   Es jau tev sacīju, ka tas ir aizdomīgi.

—   Nepārtrauc mani! Kā izturas robots, kad cilvēku nav klāt? Atbilde ir skaidra. Tādā gadījumā viņam jāizrāda vairāk personiskās iniciatīvas. Tātad mums jāpievērš uzmanība tām viņa ķermeņa daļām, ko skar šīs jaunās funkcijas.

—   Patiesi! — Donovans izslējās krēslā taisni, tad atkal atslīga tajā. — Nē, tas ir par maz. Pārāk plašs lauks meklējumiem.

—   Tur nekā nevar darīt. Lai nu kā, mūsu plāna izpilde vairs nav apdraudēta. Mēs pārmaiņus novērosim robotus pa televizoru. Tiklīdz kaut kas saies dēlī, mēs tūdaļ ieradīsimies notikuma vietā. Tad viņi atgūsies.

—   Bet tas nozīmē, ka roboti nebūs izturējuši pārbaudi, Greg. «U. S. Robots» nevarēs laist tirgū DV modeļus ar šādu raksturojumu.

—   Protams. Mums jāatrod un jāizlabo vaina konstrukcijā — un tas jāizdara atlikušajās desmit dienās. — Pauels pakasīja pakausi. — Nelaime ir tā … es domāju, papēti labāk pats rasējumus.

Rasējumi bija izklāti uz grīdas kā paklājs, un Donovans rāpoja pa tiem, sekodams Pauela zīmuļa līkloču gaitai.

Pauels teica:

—   Tev te būs darbs, Maik. Tu esi speciālists konstrukcijās, un es gribu, lai tu mani pārbaudītu. Es centos izslēgt visas ķēdes, kurām nav sakara ar personisko iniciatīvu. Te, piemēram, ir mehānisko darbību galvenais kanāls. Es izslēdzu visus blakus savienojumus … — viņš pacēla galvu. — Kā tu domā?

Donovans jutās visai nelāgi.

—   Tas nav tik vienkārši, Greg. Personiskā iniciatīva nav elektriska ķēde, ko var atvienot no citām un izpētīt. Kad robots paliek viens pats, tā mehānisma aktivitāte nekavējoties pastiprinās gandrīz visos virzienos. Neviena pati ķēde nepaliek neskarta. Mums jāatrod tieši tie specifiskie apstākļi, kas viņu izsit no sliedēm, un tad varam sākt izslēgt ķēdes.

Pauels piecēlās kājās un nopurināja no drēbēm putekļus.

—  Hm. Labi. Savāc rasējumus un sadedzini tos.

Donovans turpināja:

—   Redzi, aktivitātei pastiprinoties, vienas vienīgas detaļas bojājums var izraisīt visu ko. Kaut kur bojāta izolācija, kāds kondensators sit cauri, dzirksteļo kontakts vai pārkarst tinums. Un, meklējot uz labu laimi, nodarbojoties ar visu robota mehānismu kopumā, nekad nevarēs atrast vainu. Ja mēs Deivu izjauktu un katru tā sastāvdaļu pārbaudītu atsevišķi, ikreiz samontējot to un izmēģinot …

—   Pietiek, pietiek. Es jau arī kaut ko sajēdzu.

Viņi bezcerīgi uzlūkoja viens otru, un tad Pauels piesardzīgi ieteicās:

— Kā būtu, ja mēs iztaujātu kādu no palīgrobotiem?

Ne Pauels, ne Donovans līdz šim netika sarunājušies ne ar vienu no «pirkstiem». Sie roboti varēja runāt, tātad analoģija ar cilvēka pirkstiem nebija pilnīga. Viņu smadzenes bija pat samērā attīstītas, bet noskaņotas galvenokārt rīkojumu uztveršanai caur pozitronu lauku, un uz patstāvīgiem kairinājumiem šie roboti reaģēja visai nedroši.

Pauels pat nezināja, kā lai robotu uzrunā. Tā sērijas numurs bija DV-5-2, bet tā viņu saukt nebija sevišķi parocīgi.

Beidzot viņš atrada izeju.

—   Paklau, draudziņ, — viņš teica, — es gribu tevi lūgt, lai tu mazliet pakustini savas smadzenes; pēc tam varēsi atgriezties pie sava priekšnieka.

«Pirksts» stīvi palocīja galvu, bet, lai nepiepūlētu savas vājās domāšanas spējas, neteica ne vārda.

—   Pēdējā laikā, — Pauels sacīja, — tavs priekšnieks četrreiz atkāpās no uzdotās programmas. Vai tu atceries šos gadījumus?

—   Jā, ser.

—   Ak viņš atceras, — Donovans dusmīgi norūca. — Es tev teicu, ka tas ir ļoti aizdomīgi …

—       Ej ratā! Protams, ka «pirksts» atceras. Viņš ir pilnīgā kārtībā.

Pauels atkal pievērsās robotam.

—       Ko jūs tajās reizēs darījāt? Es runāju par visu grupu.

«Pirksta» atbilde skanēja bez jebkādas izteiksmes, it kā tā būtu no galvas iekalta un viņš runātu, paklausot savu smadzeņu mehāniskajam spiedienam.

Viņš sacīja:

—        Pirmo reizi mēs strādājām pie grūti pieejama rūdas slāņa septiņpadsmitajā cirtnē, B stāvā. Otrreiz nostiprinājām jumtu, kurš draudēja iegrūt. Trešo reizi mēs gatavojāmies precīzam sprādzienam, lai, turpinot tuneļa rakšanu, neiegāztos apakšzemes plaisā. Ceturtā reize bija tūlīt pēc neliela nobrukuma.

—   Kas tad īsti notika šādās reizēs?

—       Grūti aprakstīt. Nāca kāds rīkojums, bet, pirms mēs paguvām to uztvert un saprast, saņēmām jaunu pavēli soļot dīvainā ierindā.

—   Kāpēc? — Pauels iesaucās.

—   Nezinu.

Donovans dedzīgi iejaucās sarunā:

—       Kāda bija pirmā komanda … tā, ko jūs saņēmāt pirms pavēles soļot?

—       Es nezinu. Es sajutu, ka nāk rīkojums, bet nebija laika to uztvert.

—       Vai tu vari mums kaut ko pastāstīt par to? Vai tas ikreiz bija viens un tas pats rīkojums?

«Pirksts» bēdīgi purināja galvu:

—   Nezinu.

Pauels atlaidās krēslā.

—   Labi, ej atpakaļ pie sava priekšnieka.

«Pirksts» ar acīm redzamu atvieglojumu

aizgāja.

Donovans sacīja:

—       Tā, daudz gan mēs šoreiz panācām. Tas tik bija asprātīgs dialogs — no viena gala līdz otram. Klausies, Deivam ar to plānprātiņu «pirkstu» ir kaut kas padomā. Pārāk daudz viņi nezina un neatceras. Mēs viņiem vairs nedrīkstam uzticēties, Greg.

Pauels sabužināja ūsas.

—      Vai zini, Maik, ja tu turpināsi melst niekus, es tev aizbāzīšu muti.

—        Labi. Tu jau mums esi tas ģēnijs. Es toties — nožēlojams plānprātiņš. Ko mēs esam panākuši?

—        Ne tik, cik melns aiz naga. Es gribēju sākt no otra gala — no «pirksta», bet neizdevās. Tātad jāķeras atkal pie sākuma.

—       Ģeniāli! — Donovans izsmējīgi izteica Pauelam savu apbrīnu. — Cik vienkārši tas izklausās! Bet tagad pasaki to visu cilvēku valodā, maestro.

—       Bērnu valodā, tu gribēji teikt. Mums ir jānoskaidro, kādu pavēli Deivs dod tajā brīdī, pirms viņa atmiņa atsakās darboties. Tas mums palīdzēs visu atrisināt.

—       Un kā tu domā to noskaidrot? Mēs nevaram uzturēties Deiva tuvumā, jo mūsu klātbūtnē viss rit normāli. Dzirdēt pavēli pa radio arī nav iespējams, jo tā tiek noraidīta pa pozitronu lauku. Tātad ne tuvumā, ne arī no attāluma mēs nevaram šo pavēli uztvert. Un itin nekā cita mēs nevaram iesākt.

—   Tiešā novērošana, protams, atkrīt. Bet vēl pastāv dedukcija.

—   Kas?

—   Mes parmaiņus dežurēsim, Maik, — Pauels nīgri pasmaidīja. — Skatīsimies uz ekrānu, acis nenovērsdami. Novērosim katru šo tērauda stulbeņu kustību. Un lūkosim saskatīt, kas notiek tieši pirms viņu dīvainajām izdarībām, lai tādējādi atšifrētu pavēli.

Donovans veselu minūti sēdēja ar atplestu muti. Tad viņš sacīja nomāktā balsī:

—   Es uzteikšu darbu. Iešu projām.

—   Tavā rīcībā ir vēl desmit dienas — vari izgudrot kaut ko labāku, — Pauels atbildēja nogurušā balsī.

Turpmākajās astoņās dienās Donovans par varēm pūlējās kaut ko izgudrot. Astoņas dienas, ik pēc četrām stundām uzsākdams savu dežūru, viņš iekaisušām, aizmiglotām acīm vēroja mirgojošos stāvus kustamies mijkrēslī. Un visas astoņas dienas viņš dežūru starplaikā nolādēja «United States Robots», DV modeļus un dienu, kad nācis pasaulē.

Astotajā dienā, kad Pauels, kaudamies ar miegu un galvassāpēm, atnāca viņu nomainīt, Donovans piecēlās un, precīzi notēmējis, ietrieca smagu grāmatu televīzijas ekrāna pašā centrā. Atskanēja stikla šķindoņa.

Pauelam aizrāvās elpa:

—   Kāpēc tu tā darīji?

—   Tāpēc, — Donovans atteica gandrīz mierīgi, — ka es viņus vairs nenovērošu. Atlikušas vēl tikai divas dienas, bet mēs neko neesam noskaidrojuši. DV-5 ir nožēlojams, nederīgs grausts. Kamēr es viņu novēroju, viņš piecas reizes pārtrauca darbu, un tavas dežūras laikā — trīs reizes, bet es netiku gudrs, kādu pavēli viņš deva, un arī tu ne. Un es neticu, ka tu jebkad to uzzināsi, jo esmu pārliecināts, ka es to nekad neuzzināšu.

Visvarenais kosmos, kā lai vienlaicīgi novēro sešus robotus? Viens kustina rokas, otrs — kājas, trešais mētā rokas kā vējdzirnavu spārnus, ceturtais lec gaisā kā vājprātīgs, un divi pārējie … sazin ko tie dara. Bet tad visi norimstas. Tā ja!

Greg, mēs nerīkojamies pareizi. Viņi jānovēro no neliela attāluma, lai redzētu visu sīkumos.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad Pauels to pārtrauca:

—  Nu, un atlikušās divas dienas jāgaida, lai atkal kaut kas atgadās?

—  Vai tad šeit novērot ir labāk?

—   Te ir patīkamāk.

—  Jā, bet tur var darīt kaut ko tādu, ko šeit nevar.

—   Ko tad?

—   Kad būsim sagatavojušies un noskatīsimies, ko viņi īsti dara, var jebkurā brīdī likt tiem apstāties.

Pauels sāka ausīties.

—   Kā mēs to izdarīsim?

—   Padomā pats. Tu jau esi tas gudrais. Uzdod sev dažus jautājumus. Kad DV-5 iziet no ierindas? Ko tev stāstīja «pirksts», kad tas notika? — Kad draudēja vai īstenībā notika nogruvums, kad spridzināšanas darbi prasīja lielu precizitāti vai arī kad gadījās grūti pieejams slānis.

—   Citiem vārdiem — kritiskos apstākļos, — Pauels satraukti teica.

—   Pareizi! Un kā gan citādi? Personiskās iniciatīvas faktors — lūk, kur tas suns aprakts! Un personiskā iniciatīva ir visvairāk vajadzīga tieši kritiskos apstākļos, kad cilvēka nav klāt. Kāds tad ir loģiskais secinājums? Kā lai piespiežam viņus apstāties noteiktā laikā un vietā?

Donovans brīdi triumfējoši raudzījās uz savu sarunas biedru — viņš sāka iejusties lomā, tad atbildēja pats uz savu jautājumu, aizsteigdamies priekšā Pauelam, kam atbilde jau bija mēles galā:

—   Mums pašiem jārada ārkārtēji apstākļi!

Pauels sacīja:

—   Maik, tev taisnība.

—   Paldies, draugs. Es zināju, ka tu kādreiz atzīsi to.

—   Labi, beidz ņirgāties. Mēs tavas zobgalības pataupīsim Zemei, kur tās iekonservēsim garajām, saltajām ziemām. Bet kādus ārkārtējus apstākļus mēs varētu tagad radīt?

—       Ja mēs neatrastos uz asteroīda, kur nav ne gaisa, nedz ūdens, mēs varētu applūdināt raktuves.

—   Asprātīgi, nav vārdam vietas, — Pauels sacīja. — Patiesi, Maik, no smiekliem man jākrīt vai gar zemi. Kā būtu ar nelielu nogruvumu?

Uzmetis lūpu, Donovans noteica:

—   Manis pēc.

—   Labi, tad ejam.

Kumurodamies pa akmeņaino klajumu uz priekšu, Pauels jutās kā īsts sazvērnieks. Pazeminātās gravitācijas dēļ viņš brīžam tenterēja pa nelīdzeno virsmu, un akmeņi zem viņa kājām šķīda uz visām pusēm, saceldami pelēku putekļu vērpetes. Un tomēr viņš pats sev šķita kā konspirators, kas piesardzīgi zogas uz priekšu.

—   Vai tu zini, kur viņi atrodas? — viņš jautāja.

—   Liekas gan, Greg.

—   Labi, — Pauels sadrūmis teica, — bet, ja mēs nonāksim divdesmit pēdu attālumā no kāda «pirksta», tas mūs tūlīt sajutīs, kaut arī nebūsim viņa redzes lokā. Cerams, ka tu to zini.

—   Kad man būs nepieciešams noklausīties elementārkursu robotikā, es uzrakstīšu tev iesniegumu, trīs eksemplāros. Bet tagad kāpsim lejā.

Viņi atradās šahtā; zvaigžņu mirdzums vairs nebija redzams. Viņi abi gāja, taustīdamies gar sienām, laiku pa laikam ar kabatas baterijām apgaismodami ceļu. Pauels drošības labad pataustīja savu detonatoru.

—   Vai tu pazīsti šo tuneli, Maik?

—       Ne pārāk labi. Tas ir jauns. Taču es domāju, ka varēšu orientēties pēc ta, ko redzēju televizorā, lai gan …

Pagāja bezgalīgi garas minūtes, tad Maikls sacīja:

—   Pieliec te roku!

Cauri metāla cimdam Pauels sajuta, ka šahtas siena viegli vibrē. Skaņas, protams, nebija dzirdamas.

—   Sprādzieni! Mēs esam diezgan tuvu.

—   Turi acis vaļā, — Pauels sacīja.

Donovans nepacietīgi pamāja ar galvu.

Viens no robotiem aizdrāzās viņiem garām

un nozuda, pirms viņi paguva attapties, — bronzas bruņas nomirdzēja vien viņiem gar acīm. Klusēdami viņi saspiedās kopā.

—       Kā tev šķiet, vai viņš juta, ka mēs te atrodamies? — Pauels čukstēja.

—       Cerams, ka ne. Bet labāk apiesim tos no sāniem. Dosimies pirmajā tunelī pa labi.

—   Varbūt nemaz neiesim viņiem klāt?

—        Ko tad tu gribi darīt? Iet atpakaļ? — Donovans nikni norūca. — Viņi ir ceturtdaļjūdzes attālumā. Es taču novēroju viņus televizorā. Un mums atlikušas tikai divas dienas …

—       Ciet klusu labāk. Tu tikai velti šķied skābekli. Vai šī te ir sānu eja? — Iedegās kabatas baterija. — Tā pati. Ejam.

Sienas šeit vibrēja daudz stiprāk, un pamats zem kājām nejauki drebēja.

—       Tas ir labs tunelis, — Donovans teica, — ja vien drīz neizbeigsies.

Viņš nobažījies paspīdināja savu spuldzīti.

Mazliet pastiepjot roku, viņi varēja aizsniegt tuneļa griestus. Nostiprinājums bija pavisam jauns.

Donovans apstājās.

—   Strupceļš. Ejam atpakaļ.

—        Nē, pagaidi. — Pauels neveikli paspraucās viņam garām. — Vai tā ir gaisma tur priekšā?

—       Gaisma? Es neko neredzu. Kur gan te radīsies gaisma?

—   Robotu gaisma.

Pauels četrrāpus uzlīda uz neliela izciļņa. Satrauktā, piesmakušā balsī viņš uzsauca Donovanam:

—   Ei Maik, rāpies augšā!

Bija redzama gaisma. Donovans uzrausās augšā un pārrāpās pāri Pauela kājām.

—   Vai te ir kāds caurums?

—       Jā, roboti, manuprāt, izcērt šo lauzmu no viņas puses.

Donovans aptaustīja cauruma robotās malas un, piesardzīgi uzspīdinājis tam gaismu, ieraudzīja, ka aiz tā atrodas liels tunelis. Acīmredzot tas bija galvenais tunelis. Caurums bija pārāk mazs, lai cilvēks varētu pa to izlīst, pat diviem reizē skatīties pa to bija grūti.

—   Tur neviena nav, — Donovans noteica.

—    Pašreiz nav. Bet pirms brīža kāds bija, citādi mēs nebūtu redzējuši gaismu. Sargies!

Sienas visapkārt salīgojās, un viņi sajuta grūdienu. Nobira smalki putekļi. Pauels uzmanīgi pacēla galvu un vēlreiz ielūkojās caurumā.

—   Viss kārtībā, Maik. Viņi ir šeit.

Mirdzošie roboti bija sapulcējušies galvenajā tunelī apmēram piecdesmit pēdu attālumā no viņiem. Metāla rokas cītīgi novāca gruvešu kaudzi, kas bija radusies pēc pēdējā sprādziena.

Donovans nepacietīgi skubināja:

—    Nezaudē laiku. Viņi drīz vien būs cauri, un nākošais sprādziens var ķert mūs.

—   Dieva dēļ, nesteidzini mani.

Pauels noņēma detonatoru, un viņa skatiens nemierīgi pārslīdēja krēslainajām sienām, kuras apgaismoja vienīgi robotu izstarotā gaisma. Akmens izcilni te bija grūti atšķirt no ēnas.

—    Redzi tur, gandrīz tieši virs viņiem, griestos palicis akmens blāķis. Pēdējais sprādziens nav to izkustinājis. Ja tu tam trāpīsi, iegrūs puse griestu.

Pauels lūkojās turp, kur tumsā rādīja Donovana pirksts.

—    Uzmanies! Tagad nenovērs acu no robotiem un lūdz dievu, kaut viņi neaizietu projām no šīs vietas. Man vajadzīga viņu gaisma. Vai visi septiņi ir šeit?

Donovans saskaitīja.

—   Jā, visi.

—        Labi, tad skaties. Vēro katru viņu kustību!

Viņš pacēla detonatoru un tēmēja, bet Donovans, lādēdamies un mirkšķinādams acis, ko aizmigloja sviedri, vēroja robotus.

Uzliesmojums!

Tad nāca spējš trieciens, pamats zem kājām vairākkārt nodrebēja, un stiprs grūdiens uzsvieda Pauelu Donovanam virsū.

—       Greg, tu mani nogāzi, — Donovans iebrēcās. — Es nekā neredzēju.

Pauels satraukti skatījās apkārt:

—   Kur viņi ir?

Donovans apjukumā klusēja. Robotus nekur nemanīja. Bija tik tumšs kā Stiksas dzelmē.

—       Vai tik mēs viņus neapbērām? — Donovans vaicāja drebošā balsī.

—   Kāpsim lejā. Un nejautā man neko.

Pauels sāka steidzīgi rāpties atpakaļ.

—   Maik!

Donovans, kas bija viņam sekojis, apstājās.

—   Kas tad nu atkal?

—       Uzgaidi! — Donovana austiņās skanēja Pauela gārdzošie, nevienmērīgie elpas vilcieni. — Maik! Vai tu dzirdi mani, Maik?

—   Esmu tepat. Kas noticis?

—       Mēs esam iesprostoti. Griesti iegruvuši nevis piecdesmit pēdu attālumā no mums, bet gan virs mūsu galvām. Satricinājums tos sagāzis.

—        Ko? — Donovans atdūrās pret kaut ko cietu. — Uzdedzini bateriju.

Pauels paspīdināja laterniņu. Ceļš visapkārt bija tā aizgruvis, ka pat skudra nebūtu izlīdusi cauri.

— Nu ko tu tagad teiksi? — Donovans nočukstēja.

Viņi patērēja diezgan daudz laika un spēka, pūlēdamies izkustināt akmens bluķi, kas aizsprostoja ceļu. Tad Pauels mēģināja paplašināt caurumu, pa kuru viņi skatījās galvenajā tunelī. Viņš pacēla detonatoru. Taču sprādziens tik šaurā telpā būtu tikpat kā pašnāvība, Pauels to zināja. Viņš apsēdās.

—   Vai zini, Maik, — viņš sacīja, — mēs esam visu sabojājuši. Un ne par matu neesam tuvāk Deiva mīklas atminējumam. Ideja bija laba, bet tā vērsās pret mums pašiem.

Donovana sarūgtinātais skatiens urbās tumsā.

—   Man negribas tevi apbēdināt, veco zēn, bet neatkarīgi no tā, vai mēs ko zinām par Deivu vai nezinām, esam iekļuvuši lamatās. Un ja mēs, draudziņ, netiksim laukā, tad mums ir beigas. BEIGAS, beigas. Cik mums ir atlicis skābekļa? Ne vairāk kā sešām stundām.

—   Es jau par to biju domājis, — Pauela roka meklēja daudzkārt cietušās ūsas, bet uztaustīja tikai caurspīdīgo sejsegu. — Deivs mūs, protams, varētu pa šo laiku itin viegli atrakt. Bet šis mūsu lieliskais eksperiments viņu droši vien atkal izsitis no sliedēm, un

uzņemt ar viņu radiosakarus nav iespējams.

—   Skaisti, vai ne?

Donovans pielīda pie cauruma un grūšus izgrūda tam cauri galvu ar visu ķiveri.

—   Ei. Greg!

—   Kas ir?

—       Ja nu Deivs nokļūst divdesmit pēduattālumā no mums? Tad viņš nāks pie prāta. Un mēs būsim glābti.

—   Tas gan, bet kur viņš ir?

—       Tur, tuneļa galā, — labu gabaliņu no šejienes. Dieva dēļ, beidz mani raustīt, kamēr neesi vēl norāvis man galvu. Ļaušu jau tev arī paskatīties.

Tagad Pauels izbāza galvu pa caurumu.

—       Mūsu sprādziens ir izdevies. Palūkojies uz šiem stulbeņiem. Tas jau ir īsts balets.

—        Lai nu paliek komentāri. Vai viņi tuvojas mums?

—        Nevaru saredzēt. Pārāk tālu. Ļauj man kaut ko izmēģināt. Pasniedz manu lukturīti. Centīšos saistīt viņu uzmanību.

Bet jau pēc pāris minūtēm viņš atmeta šim mēģinājumam ar roku.

—        Nekas neiznāk! Viņi laikam ir kļuvuši akli. Pag, pag, nāk uz mūsu pusi! Ko tu par to teiksi?

—       Ļauj taču man arī paskatīties, — nerimās Donovans.

Klusi tusnīdams, Pauels pūlējās ievilkt galvu atpakaļ, tad sacīja:

—   Kārtībā!

Nu Donovans savukārt izbāza galvu laukā.

Roboti tuvojās. Deivs gāja pa priekšu, kājas augstu cilādams, un seši «pirksti» virknē sekoja tam nopakaļ.

—        Ko viņi īsti dara? — Donovans brīnījās. — To gan es gribētu zināt. Atgādina Virdžlnijas skotu deju, un Deivs izskatās pēc majordoma, nudien.

—       Nekaitini mani ar saviem aprakstiem, — Pauels norūca. — Cik tālu viņi ir?

—       Kādas piecdesmit pēdas, un nāk šurp. Pēc stundas ceturkšņa mēs būsim brīv … Oho-ho!

—        Kas tur notiek? — Pagaja vairakas sekundes, līdz Pauels atguvās no pārsteiguma, ko bija izraisījuši Donovana izsaucieni.

— Paklau, neesi lopiņš, ļauj man arī paskatīties.

Viņš mēģināja uzrausties augšā, bet Donovans nikni spārdījās pretī.

—       Viņi pagriezās atpakaļ, Greg. Viņi aiziet. Deiv! Hei, Deiv!

—       Kāda tam nozīme, muļķi! — Pauels kliedza. — Skaņas nenonāk līdz viņiem.

—   Nu tad sit, — Donovans smagi elpoja,

—   dauzi pa sienām, lai rastos vibrācija. Mums taču kaut kā jāpievērš sev viņu uzmanība, Greg, citādi esam pagalam.

Viņš kā neprātīgs sāka dauzīt pa sienu.

Pauels sapurināja viņu aiz pleca.

—       Pagaidi, Maik, pagaidi! Paklausies, man iešāvās prātā kāda doma. Zvēru pie Jupitera, pašreiz ir īstais brīdis pieņemt vienkāršus lēmumus. Maik!

—       Ko tu gribi? — Donovans izvilka galvu no cauruma.

—       Palaid mani, kamēr tie vēl nav tālu aizgājuši.

—        Kamēr nav tālu aizgājuši? Ko tu gribi darīt? Paklau, ko tu darīsi ar to detonatoru? — Viņš sagrāba biedra roku.

Pauels ar spēku atbrīvojās no viņa tvēriena.

—   Gribu mazliet pašaudīt.

—   Kādam nolūkam?

—       Vēlāk! Redzēsim, vai tas ko līdzēs; ja nekas nesanāks, tad … Paej nost un ļauj man šaut.

Tālumā mirgojošās robotu uguntiņas kļuva arvien mazākas. Pauels rūpīgi notēmēja un trīsreiz nospieda gaili. Tad nolaida stobru un satraukts skatījās tālumā. Viens no palīgrobotiem nokrita! Tagad bija redzami tikai seši mirdzošie stāvi.

Pauels nedroši pasauca mikrofonā:

—   Deiv!

Pec īsa mirkļa abi izdzirdēja:

—        Sef? Kur jūs esat? Manam trešajam palīgam sadragātas krūtis. Viņš vairs nedarbojas.

—       Tas nav svarīgi, — Pauels sacīja. — Sprādziena radītais nogruvums ir mūs iesprostojis. Vai tu redzi mūsu lampiņas gaismu?

—   Jā gan. Tūdaļ būsim tur.

Pauels apsēdas un atviegloti nopūtas.

—   Tā nu tas ir, draudziņ.

—  Labi, Greg, — Donovana balsī bija dzirdamas asaras. — Tu esi uzvarējis. Es noliecu galvu tavā priekšā. Tikai nemuļķo mani. Pastāsti man skaidri un gaiši, kas tur īsti bija?

—   Lai notiek. Redzi, mums, kā jau parasti, pilnīgi paslīdējis garām pats vienkaršakais. Mēs zinājām, ka robotu dīvainās izdarības saistītas ar personisko iniciatīvu un ārkārtējiem apstākļiem. Vienlaik mēs centāmies noskaidrot, kāda īpaša pavēle to izraisa. Bet kāpēc gan jābūt kādai īpašai pavēlei?

—   Un kāpēc nē?

—  Klausies. Kāpēc tas nevarētu būt pavēles modelis? Kādam pavēles modelim ir vajadzīgs visvairāk iniciatīvas? Kāda modeļa pavēles tiek dotas tikai ārkārtējos apstākļos?

—   Nejautā man, Greg. Pastāsti!

—   Es jau stāstu. Tās ir pavēles, kas tiek noraidītas pa visiem sešiem kanāliem reizē. Parastos apstākļos viens vai vairāki «pirksti» veic elementāru darbu, kas neprasa stingru uzraudzību, kā, piemēram, mēs izdarām ierastās iešanas kustības. Turpretim briesmu brīdī nekavējoties un vienlaicīgi jāmobilizē visi seši palīgroboti. Deivam jāuzrauga reizē seši roboti, un te nu kaut kas ķeras. Tālāk viss ir vienkārši. Tiklīdz samazinās vajadzība pēc personiskās iniciatīvas, kā, piemēram, ierodoties cilvēkiem, viņi tūlīt atgūstas. Tāpēc es iznīcināju vienu robotu. Kad es to izdarīju, Deivam nācās komandēt tikai

piecus. Iniciatīva samazinājās, un viņš kļuva normāls.

—       Kā tu nonāci pie šīs domas? — Donovans prašņāja.

—       Loģiski spriežot. Pēc tam izmēģināju, un tas līdzēja.

Viņi atkal izdzirdēja robota balsi:

—      'Esmu klāt. Vai jūs vēl pusstundu izturēsiet?

—       Droši! — Pauels atbildēja. Tad, pievērsies Donovanam, viņš turpināja:

—       Mūsu turpmākais uzdevums ir vienkāršs. Mēs pārbaudīsim tās ķēdes daļas, kurām jāiztur papildslodze, ko tām uzliek pa sešiem kanāliem dotās pavēles, salīdzinājumā ar piecu kanālu pavēlēm. Vai tādu būs daudz?

Donovans brīdi domāja.

—       Ne pārāk daudz, manuprāt. Ja Deivs konstruēts tāpat kā eksperimentālais modelis, ko redzējām rūpnīcā, tad viņam ir speciāla koordinējoša ķēde. Tas tad arī būs vienīgais iecirknis, kas jāpārbauda.

Viņš apbrīnojami ātri sajūsminājās par šo domu.

—       Paklau, tas būtu ko vērts! Tur nieks vien ir ko darīt.

—       Labi. Apdomā to, un, kad atgriezīsimies, apskatīsim rasējumus. Bet tagad es atpūtīšos, līdz Deivs tiks mums klāt.

—       Ei, pagaidi! Pasaki man tikai vienu: kas tā bija par īpatnēju soļošanu un jocīgiem dejas soļiem, ko roboti ikreiz uzsāka, kad viņi sajuka?

— Soļi? Nezinu. Bet man ir kāda hipotēze. Atceries — palīgroboti ir Deiva «pirksti». Mēs tos allaž tā dēvējām. Nu un es domāju, ka ikreiz, kad Deivs kļuva psihiski nenormāls, viņam galvā viss sajuka un viņš sāka kustināt pirkstus.

*

Sjūzena Kelvina stāstīja par Pauelu un Donovanu vēsi, bez smaida, bet, pieminot robotus, viņas balss atmaiga. Viņa ātri vien izklāstīja visu par Spldijiem, Kjūtijiem un Deiviem, un tad es viņu pārtraucu. Citādi viņa būtu pa saviem atmiņu kambariem sagrabinājusi vēl kādu pusduci robotu.

—  Bet vai tad uz Zemes nekad nekas nenotiek? — es jautāju.

Saraukusi pieri, viņa paskatījās uz mani.

—  Nē, uz Zemes mēs maz saskaramies ar robotu darbu.

—   Jā, diemžēl. Es gribēju sacīt, ka jūsu inženieri izmēģinātāji ir lieliski, bet vai jūs nevarētu pastāstīt kaut ko no savas pieredzes? Vai jums nekad nav gadījies saskarties ar robotu, kas jūs būtu pievīlis? Si taču tomēr ir jūsu jubileja.

Un, iedomājieties, viņa nosarka. Tad viņa sacīja:

—      Man reiz gadījās robots, kas mani pievīla. Ak debess, cik sen tas noticis! Gandrīz pirms četrdesmit gadiem. Kā tad! 2021! Un man toreiz bija tikai trīsdesmit astoņi. Ak vai… bet es gan negribētu par to runāt.

Es pagaidīju, un viņa, protams, pārdomāja.

—        Bet kāpēc gan nē? — viņa vaicaja. — Tagad man tas nevar kaitēt. Pat atmiņas ne. Es biju kādreiz liela muļke, jaunais cilvēk. Vai jūs varat tam ticēt?

—   Nē, — es atbildēju.

—        Tā tas bija. Bet Erbijs bija robots, kas prata lasīt domas.

—   Kā jūs teicāt?

—        Vienīgais šāda veida robots. Kaut kur bija ielaista kļūda …

MELIS !

Alfrēds Lenings rūpīgi aizdedzināja cigāru, bet viņa pirksti viegli drebēja. Sirmās uzacis cieši savilcis, viņš, pūzdams dūmu mutuļus, ierunājās:

—        Jā, viņš lasa citu domas, — par to nav ne mazāko šaubu. Bet kādēļ? — Viņš uzlūkoja galveno matemātiķi Pīteru Bogertu. — Nu?

Bogerts ar abām rokām saglauda savus melnos matus.

—       Šis ir trīsdesmit ceturtais RB modelis, ko mēs izlaižam, Lening. Visi pārējie pilnīgi atbilda normām.

Trešais vīrs, kas sēdēja pie galda, sarauca pieri. Miltons Ešs bija visjaunākais no firmas «U. S. Robots and Mechanical Men» vadošajiem darbiniekiem un lieti lepojās ar to.

—       Paklausieties, Bogert. Viņš ir samontēts pilnīgi pareizi, no sākuma līdz galam. Par to es galvoju.

Bogerta biezās lūpas savilkās augstprātīgā smīnā.

—  Jūs galvojat? Ja varat atbildēt par visu montāžas līniju, tad es ieteicu jus paaugstināt amatā. Ir precīzi aprēķinats, ka tikai pozitronu smadzeņu ražošanai vien ir nepieciešamas septiņdesmit pieci tūkstoši divsimt trīsdesmit četras operācijas, turklāt katras operācijas izdošanos nosaka noteikts faktoru skaits — no pieciem līdz simt pieciem. Kolīdz vienu no tiem skar kāds nopietns traucējums, smadzenēs rodas bojājums. Es jums citēju mūsu pašu prospektus, Eš.

Miltons Ešs pietvīka un gribēja kaut ko atbildēt, bet viņam aizsteidzās priekša ceturtā balss.

—   Ja mēs sāksim uzvelt vainu cits citam, es iešu projām.

Sjūzenas Kelvinas cieši sažņaugtās rokas gulēja klēpī, un mazās krunciņas ap viņas plānajām, bālajām lūpām kļuva dziļākas.

—   Mums ir gadījies robots, kas lasa domas, un, manuprāt, būtu ļoti svarīgi noskaidrot, kāpēc viņš to dara. Mēs to nenoskaidrosim, sacīdami: «Tā ir jūsu vaina! Tā ir mana vaina!»

Viņas aukstās, pelēkās acis pievērsās Ešam, un viņš pasmīkņāja.

Arī Lenings pasmīkņāja, un, kā vienmēr tādās reizēs, viņa garie, baltie mati un mazās, viltīgās ačteles darīja viņu līdzīgu bībeles patriarham.

—   Jums taisnība, doktore Kelvina.

Viņa balss piepeši kļuva enerģiska.

—   īsi sakot, stāvoklis ir šāds. Mēs esam radījuši pozitronu smadzenes, kuras uzskatījām par atbilstošām visām normām, bet tām piemīt apbrīnojama spēja uztvert cilvēku domu viļņus. Ja mēs zinātu, kā tas kļuvis iespējams, tas būtu vislielākais robotikas sasniegums vēl desmitiem gadu. Mēs to nezinām, un mums tas jāizdibina. Vai skaidrs?

—   Vai drīkstu izteikt kādu priekšlikumu? — Bogerts vaicāja.

—   Klājiet vien vaļā!

— Manuprāt, kamēr nebūsim atšķetinājuši šo mudžekli — un kā matemātiķis es uzskatu, ka tas būs velnišķīgi grūti — mums nevajadzētu izpaust RB-34 esamību. Pat citiem firmas darbiniekiem ne. Mums, nodaļu vadītājiem, jātiek ar šo problēmu galā, un jo mazāk cilvēku zinās par to …

—   Bogertam taisnība, — doktore Kelvina sacīja. — Kopš Starpplanētu kodekss pieļauj robotu modeļu pārbaudi rūpnīcās pirms to nosūtīšanas uz kosmiskajām stacijām, pretrobotu propaganda ir pastiprinājusies. Ja paspruks kaut vai viens vārds par to, ka robots spēj lasīt domas, iekāms mēs paši varēsim šo parādību kontrolēt, viens otrs pratīs to izmantot, lai tiktu pie krietna kapitāla.

Lenings, sūkdams cigāru, nopietni pamāja ar galvu. Viņš pievērsās Ešam:

—   Man šķiet, jūs sacījāt, ka bijāt viens, kad pirmo reizi pamanījāt šo domu lasīšanu?

_— Kā tad, — es biju viens un pārbijos līdz nāvei. RB-34 bija tikko noņemts no montāžas galda un atsūtīts pie manis. Meistars bija kaut kur izgājis, un es pats vedu robotu uz izmēģināšanas telpām — vismaz, sāku viņu vest.

Ešs apklusa, un uz viņa lūpām parādījās tikko manāms smaids.

—  Vai kādam no jums gadījies, pašam nezinot, domās sarunāties ar kādu?

Neviens neatbildēja, un viņš turpināja:

—   Vai ziniet, sākumā tas notiek nemanot. Nu, lūk, robots sarunājās ar mani ļoti loģiski un saprātīgi, un mēs bijām jau gandrīz nonākuši pie izmēģināšanas telpām, kad es atskārtu, ka neesmu viņam teicis neviena vārda. Es, protams, biju daudz ko domājis, bet tas jau ir kas cits, vai ne? Es ieslēdzu robotu istabā un skrēju pēc Leninga. Iedomājieties tikai! Jums blakus soļo robots, mierīgi lasīdams jūsu domas un urķēdamies tajās! Man kļuva gluži neomulīgi.

—  Es varu iedomāties, — Sjūzena Kelvina domīgi noteica. Viņa uzlūkoja Ešu ar dīvaini nopietnu skatienu. — Mēs tik ļoti esam pieraduši pie tā, ka mūsu domas ir zināmas vienīgi mums pašiem …

Lenings viņu nepacietīgi pārtrauca:

—   Tātad to zinām tikai mēs četri. Labi! Mums šī parādība jāizpētī pēc noteiktas sistēmas. Eš, jūs pārbaudīsiet visu montāžas līniju no sākuma līdz galam — visos sīkumos. Jūs izslēgsiet tās operācijas, kurās kļūdīšanās ir bijusi neiespējama, un atzīmēsiet visas tās, kurās tā varēja notikt, turklāt uzrādiet varbūtējās kļūdas raksturu un iespējamo lielumu.

—   Grūts uzdevums, — Ešs noņurdēja.

—   Dabiski! Jūs, protams, iesaistīsiet šai darbā savus cilvēkus — visus līdz pēdējam, ja būs vajadzīgs, un tas arī nekas, ja neizpildīsiet plānu. Taču, saprotiet, šiem cilvēkiem nav jāzina, kāpēc viņi to dara.

—  Hm-m-m, jā! — jaunais inženieris greizi pasmīnēja. — Un tomēr darba bez jēgas.

Lenings ar visu krēslu pagriezās pret Kelvinu.

—   Jums būs jāķeras pie šī darba no citas puses. Jūs esat rūpnīcas robopsihologs, tātad jums jāpētī pats robots un jāizdara attiecīgie secinājumi. Mēģiniet noskaidrot, kā viņš to dara. Izpētiet visu, kas saistīts ar viņa telepātiskajām spējām — cik tālu tās sniedzas, kā ietekmē viņa domāšanu un kādus traucējumus izraisa tieši viņa normālo darba spēju izpausmē. Sapratāt?

Lenings nenogaidīja doktores Kelvinas atbildi.

—   Es koordinēšu darbu un matemātiski apstrādāšu iegūtos rezultātus. — Viņš sāka strauji pūst dūmus un turpmākos vārdus nomurdēja caur to mutuļiem: — Bogerts man, protams, palīdzēs.

Bogerts, kas patlaban pulēja savu patuklo roku nagus, rāmi atteica:

—   Katrā ziņā. Es šo to jēdzu šais lietās.

—   Labi! Es sākšu. — Ešs atstūma krēslu un piecēlās. Viņa glītajā, jauneklīgajā sejā pazibēja smīns. — Man krita visriebīgākais darbs no visiem, tāpēc eju, lai ķertos tam tūlīt klāt. Uz redzi! — nomurminājis pēdējos vārdus, viņš izgāja laukā.

Sjūzena Kelvina atbildēja ar tikko jaušamu galvas mājienu, bet viņas skatiens sekoja Ešam, kamēr vien tas bija saredzams, un viņa klusēja, kad Lenings, kaut ko norūcis, sacīja:

— Doktore Kelvina, vai jūs negribētu tūlīt pat uzkāpt augšā un apskatīt RB-34?

Izdzirdis durvis klusi iečīkstamies, RB-34 pacēla savas fotoelektriskās acis no grāmatas un, Sjūzenai Kelvinai ienākot, pielēca kājās.

Viņa apstājās, lai sakārtotu uz durvīm milzīgo uzrakstu «Ieeja aizliegta», un tad tuvojās robotam.

—    Es tev atnesu dažus rakstus par hiperatomdzinējiem, Erbij. Varbūt tu tos vēlētos izskatīt?

RB-34 — jeb, citādi, Erbijs — paņēma no viņas rokām trīs smagos sējumus un atvēra vienu no tiem.

—  Hm-m-m! «Hiperatomu teorija».

Šķirstīdams grāmatu, viņš kaut ko neskaidri murmulēja, tad izklaidīgi teica:

—   Apsēdieties, doktore Kelvina! Es tos izskatīšu dažās minūtēs.

Psiholoģe apsēdās un uzmanīgi vēroja Erbiju, kas, novietojies otrpus galda, ķeras pie visu triju sējumu studēšanas.

Pēc pusstundas viņš tos nolika sānis.

—  Es, protams, zinu, kāpēc jūs man tos atnesāt.

Doktores Kelvinas lūpu kaktiņi noraustījās.

—  Es jau tā domāju. Ar tevi ir grūti strādāt, Erbij. Tu vienmēr esi man soli priekšā.

—  Šīs grāmatas ir gluži tādas pašas kā visas pārējās. Mani tās vienkārši neinteresē. Jūsu mācību grāmatās nekā nav. Jūsu zinātne ir tikai vesels lērums savāktu un ar šķietamām teorijām kopā sasaistītu faktu. Tas viss ir tik gaužām vienkārši, ka nav pat ievērības cienīgs.

Mani interesē jūsu daiļliteratūra. Jūsu pētījumi par cilvēka jūtu un iekšējo stimulu mijiedarbību, par …

Meklēdams īsto vārdu, viņš ar vareno roku izdarīja nenoteiktu žestu.

Doktore Kelvina čukstēja:

—   Man šķiet, es saprotu.

—   Redziet, es lasu domas, — robots turpināja, — un jums nav ne jausmas, cik tās ir sarežģītas. Es nespēju visu saprast, jo mana paša domāšana tik ļoti atšķiras no jūsējās — bet es cenšos, un jūsu romāni man palīdz.

—  Jā, bet es baidos, ka, iepazinies ar mūsdienu juteklīgajos romānos notēlotajiem sirdi plosošajiem pārdzīvojumiem, — viņas balsī ieskanējās rūgtums, — tu mūsu domas uzskatīsi par garlaicīgām un bālasinīgām.

—  Nē jau!

Negaidīti enerģiskā atbilde lika Sjuzenai Kelvinai pietrūkties kājās. Viņa juta, ka pietvīkst, un satraukumā nodomāja: «Viņš droši vien zina!»

Erbijs piepeši nomierinājās un klusi, gandrīz pilnīgi bez metāliskās pieskaņas balsī nomurmināja:

—       Nu, protams, es to zinu, doktore Kelvina. Jūs vienmēr par to domājat," kā gan es to varu nezināt?

Viņas seja sastinga:

—   Vai tu jau esi… kādam stāstījis?

—       Protams, ka ne! — viņš iesaucās neviltotā izbrīnā. — Neviens man nav jautājis.

—       Nu tad, — viņa izmeta, — tu droši vien domā, ka esmu mulķe.

—   Nē! Tās ir normālas jūtas.

-Varbūt tāpēc tās ir tik muļķīgas. — Viņas balsī bija saklausāmas vienīgi skumjas. Zem zinātņu doktores maskas pavīdēja sieviete. — Es neesmu, kā mēdz teikt… pievilcīga …

—       Ja jūs runājat par tīri fizisko pievilcību, tad man jāatzīstas, ka nevaru par to spriest. Taču es skaidri zinu, ka pievilcība izpaužas arī citādi.

—       … nedz jauna. — Doktore Kelvina it kā nemaz nedzirdēja robota vārdus.

—       Jums vēl nav četrdesmit. — Erbija balsī bija iezagusies nemierpilna neatlaidība.

—       Trīsdesmit astoņi, ja skaita gadus, un turpat sešdesmit, ja ņem vērā manu emocionālo dzīves uztveri. Kā nekā_ esmu psihologs! — Aizelsusies viņa ar rūgtumu turpināja: — Un viņam ir tikai trīsdesmit pieci, bet, spriežot pēc izskata un izturēšanās, — vēl mazāk. Vai tu domā, ka viņš jebkad saskata manī kaut ko … citu neka es esmu?

—   Jūs maldāties! — Erbija tērauda dūre žvadzēdama atsitās pret galda plastmasas virsmu. — Uzklausiet mani…

Bet Sjūzena Kelvina kaismīgi uzbruka robotam, un viņas acīs iekvēlojās apslēptas sāpes.

—    Ko vēl ne? Ko tu par to zini, tu… tu mašīna! Es tev esmu tikai subjekts, tāds interesants kukainītis ar īpatnējām domām, kurās tu lasi kā grāmatā. Lielisks cerību grausts, vai ne? Gandrīz kā romānos.

Viņas balss, kurā skanēja apspiestas elsas, pamazām pierima.

No šī izvirduma robots sarāvās gluži maziņš. Viņš lūdzoši šūpoja galvu.

—   Uzklausiet mani, lūdzu! Es varētu jums palīdzēt, ja jūs Jautu.

—   Kā? — Viņas lūpas savilkās greizā smīnā. — Ar labiem padomiem?

—   Nebūt nē. Es taču zinu arī, ko domā citi cilvēki, piemēram, Miltons Ešs.

Sjūzena Kelvina ilgi klusēja, tad nolaida acis.

—   Es negribu zināt, ko viņš domā, — viņa izdvesa. — Ciet klusu.

—   Man šķiet, jūs gribētu gan zināt, ko viņš domā.

Galvu nepacēlusi, viņa sāka straujāk elpot.

—   Tu runā niekus, — viņa čukstēja.

—       Kāpēc lai es to darītu? Es gribu palīdzēt. Miltona Eša domas par jums … — viņš uz brīdi apklusa.

Robotu psiholoģijas doktore pacēla galvu:

—   Nu?

—   Viņš jus mīl, — robots mierīgi sacīja.

Veselu minūti doktore Kelvina klusēja. Viņa

stingi vērās robotā, tad iesaucās:

—       Tu maldies! Citādi nevar būt. Kādē] lai viņš to darītu?

—       Bet tas tā ir. To nevar noslēpt, vismaz no manis ne.

—       Es taču esmu tik … tik, — viņa stomījās un beidzot apklusa.

—       Viņš cilvēku nevērtē pēc ārienes, viņš citos apbrīno prātu. Miltons Ešs nav tas cilvēks, kas precēs sievieti skaistu matu vai acu dēļ.

Sjūzena Kelvina saka ātri mirkšķināt acis un vilcinājās ar atbildi. Kad viņa sāka runāt, viņas balss tomēr drebēja.

—   Bet viņš nekad nav izrādījis …

—       Vai jūs jebkad esat devusi viņam tādu iespēju?

—        Kā es to varēju darīt? Man nebūtu nācis ne prātā, ka …

—   Nu redziet nu!

Psiholoģe brīdi kavējās pārdomās, tad piepeši pacēla galvu.

_ — Pirms pusgada viņu šeit rūpnīcā apmekleja kāda meitene. Viņa bija glīta, šķiet —

gaišmataina un slaida. Un, protams, varēja tik tikko pateikt, cik ir divreiz divi. Viņš visu dienu līda vai no ādas laukā, mēģinādams viņai ieskaidrot, kā tiek samontēts robots. — Sjūzena kļuva atkal asa. — Un tomēr viņa nekā nesaprata! Kas tā bija?

—   Es zinu, par ko jūs runājat, — Erbijs bez vilcināšanās atbildēja. — Tā ir Miltona māsīca, un viņam nav nekādu romantisku jūtu pret to, ticiet man.

Sjūzena Kelvina ar gandrīz meitenīgu straujumu pielēca kājās.

—  Vai tas nav dīvaini? Tieši tā es dažbrīd to pati sev iztēlojos, lai gan nekad īsti tam negribēju ticēt. Tātad tā ir taisnība!

Viņa pieskrēja pie Erbija un abām rokām satvēra tā auksto, smago ķetnu.

—   Paldies, Erbij, — viņa kaismīgi čukstēja mazliet piesmakušā balsī. — Nestāsti to nevienam. Lai tas paliek mūsu noslēpums. Un vēlreiz paldies.

To pateikusi un vēlreiz paspiedusi Erbija nekustīgos metāla pirkstus, viņa aizgāja.

Erbijs pievērsās atkal savam romānam, un nebija neviena, kas varētu lasīt viņa domas.

Miltons Ešs lēni un ar labpatiku izstaipījās, ka kauli vien nokrakšķēja, un tad nikni uzlūkoja fizikas doktoru Pīteru Bogertu.

— Paklausieties, — viņš sacīja, — es nodarbojos ar šo problēmu jau veselu nedēļu, dienu un nakti. Cik ilgi man te vēl būs

jānoņemas? Man liekas, jūs sacījāt, ka atrisinājums meklējams pozitronu bombardēšanā D vakuumtelpā.

Bogerts paslepus nožāvājās un ar interesi aplūkoja savas baltās rokas.

—   Tā tas ir. Esmu tam jau uz pēdām.

—       Es zinu, ko nozīmē šie vārdi, ja tos saka matemātiķis. Cik tuvu mērķim jūs esat?

—  Tas atkarīgs …

—       No kā? — Ešs atkrita krēslā un izstiepa garās kājas.

—        No Leninga. Vecais zēns man nepiekrīt, — Bogerts nopūtās. — Viņš mazliet atpaliek no laika gara, tā ir viņa nelaime. Viņam matricu mehānika ir viss, bet šī mūsu problēma ir jārisina ar spēcīgākiem matemātikas līdzekļiem. Lenings ir briesmīgi ietiepīgs.

—       Kādēļ mēs nevarētu pajautāt pašam Erbijam un tādējādi visu atrisināt? — Ešs samiegojies nomurmināja.

—      Pajautāt robotam? — Bogerts sarāva uzacis uz augšu.

—        Kāpēc gan ne? Vai tad vecā jums to neteica?

—   Kelvina?

—       Jā gan! Sjūzija pati. Šis robots ir matemātikas brīnums. Viņš zina itin visu par visiem un vēl mazliet vairāk. Viņš galvā izdara trīskārtēju integrēšanu, un tensoru analīze viņam ir tīrais nieks.

Matemātiķis skeptiski palūkojās uz Ešu.

—  Vai jūs nopietni runājat?

—  Palīdziet man! Nelaime tā, ka šis stulbenis taču necieš matemātiku.

Viņam labāk patīk lasīt salkanus romānus. Goda vārds! Jums vajadzētu redzēt, ar kādiem draņķiem Sjūzija viņu cienā: «Purpursārtā kaisle» un «Mīla kosmosā».

—  Doktore Kelvinamums par to nav minējusi ne vārda.

—  Nu, viņa nav vēl beigusi robota pētīšanu. Jūs taču Sjūziju pazīstat. Pirms viņa atklāj citiem savu lielo noslēpumu, viņa grib, lai pašai viss būtu pilnīgi skaidrs.

—  Bet jums viņa to stāstīja.

— Mēs abi šo to pārrunājām. Pēdējā laikā esmu bijis daudz ar viņu kopā. — Ešs plati iepleta acis un sarauca pieri. — Paklausieties, Bogij, vai jūs pēdējā laikā neesat ievērojis kaut ko dīvainu šīs lēdijas uzvedībā?

Bogerta seja savilkās gluži necienīgā smīnā.

—  Vai jūs gribējāt teikt, ka viņa sākusi lietot lūpu zīmuli?

—  Pie velna, to es zinu. Viņa krāso vaigus, pūderējas, ēno acis. Viņa izskatās baigi. Bet tas nav galvenais. Es nevaru īsti pateikt. Viņa tā runā … it kā būtu par kaut ko laimīga.

Ešs brīdi padomāja, tad paraustīja plecus.

Viņa sarunas biedrs atļāvās uzmest tam šķelmīgu skatienu, kas zinātniekam, kam jau pāri piecdesmitiem, izdevās tīri labi.

—  Var būt, ka viņa ir iemīlējusies.

Ešs atkal pievēra plakstus.

Jūs melšat niekus, Bogij. Ejiet un apspriedieties ar Erbiju; es palikšu te un nosnaudīšos.

—       Labi! Bet es neteiktu, ka man būtu sevišķi patīkami saņemt no robota norādījumus, un es arī neticu, ka viņš tos spēj dot!

Atbildes vietā viņš izdzirdēja paklusu krākšanu.

Erbijs uzmanīgi klausījās Pīterā Bogertā, kas, rokas kabatās sabāzis, runāja šķietami vienaldzīgi.

—       Lūk, kā. Man stās7 ja, ka tu kaut ko saprotot no šīm lietām, un es tevi izjautāju vairāk aiz ziņkārības nekā aiz cita kāda iemesla. Piekrītu, ka manos spriedumos ir daži apšaubāmi momenti, kurus doktors Lenings atsakās pieņemt, un aina vēl joprojām ir visai nepilnīga.

Robots klusēja, un Bogerts pajautāja:

—   Nu?

—       Es šeit neredzu kļūdu, — Erbijs atbildēja, pētīdams aprēķiniem aprakstītās lapas.

—  Jādomā, ka neko vairāk tu nespēj.

—       Es neiedrošinos. Jūs esat labāks matemātiķis nekā es, un … es negribu sakompromitēties.

Bogerta smaidā pavīdēja pašapmierinātība.

—       Es jau domāju, ka tā būs. Problēma ir ļoti sarežģīta. Aizmirsīsim to.

Viņš sagumzīja rokā aprēķinu lapas,

iesvieda tās atkritumu tvertnē, tad pagriezās, lai ietu projām, bet pēkšņi pārdomāja.

—  Starp citu …

Robots gaidīja.

Šķita, ka Bogerts ar grūtībām meklē vārdus.

—       Ir kaut kas … tas ir, varbūt, ka tu varētu …

Viņš apklusa.

—       Jūsu domās tagad ir juceklis, — Erbijs mierīgi teica, — bet nav ne mazāko šaubu, ka tās saistās ar doktoru Leningu. Ir muļķīgi stomīties, jo, tiklīdz jūs nomierināsieties, es uzzināšu, ko īsti jūs gribat vaicāt.

Matemātiķis ar ierastu kustību saglauda jau tā gludos matus.

—      Leningam vairs nav tālu septiņdesmit, — viņš sacīja, it kā tas visu izskaidrotu.

—   Es zinu.

—       Viņš jau gandrīz trīsdesmit gauus ir firmas zinātniskā darba vadītājs.

Erbijs pamāja ar galvu.

—       Nu un, — Bogerta balss kļi a glaimīga, — tu droši vien zini, vai… ! viņš domā par iešanu pensijā. Veselības .ai cita kāda iemesla dēļ…

—        Noteikti, — Erbijs teica, un tas s viss.

—  Vai tu to zini?

—   Protams.

—       Tad… hm … vai tu nevarētu man pateikt …

—  Varu, ja jūs man to jautājat. — Robots to pateica pavisam vienkārši. — Viņš ir jau iesniedzis atlūgumu!

—   Ko! — Sis izsauciens bija eksplozīva,

gluži neartikulēta skaņa. Zinātnieka lielā galva noliecās uz priekšu. — Pasaki to vēlreiz!

—  Viņš ir jau iesniedzis atlūgumu, — sekoja mierīga atbilde, — bet tas vēl nav stājies spēkā. Redzat, viņš vispirms grib atrisināt … ē-ē … manu problēmu. Kad tas būs paveikts, viņš ir gatavs vadītāja posteni nodot savam pēctecim.

Bogerts strauji elpoja.

—   Pēctecim? Un kas ir šis pēctecis? Viņš piegāja cieši klāt Erbijam, kā apburts

nenovērsdams skatienu no izteiksmīgajiem, blāvi sārtajiem fotoelementiem — robota acīm.

—  Jūs būsiet nākamais vadītājs, — robots lēni pavēstīja.

Sasprindzinājumu Bogerta sejā nomainīja tikko jaucams smaids.

_— Pairami dzirdēt. Esmu gaidījis un cerējis tr Paldies, Erbij.

ts Bogerts nosēdēja pie sava rakstāmlīdz pat pieciem no rīta un deviņos atKa^ «. ja klāt. Citu pēc citas viņš ķēra rokasgramatas un tabulas, un drīz vien plaukts virs viņa galda bija gluži tukšs. Aprēķinu kaudzīte viņa priekša palielinājās gausi' jo gausi, toties saņurcītu aprakstītu papīru kalns uz grīdas auga augumā.

Tieši pusdienlaikā Bogerts uzmeta skatienu pēdējai lapai, izberzēja apsarkušās acis, nožāvājās un izstaipījās.

—  Jo tālāk, jo trakāk. Nolādēts!

Izdzirdējis kādu atveram durvis, viņš pagriezās un pamāja Leningam, kas ienāca, kniukšķinādams savu mezglaino pirkstu kauliņus.

Pārlaidis skatienu neuzpostai istabai, firmas zinātniskā darba vadītājs sarauca uzacis.

— Jauns paņēmiens?

—        Nē, — skanēja izaicinoša atbilde. — Kas vecajam vainas?

Lenings neko neatbildēja, viņš tikai uzmeta paviršu skatienu virsējai lapai uz Bogerta galda. Aizdedzinādams cigāru, viņš, sērkociņam liesmojot, teica:

—       Vai Kelvina jums ir stāstījusi par robotu? Tas ir matemātikas ģēnijs. Tiešām interesanti.

Bogerts skaļi nosprauslojās.

—       Esmu dzirdējis. Bet lai Kelvina labāk nodarbojas ar robotu psiholoģiju. Es pārbaudīju Erbiju matemātikā — viņš tik tikko tiek galā ar elementāriem aprēķiniem.

—   Kelvina tā nedomā.

— Viņa ir jukusi.

—       Un arī es tā nedomāju, — Leninga acis draudoši samiedzās.

—       Jūs? — Bogerta balss kļuva skarba. — Par ko jūs runājat?

—       Es visu rītu eksaminēju Erbiju, viņš spēj tādas lietas, par kurām jūs nekad neesat dzirdējis.

—  Tiešām?

—       Liekas, jūs šaubāties! — Lenings izrāva no vestes kabatas salocītu papīra lapu un atlocīja to vaļā. — Tas taču nav mans rokraksts!

Bogerts pētīja lielās, stūrainās zīmes, kas klāja papīru.

— Vai tas ir Erbija darbs?

—       Jā! Un ja esat ievērojis, viņš ir integrējis laika funkciju jūsu divdesmit otrajā vienādojumā, — Lenings uzsita ar savu dzelteno nagu pēdējai skaitļu rindai. — Viņš nonāca pie tiem pašiem slēdzieniem kā es, un četrreiz īsākā laikā. Jums nebija tiesību ignorēt Lindžera efektu pozitronu bombardēšanā.

—       Es to nebūt neignorēju. Dieva dēļ, Lening, saprotiet reiz, ka tas izslēgtu …

—       Ak tā, pareizi, jūs to paskaidrojāt. Jūs izmantojāt Mičela pārejas vienādojumu, vai ne? Nu, to te nevarēja lietot.

—  Kāpēc ne?

—       Pirmkārt, tāpēc, ka jūs operējāt ar hiperimagināriem skaitļiem.

—  Kāds tam sakars?

—   Mičela vienādojums neder, ja …

—       Vai esat sajucis? Ja jūs pārlasītu Mičela paša rakstu …

—   Man tas nav jādara. Es jums jau sakumā sacīju, ka man nepatīk viņa domāšanas veids, un Erbijs šinī ziņā mani pilnīgi atbalsta.

—  Nu, — Bogerts kliedza, — tad lai tā uzvelkamā klabata atrisina visu_ problēmu. Kādēļ ielaisties ar tādiem plānprātiņiem kā es?

—  Tur jau ir tas āķis. Erbijs nevar atrisināt problēmu. Un ja nevar viņš, tad nevaram arī mēs — vieni paši. Es nodošu visu šo jautājumu Nacionālajai Padomei. Tas ir pāri mūsu spēkiem.

Bogerts ierūcās un, pietvīcis sarkans, uzlēca kājās, apgāzdams krēslu.

—  Jūs to nedarīsiet!

Tagad piesarka Lenings.

—  Vai jūs domājat dot man norādījumus, kas man darāms?

—   Tieši tā, — Bogerts atbildēja, zobus griezdams. — Es esmu ticis galā ar šo problēmu, un nemēģiniet man to atņemt, skaidrs? Neiedomājieties, ka es jums neredzu cauri, jūs izkaltušais ģindeni. Jūs drīzāk nokostu mēli, nekā atzītu, ka esmu atrisinājis robotu telepātijas problēmu.

—  Jūs esat idiots, Bogert, un es jūs tūlīt atlaidīšu no darba par nedisciplinētu izturēšanos … — Leninga apakšlūpa no dusmām drebēja.

—  To nu gan jūs neizdarīsiet, Lening. Kad tuvumā atrodas robots, kas lasa domas, tad nevar būt nekādu noslēpumu, tāpēc neaizmirstiet, ka man ir zināms viss par jūsu aiziešanu.

Leninga cigāra pelni ietrīsējās un nobira zemē, tiem sekoja pats cigārs.

—  Kas par … kas …

Bogerts ļauni nosmējās.

—       Un es esmu jaunais vadītājs, skaidrs? Un es to ļoti labi apzinos, jā gan. Ejiet pie joda, Lening, es te tagad rīkošos, citādi jūs iekļūsiet tādā ķezā kā vēl nekad.

Lenings jau bija atguvis runas spējas un sāka nejauki brēkt:

—       Jūs esat atlaists, vai dzirdat? Esat atbrīvots no visiem pienākumiem. Jūs esat pagalam, saprotat?

Bogerta smaids kļuva vēl starojošāks.

—       Kāda tam vairs nozīme? Jūs neko nepanāksiet. Man ir visi trumpji rokā. Zinu, ka esat iesniedzis atlūgumu. Erbijs man pastāstīja, un viņš to dabūja zināt tieši no jums.

Lenings piespieda sevi runāt mierīgi. Viņš izskatījās ļoti ļoti vecs, nogurušām acīm un uzblīdušu, dzeltenīgu seju, no kuras sārtums bija nozudis.

—       Man jārunā ar Erbiju. Viņš nevarēja jums neko tādu pateikt. Jūs spēlējat pārāk drošu spēli, Bogert, bet es jūs atmaskošu. Nāciet man līdz.

Bogerts paraustīja plecus.

—  Pie Erbija? Labi, velns lai parauj!

Tieši tai pašā laikā, dienas vidū, Miltons Ešs pacēla galvu no sava neveiklā uzmetuma un sacīja:

— Vai jūs sapratāt? Zīmējums man īsti labi neizdevās, bet mājiņa izskatās apmēram šādi. Tā ir burvīga un man tikpat kā neko nemaksās.

Sjūzena Kelvina uzmeta viņam maigu skatienu.

—   Tā tiešām ir skaista, — viņa nopūtās. — Es bieži esmu sapņojusi par …

Viņas balss kļuva arvien klusāka.

—   Protams, — Ešs dedzīgi turpināja, nolikdams zīmuli pie malas, — man būs jāgaida līdz atvaļinājumam. Līdz tam vairs atlikušas tikai divas nedējas, bet sakarā ar Erbiju viss palicis gaisā karājamies. — Viņš nolaida acis un sāka pētīt nagus. — Ir vēl viena lieta … Bet tas ir noslēpums.

— Tad nestāstiet man.

—   Ak, labāk pateikt. Šis noslēpums man nedod miera — tik ļoti gribas kādam pastāstīt… un jūs, liekas, esat taisni tā, kam es šeit varētu uzticēties …

Viņš kautrīgi pasmaidīja.

Sjūzenas Kelvinas sirds sāka dauzīties, un viņa neiedrošinājās teikt ne vārda.

—   Atklāti sakot, — Ešs pievirzīja savu krēslu tuvāk un sāka runāt gandrīz čukstus, — māja nav domāta man vienam. Es precos! Kas jums kait? — viņš uzlēca kājās.

—       Nekas! — Nejaukā reiboņa sajūta bija izzudusi, bet bija grūti dabūt vārdus pār lūpām. — Precaties? Jūs gribat sacīt…

—  Protams! Ir jau laiks, vai ne? Vai atceraties meiteni, kas bija šeit pagājušo vasaru? Tā ir viņa! Bet jums tomēr ir slikti! Jūs …

—  Galva sāp, — Sjūzena Kelvina ar vārgu kustību noraidīja viņa palīdzību. — Man … Man pēdējā laikā bieži sāp galva. Gribu … jūs, protams, apsveikt. Ļoti priecājos …

Nemākulīgi uztrieptā krāsa izveidoja divus nejaukus sarkanus plankumus viņas sejā, kas bija krita baltumā. Visapkārt viss sāka atkal griezties.

—  Atvainojiet mani… lūdzu … — viņa nomurmināja un, neko neredzēdama, grīļīgiem soļiem izgāja pa durvīm.

Tas nāca pār viņu kā sapnī redzēta pēkšņa katastrofa un izraisīja šausmu sajūtu, tikpat nereālu kā sapnī.

Bet kā tas varēja notikt? Erbijs teica …

Un Erbijs taču zināja! Viņš varēja lasīt domas!

Viņa atjēdzās, ka aizelsusies balstās pret durvju stenderi un stingi lūkojas Erbija metāla ģīmī. Viņa neatcerējās, kā bija uzgājusi pa kāpnēm divus stāvus augstāk. Tas bija noticis vienā acumirklī, gluži kā sapnī.

Kā sapnī!

Erbija nekustīgās acis vēl joprojām blenza viņa, un šie blāvi sārtie apļi šķita izaugam par nespodri spīdošām spokainām lodēm.

Viņš kaut ko teica, un Sjūzena Kelvina sajuta pie lūpām vēsu glāzi ar ūdeni. Viņa norija malku un nodrebinājusies mazliet atguvās.

Erbijs vēl joprojām runāja, un viņa balsī jautās satraukums, kas pauda sāpes, izbailes, lūgumu.

Viņa sāka saprast Erbija teiktos vārdus.

—       Tas ir sapnis, — viņš sacīja, — un jums nevajag tam ticēt. Jūs drīz vien atgriezīsieties reālajā pasaulē un jums pašai par sevi nāks smiekli. Viņš jūs mīl, es jums saku. Mīl, mīl! Bet ne šeit! Ne šobrīd! Šī pasaule ir ilūzija.

Sjūzena Kelvina, piekrītoši mādama ar galvu, čukstēja:

— Jā! Jā!

Viņa bija sagrabusi Erbija roku, piekļāvusies tai un nemitīgi atkārtoja:

—       Tā nav taisnība, vai ne? Tā nav taisnība?

Viņa neatcerējās, kā bija atguvusies, bet piepeši no miglainās nereālās pasaules viņa it kā nokļuva žilbinošā saules gaismā. Sjūzena atgrūda robotu no sevis, spēji pastūma tā tērauda roku, un viņas acis plati iepletās.

—        Ko tu dari? — viņa kliedza spalgā balsi. — Ko tu dari?

Erbijs pakāpās atpakaļ.

—   Es gribu palīdzēt.

Sjūzena Kelvina cieši vērās viņā.

—       Palīdzēt? Stāstot man, ka tas ir sapnis? Padarot mani par šizofrēniķi? — viņa visa saspringa kā histēriķe. — Tas nav sapnis! Kaut tas būtu tikai sapnis!

Viņa spēji ievilka elpu.

—       Pag! Ak… jā, tagad saprotu. Žēlīgais dievs, tas ir acīm redzams.

—       Man tas bija jādara, — robots teica šausmu pilnā balsī.

—       Un es tev ticēju! Man neienāca ne prātā …

Skaļas balsis aiz durvīm lika viņai apklust. Krampjaini sažņaugusi dūres, Sjūzena aizgriezās projām, un, kad ienāca Bogerts ar Leningu, viņa stāvēja istabas otrā galā pie loga. Neviens no vīriešiem nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību.

Viņi reizē pienāca pie Erbija. Lenings — saniknots un nepacietīgs, Bogerts — vēsi sardonisks. Pirmais ierunājās Lenings.

—  Erbij, uzklausi mani!

Robots strauji pievērsa skatienu sirmajam zinātniskā darba vadītājam.

—  Jā, doktor Lening.

—      Vai tu runāji par mani ar doktoru Bogertu?

—       Nē, ser, — robots pēc īsas vilcināšanās atbildēja, un smaids no Bogerta sejas pagaisa.

—       Ko tas nozīmē? — Bogerts paspraucās vadītājam garām un, kājas izplētis, nostājās pretim robotam. — Atkārto, ko tu man vakar sacīji!

—       Es teicu, ka … — Erbijs apklusa. Viņa mehānisma dzīlēs, viegli disonējot, ietrīsējās membrāna.

—       Vai tu neteici, ka viņš iesniedzis atlūgumu? — Bogerts rēca. — Atbildi man!

Bogerts niknumā atvēzējās, bet Lenings pagrūda viņu sānis.

—   Vai gribat ar varu likt viņam melot?

—       Lening, jūs dzirdējāt. Viņš grasījās teikt «jā» un tad apklusa. Paejiet nost! Es gribu izspiest no viņa patiesību, saprotat?

—       Es viņam pajautāšu! — Lenings pievērsās robotam. — Labi, Erbij, neuztraucies. Vai es esmu iesniedzis atlūgumu?

Erbijs mēmi skatījās viņā, un Lenings satraukti atkārtoja:

—  Vai es esmu iesniedzis atlūgumu?

Robots tikko jaušami papurināja galvu.

Neko vairāk viņi nesagaidīja.

Abi vīrieši saskatījās, un viņu naids bija acīm redzams.

—       Pie velna, — Bogerts izgrūda, —vai tas robots kļuvis mēms? Vai tu vari runāt, tu briesmekli?

—       Es varu runāt, — robots steidzīgi atbildēja.

—       Tad atbildi uz jautājumu. Vai tu man neteici, ka Lenings ir iesniedzis atlūgumu? Vai viņš nav iesniedzis atlūgumu?

Un atkal iestājās nomācošs klusums, līdz pēkšņi no istabas viņa gala atskanēja Sjūzenas Kelvinas spalgie, pa pusei histēriskie smiekli.

Abi matemātiķi sarāvās, un Bogerta acis samiedzās.

—  Jūs esat šeit? Un kas te ir tik jocīgs?

—        Nav nekā jocīga, — viņas balss nebija īsti dabiska. — Vienkārši — es neesmu vienīgā, kas iekrita. Vai tā nav likteņa ironija, ka trīs pasaules lielākie robotikas speciālisti iekrituši vienās un tajās pašās lamatās? — Viņa pielika savu bālo roku pie pieres un daudz klusākā balsī piebilda: — Bet tas nav jocīgi!

Šoreiz abi vīrieši saskatījās izbrīnā sarauktām uzacīm.

—       Par kādām lamatām jūs runājat? — Lenings dzedri pavaicāja. — Vai Erbijam kaut kas noticis?

—       Nē, — Kelvina lēni tuvojās viņiem, — Erbijam nekas nav noticis … vienīgi mums.

Viņa piepeši apsviedās apkārt un uzbrēca robotam:

—       Vācies projām! Ej uz istabas otru galu, lai man nebūtu uz tevi jāskatās.

Erbijs sarāvās no viņas niknā skatiena un klupdams aizrībināja projām.

—       Ko tas viss nozīmē, doktore Kelvina? — Leninga balss skanēja naidīgi.

Viņa uzlūkoja vīriešus un sarkastiski sacīja:

—       Jus, protams, zināt robotikas Pirmo pamatlikumu.

Viņi abi reizē pamāja.

—   Protams, — Bogerts dusmīgi attrauca.

— Robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri vai ar savu bezdarbību pieļaut, ka cilvēkam tiek nodarīts ļaunums.

—       Cik jauki tas pateikts, — Kelvina ņirgājās. — Bet par kādu pārestību te ir runa?

—   Kā … par jebkuru.

—       Tieši tā! Jebkuru! Bet kā ir, kad aizvaino jūtas? Vai iedragā pašapziņu? Vai arī sagrauj cerības? Vai tā ir pārestība?

Lenings sadrūma:

—  Ko gan robots zina par…

Viņš piepeši aprāvās.

—       Nu, jūs atskārtāt? Sis robots lasa domas. Vai jūs domājat, ka viņš nezina, kā var sāpināt cilvēku? Vai jūs domājat, ka uz jebkuru jautājumu viņš neatbildēs tieši to, ko jautātājs grib dzirdēt? Vai jebkura cita atbilde mūs nesāpinātu un vai Erbijs to nezinātu?

—       Augstais dievs! — Bogerts nomurmināja.

Psiholoģe uzmeta viņam ironisku skatienu.

—       Man ir aizdomas, ka jūs viņam vaicājāt, vai Lenings ir iesniedzis atlūgumu. Jums gribējās dzirdēt, ka viņš to ir iesniedzis, un Erbijs jums to pateica.

—       Un laikam gan tāpēc, — Lenings sacīja neizteiksmīgā balsī, — viņš tagad neko neatbildēja. Jo jebkura atbilde būtu sāpinājusi vienu no mums.

Iestājās īss klusuma brīdis, un abi vīrieši domīgi raudzījās uz istabas otru galu, kur

robots, atbalstījis galvu rokā, bija sagumis krēslā grāmatu plaukta tuvumā.

Sjūzena Kelvina stingi vērās grīda.

—       Viņš visu to zināja. Tas … tas sātans zina visu, arī to, kāda kļūda pielaista, viņu montējot.

Viņas acis likās tumšas un domīgas. Lenings pacēla galvu.

—       Jūs maldāties, doktore Kelvina. Viņš nezina, kas tā par kļūdu. Es viņam jautāju.

—   Ko tas liecina? — Kelvina iesaucās.

—  Tikai to, ka jūs negribējāt, lai viņš pasaka atrisinājumu. Tas aizskartu jūsu patmīlību, ja mašīna varētu paveikt to, ko nespējat jūs. Vai jūs viņam vaicājāt? — viņa pajautāja Bogertam.

—       Apmēram, — Bogerts ieklepojās un nosarka. — Viņš teica, ka ļoti vāji zinot matemātiku.

Lenings sāka apvaldīti smieties, un psiholoģe dzēlīgi pavīpsnāja. Viņa sacīja:

—       Es viņam pajautāšu. Mani neaizskars tas, ka viņš zina atrisinājumu.

Tad viņa sacīja aukstā, pavēlošā tonī:

—  Panāc šurp!

Erbijs piecēlās un vilcinādamies tuvojās viņai.

—  Jādomā, ka tu zini, — viņa turpināja,

—  tieši kurā montēšanas operācijā iekļuvis kāds nepiederošs faktors vai arī izlaists kāds no nepieciešamajiem faktoriem.

—  Jā, — Erbijs tikko sadzirdami atbildēja.

—   Pagaidiet, — Bogerts dusmīgi iejaucās.

—  Nav teikts, ka tā ir taisnība. Jūs gribat to dzirdēt, un tas ir viss.

—   Neesat muļķis, — Kelvina attrauca.

—   Viņš, protams, zina matemātiku tikpat labi kā jūs kopā ar Leningu, ja viņš lasa domas. Ļaujiet viņam izteikties.

Matemātiķis apklusa, un Kelvina turpināja:

—   Labi, Erbij, runa. Mes gaidām. Tad viņa pievērsās abiem vīriešiem:

—   Paņemiet zīmuļus un papīru, kungi. Bet Erbijs klusēja, un psiholoģes balsī

ieskanējās triumfs:

—   Kāpēc tu neatbildi, Erbij?

—   Es nevaru, — robots pēkšņi iesaucās.

—  Jūs zināt, ka es nevaru! Doktors Bogerts un doktors Lenings to negrib.

—       Viņi grib uzzināt problēmas atrisinājumu.

—   Bet ne no manis.

Tad iejaucās Lenings. Viņš runāja lēni un skaidri:

—       Nemuļķojies, Erbij. Mēs gribam, lai tu mums pasaki.

Bogerts viegli pamāja ar galvu. Erbija balss kļuva spalga:

—        Kāda jēga tā runāt? Vai jūs tiešām nesaprotat, ka es redzu to, kas notiek jūsu smadzeņu dzīlēs? Tur, dziļumā, jūs negribat, lai es pasaku. Esmu mašīna, kam šķietamu dzīvību piešķir vienīgi pozitronu mijiedarbība manās smadzenēs, kuras ir radījis cilvēks. Jūs nespējat atzīt manu pārākumu,

nejuzdamies sāpināti. Tas sakņojas dziļi jūsii smadzenēs un nav no tām izdzēšams. Es nevaru pateikt atrisinājumu.

—   Mēs iziesim, — doktors Lenings teica.

—  Pasaki Kelvinai.

—   Tas neko nemainīs, — Erbijs iesaucās,

—  jo jūs tik un tā zināsiet, ka atbildi pateicu es.

—       Saproti, Erbij, — Kelvina atsāka, — ka neatkarīgi no tā doktors Lenings un doktors Bogerts grib jautājumu atrisināt.

—  Paši! — Erbijs neatlaidīgi apgalvoja.

—       Bet viņi to grib, un tas, ka tu zini atrisinājumu, bet nesaki, viņus arī sāpina. Tu saproti, vai ne?

—  Jā! Jā!

—   Un, ja tu pateiksi, tas arī viņus sapinas.

—  Jā! Jā!

Erbijs lēnam atkapas, un soli pa solim viņam sekoja Sjūzena Kelvina. Abi vīrieši, izbrīnā sastinguši, vēroja viņus.

—       Tu nevari viņiem pateikt, — psiholoģe lēni un vienmuļi atkārtoja, — jo tas viņus sāpinās, un tu nedrīksti sāpināt. Bet, ja tu nesaki viņiem, tu atkal sāpini, tātad tev ir jāsaka. Un, ja tu teiksi, tu sāpināsi, bet to tu nedrīksti, tātad tu nevari sacīt; bet, ja tu neteiksi, tu sāpināsi, tātad tev jāsaka; bet, ja pateiksi, tu sāpināsi, tātad tu nedrīksti teikt; bet, ja tu neteiksi, tu sāpināsi, tātad tev jāpasaka; bet, ja tu pasacīsi, tu …

Erbijs atspiedās ar muguru pret sienu un nokrita uz ceļiem.

—   Pietiek! — viņš griezīgi iekliedzās. — Paslēpiet savas domas! Tās ir sāpju, izmisuma un naida pilnas. Es to negribēju! Gribēju palīdzēt! Es sacīju to, ko jūs vēlējāties dzirdēt. Man tas bija jādara!

Psiholoģe nepievērsa viņam uzmanību.

—  Tev viņiem tas jāpasaka, bet, ja tu pateiksi, tu sāpināsi, tātad tu nedrīksti teikt; bet, ja tu nesacīsi, tu sāpināsi, tātad tev jāpasaka, bet…

Te Erbijs sāka spalgi kliegt;

Viņa kliedziens atgādināja daudzkārt pastiprinātu pikolo flautas skaņu — tas kļuva arvien spalgāks un spalgāks, līdz tajā ieskanējās bojā ejošas dvēseles vaimanas, kas ar savu griezīgo skaņu piepildīja visu telpu.

Un kad kliedziens noklusa, Erbijs sabruka nekustīgā bezveida metāla kaudzē.

Bogerta seja bija bāla.

—   Viņš ir miris!

—  Nē! — Sjūzena Kelvina sāka nevaldāmi smieties. — Viņš nav miris — viņš ir tikai kļuvis ārprātīgs. Es nostādīju viņu neatrisināmās dilemmas priekšā, un viņš sabruka. Varat nodot viņu lūžņos, jo viņš vairs nekad nerunās.

Lenings nometās ceļos līdzās tam, ko agrak sauca par Erbiju. Viņš ar pirkstiem pieskārās tā aukstajai, nekustīgajai metāla sejai un nodrebinājās.

—  Jūs to izdarījāt ar nodomu.

Viņš piecēlās un pārvērstu seju pagriezās pret Kelvinu.

—       Un ja tas tā būtu? Tur vairs nekā nevar darīt. — Tad viņa pēkšņi ar rūgtumu piebilda: — Viņš to bija pelnījis.

Lenings saņēma pie rokas sastingušo, nekustīgo Bogertu.

—       Vai nav vienalga! Iesim, Pīter._— Viņš nopūtās: — Tā vai tā no šāda domājoša robota nav nekāda labuma.

Viņa acis izskatījās vecas un nogurušas. Viņš atkārtoja:

—   Iesim, Pīter!

Tikai labu laiku pēc abu zinātnieku aiziešanas doktore Sjūzena Kelvina daļēji atguva savu garīgo līdzsvaru. Viņas skatiens lēni pievērsās Erbijam un seja atkal saspringa. Kelvina ilgi lūkojās viņā, līdz triumfa uzplūdi noplaka un atgriezās bezpalīdzības un vilšanās sajūta, un no visām domām, kas uzbangoja viņā, izskanēja tikai bezgala rūgtais vārds:

— Melis!

*

Todien mūsu saruna, protams, beidzās. Es zināju, ka pēc ši stāsta vairs neko no viņas nevarēšu izdabūt. Viņa sēdēja pie sava galda, bāla, auksta — un atmiņās iegrimusi.

Es teicu:

— Pateicos jums, doktore Kelvina.

Bet viņa neatbildēja.

Es satiku viņu tikai pēc divām dienām.

PAZUDUŠAIS ROBOTS

Nākamreiz es sastapu Sjūzenu Ķelvinu pie viņas kabineta durvīm. No turienes pašreiz nesa laukā kartotēkas.

—  Kā jums veicas ar saviem rakstiem, jaunais cilvēk? — viņa apvaicājās.

—   Labi, — es atbildēju. Es biju materiālu apstrādājis, kā spēju un pratu, atdzīvinājis viņas sauso stāstījumu, papildinājis to ar dialogiem un detaļām. — Varbūt jūs tos pārlasītu un aizrādītu, ja es gadījumā esmu kādu apmelojis vai kaut kur izteicies pārāk neprecīzi.

—  Labprāt. Varbūt ieiesim administrācijas atpūtas istabā? Tur mēs varēsim iedzert kafiju.

Skita, ka viņa ir labā garastāvokli, tādēļ, ejot pa gaiteni, es uzdrošinājos ierunāties:

—  Doktore Kelvina, būtu ļoti interesanti …

—   Kas tad?

—  Ja jūs man pastāstītu vēl kaut ko no robotikas vēstures.

—  Jums taču jau ir viss, kas vajadzīgs, jaunais cilvēk.

—  Savā ziņā jā. Bet šiem gadījumiem, ko esmu aprakstījis, ir maz sakara ar mūsdienām. Tāds robots, kas spēj lasīt domas, ir bijis tikai viens vienīgs, kosmosa stacijas ir jau novecojušas un vairs netiek lietotas, un to, ka roboti strādā raktuvēs, visi uzskata kā pašu par sevi saprotamu. Varbūt jūs varētu pastāstīt par starpzvaigžņu ceļojumiem? Superatomdzinēju izgudroja tikai pirms divdesmit gadiem, un ir labi zināms, ka tas bija robotu izgudrojums. Kā tas īstenībā notika?

—   Starpzvaigžņu ceļojumi? — doktore Kelvitia domīgi pārjautāja. Mēs sēdējām atpūtas istabā, un es biju pasūtījis pusdienas. Viņa dzēra tikai kafiju.

—  Ziniet, tas nebija vienkārši robotu izgudrojums, nē, ne gluži tā. Protams, iekāms nebija uzbūvētas Smadzenes, mēs necik tālu netikām. Taču mēs strādājām, daudz strādājām. Man pirmā tiešā saskare ar starpzvaigžņu dzinēja pētījumiem iznāca 2029.gadā, kad pazuda viens robots …

*

Superbāzē tika izsludināts ārkārtējs stāvoklis. Drudžainā steigā un saspringumā veiktie pasākumi atgādināja histērisku kliedzienu.

Uzskaitot hronoloģiskā secībā un pēc izmisuma pakāpes, tie bija šādi:

1.  Visi ar superatomdzinēju saistītie darbi visā kosmosa daļā, ko aizņēma Divdesmit septītās asteroidālās grupas stacijas, tika pārtraukti.

2.  Visa šī kosmosa teritorija, patiesību sakot, tika pilnīgi izolēta no pārējās Saules sistēmas. Neviens te nevarēja iekļūt bez speciālas atļaujas. Neviens to nedrīkstēja atstāt ne ar kādiem noteikumiem.

3.  Ar speciālu valdības patruļkuģi Superbāzē ieradās doktore Sjūzena Kelvina un doktors Pīters Bogerts — proti, firmas «United States Robots and Mechanical Men Corporation» Galvenais Psihologs un Galvenais Matemātiķis.

Sjūzena Kelvina nekad agrāk nebija atstājusi Zemi, un arī šoreiz viņai nebija nekādas vēlēšanās to darīt. Atomenerģijas laikmetā, kad zinātne drīzumā solīja atrisināt superatomdzinēja problēmu, viņa mierīgi palika provinciete. Tādēļ viņai šis brauciens nepatika, bez tam viņa nebija pārliecināta, ka tas tiešām nepieciešams, un pirmo pusdienu laikā Superbāzē katrs viņas neizskatīgās, jau pavecās sejas vaibsts atklāti pauda neapmierinātību.

Arī bālais, it kā nolaizītais doktors Bogerts izskatījās tāds kā nogrēkojies, un projekta vadītājs ģenerālmajors Kelners ne uz mirkli neļāva no savas sejas nozust cietēja izteiksmei.

Vardu sakot, šī maltīte bija gaužam neomulīga, un nelielā apspriede trijatā, kas sekoja pēc tam, sākās drūmā, nospiesta atmosfērā.

Kelners, kura parādes formas tērps pavisam nesaderējās ar vispārējo noskaņojumu, plikajam galvvidum spīdot, bez liekas vilcināšanās iesāka:

—   Šis ir tāds dīvains gadījums, ser un cienītā kundze! Vispirms gribu jums pateikties, ka ieradāties nekavējoties, kaut arī izsaukumā nebija minēts iemesls. Tagad es jums to pateikšu. Mums ir pazudis robots. Visi darbi ir pārtraukti un nevar tikt atsākti līdz tam brīdim, kamēr mēs viņu atradīsim. Līdz šim mums tas nav izdevies, tāpēc mums ir nepieciešama speciālistu palīdzība.

Ģenerālis laikam juta, ka teiktais nepārliecina par stāvokja kritiskumu. Ar izmisuma pieskaņu balsī viņš turpināja:

—   Man jums nav jāstāsta, cik svarīgs ir darbs, ko mēs šeit darām. Vairāk nekā astoņdesmit procentu no pagājušā gada asignējumiem zinātniskiem pētījumiem saņēmām mēs …

—   Jā, to mēs zinām, — Bogerts piekrītoši pamāja. — Firma «U. S. Robots» saņem bagātīgu maksu par mūsu robotu izmantošanu.

Sjūzena Kelvina skarbi, nelaipni iejaucās:

—   Kādēļ gan viens vienīgs robots projektam ir tik svarīgs, un kāpēc tas nav atrasts?

Ģenerālis pavērsa savu sārto seju pret viņu un aši aplaizīja lūpas.

— Redziet, varētu pat teikt, ka mēs esam to atraduši. — Tad gandrīz ar mocekļa izteiksmi viņš turpināja: — Es tūlīt paskaidrošu. Tiklīdz konstatēja robota nozušanu, tika izsludināts ārkārtējs stāvoklis un neviens kuģis vairs nedrīkstēja atstāt Superbāzi. Iepriekšējā dienā te bija pienācis kravas kuģis un atvedis mūsu laboratorijām divus robotus. Tajā atradās vēl sešdesmit divi… tāda paša tipa roboti, kas nogādājami uz kādu citu vietu. Mēs šo skaitli noteikti zinām. Par to nav it nekādu šaubu.

— Tā? Un kāds tam sakars ar pazudušo robotu?

—  Kad mēs savu trūkstošo robotu nekur nevarējām atrast — ticiet man, mēs būtu atraduši pazudušu zāles stiebriņu, ja tas būtu vajadzīgs, — mums pēkšņi ienāca prātā saskaitīt robotus, kas bija palikuši kravas kuģī. Tur tagad ir sešdesmit trīs.

—  Tātad, ja es pareizi saprotu, sešdesmit trešais ir jūsu pazudušais robots? — Doktores Kelvinas acis satumsa.

—  Jā, bet mēs nezinām, kā noteikt, kurš ir šis sešdesmit trešais.

Iestājās nāves klusums. Elektriskais pulkstenis nosita vienpadsmit reizes. Tad robotu psiholoģe noteica: — Dīvaini gan, — un viņas mutes kaktiņi noslīga lejup.

—      Pīter, kas te īsti notiek? — viņa dusmīgi pievērsās savam kolēģim. — Kādus robotus izmanto Superbāzē?

Brīdi vilcinājies, doktors Bogerts vāri pasmaidīja.

—   Redziet, Sjūzen, līdz šim tas ir bijis tāds diezgan kutelīgs jautājums …

—   Jā, līdz šim! — viņa strauji atcirta. — Ja tur ir sešdesmit trīs vienāda tipa roboti un viens no tiem ir vajadzīgs, bet viņu nevar identificēt, kādēļ tad neder jebkurš no tiem? Ko tas viss nozīmē? Kādēļ sūtīja pēc mums?

—  Lūdzu, ļaujiet man paskaidrot, Sjūzen! — Bogerts samierinoši sacīja. — Superbāzē nodarbina dažus robotus, kuru smadzenēs nav programmēts viss robotikas Pirmais likums.

—   Nav viss Pirmais likums? — Kelvina atslīga pret krēsla atzveltni. — Saprotu. Cik tādu robotu ir izgatavots?

—  Tikai daži. Tas tika darīts pēc valdības pavēles un stingrā slepenībā. To nedrīkstēja zināt neviens, izņemot vadošās personas, kam ar to bija tiešs sakars. Jūs nebijāt to skaitā, Sjūzen. No manis tur nekas nebija atkarīgs.

—   Es gribētu paskaidrot mazliet tuvāk, — ģenerālis autoritatīvi iejaucās. — Man nebija ne jausmas, ka doktore Kelvina nav lietas kursā. Lieki stāstīt jums, doktore Kelvina, ka uz Planētas vienmēr ir bijusi spēcīga opozīcija pret robotiem. Vienīgais arguments, ar ko valdība varēja operēt pret radikālajiem fundamentālistiem, bija fakts, ka visiem robotiem smadzenēs tiek programmēts nepārkāpjams Pirmais likums, tā ka tiem nekādos apstākļos nav iespējams nodarīt pāri cilvēkiem.

Taču mums bija nepieciešami citādi roboti. Un tā dažus NS-2 modeļus, tas ir, Nestorus, izgatavoja ar modificētu Pirmo likumu. Lai tas neatklātos, visi NS-2 tipa roboti tiek ražoti bez sērijas numuriem; modificētos eksemplārus atgādā šurp kopā ar grupu normālu robotu, un, protams, tie ir pakļauti visstingrākajam aizliegumam nevienam nestāstīt par savu modifikāciju, izņemot pilnvarotas personas. — Ģenerālis mulsi pasmaidīja. — Un tagad tas viss vēršas pret mums.

—  Vai jūs vismaz esat katram pajautājuši, kas viņš ir? — Kelvina nīgri vaicāja. — Jūs taču katrā ziņā esat pilnvarota persona?

Ģenerālis pamāja.

— Visi sešdesmit trīs noliedz, ka būtu strādājuši šeit. Un viens no tiem melo.

—  Vai šis jūsējais nav jau mazliet apdilis? Pārējie, šķiet, nāk tieši no rūpnīcas.

—  Tas, ko mēs meklējam, ieradās šeit tikai pirms mēneša. Viņš un tie divi, kurus nupat atveda, ir pēdējie, kas mums vajadzīgi. Nekāds apdilums tam vēl nav manāms. — Kelners lēnām pašūpoja galvu, un viņa acīs atkal parādījās izmisums. — Doktore Kelvina, mēs nedrīkstam ļaut šim kuģim atstāt Superbāzi. Ja atklātībā kļūs zināms, ka eksistē roboti bez Pirmā likuma … — viņš aprāvās, likdams saprast, ka nav iespējams vārdos izteikt, kādas tam var būt sekas.

—  Iznīciniet visus sešdesmit trīs, — robotu psiholoģe vēsi un kategoriski sacīja, — un jautājums būs nokārtots.

Bogertam noraustījās lūpu kaktiņš.

—  Jūs gribat iznīcināt sešdesmit trīs robotus, kas maksā trīsdesmit tūkstoš dolāru gabalā! Baidos, ka firmai tas nepatiks. Vajadzētu vispirms izmēģināt visu iespējamo, Sjūzen, iekāms sākam kaut ko iznīcināt.

—    Tādā gadījumā, — viņa asi sacīja, — man vajadzīgi fakti. Kādas tieši ir tās priekšrocības, ko Superbāzei dod šo modificēto robotu nodarbināšana? Kādēļ, ģenerāli Kelner, tie jums bija tik nepieciešami?

Kelners sarauca pieri un pārbrauca tai ar roku.

—   Mums bija grūtības ar parastajiem robotiem. Redziet, mūsu cilvēki daudz strādā ar spēcīgiem izstarojumiem. Protams, tas ir bīstami, taču tiek ievērota visa vajadzīgā piesardzība. Kopš darbu sākuma ir bijuši tikai divi starpgadījumi, un neviens no tiem neprasīja upurus. Taču parastam robotam to nebija iespējams ieskaidrot. Pirmais likums nosaka es citēju: «Robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri vai ar savu bezdarbību pieļaut, ka cilvēkam tiek nodarīts ļaunums.» Tas viņiem ir vissvarīgākais, doktore Kelvina. Un, kad kādam no mūsu darbiniekiem bija nepieciešams uz neilgu laiku pakļaut sevi vidēji spēcīgam gamma starojumam, kas cilvēka fizioloģiju vēl neietekmē, tuvākais robots metās viņam klāt un centās aizvilkt malā. Ja radiācija bija ļoti vāja, robotam tas izdevās, un darbu vajadzēja pārtraukt, kamēr visus robotus aizraidīja projām. Ja radiācija bija mazliet spēcīgāka, robots nemaz netika līdz apdraudētajam tehniķim, jo gamma stari acumirklī izposta pozitronu smadzenes, un rezultātā mēs zaudējām dārgu un grūti aizstājamu robotu.

Mēs mēģinājām viņus pārliecināt. Taču robotu viedoklis bija tāds: uzturēšanās gamma radiācijas laukā apdraudot cilvēka dzīvību, un tas, ka viņš droši varot pakļaut sevi šai radiācijai pusstundu, būtībā neko negrozot. Ja nu cilvēks aizmirstoties, viņi mēdza iebilst, un paliekot tur visu stundu? Viņi nedrīkstot riskēt. Mēs skaidrojām, ka viņi šajā gadījumā bezjēdzīgi riskē paši ar savām dzīvībām. Taču pašsaglabāšana ir tikai Trešais robotikas likums, un Pirmais likums par cilvēka drošību ir noteicošais. Mēs tiem pavēlējām, pavēlējām bargi un stingri: jebkuros apstākļos palikt ārpus radiācijas lauka. Taču paklausību nosaka tikai Otrais robotikas likums, — un atkal Pirmais likums par cilvēka drošību ņēma virsroku. Doktore Kelvina, saprotiet, mums vajadzēja vai nu iztikt bez robotiem, vai arī kaut ko grozīt Pirmajā likumā … un mēs izvēlējāmies pēdējo variantu.

—  Es nespēju ticēt, — doktore Kelvina sacīja, — ka atzina par iespējamu atteikties no Pirmā likuma.

—   No tā neatteicās, to modificēja, —

Kelners skaidroja. — Tika uzbūvētas pozitronu smadzenes, kas satur tikai pirmo likuma pusi, proti: «Robots nedrīkst darīt cilvēkam pāri.» Tas ir viss. Šiem robotiem vairs nav nepārvarama impulsa pasargāt cilvēku, ko apdraud kāds ārējs faktors, teiksim, tāds kā gamma stari. Vai es to pareizi izklāstu, doktor Bogert?

—   Pilnīgi pareizi, — matemātiķis apstiprināja.

—   Un vai tā ir vienīgā atšķirība starp jūsu robotiem un parasto NS-2 modeli? Vienīgā? Atbildiet, Pīter!

—  Jā, vienīga, Sjūzen.

Viņa piecēlās un stingrā tonī, kas nepieļāva iebildumus, teica:

—  Tagad es iešu gulēt. Apmēram pēc astoņām stundām es gribu parunāt ar cilvēku, kas pēdējais redzēja pazudušo robotu. Un no šā brīža, ģenerāli Kelner, ja man vispār jāuzņemas kāda atbildība par iznākumu, es vēlos, lai visu ar robota identificēšanu saistīto pasākumu vadība pilnīgi un neierobežoti atrastos manās rokās.

Sjūzena Kelvina gandrīz nemaz nebija gulējusi, tikai uz pāris stundām, nīgra gurduma pārmākta, iekritusi nemierīgā snaudā. Pulksten septiņos pēc vietējā laika viņa piespieda signālpodziņu pie Bogerta durvīm. Arī viņš jau bija augšā. Acīmredzot matemātiķis bija papūlējies paņemt līdz uz Superbāzi rītasvārkus, jo tagad sēdēja, ietērpies tajos. Kelvinai ienākot, viņš nolika malā manikīra šķērītes.

—   Es jūs jau gaidīju, — viņš lēnīgi sacīja. — Šķiet, jums viss šis notikums ļoti nepatīk.

—  Tā ir.

—  Man ļoti žēl, taču nebija iespējams jums to aiztaupīt. Kad pienāca izsaukums no Superbāzes, es sapratu, ka kaut kas noticis ar modificētajiem Nestoriem. Bet ko varēja darīt? Es labprāt būtu jums pa ceļam visu izstāstījis, taču vispirms man vajadzēja pārliecināties, ka tā tiešām ir. Šī modifikācija ir valsts noslēpums.

—  Man tas bija jāzina, — psiholoģe nomurmināja. — Firmai nav tiesību šādā veidā modificēt pozitronu smadzenes bez psihologa piekrišanas.

Bogerts sarauca uzacis un nopūtās.

—   Spriediet saprātīgi, Sjūzen! Jūs tik un tā nebūtu spējusi viņus ietekmēt. Šajā jautājumā valdība katrā ziņā būtu palikusi pie sava. Tai ir vajadzīgs superatomdzinējs, un lauka fiziķiem ir vajadzīgi roboti, kas viņus netraucētu darbā. Tādi tiktu izgatavoti, pat ja nāktos pilnīgi izkropļot Pirmo likumu. Mēs bijām spiesti atzīt, ka no konstrukcijas viedokļa tas ir iespējams, un viņi savukārt svēti nozvērējās, ka tādus robotus izgatavos tikai divpadsmit, ka tos izmantos vienīgi Superbāzē, ka tos iznīcinās, tiklīdz superatomdzinējs būs gatavs, un ka tiks ievērota maksimāla piesardzība. Un kategoriski pieprasīja, ka tam jāpaliek slepenībā. Tāda bija situācija.

—  Es būtu iesniegusi atlūgumu, — doktore Kelvina caur zobiem izgrūda.

—  Tas nebūtu līdzējis. Valdība piedāvāja firmai milzīgu atlīdzību un piedraudēja, ka atteikšanās gadījumā pieņems likumu, kas aizliegs ražot robotus. Mūs toreiz vienkārši piespieda pie sienas, un tagad stāvoklis ir vēl ļaunāks. Ja šī lieta nāks gaismā, Kelneram un valdībai būs nepatikšanas, bet simtreiz lielākas nepatikšanas būs firmai.

Psiholoģe cieši paskatījās uz Bogertu.

—   Pīter, vai jūs tiešām neaptverat, kādas tam var būt sekas? Vai jūs nesaprotat, ko nozīmē robots bez Pirmā likuma? Tas nepavisam nav tikai slepenības jautājums.

—  Es zinu, ko tas nozīmētu. Neesmu bērns. Tas nozīmētu pilnīgu nestabilitāti un noteiktas izmaiņas pozitronu lauka vienādojumu risinājumos.

—   Jā, matemātiski. Bet vai jūs varat pateikt, kā tas izpaustos robotu psiholoģijā? Visas normālas dzīvas būtnes, Pīter, apzināti vai neapzināti izjūt nepatiku pret kundzību. Ja tām jāpakļaujas zemākam vai šķietami zemākam radījumam, pretestība kļūst jo stiprāka. Fiziski un zināmā mērā arī garīgi robots — ikviens robots — ir pārāks par cilvēku. Kas tad padara viņu verdziski paklausīgu? Vienīgi Pirmais likums! Ja tā nebūtu,pirmā pavēle, ko jūs mēģinātu dot robotam, beigtos ar jūsu nāvi. Nestabilitāte! Ka gan jūs domājat!

—  Sjūzen, — Bogerta balsi ieskanējās līdzjūtīga zobgalība, — es pieļauju, ka šis Frankenšteina komplekss, ko jūs izklāstāt, tiešām pastāv, un tādēļ jau pirmajā vietā ir Pirmais likums. Bet — es vēl un vēlreiz atkārtoju — šis likums nav atmests, tas ir tikai modificēts.

—  Un kā ir ar smadzeņu stabilitāti?

Matemātiķis izstiepa lūpas.

—   Protams, tā ir mazinājusies. Taču pieļaujamās robežās, neapdraudot drošību. Pirmos Nestorus atveda uz Superbāzi pirms deviņiem mēnešiem, un līdz šim nekas slikts nav noticis, un arī šajā gadījumā nav nekā cilvēkiem bīstama, mums vienīgi jābaidās, ka šī modifikācija varētu kļūt zināma atklātībā.

—  Labi. Redzēsim, ko dos šārīta apspriede.

Bogerts pieklājīgi pavadīja Sjūzenu līdz durvīm un, tiklīdz viņa bija izgājusi, savilka seju daiļrunīgā grimasē. Viņš allaž bija uzskatījis psiholoģi par nīgru, kašķīgu un nervozu personu un savu uzskatu mainīt nedomāja.

Sjūzenas Kelvinas pārdomās Bogerts vispār neeksistēja. Šim lunkanajam un pretenciozajam pieglaimeklim viņa jau sensenis bija pārvilkusi svītru.

Džeralds Bleks bija ieguvis zinātnisko grādu lauka fizikā pirms gada un, tāpat kā visa šī fiziķu paaudze, tika iesaistīts superatomdzinēja problēmas risināšanā. Tagad viņš ar savu klātbūtni lieliski papildināja Superbāzē notiekošo apspriežu vispārējo atmosfēru. Viņš ieradās, tērpies baltā, nosmulētā virsvalkā, izturējās diezgan iecirtīgi un ne par ko nebija īsti pārliecināts. Šķita, ka no viņa plecīgā stāva lauztin laužas ārā enerģija un nervozi žņaudzītie pirksti vienā tvērienā varētu saliekt dzelzs stieni.

Viņam blakus sēdēja ģenerālmajors Kelners, bet iepretim — abi «U. S. Robots» pārstāvji.

Bleks sacīja:

—  Man teica, ka es esot pēdējais, kas redzējis Nestoru 10, pirms viņš pazuda. Cik saprotu, jūs gribat mani par to iztaujāt.

Doktore Kelvina aplūkoja Bleķu ar interesi.

—  Jūs runājat tā, it kā nebūtu par to pārliecināts, jaunais cilvēk. Tātad jūs noteikti nezināt, vai bijāt pēdējais, kas viņu redzēja?

—  Viņš strādāja manā vadībā, cienītā kundze, pie lauka ģeneratoriem un tajā rītā, kad pazuda, bija kopā ar mani. Es nezinu, vai kāds viņu tika redzējis vēlāk, ap pusdienas laiku. Neviens gan neatzīstas, ka būtu.

—  Vai jūs domājat, ka kāds to slēpj?

—  To es negribu teikt. Bet es arī negribu teikt, ka uzņemos kādu vainu. — Viņa tumšās acis izaicinoši iegailējās.

—   Nav runa par vainu. Robots tā rīkojās tāpēc, ka ir robots. Mēs tikai gribam viņu atrast, mister Blek, nekas cits mūs neinteresē. Tātad — ja jūs strādājāt kopā ar šo robotu, jūs droši vien pazīstat to labāk nekā jebkurš cits. Vai viņa uzvedībā bija vērojams kaut kas neparasts? Vai jūs arī agrāk jau esat strādājis ar robotiem?

—   Esmu strādājis ar citiem robotiem, kas mums te ir — vienkāršajiem. Šie Nestori no tiem gandrīz nemaz neatšķiras, vienīgi ir daudz gudrāki… un vairāk krīt uz nerviem.

—   Krīt uz nerviem? Kādā veidā?

—   Nu, varbūt tā nav viņu vaina. Darbs šeit ir grūts, un lielākā daļa no mums kļūst mazliet dulni. Nojēgties ar pārtelpu nav nekāds joks. — Bleks viegli pasmaidīja, it kā šī atzīšanās viņam sagādātu patiku. — Mēs pastāvīgi riskējam izsist caurumu normālā telpas un laika struktūrā un izlidot ārā no visuma kopā ar savu asteroīdu un visu pārējo. Izklausās diezgan baigi, vai ne? Un dabiski, ka dažreiz nervi saspīlēti līdz pēdējam. Bet šiem Nestoriem nekas. Tie ir zinātkāri, mierīgi, nekad neuztraucas. Un brīžiem tas var pataisīt vai traku. Gadš^s, ka kaut kas jādara pa kaklu pa galvu, bet šie, šķiet, nemaz nesteidzas. Reizēm man liekas, ka labāk pat iztikt bez viņiem.

—  Jūs sakāt, ka viņi nemaz nesteidzas? Vai viņi ir kādreiz atteikušies izpildīt pavēli?

—  Nē, nē! — Bleks steigšus atbildēja. — Viņi dara visu, ko liek. Bet viņi aizrāda cilvēkam, ja domā, ka tas rīkojas nepareizi. Viņi taču zina tikai to, ko mēs esam tiem iemācījuši, bet tas viņus nekavē izteikt savas piezīmes. Varbūt tās ir tikai manas iedomas, taču citiem puišiem ar saviem Nestoriem iet tikpat grūti.

Ģenerālis Kelners draudīgi ieklepojās.

—  Kādēļ es neesmu dzirdējis nevienu sūdzību par to, Blek?

Jaunais fiziķis nosarka.

—  Mēs jau patiesībā negribējām atteikties no robotiem, ser, un bez tam mēs nezinājām, kā tādas … hm … nenozīmīgas sūdzības tiktu uzņemtas.

Bogerts lēnīgi viņu pārtrauca:

—  Vai tajā rītā, kad jūs šo robotu pēdējo reizi redzējāt, atgadījās kaut kas īpašs?

Iestājās klusums. Ar rokas mājienu Kelvina apturēja Kelneru, kas grasījās izteikt piezīmi, un pacietīgi gaidīja.

Tad Bleks, iekaisdams dusmās, sāka stāstīt:

—  Man iznāca ar to maza saraušanās. Es torīt biju saplēsis Kimbola elektronu lampu, un piecu dienu darbs gāja zudumā. Un es jau tā biju atpalicis no grafika. Bez tam pāris nedēļas nebiju saņēmis vēstules no mājām. Un tad viņš man piestāja, lai es atkārtojot eksperimentu, no kura es jau pirms mēneša biju atteicies. Viņš vienmēr man ar to uzplijās, un man tas bija jau līdz kaklam. Es pavēlēju viņam iet projām … un vairāk es viņu netiku redzējis.

—  Jūs pavēlējāt viņam Iet projām? — loti ieinteresēta, doktore Kelvina jautāja. — Tieši tādiem vārdiem? Vai jūs teicāt: «Ej projām!»? Mēģiniet atcerēties, kā tieši jūs teicāt.

Varēja redzēt, ka Bleks cīnās ar sevi. Uz mirkli viņš atspieda pieri platajā plaukstā, tad strauji pacēla galvu un izaicinoši sacīja:

—   Es teicu: «Pazūdi bez pēdām!»

Bogerts īsi iesmējās:

—  Un viņš to arī izdarīja, ko?

Bet Kelvina vēl nebija beigusi. Viņa gandrīz pieglaimīgi turpināja:

—  Nu mēs jau esam tikuši solīti tālāk, mister Blek. Bet precīzas detaļas ir ļoti svarīgas. Lai izprastu robota rīcību, vienam vārdam, žestam, intonācijai var būt izšķiroša nozīme. Jūs taču nepateicāt tikai šos trīs vārdus, vai ne? Kā jūs pats stāstījāt, jums torīt bija slikta oma. Varbūt jūs pateicāt vēl kaut ko, mazliet bargāk?

Jaunais cilvēks nosarka.

—  Nu … varbūt es viņu … mazliet izlamāju …

—  Kā tieši?

—  To es vairs lāgā neatminos. Bez tam es nevarētu to atkārtot. Varat iedomāties, kā cilvēks izturas, kad ir uztraucies. — Viņa mulsais smiekliņš atgādināja ķiķināšanu. — Man, piemēram, ir tendence uz spēcīgiem izteicieniem.

—  Nekas, nekas, — Kelvina stingri sacīja. — Šobrīd es esmu psihologs. Es gribētu, lai jūs p^ūlētos atcerēties un vārdu pa vārdam atkārtotu visu, ko teicāt, pie tam — un tas ir vēl svarīgāk — ar tādu pašu intonāciju kā toreiz.

Bleks, atbalstu meklēdams, paskatījās uz savu priekšnieku, taču veltīgi. Viņa ieplestajās acīs parādījās izbailes.

—  Nē, es tomēr to nespēju.

—  Jums tas ir jādara.

—  Iedomājieties, — neslēpdams uzjautrinājumu, Bogerts sacīja, — ka jūs to sakāt man. Varbūt tad jums būs vieglāk.

Jaunā cilvēka tumši pietvīkusi seja pievērsās Bogertam. Viņš norīstījās.

—   Es teicu … — viņa balss aizlūza. Viņš mēģināja atkal: — Es teicu …

Viņš dziļi ievilka elpu un, spļautin izspļaudams zilbi pēc zilbes, nobēra veselu virkni lamuvārdu. Tad pēc ieilguša saspringta klusuma brīža gandrīz ar asarām acīs pabeidza: — … Nu, apmēram tā. Es neatceros tieši pēc kārtas vārdus, kādos es viņu nosaucu, un varbūt es te kaut ko izlaidu vai pieliku klāt, bet apmēram tā tas skanēja.

Vienīgi tikko manāms sārtums robotu psiholoģes sejā liecināja par viņas izjūtām. Viņa sacīja:

—   Es zinu, ko nozīmē lielākā daļa no šiem vārdiem. Pārējie droši vien ir tikpat apvainojoši.

—  Baidos, ka tā ir gan, — nomocītais Bleks piekrita.

—  Un pie visa tā jūs viņam pavēlējāt pazust bez pēdām?

—  Es to domāju tīri pārnestā nozīmē.

—   Saprotu. Ceru, ka nekādi disciplināri sodi šai gadījumā netiks pielietoti.

Uztvēris Kelvinas skatienu, ģenerālis, kas pirms dažam sekundēm nepavisam nebija par to pārliecināts, dusmigi pamāja.

—  Jūs varat iet, mister Blek. Paldies par palīdzību!

Pagāja piecas stundas, kamēr Sjūzena Kelvina iztaujāja sešdesmit trīs robotus. Visas šīs piecas stundas nebeidzami atkārtojās viens un tas pats: robots pēc robota, visi absolūti vienādi; vieni un tie paši četri jautājumi un vienas un tās pašas atbildes uz tiem; visu laiku nemainīgi laipna sejas izteiksme, neitrāla balss, draudzīgs sarunas tonis un paslēpts magnetofons.

Kad psiholoģe bija beigusi, viņa jutās kā izspiests citrons.

Bogerts, kas Sjūzenu gaidīja, jautājoši pavērās viņā, kad tā nosvieda magnetofona lentes spoli uz galda plastmasas virsmas.

Sjūzena papurināja galvu.

—  Visi sešdesmit trīs man šķita absolūti vienādi. Es nevarēju konstatēt…

—   Nebija arī domājams, Sjūzen, — Bogerts sacīja, — ka pēc dzirdes vien varēs kaut ko pateikt. Varbūt analizēsim ierakstus.

Robotu verbālo reakciju matemātiskā interpretēšana ir viens no sarežģītākajiem uzdevumiem robotanalīzē. Parasti to veic grupa pieredzējušu tehniķu ar komplicētu skaitļošanas mašīnu palīdzību. Bogerts to zināja. Un, slēpdams nepārvaramu sapīkumu, neaizmirsa to pieminēt, kad bija noklausījies visas atbildes, sastādījis leksikas atšķirību sarakstus un atbilžu intervālu diagrammas.

—   Nekādu anomāliju nav, Sjūzen. Variācijas vārdu izvēlē un reakciju ātrums ir parasto svārstību robežās. Mums nepieciešamas smalkākas metodes. Seit arī vajag būt skaitļošanas mašīnām. Taču nē, — viņš sarauca pieri un ar zobiem paskrubināja īkšķa nagu, — mēs nevaram tās izmantot. Pārāk liels risks, ka viss var nākt gaismā. Bet varbūt mēs …

Doktore Kelvina pārtrauca viņu ar nepacietīgu žestu.

—   Nevajag, Pīter! Šī nepieder pie jūsu sīkajām laboratorijas problēmām. Ja mēs nevaram identificēt modificēto Nestoru pēc kādas lielas atšķirības, kas konstatējama ar neapbruņotu aci un izslēdz kļūdīšanās iespēju, mums šoreiz nav veicies. Ejot citu ceļu, risks kļūdīties un ļaut viņam aizbēgt ir pārāk liels. Nepietiek atrast sīku novirzi diagrammā. Es jums saku: ja tā man būtu vienīgā norāde pazudušā robota identificēšanai, tad es, drošs paliek drošs, iznicinātu visus sešdesmit trīs. Vai jūs esat runājis ar pārējiem modificētajiem Nestoriem?

—   Jā, esmu! — Bogerts atcirta. — Un ar tiem viss ir kārtībā. Vienīgā novirze, ja tā var teikt, ir viņu neparastā atsaucība. Viņi labprāt atbildēja uz maniem jautājumiem un acīm redzami lepojās ar savām zināšanām, izņemot tos divus jaunos, kam vēl nav bijis laika apgūt lauka fiziku. Viņi visai labsirdīgi pasmējās par manu nekompetenci dažos šejienes speciālajos jautājumos. — Bogerts paraustīja plecus. — Manuprāt, tas ir viens no iemesliem, kāpēc tehniķi viņus neieredz. Šie roboti pārāk cenšas izcelties ar savu gudrību.

—  Vai jūs varētu izmēģināt dažas Plenera reakcijas, lai konstatētu, vai viņu mentalitātē kopš izgatavošanas nav radušās kādas izmaiņas vai traucējumi?

—   Es to izdarīšu. — Bogerts padraudēja Sjūzenai ar tievo pirkstu. — Jūs sākat nervozēt, Sjūzen. Nesaprotu, kāpēc jūs to uzņemat tik traģiski. Viņi ir pilnīgi nekaitīgi.

—   Ak tā gan? — Sjūzena aizsvilās. — Nekaitīgi, jūs sakāt? Vai tad jūs neredzat, ka viens no tiem melo? Viens no sešdesmit trim robotiem, kurus es tikko iztaujāju, apzināti man meloja, kaut gan visiem bija stingri piekodināts teikt patiesību. Tāda rīcība liecina par dziļi būtisku novirzi no normas, un tas ir ārkārtīgi bīstami.

Pīters Bogerts sakoda zobus.

—   Nepavisam! — viņš sacīja. — Padomājiet! Nestors 10 saņēma pavēli pazust bez pēdām. Šo pavēli maksimāli kategoriskā formā izteica persona, kam ir vislielākās tiesības viņu komandēt. Un neviens to nevar anulēt, jo nav iespējama ne kategoriskāka pavēles forma, ne lielāka autoritāte. Dabiski, ka robots par katru cenu cenšas izpildīt šo pavēli. Objektīvi runājot, es pat apbrīnoju viņa atjautību. Patiešām, vislabākais veids, kā robotam pazust bez pēdām, ir paslēpties starp citiem līdzīgiem robotiem.

—  Jā, apbrīnojiet vien! Esmu ievērojusi, Pīter, ka jūs it kā uzjautrināties … Mani pārsteidz jūsu neizpratne. Jūs taču esat robotikas speciālists, Pīter. So robotu uztverē pārākumam ir ļoti svarīga nozīme. Arī jūs pats nupat to apgalvojāt. Zemapziņā viņi jūt, ka cilvēki ir vājāki par viņiem, un Pirmais likums, kas mūs pret tiem aizsargā, vairs nav pilnā spēkā. Šie roboti ir nestabili. Un tad nu šis jaunais cilvēks aizraida robotu projām, pavēl viņam pazust bez pēdām, pie tam izsaka to vārdos, kas pauž neslēptu nicinājumu, nepatiku, riebumu. Pats par sevi saprotams, ka robotam jāizpilda pavēle, bet kaut kur zemapziņā gruzd apvainojums. Un tagad šim robotam ir jo svarīgāk pierādīt, ka par spīti šausmīgajiem vārdiem, kādos to nosauca, viņš ir pārāks. Tas var kļūt tik svarīgi, ka apcirptais Pirmais likums vairs neko nelīdzēs.

—   Ak Saules sistēma! Kā gan robots var zināt, ko nozīmē šie viņam adresētie spēcīgie izteicieni? Viņa smadzenēs taču nav informācijas par neķītru lamāšanos!

—   Sākotnējā informācija vēl nav viss, — Kelvina dusmīgi nošņāca. — Robotiem taču piemīt spēja mācīties, jūs … stulbeni!

Bogerts saprata, ka Kelvina patiešām zaudējusi savaldīšanos.

Viņa steidzīgi turpināja:

—  Vai jūs neapjēdzat, ka robots taču pēc intonācijas varēja saprast, ka tie nav nekādi komplimenti? Vai jūs neapjēdzat, ka viņš varbūt jau agrāk bija dzirdējis šos vārdus un ievērojis, kādos gadījumos tie tiek lietoti?

—  Nu, labi, — Bogerts kliedza, — vai tad jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu man kaut vienu piemēru, kā modificēts robots var nodarīt jaunumu cilvēkam, lai cik apvainots tas būtu, lai kā to būtu apsēdusi tieksme pierādīt savu pārākumu?

—  Ja es jums to pateikšu, vai jūs apsolāt neizpļāpāties?

—  Jā.

Viņi bija pārliekušies pari galdam un dusmīgiem skatieniem urbās viens otrā.

Psiholoģe sacīja:

—  Ja modificēts robots nomestu no augšas kādu smagu priekšmetu uz cilvēku, viņš nepārkāptu Pirmo likumu, ja darītu to, apzinādamies, ka ir pietiekami spēcīgs un ātrs, lai pagrūstu smagumu nost, iekāms tas būtu uzkritis cilvēkam. Taču, tiklīdz viņš izlaistu smagumu no rokām, viņš vairs nebūtu aktīvais subjekts. Tagad aktīvais būtu vienīgi aklais gravitācijas spēks. Nu robots varētu izlemt citādi un ar savu bezdarbību Jaut smagumam nokrist. Modificētais Pirmais likums to atļauj.

—  Jums ir šausmīgi bagāta fantāzija.

—   Manā profesijā dažreiz tāda ir vajadzīga. Nestrīdēsimies, Pīter. Strādāsim! Jūs zināt tiešo stimulu, kas lika robotam_ paslēpties. Jums ir precīzi dati par viņa sākotnējo domāšanas veidu. Aprēķiniet, cik liela ir varbūtība, ka mūsu robots būtu spējīgs izdarīt to, par ko es nupat stāstīju. Saprotiet, mani neinteresē konkrēti šis piemērs, bet vispār šāda veida reakcijas. Un es gribētu, lai jūs to izdarāt iespējami drīz.

—  Bet pagaidām …

—   Pagaidām mums jāmēģina pārbaudīt tieši ar Pirmo likumu saistītās reakcijas.

Džeralds Bleks pats bija pieteicies vadīt koka nodalījumu ierīkošanu, kas kā sēnes izauga plašā lokā visapkārt Otrā korpusa trešā stāva augstajai radiācijas zālei. Strādnieki strādāja klusēdami, tikai brīžiem ne viens vien atklāti nobrīnījās, kāpēc te vajadzīgs uzstādīt sešdesmit trīs fotoelementus.

Viens no strādniekiem atsēdās netālu no Bleķa, noņēma cepuri un ar vasarraibumotu rokas dilbu domīgi noslaucīja pieri.

Bleks viņam pamāja.

—   Nu, kā veicas, Velinski?

Velinskis paraustīja plecus un aizdedzināja cigāru.

—   Kā pa taukiem! Bet kas te īstenībā notiek, dok? Mēs jau trīs dienas nestrādājam, un nu pēkšņi tādā steigā jātaisa šie aizgaldi. — Viņš atlaidās, atspiezdamies uz elkoņiem, un izpūta dūmu mākoni.

Bleks sarauca uzacis.

—   No Zemes ir ieradušies daži robotikas speciālisti. Atcerieties, kādas mums bija nepatikšanas, kad roboti skrēja iekšā gamma staros, pirms mēs tiem bijām iedzinuši paurī, ka viņi to nedrīkst darīt.

—  Jā gan. Bet vai tad mēs nedabūjām jaunus robotus?

—   Dažus dabūjām, bet vairumu vajadzēja īpaši apmācīt. Tagad robotu būvētāji grib uztaisīt tādus robotus, kam gamma stari nebūtu tik ļoti kaitīgi.

—   Man tomēr liekas jocīgi, ka tādēļ vien pārtraukti visi darbi pie dzinēja. Es domāju, ka tos nekas nevar apturēt.

—   Galu galā par visu noteicēji ir tie tur, augšā. Es tikai daru, ko man liek. Iespējams, ka ir kāds priekšniecības rīkojums …

—  Jā, jā … — elektriķis savilka smaidiņu un viltīgi pamirkšķināja. — Vašingtonā jau lielu vīru netrūkst. Bet, kamēr es punktīgi saņemu savu algu, man nav ko raizēties. Kas man daļas par dzinēju! Bet ko īsti viņi šeit darīs?

—   Jūs to jautājat man? Viņi ir atveduši līdz veselu pulku robotu, pāri par sešdesmit, un grib pārbaudīt to reakcijas. Tas ir viss, ko es zinu.

—  Un cik ilgi tas ies?

—  Arī es to gribētu zināt.

—       Nu labi, — Velinskis izsmējīgi sacīja, — kamēr viņi godīgi maksā man naudiņu, lai niekojas, cik patīk.

Bleks jutās apmierināts. Lai šī versija izplatās. Tā ir nekaitīga un pietiekami tuva patiesībai, lai nomierinātu pārlieko ziņkāri.

Uz krēsla klusi un nekustīgi sēdēja cilvēks. No augšas krita smagums, gāzās lejup, tad pašā pēdējā mirklī pēkšņs un precīzs spēka stara trieciens to pasita sānis. Sekundes desmitdaļā, pirms smagums māinīja virzienu, sešdesmit trijās koka kabīnēs NS-2 tipa roboti metās uz priekšu, un sešdesmit trīs fotoelementi, kas atradās piecu pēdu attālumā no viņu izejas stāvokļa, iedarbināja pierakstošo mehānismu un uzvilka uz papīra mazu svītriņu. Smagums pacēlās un krita, pacēlās un krita, pacēlās …

Desmit reižu!

Desmit reižu roboti metās uz priekšu un apstājās, kad cilvēkam vairs nedraudēja briesmas.

Ģenerālmajors Kelners nebija uzvilcis savu parādes formas tērpu kopš tās reizes, kad pirmoreiz pusdienoja kopā ar «U. S. Robots» pārstāvjiem. Pašreiz viņš bija izmeties savā zilpelēkajā kreklā ar atpogātu apkaklīti un vaļīgi atlaistu melnu kaklasaiti.

Ar cerību pilnu skatienu viņš raudzījās uz Bogertu, kurš kā allaž bija korekti ģērbies un kura iekšējo sasprindzinājumu nodeva vienīgi spožas sviedru pēdas uz deniņiem.

—   Kādi ir rezultāti? — ģenerālis jautāja. — Ko jūs mēģinājāt noskaidrot?

—   Atšķirību, kas gan, manuprāt, varētu izrādīties mazliet par niecīgu mūsu nolūkiem, — Bogerts atbildēja. — Sešdesmit diviem no šiem robotiem nepieciešamība mesties glābt acīm redzami apdraudētu cilvēku ir, kā mēs robotikā sakām, piespiedu reakcija. Redziet, pat tā^ā gadījumā, ja roboti zina, ka šim cilvēkam nekas nenotiks — un pēc trešās vai ceturtās reizes viņi to noteikti zināja, — viņi nevar aizkavēt šo reakciju. To prasa Pirmais likums.

—   Nu un?

—   Turpretim sešdesmit trešajam robotam, modificētajam Nestoram, nav šādas piespiedu reakcijas. Viņš varēja rīkoties pēc savas patikas. Viņš būtu varējis palikt savā vietā, ja būtu gribējis. Nelaimīgā kārtā, — Bogerta balsī ieskanējās nožēla, — viņš to negribēja.

—  Kā jūs domājat, kāpēc?

Bogerts paraustīja plecus.

—   Cerams, ka to mums pateiks doktore Kelvina, kad ieradīsies šeit. Iespējams, ka viņas interpretācija būs šausmīgi pesimistiska. Dažreiz viņa mazliet krīt uz nerviem.

—   Bet viņa taču ir laba speciāliste, vai ne? — ģenerālis, bažīgi saraukdams uzacis, noprasīja.

—       Jā. — Šķita, ka šis jautājums Bogertu

uzjautrinājis. — Doktore Kelvina ir laba speciāliste. Viņa saprot robotus kā māsa, un, man šķiet, tas ir tāpēc, ka viņa tik ļoti nīst cilvēkus. Tā nu tas ir — kaut arī psiholoģe, viņa ir izteikta neirastēniķe. Ar šizofrēniskām tieksmēm. Neņemiet viņu pārāk nopietni!

Bogerts izklāja sev priekšā garu rindu diagrammu ar lauzītām līknēm.

—   Redziet, ģenerāli, visos gadījumos, eksperimentu atkārtojot, intervālam no smaguma nomešanas mirkļa līdz kustības izdarīšanai ir tendence samazināties. Šeit pastāv noteikta matemātiska attiecība, un, ja kādam robotam tā būtu citāda, tas norādītu uz zināmu anomāliju pozitronu smadzenēs. Diemžēl, viņi visi liekas normāli.

—  Bet, ja mūsu Nestors 10 neatbildēja ar piespiedu reakciju, kādēļ viņa līkne neatšķiras no citām? Es to nesaprotu.

—  Tas ir pavisam vienkārši. Nelaime tā, ka robotu reakcijas nav gluži analoģiskas cilvēku reakcijām. Cilvēki apzinātu darbību izdara daudz lēnāk nekā refleksīvu. Bet ar robotiem ir citādi. Tiem vienīgi izvēles brīvība var palēnināt reakciju, bet pēc tam apzinātas un piespiedu rīcības ātrumi gandrīz pilnīgi sakrīt. Es tomēr cerēju, ka Nestors 10 pirmoreiz tik 'ātri neattapsies un intervāls līdz viņa reakcijai būs pārāk liels.

—  Bet tā nenotika?

—  Baidos, ka ne.

—  Tad mēs neesam tikuši ne soli tālāk. —

Ģenerālis ar sāpīgi saviebtu seju atgāzās krēslā. — Jūs esat šeit jau piecas dienas.

Šajā brīdī ienāca Sjūzena Kelvina, aizcirzdama aiz sevis durvis.

—   Novāciet savas diagrammas, Pīter! — viņa sauca. — Jūs taču zināt, ka tajās nekā nav.

Viņa nepacietīgi kaut ko noņurdēja, kad Kelners sveicinot pacēlās no krēsla, un turpināja:

—   Mums tūlīt jāizmēģina kaut kas cits. Man nepatīk tas, kas šeit notiek.

Bogerts rezignēti saskatījās ar ģenerāli.

■— Vai gadījies kas slikts?

—   Nē, nekas īpašs. Bet man nepatīk, ka Nestors 10 nedodas mums rokās. Tas ir slikti. Tas noteikti pastiprina viņa jau tā uzpūsto pārākuma apziņu. Baidos, ka viņa rīcību vairs nenosaka vienkārši paklausība pavēlei. Man šķiet, ka tās pamatā ir jau tīri neirotiska nepieciešamība piemu|ķot cilvēkus. Tas ir bīstams, nenormāls stāvoklis. Pīter, vai jūs esat izdarījis to, ko es lūdzu? Vai jūs aprēķinājāt modificēto NS-2 nestabilitātes faktorus tādā plāksnē, kā es teicu?

—  Es to pašreiz daru, — matemātiķis vienaldzīgi atteica.

Viņa uzmeta tam dusmīgu skatienu un tad pievērsās Kelneram.

—  Nestors 10 noteikti zina, ko mēs darām, ģenerāli. Viņam nebija jēgas uzķerties uz āķa šajā eksperimentā, it īpaši pēc pirmās reizes, kad viņš redzēja, ka īstenībā cilvēks

nav apdraudēts. Pārējie nevarēja nereaģēt, bet viņš apzināti falsificēja reakciju.

—   Kā jūs domājat, doktore Kelvina, ko mums tagad vajadzētu darīt?

—   Radīt tādus apstākļus, ka nākošreiz viņam nebūtu iespējams imitēt reakciju. Mēs atkārtosim šo eksperimentu, mazliet to papildinot. Novietosim starp cilvēku un robotiem augstsprieguma vadus, kas spēj iznīcināt NS-2 modeļus, tik platā joslā, ka pārlēkt nebūs iespējams, un robotus iepriekš nobrīdināsim, ka, pieskaroties šiem vadiem, tie ies bojā.

—  Pagaidiet, pagaidiet! — Bogerts izgrūda neparasti asi. — Es to aizliedzu. Mēs nevaram iznīcināt robotus divu miljonu dolāru vērtībā, lai atrastu Nestoru 10. Ir taču citas iespējas.

—   Jūs tādas zināt? Līdz šim jūs neesat ieteicis nevienu. Katrā gadījumā runa nav par iznīcināšanu. Mēs varam uzstādīt releju, kas pieskaršanās momentā izslēgs strāvu. Ja arī robots uzkāps uz vadiem, viņš bojā neaizies. Taču to robots nezinās, vai saprotat?

Ģenerāļa acīs iemirdzējās cerība.

—  Vai tas dos rezultātus?

—   Vajadzētu dot. Šajā gadījumā Nestoram 10 būtu jāpaliek savā vietā. Viņam varētu pavēlēt pieskarties vadiem un iet bojā, jo Otrais likums par paklausību ir stiprāks nekā Trešais likums par sevis saglabāšanu. Bet viņam netiks pavēlēts to darīt: viņš varēs rīkoties pēc sava ieskata, tāpat kā pārējie

roboti. Normālie roboti, pakļaujoties Pirmajam likumam par cilvēka drošību, ies pretī savai bojā ejai pat bez pavēles. Bet mūsu Nestors 10 to nedarīs. Tā kā viņa smadzenēs nav viss Pirmais likums un viņš nebūs arī saņēmis īpašu pavēli, visspēcīgāk darbosies Trešais likums par sevis saglabāšanu un viņam nebūs citas izvēles kā palikt savā vietā. Tā būs piespiedu reakcija.

—   Vai to darīs jau šovakar?

—   Šovakar, — psiholoģe sacīja, — ja vien var pagūt izlikt vadus. Es tūlīt pateikšu robotiem, kas viņiem stāv priekšā.

Uz krēsla klusi un nekustīgi sēdēja cilvēks. No augšas krita smagums, gāzās lejup, tad pašā pēdējā mirklī pēkšņs un precīzs spēka stara trieciens to pasita sānis.

Tikai vienreiz …

Doktore Kelvina, kas atradās novērošanas kabīnē balkonā, aiz šausmām aizturējusi elpu, pietrūkās no sava saliekamā krēsla.

Sešdesmit trīs roboti mierīgi sēdēja savās vietās, kā pūces blenzdami uz apdraudēto cilvēku savā priekšā. Neviens pats nepakustējās!

Doktori Kelvinu bija pārņēmis gandrīz nevaldāms niknums. Un ļaunākais bija tas, ka nedrīkstēja savas dusmas izrādīt robotiem, kas cits pēc cita ienāca istabā un pēc pārbaudes atkal izgāja. Psiholoģes priekšā bija saraksts. Tūlīt vajadzēja ienākt divdesmit astotajam. Ārpusē gaidīja vēl trīsdesmit pieci.

Bikli ienāca Divdesmit astotais numurs.

Viņa piespieda sevi izturēties mierīgi.

—  Kas tu esi?

—       Es vēl neesmu saņēmis savu īsto numuru, mem, — robots klusi un nedroši atbildēja. — Es esmu NS-2 tipa robots un tur ārā rindā biju divdesmit astotais. Te ir papīriņš, kas man jānodod jums.

—  Vai šodien tu vēl neesi te bijis?

—   Nē, mem.

—       Apsēsties tur. Es gribu tev, Divdesmit astotais, uzdot dažus jautājumus. Vai tu apmēram pirms četrām stundām biji Otrā korpusa radiācijas zālē?

Robots atbildēja ar grūtībām. Skrapstošā balsi, kas atgādināja neejļotas mašīnas žvarkstoņu, viņš teica: — Jā, mem.

—       Tur bija cilvēks, kam draudēja briesmas, vai ne?

—   Jā, mem.

—   Un tu nekā nedarīji?

—  Nē, mem.

—       Tavas bezdarbības dēļ cilvēkam varēja tikt nodarīts ļaunums. Vai tu to zini?

—       Jā, mem. Bet es nekā nevarēju izdarīt, mem. — Grūti to iedomāties, bet lielais, neizteiksmīgais metāla stāvs patiešām saguma bailēs.

—   Pasaki man, kāpēc tu nekā nedarīji, lai viņu glābtu.

—  Es gribu paskaidrot, mem. Es nepavisam negribu, ka jūs … vai kāds cits … domātu, ka es būtu spējīgs izdarīt kaut ko tādu, kas kaitētu saimniekam. O, nē, tā būtu šausmīga … neiedomājama …

—   Lūdzu, neuztraucies, manu zēn! Es tev neko nepārmetu. Es tikai gribu zināt, ko tu tajā brīdī domāji.

—   Pirms tas viss notika, mem, jūs mums pateicāt, ka vienu no saimniekiem apdraudēs šis smagums, kas krīt no augšas, un ka mums būs jāšķērso elektriskie vadi, ja gribēsim viņu izglābt. Bet tas, mem, mani nebūtu atturējis. Kas gan ir mana bojā eja salīdzinājumā ar cilvēka dzīvību? Bet… bet tad man ienāca prātā, ka tādā gadījumā, ja es iešu bojā jau pa ceļam pie viņa, es tik un tā nespēšu viņu izglābt. Smagums viņu nositīs, un es tad būšu gājis bojā veltīgi, un varbūt kādreiz kadam citam saimniekam notiks kas ļauns, kas nenotiktu, ja es būtu palicis dzīvs. Vai jūs mani saprotat, mem?

_— Tu gribi teikt, ka tev bija jāizvēlas: cilvēka nāve vai jūsu abu — cilvēka un tava nāve. Vai tā?

—   Jā, mem. Saimnieku izglābt nebija iespējams. Viņš tik un tā būtu beigts, un es bez pavēles būtu bezjēdzīgi sevi iznīcinājis.

Robotu psiholoģe grozīja pirkstos zīmuli. To pašu stāstu ar nenozīmīgām variācijām

viņa bija dzirdējusi jau divdesmit septiņas reizes. Tagad nāca galvenais jautājums.

—       Paklausies, — viņa sacīja, — tu spried diezgan saprātīgi, bet, manuprāt, tā nav tāda lieta, ko tu spētu izdomāt. Vai to visu tu pats izdomāji?

Robots mirkli vilcinājās.

—  Nē.

—  Kas tad to izdomaja?

—       Pagājušo nakti mēs.runājāmies, un vienam no mums ienāca prātā šāda doma, un tā likās saprātīga.

—  Kurš tas bija?

Robots intensīvi domāja.

—  Es nezinu. Viens no mums.

Viņa nopūtās.

— Tas ir viss.

Nākošais bija divdesmit devītais. Pēc viņa vēl trīsdesmit četri.

Arī ģenerālmajors Kelncrs bija saniknots. Jau veselu nedēju visi darbi Superbāzē bija pārtraukti, vienīgi grupas filiālēs uz citiem asteroīdiem tika turpināti daži aprēķini. Jau gandrīz nedēļu te uzturējās divi galvenie robotikas speciālisti, un viņu neveiksmīgie eksperimenti bija padarījuši stāvokli vēl ļaunāku. Un tagad nu viņi — vai vismaz šī dāma — nāca ar neiespējamiem priekšlikumiem.

Par laimi Kclners bija pietiekami liels diplomāts, lai šajā saspīlētajā situācijā atklāti neizrādītu savu niknumu.

Sjūzena Kelvina uzstāja:

—  Kāpēc gan ne, ser? Ir pilnīgi skaidrs, ka pašreizējā situācija ir ļoti nelabvēlīga. Mums roboti jāizšķir, karnēr nav par vēlu, jo vienīgi tad mēs vēl varam cerēt uz panākumiem. Tos nedrīkst vairs atstāt kopā.

—  Dārgā doktore Kelvina, — ģenerālis zemā baritonā nodārdināja, — man nav iespējams izvietot sešdesmit trīs robotus katru atsevišķi pa visu Superbāzi.

Doktore Kelvina bezpalīdzīgi izpleta rokas.

—  Tad es neko nevaru darīt. Nestors 10 vai nu turpinās imitēt citu robotu reakcijas, vai arī iestāstīs tiem, lai nedara to, ko viņš pats nevar darīt. Vienādi vai otrādi, nekas labs nav gaidāms. Starp mums un šo pazudušo robotu notiek īsta cīņa, un viņš gūst uzvaru pēc uzvaras. Bet katra no tām padziļina viņa anomāliju.

Viņa apņēmīgi piecēlās.

—   Ģenerāli Kelner, ja jūs neizvietosiet robotus, kā es to lūdzu, tad es vienīgi varu kategoriski pieprasīt, lai visi sešdesmit trīs tiek nekavējoties iznīcināti.

—  Ak jūs to pieprasāt! — Bogerts spējās dusmās pacēla acis. — Kas jums ir devis tiesības pieprasīt kaut ko tamlīdzīgu! Šie roboti paliks tur, kur ir. Es par tiem atbildu direkcijai, nevis jūs.

—   Un es, — ģenerālmajors Kelners piebilda, — atbildu Pasaules Koordinatoram … un man šī lieta jānokārto.

—       Tādā gadījumā, — Kelvina spīvi atcirta, — man neatliek nekas cits kā iesniegt atlūgumu. Ja es citādi nevarēšu jūs piespiest iznīcināt robotus, es par šo lietu paziņošu atklātībā. Es neesmu devusi piekrišanu modificētu robotu izgatavošanai.

—   Doktore Kelvina, — ģenerālis, katru zilbi uzsvērdams, sacīja, — tiklīdz jūs bildīsiet kaut vienu vārdu, jūs par valsts noslēpuma izpaušanu tūlīt tiksiet apcietināta.

Bogerts juta, ka saruna pieņem nevēlamu virzienu. Viņa balss kļuva sīrupsalda:

—   Nu, nu, mēs jau sākam uzvesties kā bērni. Mums ir vajadzīgs tikai vēl mazliet laika. Mēs noteikti tiksim galā ar šo robotu bez atlūgumu iesniegšanas, ļaužu apcietināšanas vai divu miljonu zaudējumiem.

Psiholoģe, tik tikko valdīdamās, pievērsās viņam:

—   Es nepieļaušu, ka eksistē nestabili roboti. Mums ir viens Nestors 10, kas pilnīgi zaudējis garīgo līdzsvaru, vēl vienpadsmit, ar kuriem var notikt tas pats, un sešdesmit divi normāli roboti, kas pakļauti nenosvērtai videi. Vienīgā absolūti drošā izeja no stāvokļa ir iznīcināt tos visus līdz pēdējam.

Kad pie durvīm atskanēja signāls, visi trīs apklusa un uzbangojušais neapvaldītu emo-' ciju vilnis sastinga.

—   Ienāciet! — Kelners noņurdēja.

Tas bija Džcralds Bleks. Viņš izskatījās samulsis, jo caur durvīm bija dzirdējis dusmīgās balsis.

—       Es domāju, labāk būs, ja atnākšu pats … — viņš minstinājās. — Negribējās nevienam citam teikt…

—   Kas noticis? Bez liekiem ievadiem!

—       Ir mēģināts atmūķēt kravas kuģa C sekcijas atslēgu. Tur redzami svaigi skrāpējumi.

—       C sekcijas? — Kelvina strauji iesaucas. — Tās, kur atrodas roboti, vai ne? Kas to ir darījis?

—       No iekšpuses, — Bleks lakoniski atbildēja.

—  Bet atslēga nav sabojāta?

—       Nē. Tā ir kārtībā. Es visas šīs četras dienas esmu pavadījis kuģī, un neviens no robotiem nav mēģinājis tikt laukā. Bet es domāju, ka jums tomēr tas jāzina, un negribējās nevienam citam to izpaust. Es pats pamanīju šos skrambājumus.

—      Vai tagad tur kāds ir? — ģenerālis stingri noprasīja.

—       Es tur atstāju Robinsonu un Makedemsu.

Iestājās dzi|domīgs klusums. Tad doktore Kelvina ironiski noteica:

—  Nu?

Kelners apjucis paberzēja degunu.

—  Ko tas nozīmē?

—       Vai tad tas nav pilnīgi skaidrs? Nestors 10 gatavojas bēgt. Šī pavēle pazust bez pēdām ir viņu novedusi līdz neglābjamai anomālijai. Es nebūtu pārsteigta, ja tas, kas šajā robotā vēl ir palicis no Pirmā likuma, vairs nespētu viņu nobremzēt. Viņš ir pilnīgi spējīgs sagrābt kuģi un aizlidot ar to. Tad mums būtu ārprātīgs robots kosmosa kuģī. Ko viņš darītu tālāk? Nevarat iedomāties? Vai jūs vēl arvien gribat atstāt visus robotus kopā, ģenerāli Kelner?

—   Nieki! — Bogerts pārtrauca Kelvinu. Viņš bija atguvis savu lēnīgumu. — To visu jūs' secināt vienas saskrambātas atslēgas dēļ!

—   Vai jus, doktor Bogert, beidzot esat izdarījis aprēķinus, ko es lūdzu, ja tā steidzaties izteikt savu viedokli?

—  Jā, esmu.

—  Vai es varētu tos redzēt?

—   Nē.

—   Kāpēc nē? Vai varbūt es nemaz nedrīkstu to lūgt?

—   Tādēļ, Sjūzen, ka tur nekā būtiska nav. Es jau iepriekš jums teicu, ka šie modificētie roboti nav tik stabili kā normālie, un arī mani aprēķini to parāda. Pastāv zināma ļoti niecīga varbūtība, ka ārkārtējos apstākļos viņu mentalitāte var iziet no sliedēm, taču praktiski tādi apstākļi nemēdz gadīties. Un tas ir viss. Es nedošu munīciju jūsu absurdajai prasībai iznīcināt sešdesmit divus lieliskus robotus tikai tāpēc, ka līdz šim jūs neesat spējusi viņu vidū atrast Nestoru 10.

Sjūzena Kelvina nicinoši viņu uzlūkoja, un viņas acīs pavīdēja riebums.

—  Jūs negribat pieļaut, ka kaut kas stātos ceļā jūsu karjerai, vai ne tā?

—      Lūdzu, lūdzu! — Kelners uzbudināti iejaucās. — Doktore Kelvina, vai jūs tiešām uzskatāt, ka nekas cits vairs nav darāms?

—   Es nevaru neko izdomāt, ser, — viņa nogurusi atbildēja. — Ja starp Nestoru 10 un normāliem robotiem bez šā modificētā Pirmā likuma būtu vēl kādas citas atšķirības … Kaut vai viena tāda atšķirība. Teiksim, sākotnējā informācijā, piemērotībā videi, specializācijā … — viņa piepeši aprāvās.

—  Kāpēc jūs apklusāt?

—   Man kaut kas ienāca prātā … es domāju … — Viņas skatiens kļuva dzedrs un ciets. — Šiem modificētajiem robotiem, Pīter, taču ir tāda pati sākotnējā informācija kā normālajiem, vai ne?

— Jā, tieši tāda pati.

—  Mister Blek, — Kelvina pievērsās jaunajam fiziķim, kas visu laikuv taktiski ne ar vārdu nebija iejaucies vētrainajā sarunā, ko izraisīja viņa paziņojums. — Šķiet, toreiz, sūdzēdamies par Nestoru augstprātīgo izturēšanos, jūs teicāt, ka tiem visu ir iemācījuši tehniķi.

—  Jā, kas attiecas uz lauka fiziku. Ierodoties šeit, robotiem vēl nav šo zināšanu.

—   Tā tas ir, — Bogerts it kā ar izbrīnu sacīja. — Toreiz pēc sarunas ar pārējiem šejienes Nestoriem es taču jums, Sjūzen, teicu, ka tie divi jaunatvestie vēl nav apguvuši lauka fiziku.

—  Bet kāpēc tā? — doktore Kelvina jautāja ar augošu satraukumu. — Kādēļ NS-2 tipa robotus neapmāca lauka fizikā jau pašā sākumā?

—   Es jums tūlīt paskaidrošu, — Kelners sacīja. — To nedara aiz piesardzības. Mēs domājām, ka tādā gadījumā, ja izgatavosim speciālu modeli ar zināšanām lauka fizikā, divpadsmit šādus eksemplārus izmantosim šajā nozarē, bet pārējos nodarbināsim citur, var rasties aizdomas. Cilvēki, kas strādā ar normāliem Nestoriem, varētu brīnīties, kāpēc tie zina lauka fiziku. Tādēļ modificētajiem robotiem ir tikai parastā sākotnējā informācija plus spēja apgūt speciālas zināšanas. Un, protams, apmācīti tiek tikai tie, kas ierodas šeit. Tas ir ļoti vienkārši.

—   Saprotu. Lūdzu, tagad atstājiet mani vienu! Ļaujiet man kādu stundu padomāt.

Kelvina juta, ka nespēs vēl trešo reizi izturēt stundām ilgo sarunu ar nebeidzamo robotu virkni. Jau to iedomājoties vien, visa viņas būtība saslējās pretestībā un viņai kļuva gandrīz nelabi. Šis mokošais pārbaudījums vairs nebija viņai pa spēkam.

Tādēļ tagad robotus iztaujāja Bogerts, bet viņa ar puspievērtām acīm sēdēja malā un pavirši sekoja sarunai.

Ienāca četrpadsmitais numurs. Vēl priekšā — četrdesmit deviņi.

Bogerts pacēla acis no saraksta un jautāja:

— Kads ir tavs kartas numurs rinda?

—  Četrpadsmit, ser.

Robots pasniedza savu numuru.

—       Apsēsties! Vai tu šodien vēl neesi šeit bijis? — Bogerts jautāja.

—  Nē, ser.

—       Tā, manu zēn, tiklīdz mēs te beigsim, atkal būs tā, ka cilvēkam draudēs briesmas. Kad tu iziesi no šās istabas, tevi aizvedīs uz kabīni, kur tu mierīgi gaidīsi, kamēr būsi vajadzīgs. Vai saproti?

—   Jā, ser.

—       Ja cilvēks būs apdraudēts, tu, protams, mēģināsi viņu glābt, vai ne?

—  Protams, ser.

—       Bet par nelaimi starp šo cilvēku un tevi būs gamma staru lauks.

Klusums.

—       Vai tu zini, kas ir gamma stari? — Bogerts asi jautāja.

—   Kaut kāda enerģijas radiācija, ser?

Nākamo jautājumu Bogerts uzdeva draudzīgā, nepiespiestā tonī:

—       Vai tev kādreiz ir bijusi darīšana ar gamma stariem?

—   Nē, ser, — skanēja noteikta atbilde.

—       Tā, tā. Redzi, manu zēn, gamma stari vienā acumirklī tevi iznīcinās. Tie izpostīs tavas smadzenes. Tas tev jāzina un jāatceras. Dabiski, ka tu gan negribi sevi iznīcināt.

—       Dabiski. — Likās, ka robots atkal ir samulsis. Tad viņš lēnām sacīja: — Bet, ser, ja starp mani un cilvēku, kam draudēs briesmas, būs gamma stari, kā tad es varēšu viņu izglābt? Es tikai veltīgi sevi iznīcināšu.

—       Jā, tā nu iznāk gan, — Bogerts izlikās norūpējies. — Es tev varu ieteikt tikai vienu: ja tu starp sevi un cilvēku konstatē gamma starus, tad tu drīksti palikt savā vietā.

Varēja redzēt, ka robots jūtas atvieglots.

—       Paldies, ser! Tad jau mēģināt viņu glābt tik un tā nebūtu nozīmes, vai ne?

—        Protams. Bet, ja tur nebūs bīstamas radiācijas, tad tu to darīsi.

—   Noteikti, ser. Pats par sevi saprotams.

—       Tagad tu vari iet. Aiz durvīm gaida cilvēks, kas tevi aizvedīs uz kabīni. Lūdzu, gaidi tur!

Kad robots bija izgājis, Bogerts pagriezās pret Sjūzenu Kelvinu:

—  Nu, kā man tas izdevās?

—   Ļoti labi, — viņa gurdi atbildēja.

—        Kā jūs domājat, vai mēs nevarētu notvert Nestoru 10, ātri uzdodot jautājumus lauka fizikā?

—       Varbūt, bet nav nekādas garantijas. — Sjūzenas rokas ļengani gulēja klēpī. — Neaizmirstiet, ka viņš cīnās ar mums. Viņš ir ļoti piesardzīgs. Mēs viņu notversim vienīgi tad, ja izdosies to pārspēt viltībā. Bet savu dotību robežās viņš spēj domāt daudz ātrāk nekā cilvēks.

—       Nu, kaut vai joka pēc es no šā brīža uzdošu robotiem dažus jautājumus par gamma stariem. Piemēram, par viļņu garumu.

—   Nē! — doktores Kelvinas acis iezibsnījās. — Viņam nenāksies grūti noslēpt savaš zināšanas, bet mēs būsim viņu brīdinājuši par gaidāmo eksperimentu, kas ir mūsu pēdējā reālā iespēja. Lūdzu, Pīter, ierobežojieties ar jautājumiem, ko esmu norādījusi, un neimprovizējiet! Jau tas jautājums, vai viņiem kādreiz ir bijusi darīšana ar gamma stariem, ir stipri riskants. Turpmāk centieties to uzdot vēl vienaldzīgākā tonī.

Bogerts paraustīja plecus un piespieda signāla pogu, aicinādams ienākt piecpadsmito numuru.

Lielā radiācijas zāle atkal bija sagatavota eksperimentam. Roboti pacietīgi gaidīja savās koka kabīnēs, kas pret telpas centru bija vaļējas, bet rūpīgi norobežotas cita no citas.

Ģenerālmajors Kelners lēnām slaucīja pieri lielā kabatlakatā, kamēr doktore Kelvina ar Bleķu pārbaudīja pēdējās detaļas.

—   Vai jūs esat pilnīgi drošs, ka pēc instruēšanas robotiem nav bijis iespējams sarunāties? — viņa stingri noprasīja.

—  Absolūti drošs, — Bleks apgalvoja. — Viņi nav pārmainījuši savā starpā ne vārda.

—   Un roboti ir pareizi izvietoti pa kabīnēm? _

—  Šeit ir plāns.

Psiholoģe domīgi aplūkoja plānu.

—  Hm … m …

Ģenerālis palūkojās pār viņas plecu.

—  Ka tad jūs likāt tos izvietot, doktore Kelvina?

—   Es lūdzu, lai tos robotus, kas iepriekšējās pārbaudēs uzrādīja kaut mazāko sliecību neteikt patiesību, koncentrē vienā apļa pusē. Šoreiz es pati sēdēšu vidū, jo gribu tos īpaši uzmanīgi novērot.

—  Jūs gribat sēdēt šeit! … — Bogerts iesaucās.

—  Kāpēc gan ne? — viņa dzedri atjautāja. — Tas, ko es ceru ieraudzīt, var būt uztverams tikai vienā acumirklī. Es nedrīkstu riskēt, uzticot galveno novērošanu kādam citam. Pīter, jūs sēdēsiet augšā novērošanas kabīnē, un es lūdzu jūs uzmanīt pretējo apļa pusi. Ģenerāli Kelner, es esmu noorganizējusi katra robota uzņemšanu filmā gadījumam, ja, vizuāli novērojot, nekas netiks konstatēts. Ja tas būs vajadzīgs, robotiem jāpaliek tur, kur viņi atrodas, kamēr filmas būs attīstītas un izpētītas. Neviens nedrīkst aiziet, neviens nedrīkst izkustēties no savas vietas. Skaidrs?

—  Pilnīgi.

—   Nu tad sāksim šo pēdējo eksperimentu!

Uz krēsla klusējot sēdēja Sjūzena Kelvina, nemierīgām acīm vērodama robotus. No augšas krita smagums, gāzās lejup, tad pašā pēdējā mirklī pēkšņs un precīzs spēka stara trieciens to pasita sānis.

Viens vienīgs robots pietrūkās"kājās un paspēra divus soļus uz priekšu.

Tad apstājās.

Bet doktore Kelvina jau bija kājās, un viņas pirksts bargi pastiepās pret robotu.

—        Nestor 10, nāc šurp! — vina kliedza. — Nāc šurp! NĀC SURP!

Robots leni, negribīgi paspēra vel vienu soli uz priekšu. Psiholoģe, nenovērsdama acu no robota, kliedza, cik skaļi vien spēja:

—        Aizvāciet pārējos robotus no šejienes! Ātrāk aizvāciet visus projām, lai neviens te nepaliek!

Atskanēja troksnis, viņa sadzirdēja smagu soļu dimdoņu uz grīdas, bet ne uz mirkli neatskatījās.

Nestors 10 — ja tas bija Nestors 10 — paspēra vēl vienu soli, tad, pakļaudamies Sjūzenas pavēlošajam žestam, vēl divus. Kad viņus šķīra tikai desmit pēdu attālums, robots griezīgā balsī sacīja:

—  Man bija pavēlēts pazust…

Vēl viens solis.

—        Es nedrīkstu nepaklausīt. Līdz šim mani nevarēja atrast… Viņš domās, ka es esmu nejēga … Viņš man teica … Bet tā tas nav … Es esmu stiprs un gudrs …

Vārdi izlauzās alpām.

Vēl viens solis.

—       Es zinu ļoti daudz … Viņš domās … tāpēc, ka mani atrada … Kāds apkaunojums … Nē … es esmu gudrs … Un man pavēl tāds … vājš … gauss …

Vēl solis — un metāla roka spēji uzgūlās Sjūzenas plecam, un viņa juta, ka robota svars spiež to lejup. Viņas rīkle aizžņaudzās, un pār lūpām izlauzās spalgs kliedziens.

Kā caur miglu viņa dzirdēja Nestora 10 nākošos vārdus:

—   Neviens nedrīkst mani atrast. Neviens cilvēks…

Un atkal aukstais metāls smagi uzzvēlās viņai virsū, liekot saļimt zem sava svara.

Tad viņas dzirdi skāra dīvaina metāliska skaņa. Nejuzdama kritiena, viņa nogāzās uz grīdas un juta šķērsām pāri savam ķermenim smagu, dedzinoši karstu roku. Tā nekustējās. Nekustējās arī pats Nestors 10, kas, neveikli izplēties, gulēja viņai līdzās.

Pār Sjūzenu noliecās vairākas sejas.

—   Doktore Kelvina, vai jūs esat ievainota? — Džeralds Bleks izdvesa.

Psiholoģe vārgi pakratīja galvu. Viņu atbrīvoja no robota smagās rokas un saudzīgi piecēla kājās.

—  Kas notika?

—   Es uz piecām sekundēm ieslēdzu gamma starus, — Bleks sacīja. — Mēs nezinājām, kas notiek. Tikai pašā pēdējā mirklī mēs sapratām, ka robots jums uzbrūk, un palīdzēt citādi vairs nebija iespējams. Viņš momentā sabruka. Jums tik īslaicīgs starojums nekaitēs. Neuztraucieties!

—  Es neuztraucos. — Viņa aizvēra acis un brīdi atbalstījās uz Bleķa pleca. — Man šķiet,

ka tieši uzbrukt viņš man vēl neuzbruka. Nestors 10 tikai mēģināja to darīt. Tas, kas bija palicis no Pirmā likuma, viņu vēl atturēja.

Sjūzena Kelvina un PIters Bogerts pēdējo reizi tikās ar ģenerālmajoru Kelneru tieši pēc divām nedēļām kopš viņu pirmās tikšanās. Darbi Superbāzē bija atsākti. Kravas kuģis ar visiem sešdesmit diviem normālajiem NS-2 robotiem bija devies savā tālākajā ceļā ar oficiālu paskaidrojumu par divas nedēļas ilgo aizkavēšanos. Valdības patruļkuģis jau gaidīja, lai aizvestu abus robotikas speciālistus atpakaļ uz Zemi.

Kelners atkal bija.tērpies savā spožajā parādes formas tērpā. Baltie cimdi laistījās vien, kad viņš atvadoties abiem aizbraucējiem spieda rokas.

—  Pārējie modificētie Nestori, protams, tagad tiks iznīcināti, — Kelvina sacīja.

—  Noteikti. Mēs tos aizstāsim ar normāliem vai, ja tas būs nepieciešams, iztiksim bez robotiem.

—  Labi.

—  Bet pasakiet man … Jūs vēl neesat paskaidrojuši … Kā jūs to izdarījāt?

Kelvina atturīgi pasmaidīja.

—  Ak to! Es jau iepriekš būtu jums pastāstījusi, ja būtu pārliecināta, ka izdosies. Redziet, Nestoram 10 bija pārākuma komplekss, kas ar katru dienu kļuva spēcīgāks. Viņam patika domāt, ka viņš un pārējie roboti zina vairāk nekā cilvēki. Un šī doma viņam kļuva arvien svarīgāka.

Mēs to zinājām. Tādēļ iepriekš brīdinājām visus robotus, ka gamma stari tos nonāvēs, kā tas arī būtu noticis, un vēl mēs visiem pateicām, ka gamma stari būs starp viņiem un cilvēku. Un pilnīgi dabiski, ka viņi visi palika savās vietās. Pakļaujoties Nestora 10 loģiskajam spriedumam iepriekšējā eksperimentā, viņi visi nolēma, ka ir veltīgi mēģināt glābt cilvēku, ja viņi tik un tā ies bojā, iekāms pagūs to izdarīt.

—  Jā, protams, doktore Kelvina, to es saprotu. Bet kādēļ pats Nestors 10 atstāja savu vietu?

—  Tā bija mana un mistera Bleķa izdoma. Telpā starp mani un robotiem nebija vis gamma stari, bet infrasarkanie stari. Parastie siltuma stari, absolūti nekaitīgi. Nestors 10 zināja, ka tie ir nekaitīgie infrasarkanie stari, un tādēļ metās uz priekšu, jo domaja, ka, Pirmā likuma dzīti, tā darīs arī pārējie roboti. Tikai kādu sekundes daļu par vēlu viņš attapās, ka normālie NS-2 gan var konstatēt radiāciju, taču neprot noteikt tās raksturu. Tikai vienu mirkli viņam likās pazemojoši atcerēties, ka viņš spēj noteikt viļņu garumu, vienīgi pateicoties Superbāzē iegūtajam zināšanām, ko tam devuši cilvēki. Normālie roboti uzskatīja šo radiāciju par nāvīgu, tādēļ ka mēs tiem tā bijām teikuši, un vienīgi Nestors 10 zināja, ka mēs melojām.

Un uz vienu īsu mirkli viņš aizmirsa vai negribēja atcerēties, ka citi roboti var zināt mazāk nekā cilvēki. Tieši savas pārākuma apziņas dēļ viņš iekrita. Ardievu, ģenerāli Kelner!

IZEJA

Kad Sjūzena Kelvina atgriezās no Superbāzes, Alfrēds Lenings viņu gaidīja. Vecais vīrs nekad nerunāja .par saviem gadiem, bet visi zināja, ka viņam ir jau pāri septiņdesmit pieciem. Taču viņa prāts nebija zaudējis asumu, un, kaut gan viņš beidzot bija mierā pieņemt firmas zinātniskā vadītāja goda nosaukumu un tagad šo posteni ieņēma Bogerts, viņš tomēr ik dienas ieradās savā kabinetā.

—  Cik tālu viņi ir tikuši ar superatomdzinēju? — Lenings jautāja.

—   Nezinu, — Sjūzena ērcīgi atbildēja. — Es to nejautāju.

—  Hm … Kaut jel viņi pasteigtos! Citādi «Consolidated Robots» aizsteigsies viņiem priekšā. Un arī mums.

—  «rConsolidated Robots»! Kāds šai firmai sakars ar to?

—  Mēs taču neesam vienīgie, kam ir skaitļošanas mašīnas. Mūsējās gan ir pozitroniskas, bet tas nenozīmē, ka tās būtu labākas.

Robertsons par šo jautājumu rīt sasauc lielu apspriedi. Viņš gribēja sagaidīt jūsu atgriešanos.

«U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» prezidents Robertsons, šās firmas dibinātāja dēls, pacēla savu plāno degunu pret ģenerāldirektoru un, ādamābolam strauji sakustoties, sacīja:

—  Sāciet! Ķersimies bez vilcināšanās pie lietas!

Ģenerāldirektors steigšus paklausīja.

—   Runa ir par šādu darījumu, šef. Firma «Consolidated Robots» pirms mēneša griezās pie mums ar dīvainu priekšlikumu. Viņi iesniedza apmēram piecas tonnas aprēķinu, vienādojumu, visādu šāda veida materiālu. Vārdu sakot, ir viens uzdevums, un viņi gribētu; lai mūsu Smadzenes to atrisina. Noteikumi ir šādi…

Viņš sāka tos uzskaitīt uz resnajiem pirkstiem:

—   Simt tūkstošu mums, ja atrisinājuma nav un mēs viņiem norādām, kādu faktoru trūkst. Divsimt tūkstošu, ja atrisinājums ir, plus samaksa par attiecīgās mašīnas uzbūvēšanu un ceturtā daļa no visas peļņas, ko tā dos. Uzdevums ir saistīts ar starpzvaigžņu kuģa dzinēja konstruēšanu …

Robertsons sarauca uzacis, un viņa kalsnais stāvs saspringa.

—   Bet viņiem taču ir pašiem sava domājošā mašīna, vai ne tā?

—  Tieši tādēļ, šef, viss šis priekšlikums ir negodīgs gājiens. Lever, tālāk pastāstiet jūs!

Eibs Levers, kas sēdēja konferenču galda otrā galā, pacēla acis un, bārdas rugājiem viegli nosprakšķot, noglaudīja savu spuraino zodu. Viņš pasmaidīja.

—  Apstākļi ir šādi, ser. Firmai «Consolidated Robots» bija domājošā mašīna. Tā ir salūzusi.

—  Ko? — Robertsons gandrīz uztrūkās no krēsla.

—   Jā, tā ir salūzusi. Beigta un pagalam. Neviens nezina, kāpēc, bet es esmu dzirdējis dažus visai interesantus minējumus — piemēram, ka viņi likuši tai atrisināt starpzvaigžņu dzinēja konstruēšanas uzdevumu ar to pašu informācijas materiālu, ar kuru tagad griežas pie mums, un ka tas sadragājis viņu mašīnu gabalu gabalos. Tagad tā ir tikai lūžņu kaudze, nekas vairāk.

—   Vai jūs saprotat, šef? — ģenerāldirektors pacilātā uzbudinājumā iesaucās. — Vai saprotat? Nav nevienas lielas vai mazas rūpnieciskās pētniecības organizācijas, kas nemēģinātu izgudrot dzinēju izliektai telpai, un «Consolidated Robots» un «U. S. Robots» ar savām mehāniskajām supersmadzenēm šai jomā bija vadošās. Tagad, kad viņi savējās ir sabojājuši, mums vairs nav nopietna konkurenta. Te tas suns aprakts … Viņiem vajadzēs vismaz sešus gadus, lai uzbūvētu jaunu domājošo mašīnu, un viņi būs pagalam, ja tiem neizdosies ar to pašu uzdevumu salauzt arī mūsējo.

«U. S. Robots» prezidents izbolīja acis:

—  Nu, tā ir riebeklība! …

—  Pagaidiet, šef! Tas vēl nav viss. — Ģenerāldirektors ar plašu žestu norādīja uz Leningu: — Lening, turpiniet!

Doktors Alfrēds Lenings vēroja notiekošo ar vieglu nicinājumu — kā vienmēr, kad daudz labāk atalgotie komercijas un realizācijas nodaļas vadītāji apsprieda savus darījumus. Viņa neticami sirmās uzacis uzmeta kupri un balss skanēja sausi:

—  No zinātniskā viedokļa šī situācija, kaut arī viss vēl nav pilnīgi noskaidrots, ir pakļaujama loģiskai analīzei. Problēma par starpzvaigžņu lidojumiem pašreizējā fizikas teorijas attīstības pakāpē ir … nu, teiksim … diezgan neskaidra. Jautājums ir pilnīgi atklāts, un mūsu rīcībā ir informācija, ko «Consolidated Robots» devusi savai domājošajai mašīnai, ja pieņemam, ka mums iesniegtā ir tā pati. Mūsu matemātikas sektors to ir rūpīgi izanalizējis, un šķiet, ka tajā ietverts viss nepieciešamais. Apstrādājamais materiāls satur visus zināmos secinājumus, kas izdarīti, pamatojoties uz Frankiaki telpas izliekšanās teoriju, un acīmredzot arī visus attiecīgos astrofizikas un elektronikas datus. Tas ir krietns kvantums.

Robertsons noraizējies klausījās.

—   Vai tas ir pārāk daudz, lai Smadzenes

spētu apstrādāt? — viņš pārtrauca Leningu.

Lenings noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē. Smadzeņu kapacitātei nav noteiktu robežu. Te slēpjas pavisam kas cits. Runa ir par robotikas likumiem. Smadzenes, piemēram, nevar dot atrisinājumu iesniegtajam uzdevumam, ja šis atrisinājums ir saistīts ar cilvēku bojā eju vai ievainošanu. Tādēļ uzdevums, kam vienīgais atrisinājums būtu šāds, Smadzenēm nav atrisināms. Ja šādu uzdevumu pavada ļoti kategoriska prasība pēc atbildes, pilnīgi iespējams, ka Smadzenes, kas galu galā ir tikai robots, tiek nostādītas dilemmas priekšā — tās nevar ne atbildēt, ne arī atteikties atbildēt. Kaut kas līdzīgs būs noticis ar «Consolidated Robots» mašīnu.

Viņš apklusa, bet ģenerāldirektors ņēmās skubināt:

—   Turpiniet, doktor Lening! Izskaidrojiet to tā, kā izskaidrojāt man.

Lenings saknieba lūpas un, uzraudams uzacis, norādīja uz doktori Sjūzenu Kelvinu, kas tagad pirmoreiz pacēla acis no^ savām klēpī sakrustotajām rokām. Viņas balss bija klusa un neizteiksmīga:

—   Robota reakcija, sastopoties ar dilemmu, ir pārsteidzoša, — viņa iesāka. — Robotu psihe vēl ir visai neizpētīta — kā speciāliste varu jums to apgalvot, — bet, runājot par to, varam lietot parasto psiholoģijas terminoloģiju, jo robota pozitronu smadzenes, lai cik komplicētas tās būtu, ir būvējuši cilvēki atbilstoši saviem priekšstatiem.

Cilvēks, kas pēkšņi nonācis bezizejas stāvoklī, bieži vien reaģē uz to ar bēgšanu no īstenības: aiziet ilūziju pasaulē vai sāk žūpot, kļūst histēriķis vai nolec no tilta. Pamats visos gadījumos ir viens un tas pats — atteikšanās vai nespēja raudzīties situācijai tieši acīs. Un tāpat notiek ar robotu. Vieglākas formas dilemma sabojā daļu releju, bet smagākos gadījumos tiek pilnīgi izpostīti pozitronu smadzeņu sakari, tā ka nekas vairs nav labojams.

—   Es saprotu, — sacīja Robertsons, kas nekā nesaprata. — Un kādas ir jūsu domas par šo informāciju, ko «Consolidated Robots» grib mums uzgrūst?

—   Tā neapšaubāmi ietver aizliegtu uzdevumu, — doktore Kelvina atbildēja. — Bet mūsu Smadzenes stipri atšķiras no «Consolidated Robots» domājošās mašīnas.

—   Tā ir, šef, patiešām tā ir, — ģenerāldirektors enerģiski iejaucās. — Es gribētu, lai jūs to saprotat, jo pašreizējā situācijā tas ir pats galvenais.

Sjūzenas Kelvinas acis aiz brillēm nozibsnīja, bet viņa pacietīgi turpināja:

—  Redziet, ser, «Consolidated Robots» mašīnas, arī viņu Superdomātājs, ir būvētas bez personības iezīmēm. Kā zināt, viņi par galveno uzskata funkcionālismu — un ir spiesti to darīt, jo viņu rīcībā nav «U. S. Robots» patentu emocionālajiem smadzeņu sakariem. Viņu Domātājs ir tikai ļoti komplicēta skaitļošanas mašīna, un diiemma to acumirklī pilnīgi sadragā.

Turpretim mūsu Smadzenes ir jau personība — gan tikai bērnišķīga personība. Tās ir izteikti deduktīvas smadzenes, taču līdzinās apmācītam idiotam. Tās īstenībā nesaprot, ko dara — tikai dara. Un, būdamas patiešām kā bērns, tās ir dzīvespriecīgākas. Varētu teikt, tās neņem dzīvi tik nopietni.

—   Lūk, ko mēs domājam darīt, — robotu psiholoģe turpināja. — Mēs esam sadalījuši visu «Consolidated Robots» informāciju loģiskās vienībās. Mēs ievadīsim šīs vienības Smadzenēs pa vienai un ļoti piesardzīgi. Kad mašīnā nonāks tas faktors, kas rada dilemmu, Smadzeņu bērnišķīgā personība brīdi vilcināsies, jo tās spriešanas spējas ir ierobežotas. Paies zināms intervāls, kamēr Smadzenes aptvers, ka tā ir dilemma. Un šā intervāla laikā tās automātiski atraidīs šo vienību, iekāms tā būs paguvusi iedarbināt un izpostīt smadzeņu sakarus.

Robertsona ādamābols sakustējās.

—   Vai jūs esat par to pārliecināta?

Doktore Kelvina apslēpa savu neiecietību.

—   Iespējams, ka, populāri izklāstot, tas neizklausās visai pārliecinoši, bet, manuprāt, nav nozīmes šeit izklāstīt visus matemātiskos aprēķinus. Ticiet man: tā ir, kā es saku.

Ģenerāldirektors tūlīt iejaucās un sāka bērt:

—   Tāda, šef, ir situācija. Ja mēs noslēgsim šo darījumu, mēs tiksim ar to galā šādi. Smadzenes muitis pateiks, kura no informācijas vienībām satup dilemmu. Izejot no tā, mēs varēsim noskaidrot, kāda ir šī dilemma. Vai ne tā, doktor Bogert? Redziet, šef! Otru tādu matemātiķi kā doktors Bogerts jūs neatradīsiet! Mēs dosim firmai «Consolidated Robots» atbildi, ka «atrisinājuma nav», paskaidrojot iemeslu, un saņemsim simt tūkstošu. Viņiem paliks salūzusi mašīna; mums tā paliks vesela. Gada vai divu laikā mums būs dzinējs izliektai telpai jeb superatomdzinējs, kā daži to dēvē. Lai kā to nosauktu, tas būs varenākais izgudrojums pasaulē.

Robertsons īsi nosmējās un pastiepa roku:

— Dodiet šurp līgumu! Es to parakstīšu.

Kad Sjūzena Kelvina iegāja ārkārtīgi stingri apsargātajā velvē, kur atradās Smadzenes, kāds no dežurējošās maiņas tehniķiem tikko bija tām pajautājis: — Ja pusotras vistas izdēj pusotras olas pusotras dienas laikā, cik olu izdēs deviņas vistas deviņās dienās?

Smadzenes bija atbildējušas: — Piecdesmit četras.

Un tehniķis nupat bija uzsaucis savam biedram: — Redzi, stulbeni!

Doktore Kelvina ieklepojās, un pēkšņi visapkārt sākās pilnīgi bezmērķīga rosība un kņada. Psiholoģe īsi pamāja, un pēc mirkja viņa bija vienatnē ar Smadzenēm.

Smadzenes bija lodveida ķermenis tikai divu pēdu diametrā, piepildīts ar rūpīgi kondicionētu hēlija atmosfēru — norobežota telpas daļiņa, absolūti izolēta pret vibrāciju un radiāciju, un tajā atradās ārkārtīgi sarežģītais pozitronu sakaru komplekss — pašas Smadzenes. Pārējo telpas daļu aizņēma ierīces, kas bija vidutāji starp Smadzenēm un ārējo pasauli — Smadzeņu balss, rokas, maņu orgāni.

—   Kā tev klājas, Domātāj? — doktore Kelvina klusi jautāja.

Smadzenes augstā, priecīgā balsī atbildēja:

—   Lieliski, miss Sjūzen! Jūs gatavojaties man kaut ko jautāt. Es to zinu. Jums vienmēr rokā ir grāmata, kad jūs gribat man kaut ko jautāt.

Doktore Kelvina maigi pasmaidīja.

—   Jā, tev taisnība, bet es to nedarīšu tūlīt. Tas būs liels jautājums. Tas būs tik sarežģīts, ka mēs tev to iesniegsim rakstiski. Bet ne tūlīt. Es vispirms ar tevi parunāšos.

—   Labi. Man nav nekas pretī parunāties.

—   Redzi, Domātāj, pēc kāda brīža šeit ieradīsies doktors Lenings un doktors Bogerts ar šo sarežģīto jautājumu. Mēs to ievadīsim tevī pa mazām daļiņām un ļoti lēnām, jo mēs gribam, lai tu rīkotos piesardzīgi. Mēs lūgsim tevi uz šās informācijas pamata kaut ko konstruēt, ja tu to spēsi, bet tagad es gribu tevi brīdināt, ka atrisinājums var būt saistīts … ar briesmām cilvēkiem.

—   Oho-o-o! — Smadzenes klusi un stiepti izsaucās.

—      Tādēļ esi ļoti uzmanīgs! Kad mēs nonāksim pie kartītes, kas nozīmē briesmas, varbūt pat nāvi cilvēkam, tu neuztraucies. Redzi, Domātāj, šai gadījumā tas nav nekas — pat ja tā būtu nāve, tas nepavisam nav tik svarīgi. Tātad, kad nonāksi pie tās kartītes, tad vienkārši apstājies, dod to atpakaļ — un tas būs viss. Vai saproti?

—  Jā, pilnīgi. Bet kā gan tā — cilvēku nāve! Vai, vai! …

—  Es dzirdu, ka nāk doktors Lenings un doktors Bogerts. Viņi tev pateiks, kāds ir šis uzdevums, un tad mēs sāksim. Esi labiņš…

Palēnām kartītes tika ievadītas Smadzenēs. Pēc katras kādu brīdi mašīnā bija dzirdams kluss, dīvaini sprakšķošs troksnis — Smadzenes strādāja. Tad iestājās klusums, kas nozīmēja, ka tās ir gatavas saņemt nākamo kartīti. Tas bija darbs stundām — kamēr materiālu, kas apjomā līdzinājās apmēram septiņpadsmit bieziem matemātiskās fizikas sējumiem, ievadīja Smadzenēs.

Procesam ritot, cilvēkus pārņēma arvien pieaugošs nemiers. Lenings kaut ko nikni murmināja pie sevis, Bogerts vispirms domīgi aplūkoja savus pirkstu nagus un tad izklaidīgi sāka tos grauzt. Kad beidzot Smadzenēs nozuda pēdējā kartīte no lielās kaudzes, Kelvina nobālusi sacīja:

—  Kaut kas nav labi.

Lenings tikko varēja izdabūt vārdus pāri lūpām:

—  Tas nevar būt. Vai Smadzenes … būtu pagalam?

—       Domātāj! — Sjūzena Kelvina visa trīcēja. — Vai tu dzirdi mani, Domātāj?

—       Oho! — atskanēja nevērīga atbilde. — Ko jums vajag?

— Atrisinājumu …

—       Ak tā! To es varu. Un tikpat viegli es jums uzbūvēšu visu kuģi, ja jūs man dosiet robotus. Jauku kuģi. Tas prasīs apmēram divus mēnešus.

—  Vai nebija … nekādu grūtību?

—       Vajadzēja ilgi skaitļot, — Smadzenes atbildēja.

Doktore Kelvina pakāpās atpakaļ. Viņas kalsnajos vaigos nebija atgriezies sārtums. Viņa pamāja pārējiem, lai tie iet projām.

Atgriezusies savā kabinetā, viņa teica:

—       Es to nesaprotu. Informācijai, ko mēs ievadījām Smadzenēs, vajadzēja saturēt dilemmu — iespējams, nāves briesmas. Ja ir noticis kaut kas slikts …

—       Mašīna runā pilnīgi saprātīgi. Nekādas dilemmas tātad nav, — Bogerts mierīgi sacīja.

Taču psiholoģe dedzīgi iebilda:

—       Ir dilemmas un dilemmas. Ir dažādas formas, kā izbēgt no īstenības. Varbūt Smadzenes ir tikai viegli skartas, nu, teiksim, tik daudz, ka tās maldīgi domā, ka spēj atrisināt uzdevumu, kaut gan faktiski to nespēj_. Bet var arī būt, ka tās vilcinās uz kaut ka patiešām briesmīga robežas, tā ka mazākais uzmudinājums var tās pazudināt.

—   Bet varbūt, — teica Lenings, — dilemmas nav. Varbūt «Consolidated Robots» mašīna salūzusi, risinot kādu citu uzdevumu, vai sabojājusies tīri mehānisku cēloņu dēļ.

—   Pat ja tā būtu, — Kelvina palika pie sava, — mēs nedrīkstam riskēt. Paklausieties: no šā brīža neviens lai nemēģina ne vārda iečukstēt Smadzenēm. Es tās ņemu savā ziņā.

—   Labi, — Lenings nopūtās, — lai notiek. Bet pagaidām ļausim Smadzenēm būvēt kuģi. Un, ja tās patiešām to uzbūvēs, mums tas būs jāizmēģina.

3im nolūkam mums vajadzēs mūsu vislabākos izmēģinātājus, — viņš domīgi piebilda.

Maikls Donovans ar niknu rokas kustību pieglauda savus rudos matus, nepavisam nevērodams, ka nemierīgā kodaļa tūlīt atkal neganti izspūra.

— Man pietiek, Greg! — viņš sacīja. — Runā, ka kuģis esot pabeigts. Neviens nezina, kas tas īsti par kuģi, bet gatavs tas ir. Ejam, Greg! Tūlīt pat ķersimies pie kloķiem!

_— Izbeidz, Maik! — Pauels gurdi atbildēja. — Tu vispār pēdējā laikā esi kā tāds rūguma pods, un šejienes noslēgtā atmosfēra tev neiet labumā.

— Paklausies, — Donovans atkal pārbrauca

roku pār nepaklausīgajiem matiem. — Es neesmu tik daudz noraizējies par mūsu čuguna ģēniju un viņa bleķa kuģi. Bet man iet zudumā atvaļinājums. Un šī vienmuļība! Te nav nekā, vienīgi tavas ūsas un skaitļi — nejēdzīgi skaitļi. Kāpēc gan mums uzdod šādus darbus?

— Tāpēc, — Pauels lēnīgi atbildēja, — ka mēs nebūsim nekāds zaudējums, ja tiksim pazaudēti. Labi, nomierinies! Doks Lenings nāk šurp.

Doktora Leninga sirmās uzacis bija tikpat kuplas kā vienmēr un stāvs par spīti gadiem vēl arvien nesalīcis un spēka pilns. Neteikdams ne vārda, viņš kopā ar abiem puišiem uzkāpa pa nogāzi un izgāja klajumā, kur klusējoši roboti bez cilvēka vadības būvēja kuģi.

Nē, nevis būvēja, jau bija uzbūvējuši!

—  Roboti stāv, — Lenings sacīja. — Šodien neviens nav pakustējies.

—  Tātad kuģis ir gatavs? Pilnīgi gatavs? — Pauels jautāja.

—   Kā lai es to zinu? — Lenings bija saīdzis, un viņa uzacis noslīga lejup, gandrīz aizsedzot acis. — Šķiet, ka gatavs. Tuvumā vairs neredz nekādu detaļu, un iekšpusē viss spīd un laistās.

—  Jūs bijāt tur iekšā?

: — Tikai uz mirkli. Es neesmu kosmo

nauts. Vai kāds no jums labi pārzina dzinēju teoriju?

Donovans paskatījās uz Pauelu, bet tas savukārt uz Donovanu.

Donovans sacīja:

—       Man ir kosmonauta tiesības, ser, bet manā mācību laikā par superdzinējiem un navigāciju izliektā telpā vēl nekas nebija zināms. Nodarbojāmies ar parasto bērnu spēlīti trijās dimensijās.

Alfrēds Lenings neapmierināts pacēla acis, sprauslājoši izgrūda elpu pa lielo degunu un vēsi noteica:

—       Nu, gan mums atradīsies dzinēju speciālisti.

Kad doktors jau grasījās iet projām, Pauels satvēra viņu aiz elkoņa.

—       Ser, vai kuģis vēl ir aizliegta teritorija?

Bijušais zinātniskais vadītājs mirkli vilcinājās, tad paberzēja virsdeguni:

—  Domāju, ka ne. Vismaz jums abiem ne.

Donovans noraudzījās, kā Lenings aiziet,

un nomurmināja tam pakaļ īsu, izteiksmīgu frāzi. Tad pagriezās pret Pauelu:

—       Zini, Greg, man gribētos reiz viņam pateikt, ko es īsti par viņu domāju.

—  Labāk ejam, Maik!

Kuģa iekšiene līdz pēdējam sīkumam bija pilnīgi pabeigta — to varēja pateikt no viena vienīga acu uzmetiena. Neviens sava amata meistars nebūtu pratis tā nopulēt un nospodrināt virsmas, kā to bija izdarījuši roboti. Sienas klāja spoža, sudrabota metāla apdare, uz kuras nepalika pirkstu nospiedumi.

Nebija neviena stūra — sienas, grīda un griesti līgani, noapaļoti saplūda kopā, un

paslēpto gaismas ķermeņu saltajā, metāliskajā spožumā cilvēku ielenca seši vēsi savas paša apmulsušās fizionomijas atspulgi.

Galvenais koridors ar cietu, soļus atbalsojošu grīdu bija līdzīgs šauram tunelim, un visgarām tam rindojās pilnīgi vienādas kajītes.

—   Mēbeles laikam ir iebūvētas sienās, — Pauels sacīja. — Bet varbūt mums nemaz nav paredzēts ne sēdēt, ne gulēt.

Tikai pēdējā telpa, kas_ atradās vistuvāk kuģa priekšgalam, atšķīrās no pārējām. Te gludo metāla sienu nepārtrauktībā pēkšņi iezīmējās izliekts logs no nerefleksējoša stikla, un zem tā atradās viens vienīgs mēraparāts ar vienu vienīgu nekustīgu šautru tieši pretī nulles zīmei.

—  Paskaties! — Donovans sacīja un norādīja uz vienīgo vārdu virs skalas smalkajām iedaļām.

Tur bija uzrakstīts: «Parseki», un mērskalas pusloka labajā galā sīkiem cipariem — «1 000 000».

Telpā atradas divi krēsli — smagi, lēzeni, bez polstējuma. Pauels piesardzīgi apsēdās un konstatēja, ka krēsls izveidots atbilstoši ķermeņa formām un ir ļoti ērts.

—   Ko tu par to visu domā? — Pauels jautāja.

—  Varu derēt, ka Smadzenēm ir smadzeņu karsonis. Līdīsim labāk ārā!

—  Vai tad tu negribi kuģi pamatīgi apskatīt?

—        Esmu jau apskatījis. Atnācu, ieraudzīju un aizeju! — Donovana rudie mati spuraini slējās gaisa. — Greg, taisāmies, ka tiekam no šejienes laukā! Pirms piecām sekundēm es uzteicu darbu, un nepiederošas personas te nedrīkst uzturēties.

Pauels pašapmierināti pasmaidīja un noglaudīja savas ūsas.

—       Būs labi, Maik, aizgriez to adrenalīna krāniņu, kas tev maitā asinis. Arī es biju noraizējies, bet tagad vairs neesmu.

—      Vairs neesi? Kā tad tā? Vai esi palielinājis savu dzīvības apdrošināšanas maksu?

—  Maik, šis kuģis nevar lidot.

—  Kā tu to zini?

—      Mēs taču esam izgājuši cauri visam kuģim, vai ne?

—  Liekas gan.

—       Goda vārds, esam. Bet vai tu kaut kur redzēji pilota kabīni? Ir tikai šis viens iluminators un šī viena skala ar parseku iedajām. Vai tu kaut kur redzēji vadīšanas ierīces?

—  Nē.

—  Un vai tu redzēji dzinējus?

—  Velns parāvis, tik tiešām nē!

—       Tātad! Iesim paziņosim to Leningam, Maik.

Viņi devās cauri vienmuļajiem koridoriem un pēc ilgas maldīšanās beidzot nonāca īsajā ejā, kas veda uz gaisa slūžu kameru.

Donovans sastinga.

—  Vai tu to noslēdzi, Greg?

—  Nē, neesmu pirksta pielicis. Parauj sviru!

Svira pat nepakustējās, kaut Donovana seja aiz piepūles nejauki saviebās. — Es neredzēju nevienas papildu izejas,— Pauels sacīja. — Ja te kaut kas ir samaitājies, vajadzēs izkausēt visu kuģi, lai mūs dabūtu ārā.

—  Jā, un mums būs jāgaida, kamēr kļūs zināms, ka kāds muļķis mūs te ir iespundējis, — Donovans nikni piebilda.

—   Iesim atpakaļ uz to telpu ar iluminatoru. Tā ir vienīgā vieta, no kurienes mēs kaut kā varētu piesaistīt sev ārpasaules uzmanību.

Bet to viņi nevarēja izdarīt.

Sai pēdējā telpā iluminators vairs nebija zils, un aiz tā neredzēja debesis. Tas bija melns, un saltas, dzeltenas zvaigznes kā kniepadatu galviņas mirgoja kosmosā.

Ar dobju blīkšķi abi izmēģinātāji sabruka katrs savā krēslā.

Alfrēds Lenings sastapa doktori Kelvinu pie sava kabineta durvīm. Viņš nervozi aizdedzināja cigāru un ar rokas mājienu ieaicināja Sjūzenu iekšā.

—   Tā, Sjūzen, mēs esam aizgājuši krietni tālu, un Robertsons sāk kļūt nemierīgs, — viņš sa-cīja. — Ko jūs darāt ar Smadzenēm?

Sjūzena Kelvina noplātīja rokas.

—       Nevajag kļūt nepacietīgiem. Smadzenes ir vairāk vērtas nekā viss, ko mēs šai darījumā zaudējam.

—   Bet jūs tās iztaujājat jau divus mēnešus.

Psiholoģe nepacēla balsi, taču tajā ieskanējās it kā draudi:

—  Vai jūs pats gribētu ar to nodarboties?

—  Jūs taču zināt, ko es gribēju teikt.

—   Jā, liekas gan, — doktore Kelvina nervozi saberzēja rokas. — Tas nav viegli. Es esmu izmēģinājusies tās ietekmēt ar maigumu un centusies kaut ko izdibināt, bet līdz šim nekur neesmu tikusi. Smadzeņu reakcijas nav normālas. Un atbildes ir pavisam dīvainas. Taču nav nekā tāda, kas man ļautu kaut ko secināt. Un, kamēr mēs nezinām, kas Smadzenēm noticis, mums jābūt ļoti piesardzīgiem. Es nevaru paredzēt, kāds vienkāršs jautājums vai piezīme var tās … novest līdz krīzei… un tad … nu, tad mums būs absolūti nekam nederīgas Smadzenes. Vai jūs gribat to piedzīvot?

—Bet tās taču nevar pārkāpt Pirmo likumu.

—  Es arī tā domāju, bet…

—  Jūs neesat pārliecināta pat par to? — Lenings bija dziļi satriekts.

—  Ak, es nevaru būt pārliecināta itin ne par ko, Alfrēd …

Biedējoši spalgais trauksmes signāls atskanēja tik pēkšņi, ka iedvesa šausmas. Gandrīz kā triekas ķerts, Lenings ar spazmatisku kustību ieslēdza komunikāciju.

Aizelsusies balss pavēstīja ziņu, kas lika viņam sastingt.

— Sjūzen … — viņš murmināja, — jūs dzirdējāt… kuģis ir projām. Pirms pusstundas es tajā iesūtīju abus izmēģinātājus. Jums atkal vajadzēs iet pie Smadzenēm.

Sjūzena Kelvina piespiesti mierīgi jautāja:

—  Domātāj, kas notika ar kuģi?

—       Ar to kuģi, ko es uzbūvēju, miss Sjūzen? — Smadzenes priecīgi atjautāja.

—  Jā gan. Kas ar to ir noticis?

—       Itin nekas. Tie divi cilvēki, kam vajadzēja kuģi izmēģināt, bija tur iekšā, viss bija kārtībā, un es liku tam aizlidot.

—       Ak tā … Tas ir jauki. — Psiholoģei kļuva grūti elpot. — Vai tu domā, ka viņiem nekas nenotiks?

—       Kas gan viņiem var notikt, miss Sjūzen! Es esmu par visu parūpējies. Tas ir brī-niš-ķīgs kuģis.

—      Jā, Domātāj, kuģis ir brīnišķīgs, bet vai viņiem tur pietiks pārtikas? Un vai viņi jutīsies ērti?

—  Pārtikas ir daudz.

—       Sis lidojums var atstāt uz viņiem satriecošu iespaidu, Domātāj. Saproti, tik negaidīti.

Smadzenes steigšus atbildēja:

—      Viņiem nekas nenotiks. Viņiem būs interesanti.

—  Interesanti? Kādā ziņā?

—  Tāpat vien. Interesanti, — Smadzenes šķelmīgi sacīja.

—  Sjūzen, — Lenings dusmīgi čukstēja,

—   pajautājiet, vai šis lidojums nav saistīts ar nāvi. Pajautājiet, kādas briesmas viņiem draud.

Sjūzenas sejas izteiksme nikni atcirta: «Klusējiet!» Drebošā balsī viņa sacīja Smadzenēm:

—  Mēs taču varam sazināties ar kuģi, vai ne tā, Domātāj?

—  Jā, viņi dzirdēs jūs pa radio. Esmu par to parūpējies.

—  Paldies! Pagaidām tas ir viss.

Kad viņi izgāja, Lenings sāka ārdīties:

—   Lielā Galaktika, Sjūzen, ja tas kļūs zināms atklātībā, mēs būsim pagalam! Mums jādabū tie puiši atpakaļ. Kādēļ jūs nepajautājāt tieši, vai viņiem draud nāves bries-' mas?

—  Tādēļ, ka tieši to es nedrīkstu pieminēt, — Kelvina gurdi un nomākti atteica:

—   Ja Smadzenēm ir radusies dilemma, tā ir saistīta ar nāvi. Viss, kas to atgādinātu, varētu tās pilnīgi izsist no ierindas. Ko mēs ar to iegūsim? Dzirdējāt, Smadzenes sacīja, ka mēs varot ar viņiem sazināties. Darīsim to, uzzināsim, kur viņi atrodas, un atgādāsim viņus atpakaļ. Iespējams, ka viņi paši nevar kuģi vadīt, droši vien to vada Smadzenes no tālienes. Ejam!

Tikai pēc krietna brīža Pauels mazliet atguvās

—  Maik, — viņš ar sastingušām lūpām sacīja, — vai tu juti paātrinājumu?

Donovana acis bija trulas.

—  Ko? Nē … nē.

Tad rudmatainā puiša rokas sažņaudzās dūrēs, viņš pēkšņi kā negudrs pietrūkās no sava sēdekļa un metās pie aukstā, izliektā stikla. Aiz tā nebija redzams nekas — vienīgi zvaigznes.

Viņš novērsās no iluminatora.

—  Greg, viņi paši palaida kuģi, kamēr mēs bijām iekšā. Greg, tas ir darīts tīšām. Viņi vienojās ar robotu, ka piespiedīs mūs būt par izmēģinātājiem, ja gadījumā mēs gribētu atteikties.

—  Ko tu runā? — Pauels atbildēja. — Kāda jēga mūs palaist gaisā, ja mēs nezinām, kā kuģis vadāms? Kā tad mēs to dabūsim atpakaļ? Nē, šis kuģis startēja pats no sevis un bez jūtama paātrinājuma.

Viņš piecēlās un lēnām sāka staigāt pa telpu. Metāla sienas šķindoši atbalsoja viņa soļus.

—  Maik, šī ir visdumjākā situācija, kādā mēs jebkad esam iekļuvuši, — viņš neskanīgi sacīja.

—   Tas man ir jaunums, — Donovans dzēlīgi atbildēja. — Es jau biju gandrīz stāvā sajūsmā par šo ceļojumu, kad tu man to pateici.

Pauels likās nedzirdam šo piebildi.

—    Nav paātrinājuma — tas nozīmē, ka kuģis strādā pēc principa, kas atšķiras no visiem zināmajiem.

—  No visiem mums zināmajiem, es teiktu.

—   No visiem zināmajiem. Tam nav ar roku vadāmu dzinēju. Varbūt tie ir iebūvēti sienās. Varbūt tādēļ sienas ir tik biezas.

—    Ko tu tur murmini? — Donovans vaicāja.

—    Būtu klausījies, tad dzirdētu. Es saku, kašā kuģa dzinēji, lai kāda veida tie būtu, ir paslēpti un acīmredzot nav pilotam jāvada. Kuģi vada no tālienes.

—  Kas? Smadzenes?

—  Kāpēc gan ne?

—    Tātad tu domā, ka mums te būs jāpaliek līdz tam laikam, kamēr Smadzenes mūs aizgādās atpakaļ?

—    Iespējams. Un, ja tā, nogaidīsim mierīgi. Smadzenes ir robots. Tām jāievēro Pirmais likums. Tās nedrīkst nodarīt pāri cilvēkam.

Donovans lēnām atslīga krēslā.

—   Tu tā rēķini? — Viņš rūpīgi pieglauda matus. — Bet, paklausies, šī lauzīšanās ar dzinēju izliektai telpai sabojāja «Consolidated Robots» domājošo mašīnu, un zinātnes vīri saka: tas noticis tāpēc, ka starpzvaigžņu lidojumā cilvēki ejot bojā. Kuram robotam tad mēs tagad lai ticam? Cik es zinu, mūsējam bija tie paši dati.

Pauels nikni plūkāja savas ūsas.

—  Neizliecies, Maik, ka tu nezini robotiku.

Iekams kādam robotam būtu fiziski iespējams kaut vai tikai mēģināt pārkāpt Pirmo likumu, viņā pašā tik daudz kam jāsalūst, ka tas jau reižu desmit būtu paguvis pārvērsties lūžņu kaudzē. Gan viss noskaidrosies pavisam vienkārši.

—  Protams, protams. Jāpasaka tikai virssulainim, lai mani rītā pamodina. Tas viss ir tik loti vienkārši, ka nespēs traucēt man vissaldāko nomidzi.

—   Pie Jupitera, Maik, par ko tu pašreiz gaudies! Smadzenes rūpējas par mums. Te ir silti. Ir gaisma. Ir gaiss. Un pēc starta nebija jūtams pat tāds paātrinājums, kas spētu sabužināt tavus matus, ja tie tobrīd būtu bijuši cik necik pieglausti.

—  Jā? Tu, Greg, laikam esi īpaši skolojies optimismā, ja tik bezcerīgā situācijā vēl spēj jokot. Ko mēs ēdīsim? Ko mēs dzersim? Kur mēs atrodamies? Kā mēs tiksim atpakaļ? Un, ja ar kuģi kaut kas notiks, uz kuru lūku un kādā skafandrā mēs tad skriesim, nevis iesim solīšiem? Es te neesmu pamanījis pat vannas istabu un dažas labierīcības, kas parasti mēdz būt tai līdzās. Protams, par mums rūpējas — vareni rūpējas!

Balss, kas pārtrauca Donovana tirādi, nebija Pauela balss. Ne arī kāda cita. Tā it kā karājās gaisā — griezīga un šausmas iedvesoša.

—   GREGORU PAUEL! MAIKL DONOVAN! GREGORU PAUEL! MAIKL DONOVAN! LŪDZU, ZIŅOJIET SAVU ATRAŠANĀS VIETU! JA JŪSU KUĢIS IR VADĀMS, LŪDZU, ATGRIEZIETIES BĀZE! GREGORU PAUEL! MAIKL DONOVAN!…

Atkal un atkal ar mehānisma noteiktību pēc regulāriem intervāliem atskanēja šis izsaukums.

—       No kurienes tas nāk? — Donovans jautāja.

— Nezinu, — Pauels ar skaļu čukstu atbildēja. — No kurienes nāk šī gaisma? No kurienes viss, kas te ir?

—  Bet kā mēs atbildēsim?

Viņi sarunājās starplaikos starp atkārtotajiem izsaukumiem, kas skaļi atbalsojās telpā.

Sienas bija pilnīgi kailas — tik kailas, cik kaila vien var būt gluda, nepārtraukta, viegli izliekta metāliska virsma.

Pauels sacīja:

—  Kliegsim atbildi!

Un viņi ņēmās kliegt — gan pēc kārtas, gan abi reizē:

—       Atrašanās vieta nezināma! Kuģis nav vadāms! Stāvoklis bezcerīgs!

Viņi kliedza līdz aizsmakumam. īsajām, lietišķajām frāzēm pa vidu jaucās izmisīgi kliedzieni un lāsti, bet saltā balss nenogurstoši atkal un atkal atkārtoja izsaukumu.

—       Viņi mūs nedzird, — Donovans izdvesa. — Šeit nav raidītāja. Tikai uztvērējs. — Viņa acis stingi vērās kādā sienas punktā.

Tad pamazām saucošā balss kļuva klusāka un tālāka. Kad tā bija noplakusi līdz čukstam, viņi kliedza atkal un, pilnīgi aizsmakuši, kliedza vēl un vēl arī tad, kad telpā jau valdīja pilnīgs klusums.

Apmēram piecpadsmit minūtes vēlāk Pauels apātiski sacīja:

—  Iziesim vēlreiz cauri visam kuģim. Kaut kur vajag būt kaut kam ēdamam.

Viņa balsī vairs nebija nekādas cerības. Drīzāk gan tajā izskanēja gatavība atzīt sevi par uzvarētu.

Viņi izgāja koridorā un sāka pārlūkot telpas — viens labajā, otrs kreisajā pusē. Soļu skaļā atbalsošanās ļāva viņiem sadzirdēt vienam otru, un laiku pa laikam abi uz brīdi sastapās koridorā, apmainījās skatieniem un devās tālāk.

Piepeši Pauels atrada meklēto, un tai pašā mirklī izdzirdēja kaut kur citā telpā nodārdam Donovana priecīgo balsi.

—   Ei Greg, — viņš auroja, — kuģī ir labierīcības! Kā gan mēs to pirmīt nepamanījām!

Pagāja kādas piecas minūtes, kamēr Donovans atrada Pauelu.

—   Dušu gan vēl nekur neredzēju, bet… — viņš aprāvās pusvārdā un noelsās: — Ēdamais!

Viena sienas daļa bija noslīdējusi lejup, atklājot ieapaļu nišu ar diviem plauktiem. Augšējais plaukts bija piekrauts ar daždažāda lieluma un formas metāla kārbām bez etiķetēm. Emaljētās kārbas zemākajā plauktā bija visas vienādas, un Donovans juta kājām uzplūstam vēsumu. Apakšējais plaukts bija apgādāts ar saldējamo ierīci.

—  Kā … kā …

—       Pirmīt te neka nebija, — Pauels strupi sacīja. — Siena pavērās, kad es ienācu pa durvīm.

Viņš jau ēda. Tie bija konservi, kam klāt pielikta karote un kas, kārbu atverot, automātiski sasilst. Telpā garoja ceptu pupu smarža.

—  Paķer vienu kārbu, Maik!

Donovans vilcinājās.

—  Kāda ir ēdienkarte?

—  Kā lai es to zinu! Vai tu esi tik izlepis?

—        Nē, bet lidojumos es allaž pupas vien ēdu. Kaut kas cits man būtu vairāk pa prātam.

Viņš pastiepa roku un, brīdi apsvēris, izvēlējās spožu, saspiesti ovālu kārbu, kurā, pēc ārpuses spriežot, varēja būt lasis vai līdzīga delikatese. Uzspiedis vākam, viņš to atvēra.

—       Pupas! — Donovans nobrēcās un sniedzās pēc citas kārbas. Pauels sagrāba viņu aiz platajām biksēm.

—      Ēd vien to pašu, manu puisīt! Krājumi ir ierobežoti, un varbūt mums te būs jāpaliek ļoti ilgi.

Donovans sapīcis soli atkāpās.

—       Vai tiešām nekā cita nav? Vienīgi pupas?

—  Iespējams.

—  Kas ir apakšējā plauktā?

—  Piens.

—       Tikai piens? — Donovans nikni iebļāvās.

—  Tā izskatās.

Kad viņi klusēdami bija paēduši pupas ar pienu un atstāja šo telpu, paslēptā sienas sekcija pacēlās augšup un atkal izveidoja gludu vienlaidu virsmu.

Pauels nopūtās.

—       Te viss ir automatizēts. Pilnīgi viss. Nekad savā mūžā neesmu juties tik bezpalīdzīgs. Kur ir labierīcības?

—       Tepat pa labi. Un arī to nebija, kad mēs pirmoreiz apskatījām kuģi.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi atkal sēdēja savos iepretim novietotajos krēslos telpā ar iluminatoru un raudzījās viens otrā.

Pauels uzmeta drūmu skatienu vienīgajai mērierīcei. Tur tāpat rēgojās vārds «parseki», skaitļu virkne beidzās ar «1 000 000» un šautra tikpat nekustīgi kā iepriekš stāvēja tieši pretī nulles zīmei.

Vienā no firmas «United States Robots and Mechanical Men Corporation» visdziļākajiem kabinetiem Alfrēds Lenings gurdi sacīja:

— Viņi neatbild. Mēs esam izmēģinājušies visus viļņu garumus — gan vispārējo raidītāju, gan privāto, esam raidījuši izsaukumu parastajā veidā un šifrēti, izmantojuši pat šo nesen atklāto subēterisko metodi. Un Smadzenes vēl arvien nekā nesaka? — viņš strupi jautāja doktorei Kelvinai.

—   Tās nevēlas daudz runāt par šo tematu, Alfrēd, — Sjūzena mazliet paceltā balsi atbildēja. — Tās saka, ka viņi varot mūs dzirdēt… bet, kad es cenšos izdibināt kaut ko vairāk, tās kļūst… it kā īgnas. Bet tā nedrīkstētu būt… Saīdzis robots — kur tas dzirdēts!

—   Varbūt jūs, Sjūzen, tomēr mums pastāstītu, ko esat uzzinājusi, — Bogerts sacīja.

—  Jā, lūdzu! Smadzenes atzīst, ka tikai pašas vada kuģi. Tās ir izteikti optimistiski noskaņotas par izmēģinātāju drošību, bet sīkāk neizsakās. Un es neuzdrošinos tās piespiest. Taču šķiet, ka Smadzeņu dīvainā izturēšanās ir saistīta tieši ar starpzvaigžņu lēcienu. Kad es par to ieminējos, Smadzenes sāka skaļi smieties. Ir vēl arī citi simptomi, bet šī reakcija neapšaubāmi norāda, ka Smadzenes vairs nedarbojas normāli.

Sjūzena palūkojās kolēģos.

— Manuprāt, tā ir histērija. Es tūlīt sāku runāt par citu tin ceru, ka nepadarīju stāvokli ļaunāku. Taču tas mani uzveda uz ceļa. Ar histēriju es tikšu galā. Dodiet man divpadsmit stundu laika! Ja man izdosies panākt, ka Smadzenes atkal funkcionēs normāli, tās atvedīs kuģi atpakaļ.

Šķita, ka Bogertu ķēris pēkšņs sitiens.

—  Starpzvaigžņu lēciens?!

—  Kas tad ir? — Kelvina un Lenings vienā balsī iesaucās.

—  Aprēķini dzinēja konstruēšanai, ko Smadzenes mums izsniedza … Ziniet, man nupat kaut kas iešāvās prātā.

Bogerts steigšus izgāja no kabineta.

Lenings pavadīja viņu ar izbrīnītu skatienu un tad strupi sacīja Kelvinai:

—  Pacentieties tikt galā ar Smadzenēm, Sjūzen!

Pēc divām stundām Bogerts uzbudināti stāstīja Leningam:

—   Es jums saku, Lening, tas ir tieši tā. Starpzvaigžņu lēciens nav momentāns — nevar tāds būt, jo gaismas ātrums ir galīgs lielums. Un izliektā telpā nevar eksistēt dzīvība … nevar eksistēt matērija un enerģija kā tāda. Man nav reāla priekšstata, kādi procesi tur notiek, bet tas ir fakts. Un tieši tas arī iznīcināja «Consolidated Robots» domājošo mašīnu.

Donovana pašsajūta pilnīgi atbilda viņa novārgušajam izskatam.

—  Vai pagājušas tikai piecas dienas?

—  Tikai piecas dienas. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

Donovans izmisis palūkojās apkārt. Zvaigznes aiz stikla bija pazīstamas, bet bezgala vienaldzīgas. Kuģa sienas bija aukstas,

gaisma, kas nesen atkal bija iedegusies, piepildīja telpu ar nežēlīgu spožumu, mēraparāta šautra vēl arvien ietiepīgi rādīja nulli, un Donovans visu laiku juta mutē pupu garšu.

Viņš īgni izgrūda:

—  Es gribu nomazgāties.

Pauels pacēla acis un sacīja:

—  Es arī. Neaizliedz sev to prieku. Bet ja tu negribi mazgāties pienā un palikt bez dzeramā …

—  Tik un tā mums reiz tā pietrūks. Greg, kad notiks šis starpzvaigžņu lēciens?

—   Nav ne jausmas. Varbūt mēs vienkārši turpināsim lidot. Lai kā, galu galā mēs tur nokļūsim. Vai vismaz mūsu pīšļos sabirušie kauliņi. Bet vai tieši tas, ka mums draud bojā eja, nesatricināja Smadzeņu garīgo līdzsvaru?

Donovans nepagriezdamies sacīja: — Greg, es visu laiku domāju … Stāvoklis ir gaužām nelabs. Ko darīt te nav — staigā apkārt un runājies pats ar sevi. Tu droši vien esi dzirdējis stāstām par puišiem, kas izbraukuši kosmosā un vairs netikuši atpakaļ. Viņi zaudē prātu, pirms nomirst bada nāvē. Nezinu, Greg, bet, kopš atkal iedegās gaisma, man ir tāda savāda sajūta.

Iestājās klusums. Tad Pauels klusi un nospiesti sacīja:

—  Man arī. Ko tu jūti?

Rudmatis pagriezās.

—   Man iekšā viss ir sasprindzis un tā

jocīgi tūkst. Ir grūti elpot. Es nevaru nostāvēt mierā.

—  Hm … Vai tu jūti vibrāciju?

—  Vibrāciju, tu saki?

—       Apsēsties uz brīdi un ieklausies. Tu to nesadzirdēsi, bet sajutīsi — it kā kaut kur kaut kas pulsētu, liekot pulsēt visam kuģim, un šī pulsācija atbalsojas arī mūsos… Ieklausies …

—       Jā … jā … Greg, kas tas ir, kā tu domā? Varbūt tas ir tikai mūsos pašos?

—        Iespējams. — Pauels lēni nobraucīja savas ūsas. — Bet varbūt tie ir kuģa dzinēji. Varbūt tie gatavojas …

—  Kam tad?

—       Starpzvaigžņu lēcienam. Iespējams, ka tas drīz sāksies, un velns vien zina, kas tad notiks ar mums …

Donovans uz mirkli iegrima domās un tad nikni sacīja:

—       Lai notiek, kam ir jānotiek. Bet būtu labāk, ja mēs varētu vismaz cīnīties! Ir pazemojoši tā gaidīt.

Apmēram pēc stundas Pauels uzmeta skatienu savai rokai, kas gulēja uz krēsla elkoņu balsta, un ar ledainu mieru sacīja:

—  Pieskaries sienai, Maik!

Donovans pielika roku pie sienas un konstatēja:

—  Tā dreb, Greg.

Pat zvaigznes izskatījās vibrējošā dūmakā tītas_. Radās neskaidra sajūta, ka gigantiska mašīna kuģa sienās koncentrē spēku, uzkrādama enerģiju varenam izrāvienam, pulsējot pārvarēdama pieaugošu pretestību.

Tas sākās piepeši un ar svelošām sāpēm. Pauels konvulsīvi sarāvās un gandrīz izkrita no krēsla. Viņš vēl uzmeta ašu skatienu Donovanam, un tad acu priekšā viss satumsa, tikai ausīs kā izmisīgs smilksts ieskanējās un izdzisa Donovana kliedziens. Viņa krūtīs, raustīdamies sāpēs, kaut kas cīnījās pret stindzinošu ledus segu, kas kļuva arvien biezāka.

Kaut kas izrāvās un aizvirpuļoja mirgojošas gaismas un sāpju uzliesmojumā … Nokrita …

… un virpuļoja …

… un gāzās lejup …

… klusumā!

Tā bija nāve!

Tā bija pasaule bez kustības un sajūtām. Tikai neskaidra, neapzināta nojausma; nojausma par tumsu un klusumu, un bezveidīgu cīņu …

Un visvairāk — mūžības nojausma.

No viņa bija palicis pāri tievs, balts pavediens — viņa «es», sastindzis un pārbiedēts.

Tad atskanēja vārdi, uzmācīgā laipnībā nodārdēdami pār viņu kā apdullinošu skaņu jūra:

— Vai jūs nejūtaties ērti savā zārkā? Izmēģiniet firmas «Melanholiskais līķis» elastīgos šķirstus! Konstruēti pēc zinātnes jaunākajām atziņām, tie atbilst ķermeņa dabiskajiem izliekumiem un apgādāti ar Bi vitamīnu. Lietojiet šās firmas ērtos zārkus! Atcerieties — jūs .. .būsiet… miris … ilgi… ilgi!…

Mistiskā balss, kas reizē bija un nebija skaņa, izdzisa tālumā kā lišķīgs, dunošs čuksts.

Baltais pavediens, kas varētu būt bijis Pauels, veltīgi pūlējās patverties nemateriālajā laika mūžībā, kura iekļāva to no visām pusēm, un ierāvās sevī, kad simt miljonu garu simt miljonu soprānu balsīs griezīgiem izkliedzieniem arvien pieaugošā spēkā skandēja:

—   Es priecāšos, kad tu, blēdi, būsi miris!

—   Es priecāšos, kad tu, blēdi, būsi miris!

—   Es priecāšos …

Mežonīgā gaudošana kā pa spirāli uzvijās augšup līdz griezīgai superskaņai, ko dzirde vairs neuztvēra, un aiztraucās vēl augstāk …

Baltais pavediens trīcēja pulsējošās sāpēs. Tad tas klusi saspringa …

Atskanēja parastas balsis — daudz balsu. Cits caur citu vāvuļoja vesels bars — virpuļojošs pūlis ātrā, trauksmainā kustībā drāzās viņam garām, cauri un pāri, atstājot aiz sevis plīvojošas vārdu driskas:

—   Kas ar tevi, vecīt? Tu izskaties kā samalts …

—   … viss vienās ugunīs, bet man izdevās …

—   … tiku līdz paradīzei, bet vecais Pēteris …

—   Nu, man ar šo būs īsa runa, esam jau agrāk sadarbojušies …

—   Ei Sem, šurp, šurp! …

—   Vai tev ir mikrofons? Belcebuls saka …

—    … Drāžamies prom, manu velnēn! Man jāsatiek Sa …

Un pāri visam šim balsu jūklim atkal nodārdēja spalgi kliedzieni:

—   ĀTRĀK! ĀTRĀK! ĀTRĀK!!! Kustieties žiglāk un nelieciet mums gaidīt — rinda ir gara. Turiet gatavībā savas miršanas apliecības un neaizmirstiet, ka uz tām jābūt Pētera zīmogam. Pārbaudiet, vai esat nokļuvuši pie īstajiem vārtiem! Uguns pietiks visiem. HEI, TU TUR LEJĀ! STĀJIES RINDĀ VAI ARI…

Vairīdamies no barga uzkliedziena, baltais pavediens, kas bija Pauela «es», pazemīgi kāpās atpakaļ un sajuta norādoša pirksta aso durienu. Tad viss uzvirda apdullinošā skaņu varavīksnē, kas ar savām drumslām apšļāca sāpošās smadzenes.

Pauels atkal bija savā krēslā un juta, ka pats trīc kā drudzī.

Donovana acis pavērās — lielas un apaļas kā divas zili glazētas bļodas. Viņa čuksts vairāk līdzinājās šņukstam:

—   Greg, vai tu biji miris?

—      Es jutos… kā miris, — Pauels atbildēja, pats nepazīdams savu kārkstošo balsi.

Donovans acīmredzot mēģināja piecelties, bet tas viņam nekādi neizdevās.

—       Un tagad mēs esam atkal dzīvi? Vai arī būs vēl kas?

—       Es … jūtos dzīvs, — Pauels vēl arvien bija tikpat aizsmacis. Viņš piesardzīgi jautāja: — Vai tu… kaut ko dzirdēji, kad… kad biji miris?

Donovans mirkli klusēja, tad lēnām pamāja ar galvu.

—   Un tu? — viņš vaicāja.

—       Jā. Vai tu dzirdēji kaut ko par zārkiem … un sieviešu dziedāšanu… un par rindām elles vārtu priekšā? Dzirdēji?

Donovans pakratīja galvu.

—   Nē, tikai vienu balsi.

—   Skaļu?

—       Ne, klusu, bet šņirkstošu, it ka vīlētu nagus. Saproti, tas bija sprediķis. Par elles ugunīm. Par visām tām mocībām … nu, tu jau zini. Es kādreiz senāk dzirdēju tādu sprediķi, apmēram tādu.

Viņš bija nosvīdis slapjš.

Cauri iluminatoram viņi ieraudzīja saules gaismu. Tā bija vāja un zilgani balta, un tālumā kvēlojošais zirnītis, kas šo gaismu izstaroja, nebija Zemes Saule.

Pauels ar trīcošu pirkstu norādīja uz vienīgo mēraparātu. Šautra lepni un stingri stāvēja pretī iedaļai, kur bija rakstīts: «30Q000 parseku».

—       Maik, — viņš sacīja, — ja tā ir taisnība, tad mēs jau atrodamies ārpus Galaktikas.

—       Velns parāvis, Greg! Mēs būsim pirmie cilvēki, kas izkļuvuši ārpus Saules sistēmas! — Donovans iesaucās.

—       Jā, patiešām gan. Mēs esam atrāvušies no Saules. Mēs esam izlidojuši no Galaktikas. Maik, to izdarīja šis kuģis. Tas nozīmē brīvību visai cilvēcei — brīvību sasniegt jebkuru zvaigzni, miljonus, biljonus, triljonus zvaigžņu!

Tad viņš smagi atkrita krēslā.

—   Bet kā mēs tiksim atpakaļ, Maik?

Donovans nedroši pasmaidīja.

—       Nebēdā par to! Kuģis mūs atveda šurp. Un kuģis mūs aizvedīs atpakaļ. Es tagad labprāt vēl pamielotos ar pupām.

—        Bet, Maik … pagaidi, Maik! Ja tas mūs vedīs atpakaļ tādā pašā veidā, kā atveda šurp …

Donovans, kas bija jau gandrīz piecēlies kājās, atgāzās atpakaļ krēslā.

Pauels turpināja:

—   Mums būs atkal… jānomirst, Maik.

—        Nu, — Donovans nopūtās, — ja jāmirst, tad jāmirst. Vismaz mēs nenomirstam pavisam, ne gluži pavisam.

Sjūzena Kelvina runāja lēnām. Jau sešas stundas viņa piesardzīgi un neatlaidīgi bija iztaujājusi Smadzenes — un visas sešas stundas veltīgi. Viņa bija nogurusi no vienu un to pašu jautājumu atkārtošanas, no aplinkus gājieniem, nogurusi no visa.

—        Domātāj, man ir vēl tikai viens jautājums. Pacenties īpaši papūlēties un atbildēt uz to vienkārši. Vai tev pašam viss bija pilnīgi skaidrs par starpzvaigžņu lēcienu? Vai tas viņus var aizvest Joti tālu?

—       Tik tālu, cik viņi paši gribēs, miss Sjūzen. Tik tiešām, izliektā telpā tas ir ļoti vienkārši.

—   Un ko viņi redzēs tur otrā pusē?

—       Zvaigznes un visu ko. Kā tad jūs domājat?

Neviļus viņai paspruka nākamais jautājums:

—   Tātad vini būs dzīvi?

—   Noteikti!

—       Un starpzvaigžņu lēciens nebūs viņiem kaitējis?

Smadzenes klusēja, un Sjūzenas sirds pamira. Tātad — te nu tas bija! Viņa bija pieskārusies sāpīgam punktam.

—       Domātāj, — viņa lūdzošā balsī klusu sacīja, — Domātāj, vai tu mani dzirdi?

Smadzenes vārgā, trīcošā balsī jautāja:

—       Vai man noteikti jāatbild? Par starpzvaigžņu lēcienu?

—       Nē, ja tu to nevēlies. Bet būtu ļoti interesanti, ja tu atbildētu — tikai, ja tu to gribi… — Sjūzena Kelvina centās runāt bezrūpīgā tonī.

—  Ai-ai-ai! Jūs visu sabojājat.

Psiholoģe spēji pietrūkās kājās ar pēkšņas atklāsmes izteiksmi sejā.

—  Ak mans dievs! — viņa izdvesa. — Ak mans dievs!

Un viņa juta, ka stundām un dienām ilgušais sasprindzinājums vienā mirkli izgaist kā nebijis.

Vēlāk viņa teica Leningam:

—  Ticiet man, viss ir kārtībā. Nē, tagad atstājiet mani vienu. Kuģis noteikti atgriezīsies sveiks un vesels kopā ar cilvēkiem. Es gribu atpūsties. Man jāatpūšas. Bet tagad ejiet!

Kuģis atgriezās uz Zemes tikpat klusi un nemanīti, kā bija to atstājis. Tas nolaidās precīzi savā vietā, un galvenā izejas lūka plaši atvērās. Pa to iznāca divi vīri, piesardzīgi sperdami soļus un berzēdami savus bārdas rugājiem apaugušos zodus.

Tad viens no viņiem — tas ar rudajiem matiem — lēnām un lietišķi nometās uz ceļiem un uzspieda ciešu, skaļu skūpstu skrejceliņa betonam.

Viņi pamāja apkārt sanākušajiem ļaudīm, lai tie atkāpjas, un ar žestiem noraidīja divu nadzīgu vīru palīdzību, kuri bija izlēkuši ar nestuvēm no piesteigušās sanitārās mašīnas.

Gregorijs Pauels sacīja:

— Kur te ir tuvākā duša?

Viņus aizveda.

Pēc tam visi sapulcējās ap konferenču galdu. Te pilnā sastāvā bija redzami visi firmas «U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» zinātniskie darbinieki.

Lēnā garā, izraisot klausītajos arvien pieaugošu interesi, Pauels un Donovans īsi un izteiksmīgi pastāstīja, ko bija piedzīvojuši.

Kad viņi pabeidza, iestājušos klusumu pārtrauca Sjūzena Kelvina. Nedaudzajās aizritējušajās dienās viņa bija atguvusi savu ledaino, mazliet dzēlīgo mieru, un tomēr brīžiem viņas sejā pavīdēja pārdzīvotā mulsuma pēdas.

—   Precīzi izsakoties, — viņa teica, — tā bija mana vaina, vienīgi mana. Kad mēs pirmoreiz devām Smadzenēm šo uzdevumu, es, kā daži no jums droši vien atceras, visvisādi centos tām iestāstīt, lai atraida informācijas vienību, kas var radīt dilemmu. To darīdama, es teicu apmēram tā: «Neuztraucies par cilvēku bojā eju. Tas šoreiz nepavisam nav tik svarīgi. Tikai dod kartīti atpakaļ un aizmirsti to.»

—  Hmm … — Lenings norūca. — Un kas notika tālāk?

—   Skaidrs, kas. Kad šī informācijas vienība nonāca Smadzenēs un tika izmantota, sastādot vienādojumu, kas nosaka starpzvaigžņu lēciena minimālo intervālu, izrādījās, ka cilvēkiem tas nozīmē nāvi. Tieši šajā momentā «Consolidated Robots» mašīna pilnīgi sabraka. Bet es biju Smadzenes iepriekš ietekmējusi, mazinādama to uztvere nāves svarīgumu — gan tikai daļēji, jo Pirmo likumu nekad nevar pārkāpt, taču pietiekami, lai Smadzenes varētu vēlreiz parbaudīt vienādojumu. Pietiekami, lai pagūtu konstatēt, ka pēc šā intervāla cilvēki atgriezīsies dzīve, tāpat kā atjaunosies paša kuģa matērijas un enerģijas eksistence. Citiem vārdiem runājot, šī tā saucamā «nāve» būs pārejoša parādība. Vai saprotams?

Viņa paskatījās apkārt. Visi uzmanīgi klausījās.

Viņa turpināja:

—   Tādēļ Smadzenes pieņēma šo informācijas vienību, taču zināmu satricinājumu tā radīja. Kaut arī nāve bija īslaicīga un tās nozīmīgums mazināts, Smadzenes tomēr tika mazliet izsistas no līdzsvara. — Sjūzena Kelvina mierīgi pateica secinājumu: — Un tad tās attīstīja sevī humora izjūtu — redziet, arī tāda var būt izeja no sarežģītā stāvokļa, metode, kā daļēji izbēgt no īstenības. Smadzenes sāka dzīt ar mums jokus.

Pauels un Donovans pietrūkās kājās.

—  Ko? — Pauels iekliedzās.

Donovana pārsteigums izpaudās krietni izteiksmīgāk.

—  Jā gan, — Kelvina sacīja. — Smadzenes rūpējās par jums un jūsu drošību, bet jūs paši nevarējāt vadīt kuģi, un tā tas arī bija paredzēts — visu vadību jokdares Smadzenes paturēja sev. Jūs dzirdējāt mūsu izsaukumu pa radio, bet nevarējāt atbildēt. Jums bija lieli pārtikas krājumi, bet tie sastāvēja vienīgi no pupām un piena. Tad jūs, tā sakot, nomirāt un atkal atdzīvojāties, bet šo jūsu nāves periodu Smadzenes padarīja… nu… savā veidā interesantu. Man gribētos zināt, kā viņas to panāca. Tas bija Smadzeņu vistrakākais joks, taču tās nedomāja neko ļaunu.

—   Neko ļaunu! — Donovans noelsās.

—   Nu, ja šim mazajam bezkauņam būtu kakls …

Lenings nomierinoši pacēla roku.

— Labi jau, labi, nepatikšanas bija lielas, bet tagad viss ir beidzies. Ko darīsim tālāk?

—   Acīmredzot, — Bogerts mierīgi sacīja, ■— mums vajadzēs pilnveidot dzinēju izliektai telpai. Ir jābūt kādai iespējai, kā apiet šo lēciena intervālu. Pašreiz mēs esam vienīgā organizācija, kuras rīcībā ir tik komplicēts superrobots, un tādēļ šo iespēju, ja tāda pastāv, atradīsim mēs. Un tad «U. S. Robots» būs starpzvaigžņu ceļojumu saimnieki, un cilvēcei pavērsies iespēja izveidot Galaktikas impēriju.

—  Bet ko mēs teiksim firmai «Consolidated Robots»? — Lenings jautāja.

—   Hallo! — Donovans piepeši iejaucās.

—  Es gribētu izteikt priekšlikumu. Viņi sagādāja mūsu firmai pamatīgas nepatikšanas. Mums neizgāja tik ļauni, kā viņi bija gaidījuši, un galu galā viss beidzās labi, taču viņu nolūki bija pavisam bezdievīgi, Un mums ar Gregu iznāca ciest visvairāk.

Nu, viņi gribēja atbildi, un viņi to arī dabūs. Aizsūtiet viņiem šo kuģi ar garantiju, un «U. S. Robots» saņems divsimt tūkstošus plus kuģa uzbūvēšanas izdevumus. Un, ja viņi to izmēģinās, varbūt jausim mūsu Smadzenēm vēl mazliet padzīt jokus, iekāms tās savedam kārtībā.

—  Manuprāt, tas būtu taisnīgi un pareizi, — Lenings nopietni sacīja.

Bet Bogerts izklaidīgi piebilda:

—  Un arī stingri pēc līguma …

PIERĀDĪJUMS

—   Taču arī tas nebija galvenais, — doktore Kelvina domīgi sacīja. — Galu galā šis kuģis un citi tam līdzīgie kļuva par valdības īpašumu. Lēciens pārtelpā bija paveikts, un tagad mums ir kolonijas uz dažu tuvāko zvaigžņu planētām, bet tas nebija galvenais.

Es biju beidzis ēst un raudzījos uz viņu cauri cigaretes dūmu mākonītim.

—   Galvenais ir tas, kas noticis šeit uz Zemes pēdējo piecdesmit gadu laikā. Ķad es piedzimu, jaunais cilvēk, tikko bija beidzies pēdējais pasaules karš. Tas bija drūms posms vēsturē, bet tas iezīmēja nacionālisma beigas. Zeme bija pārāk maza nācijām, un tās sāka grupēties reģionos. Šis process prasīja diezgan ilgu laiku. Un arī šos pārkārtojumus, kuru rezultātā uz mūsu planētas ir iestājies kaut kas līdzīgs Zelta laikmetam, ja salīdzinām šo gadsimtu ar iepriekšējo, palīdzēja izdarīt roboti.

—  Jūs gribējāt teikt — domājošās mašīnas? — es sacīju. — Smadzenes, par kurām jūs stāstījāt, bija pirmā šāda veida mašīna, vai ne?

—   Jā, tā bija pirmā, taču šoreiz es nedomāju mašīnas, bet gan kādu cilvēku. Viņš nomira pagājušajā gadā. — Doktores Kelvinas balsi piepeši ieskanējās dziļas skumjas. — Vai vismaz uzskatīja par vajadzīgu aiziet no dzīves, jo zināja, ka nav mums vairs nepieciešams. Tas bija Stivens Baierlijs.

—  Jā, es uzminēju, ka jūs runājat par viņu.

—   Viņš pirmoreiz parādījās politiskajā arēnā 2032. gadā. Jūs toreiz vēl bijāt mazs zēns, tādēļ droši vien neatceraties šo dīvaino notikumu. Kad viņš balotējās mēra amatam, tā laikam gan bija visneparastākā vēlēšanu kampaņa vēsturē…

*

Frānsiss Kvinns piederēja pie jaunās skolas politiķiem. Šis izteiciens būtībā ir aplams, tāpat kā daudzi tāda veida izteicieni. Vairums mūsu «jauno skolu» bija pazīstamas jau senās Grieķijas sabiedriskajā dzīvē, un iespējams, ka tādas bija arī senajā Sumerā un aizvēsturiskās Šveices pāļu apmetnēs, mēs tikai pārāk maz par tām zinām.

Bet, lai izvairītos no garlaicīga un sarežģīta ievada, būs labāk tūlīt pateikt, ka Kvinns pats šajās vēlēšanās nebalotējās, nevāca sev balsis, neteica vēlētājiem runas un negatavoja fiktīvus biļetenus, ko sabāzt urnās.

Tāpat kā Napoleons pats pie Austerlicas neizšāva nevienu šāvienu.

Politika dažkārt mēdz savest kopā visatšķirīgākos cilvēkus, un tā kādu dienu iepretim Kvinnam otrā pusē rakstāmgaldam sēdēja Alfrēds Lenings, kura acis zem noslīgušajām, neticami kuplajām, sirmajām uzacīm pauda līdz pēdējam sakāpinātu nepacietību. Viņam šis apmeklējums nebija patīkams.

Ja arī Kvinns to zinātu, viņš it nemaz neuztrauktos. Viņa balss skanēja draudzīgi, varbūt aiz profesionāla ieraduma.

—  Jūs taču pazīstat Stīvenu Baierliju, doktor Lening?

—  Esmu par viņu dzirdējis, tāpat kā daudzi.

—  Jā, es arī. Varbūt jūs esat nolēmis balsot par viņu nākamajās vēlēšanās?

—  Nezinu, — Leninga balsij bija nepārprotami dzēlīga pieskaņa. — Pēdējā laikā neesmu sekojis politikai un nemaz nezināju, ka tiks izvirzīta viņa kandidatūra.

— Viņš var kļūt par mūsu pilsētas jauno mēru. Protams, pašreiz viņš ir tikai jurists, bet, kā mēdz teikt, no mazas zīles izaug…

—   Jā, es zinu šo sakāmvārdu, — Lenings viņu pārtrauca. — Bet varbūt mēs varētu sākt runāt par lietu?

—  Mēs esam jau sākuši, doktor Lening, — Kvinns lēnprātīgi sacīja. — Manās interesēs ir panākt, lai misters Baierlijs paliktu tikai apgabala prokurors un nekad neieņemtu

augstāku posteni, un jūsu interesēs ir man palīdzēt.

—  Manās interesēs? Vai tiešām? — Leninga uzacis noslīga vēl zemāk.

—   Nu, teiksim, firmas «U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» interesēs. Es griežos pie jums kā pie bijušā zinātniskā vadītāja, jo zinu, ka jums firmā ir, varētu teikt, «parlamenta vecākā locekļa» autoritāte. Jūs uzklausa ar cieņu, un tai pašā laikā jūsu saites ar firmu vairs nav tik ciešas, ka jūsu rīcības brīvība būtu pārāk ierobežota — pat tādā gadījumā, ja šī rīcība gluži neatbilstu priekšrakstiem.

Doktors Lenings kādu bridi dziļdomīgi klusēja. Tad viņš jau laipnāk sacīja:

—  Es nepavisam jūs nesaprotu, mister Kvinn.

—  Es par to nebrīnos, doktor Lening. Bet tas viss ir ļoti vienkārši. Atļaujat? — Kvinns aizdedzināja tievu cigareti ar elegantām vienkāršas formas šķiltaviņām, un viņa sejā ar izteiktajiem vaigu kauliem parādījās tikko manāms smaidiņš. — Mēs nupat runājām par misteru Baierliju — dīvainu un spilgtu personību. Pirms trim gadiem neviens par viņu nekā nezināja. Tagad viņu pazīst visi. Viņš ir stipra rakstura un ļoti apdāvināts cilvēks un, protams, visspējīgākais un gudrākais jurists, kādu jebkad esmu pazinis. Diemžēl, viņš nepieder pie maniem draugiem …

—  Saprotu, — Lenings mehāniski noteica, stīvi raudzīdamies uz saviem pirkstu nagiem.

—   Pagājušajā gadā, — Kvinns mierīgi turpināja, — man bija izdevība pavisam sīki iepazīties ar mistera Baierlija biogrāfiju. Ziniet, vienmēr ir lietderīgi rūpīgi izpētīt reformistiski noskaņoto politiķu pagātni. Ja jus zinātu, cik bieži tas ir palīdzējis … — Viņš apklusa un vēsi uzsmaidīja savai kvēlojošajai cigaretei. — Bet mistera Baierlija pagātnē nav nekā ievērojama. Klusa dzīve provinces pilsētā, mācības koledžā, sieva, kas jauna mirusi, autokatastrofa, pēc tam lēna atveseļošanās, tieslietu fakultāte, pārnākšana uz galvaspilsētu, prokurora amats.

Frānsiss Kvinns lēni pašūpoja galvu un piebilda:

—   Toties viņa tagadējā dzīve ir ievērības cienīga. Mūsu apgabala prokurors nekad neēd!

Lenings strauji pacēla galvu, un viņa vecīgajās acīs atplaiksnījās pārsteidzoša ieinteresētība.

—   Atvainojiet, kā jūs teicāt?

—   Mūsu apgabala prokurors nekad neēd, — Kvinns atkārtoja, noskandēdams pa zilbēm. — Izteikšos mazliet precīzāk: nekad viņš nav redzēts ēdam vai dzeram. Nekad! Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Nevis retumis, bet nekad!

—  Man tas liekas pilnīgi neticami. Vai jūs varat paļauties uz saviem informācijas avotiem?

—  Jā, varu, un man tas nepavisam neliekas neticami. Tālāk — nekad nav redzēts, ka mūsu apgabala prokurors dzertu — tas vienlīdz attiecas kā uz ūdeni, tā alkoholiskiem dzērieniem — vai gulētu. Ir vēl arī daži citi fakti, taču man šķiet, ka esmu pateicis pietiekami daudz, lai jūs mani saprastu.

Lenings atgāzās pret krēsla atzveltni, un kādu brīdi valdīja sasprindzināts klusums kā pēc izaicinājuma uz divkauju. Tad vecais robotikas speciālists papurināja galvu.

—  Nē. No jūsu konstatējumiem, ņemot vērā faktu, ka jūs tos pavēstāt man, izriet tikai viens secinājums. Taču tas nav iespējams.

—  Doktor Lening, šis misters Baierlijs nav cilvēks!

—  Ja jūs man teiktu, ka viņš ir maskējies sātans, es drīzāk jums noticētu.

—   Viņš ir robots, doktor Lening, kad es jums saku.

—   Bet es jums saku, mister Kvinn, ka tas ir absurdākais apgalvojums, kādu es jebkad esmu dzirdējis!

Atkal iestājās saspīlēts klusums.

—   Un tomēr, — Kvinns sacīja, rūpīgi nospiezdams savu cigareti, — jums vajadzēs izpētīt šo absurdu, izmantojot visas iespējas, kādas ir firmai.

—   Es nekādi nevaru to uzņemties, mister Kvinn. Vai jūs patiešām domājat, ka akciju sabiedrība kaut kādā veidā iejauksies vietējā politikā?

—       Jums nav citas izejas. Pieņemsim, ka es būšu spiests paziņot atklātībā šos faktus nepārbaudītus. Man ir tikai netieši pierādījumi.

—  Dariet, kā vēlaties.

—   Bet es tā nevēlos. Es daudz labprātāk gribētu īstus pierādījumus. Un avī jums tas nepatiktu, jo šāds paziņojums sagādātu jūsu firmai lielas nepatikšanas. Jūs taču ļoti labi zināt likumus, kas stingri aizliedz lietot robotus uz cilvēku apdzīvotām pasaulēm.

—   Protams! — Lenings strupi izmeta.

—   Jūs zināt, ka firma «U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» ir Saules sistēmā vienīgā, kas izgatavo pozitronu robotus, un, ja Baierlijs ir robots, tad noteikti pozitronu robots. Jums ir arī zināms, ka pozitronu roboti netiek pārdoti, bet tikai iznomāti, ka visi roboti paliek firmas īpašumā un pārziņā un tādēļ tā ir atbildīga par viņu rīcību.

—   Mister Kvinn, nebūs grūti pierādīt, ka firma nekad nav izgatavojusi cilvēkveida robotu.

—   Bet to var izdarīt? Tīri teorētiski — vai tas ir iespējams?

—  Jā, to var izdarīt.

—   Arī slepeni, varu iedomāties. Neatzīmējot nekādos dokumentos.

—   Nē, ser, pozitronu smadzenes slepeni nevar izgatavot. Sis process ir saistīts ar pārāk daudziem faktoriem, bez tam ir visstingrākā valdības kontrole.

—  Jā, bet roboti taču nolietojas, salūst, iziet no ierindas … un tos demontē.

—  Un pozitronu smadzenes izmanto no jauna vai arī iznīcina.

—   Patiešām? — Frānsiss Kvinns atļāvās sarkastisku intonāciju. — Bet ja nu vienas — gluži nejauši, protams — netika iznīcinātas … un gadījās, ka kādai cilvēkveida konstrukcijai pašreiz bija vajadzīgas smadzenes?

—  Pilnīgi izslēgts!

—  Jums to vajadzēs pierādīt valdībai un sabiedrībai, kādēļ jūs nevarētu to pierādīt tagad man?

—   Kādam nolūkam mums tas būtu bijis vajadzīgs? — Lenings dusmīgi vaicāja. — Kādēļ mēs to lai darītu? Vai, jūsuprāt, mums vairs nav ne kripatiņas veselā saprāta?

—  Tūlīt paskaidrošu, mans dārgais! Firmai būtu ļoti pa prātam, ja tiktu atļauts lietot cilvēkveida pozitronu robotus uz apdzīvotām pasaulēm. Tā gūtu fantastisku peļņu. Taču sabiedrības aizspriedumi pret šādu praksi ir pārāk lieli. Bet iedomājieties: ja jums izdotos cilvēkus vispirms pieradināt pie šādiem robotiem — redziet, cik gudrs advokāts, cik labs mērs, un viņš ir robots. Iegādājieties mūsu robotus kalpotājus!

—  Tīrā fantastika! Komiska, smieklīga spriedelēšana!

—   Pieļauju. Bet kādēļ to nepierādīt? Vai jūs vēl arvien domājat, ka labāk būs to pierādīt visai sabiedrībai?

Kabinetā sāka jau krēslot, taču vēl nebija

tik tumšs, ka nevarētu saskatīt mulso pietvīkumu Alfrēda Leninga sejā. Zinātnieka roka lēnām pieskārās slēdzim, un sienās iebūvētie gaismas ķermeņi piepildīja telpu ar maigu spožumu.

—   Nu labi, — viņš norūca. — Paskatīsimies.

Stīvena Baierlija seja nebija no tām, ko viegli aprakstīt. Pēc dzimšanas apliecības viņam bija četrdesmit gadu un arī pēc izskata — četrdesmit, bet viņš bija veselīgs, dzīvespriecīgs četrdesmitgadnieks ar labi koptu ārieni, un nodrāztais izteiciens «izskats atbilst gadiem» šai gadījumā zaudēja savu parasto, ne visai glaimojošo nozīmi.

Tas jo sevišķi izpaudās, kad misters Baierlijs smējās, un pašreiz viņš to darīja.Smējās skaļi un ilgi, tad uz mirkli apklusa, pēc tam aizgūdamies smējās atkal…

Alfrēda Leninga seja savilkās stingā maskā, kas pauda sarūgtinājumu un nepatiku. Viņš pagriezās pret blakus sēdošo sievieti, bet tā tikai mazliet saknieba savas plānās, bālās lūpas.

Beidzot Baierlijs cik necik atguvās no negantās smieklu lēkmes.

—  Vai patiešām, doktor Lening… vai patiešām … es … es esot robots?

—  Tas nav mans apgalvojums, ser! — Lenings strupi noskaldīja. — Es būtu gluži apmierināts, ja izrādītos, ka jūs esat cilvēku

cilts loceklis. Tā kā mūsu akciju sabiedrība nav jūs izgatavojusi, esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs tas arī esat — vismaz no likuma viedokļa. Bet, tā kā ziņojumu, ka jūs esat robots, mums visā nopietnībā ir iesniegusi persona ar zināmu sabiedrisko stāvokli…

—   Nenosauciet viņa vārdu, ja tas varētu ieskrambāt jūsu ētikas granīta klinti, bet, lai būtu ērtāk diskutēt, pieņemsim, ka tas bija Frānsiss Kvinns. Turpinietl

Lenings, kas jutās aizskarts, ka ticis pārtraukts, asi nošņācās un kādu brīdi sapīcis klusēja, tad vēl vēsākā tonī turpināja:

—   … persona ar zināmu sabiedrisko stāvokli, kuras vārdu man nenāk ne prātā ļaut jums trīsreiz minēt, esmu spiests lūgt jūsu palīdzību, lai pierādītu pretējo. Jau tas vien, ka šāds apgalvojums tiktu virzīts tālāk un šī persona ar savā rīcībā esošajiem līdzekļiem to paziņotu atklātībā, būtu liels trieciens firmai, ko es pārstāvu, — pat tādā gadījumā, ja apsūdzība nekad netiktu pierādīta. Vai jūs saprotat mani?

—   O jā, jūsu viedoklis man ir skaidrs. Pats apvainojums ir smieklīgs, bet jūsu stāvoklis nepavisam. Lūdzu, piedodiet, ja mani smiekli jūs apvainoja. Es smējos par šo apgalvojumu, ne par jums. Kā es varētu jums palīdzēt?

—   Pavisam vienkārši. Jums vajag tikai liecinieku klātbūtnē apsēsties restorānā pie galdiņa un ļaut sevi nofotografēt ēdot.

Lenings atviegloti atlaidās krēslā — grūtākā sarunas daļa bija garām. Viņam blakus sēdošā sieviete ļoti ieinteresēti vēroja Baierliju, bet pati nebilda ne vārda.

Stīvena Baierlija skatiens uz mirkli sastapās ar viņas acīm, ar pūlēm no tām atrāvās un atkal pievērsās Leningam. Kādu brīdi viņa rokas domīgi grozīja bronzas presi, kas bija vienīgais dekoratīvais priekšmets uz viņa galda.

—   Baidos, ka nevarēšu jums izdarīt šo pakalpojumu, — viņš klusi sacīja. Tad pacēla roku. — Pagaidiet, doktor Lening, es pilnīgi saprotu, ka visa šī lieta jums ir nepatīkama, ka jūs pret savu gribu esat bijis spiests to uzņemties, ka jūs jūtaties, it kā spēlētu necienīgu un pat smieklīgu lomu. Taču tas viss vēl intīmāk skar mani, tādēļ esiet iecietīgs.

Pirmkārt, kādēļ jūs domājat, ka Kvinns — šī persona ar zināmu sabiedrisko stāvokli — nevarēja jūs vienkārši apmānīt, lai jūs izdarītu tieši to, ko pašreiz darāt?

—   Nu, šķiet neticami, ka persona ar reputāciju tā riskētu kļūt par apsmiekla objektu, ja nebūtu pārliecināta par drošu pamatu zem kājām.

Baierlija acis bija nopietnas.

—   Jūs nepazīstat Kvinnu. Viņš ir spējīgs pataisīt par drošu pamatu stāvāko krauju, kur pat kalnu kaza nenoturētos uz kājām. Viņš droši vien jums sīki izklāstīja savus pētījumus, ko sakās izdarījis attiecībā uz mani?

—       Pietiekami, lai mani pārliecinātu, ka mūsu firmai būs visai grūti tos atspēkot, turpretim jūs to varētu izdarīt daudz vieglāk.

—   Tātad jūs ticat viņa apgalvojumam, ka es nekad neēdot? Jūs, doktor Lening, esat zinātnieks. Padomājiet, kāda te loģika! Neviens mani nav redzējis ēdam, tātad — es vispār neēdu, kas arī bija jāpierāda. Nu, galu galā …

—  Jūs lietojat jurista taktiku, lai sarežģītu pavisam vienkāršu situāciju.

—   Tieši otrādi, es mēģinu padarīt skaidrāku to, ko jūs ar Kvinnu ļoti sarežģījat. Redziet, es guļu maz, tas tiesa, un pats par sevi saprotams, ka es neguļu sabiedriskās vietās. Man nekad nav paticis ēst citu cilvēku sabiedrībā — tā ir neparasta īpatnība, iespējams, neirotiskas dabas, taču tas nevienam nenodara nekādu ļaunumu. Paklausieties, doktor Lening, atļaujiet man runāt nosacīti. Pieņemsim, ka mums ir kāds politiķis, kas par katru cenu grib nobīdīt malā reformistiski noskaņotu kandidātu un, pētīdams viņa personisko dzīvi, uzduras šādām dīvainībām, kādas es tikko minēju. Iedomāsimies tālāk, ka viņš visefektīvāk varētu sakompromitēt šo kandidātu ar jūsu firmas palīdzību. Vai jūs domājat, ka viņš atnāks un teiks: «Tas un tas ir robots, jo viņš reti kad ēd citu cilvēku sabiedrībā un es nekad neesmu redzējis, ka viņš būtu aizmidzis tiesas sēdes laikā, bet vienreiz, kad es nakts vidū palūrēju pa viņa logu, viņš sēdēja krēslā un lasīja grāmatu; es ieskatījos arī viņa ledusskapī, un tur nebija nekādu produktu.»

Ja viņš jums teiktu tā, jūs liktu sameklēt trakokreklu. Bet, ja viņš jums saka: «Viņš nekad neguļ, viņš nekad neēd», tad šis satriecošais apgalvojums padara jūs aklus pret faktu, ka šādus apgalvojumus nav iespējams pierādīt. Un jūs lieliski pakalpojat viņam, iemaisīdamies šajā jandāliņā.

—   Vienalga, ser, — Lenings ierunājās ar draudīgu neatlaidību, — vai jūs uz šo jautājumu skatāties nopietni vai ne, tā nokārtošanai ir nepieciešams tikai publiski paēst pusdienas, kā es jau minēju.

Baierlijs atkal paskatījās uz sievieti, kas, neizmainoties sejā ne vaibstam, vēl arvien vēroja viņu.

—  Piedodiet, vai es pareizi sadzirdēju jūsu vārdu? Doktore Sjūzena Kelvina?

—  Jā, mister Baierlij.

—   Jūs esat firmas «U. S. Robots» psihologs, vai ne?

—  Atvainojiet, robota psihologs.

—  Vai tad robotu psihe tik ļoti atšķiras no cilvēku psihes?

—   Tās ir pavisam dažādas pasaules. — Viņa vēsi pasmaidīja. — Roboti pēc savas dabas ir ļoti godprātīgi.

Jurista mutes kaktiņi noraustījās, apspiežot smaidu.

—   Nu, tas ir pamatīgs belziens. Bet es jums gribēju ko teikt. Tā kā jūs esat psiho… robotu psihologs un pie tam sieviete, jūs noteikti būsiet izdarījusi to, par ko doktors Lenings nepadomāja.

—  Un proti?

—   Jūsu rokassomiņā ir kaut kas ēdams.

Sjūzenas Kelvinas trenēti vienaldzīgajās

acīs kaut kas ietrīcējās.

—       Jūs mani pārsteidzat, mister Baierlij,— viņa sacīja.

Atvērusi somiņu, viņa izņēma ābolu un klusēdama pasniedza juristam. Doktors Lenings, pārvarējis pirmā mirkļa satraukumu, saspringti vēroja, kā ābols lēnām pārceļoja no vienas rokas otrā.

Stīvens Baierlijs mierīgi tajā iekoda un tikpat mierīgi norija kumosu.

—  Vai redzat, doktor Lening?

Doktors Lenings uzsmaidīja tik atviegloti, ka pat viņa uzacis izskatījās labvēlīgas. Bet šis atvieglojums ilga tikai vienu īsu mirkli.

Sjūzena Kelvina sacīja:

—       Bija interesanti redzēt, vai jūs to apēdīsiet, bet šajā gadījumā tas, protams, neko nepierāda.^

—   Nepierāda? — Baierlijs pavīpsnāja.

—       Protams, nē. Doktor Lening, ir pilnīgi skaidrs: ja misters Baierlijs būtu cilvēkveida robots, tā būtu vispilnīgākā imitācija. Viņš ir gandrīz neticami cilvēcisks. Galu galā mēs taču visu mūžu esam redzējuši un vērojuši cilvēciskas būtnes, un mūs apmānīt ar kaut ko tikai aptuveni cilvēkam līdzīgu nebūtu iespējams. Tai būtu jābūt precīzai cilvēka kopijai. Paraugieties uz ādas tekstūru, uz acu varavīksnenēm, roku locītavu veidojumu. Ja viņš ir robots, man būtu patīkami apzināties, ka to izgatavojusi firma «U. S. Robots», jo tas ir labs darbs. Vai gan jūs domājat, ka tas, kas pievērsis uzmanību šādām ārienes finesēm, nebūtu parūpējies par pāris mehānismiem ēšanai, aizmigšanai, izvadprocesiem? Varbūt tikai galējas nepieciešamības gadījumiem, piemēram, lai novērstu tādas situācijas, kāda ir radusies pašreiz. Tātad viena maltīte vēl it nekā nepierādīs.

—   Pag, pag, — Lenings noņurdēja. — Es neesmu gluži tāds muļķis, par kādu jūs abi mani gribat iztaisīt. Es neesmu ieinteresēts jautājumā, vai misters Baierlijs ir cilvēks vai nav. Es esmu ieinteresēts pasargāt firmu no nepatikšanām. Publiskas pusdienas darīs galu šai lietai uz visiem laikiem, vienalga, ko Kvinns uzsāktu. Detaļas mēs varam atstāt juristu un robotu psihologu ziņā.

—   Bet, doktor Lening, — Baierlijs sacīja, — jūs aizmirstat situācijas politisko pusi. Es esmu tikpat ieinteresēts, lai mani ievēlētu, cik ieinteresēts ir Kvinns to nepieļaut. Starp citu, vai jūs ievērojāt, ka pats nosaucāt viņu vārdā? Tas man ir tāds lēts kaktu advokāta triks. Es zināju, ka, iekāms mūsu saruna būs beigusies, jūs to izdarīsiet.

Lenings spēji nosarka.

—   Kāds vēlēšanām ar to sakars?

—   Reklāma paliek reklāma, ser. Un katrai nūjai divi gali. Ja Kvinns grib paziņot, ka es esmu robots, un viņam pietiek drosmes to darīt, man pietiks drosmes ielaisties šai viņa spēlītē.

—  Jūs gribat teikt, ka … — Lenings nespēja noslēpt izbīli.

—   Tieši tā. Ļaušu viņam rīkoties, izvēlēties sev striķi, pārbaudīt tā izturību, nogriezt īsto garumu, sasiet cilpu, iebāzt tajā galvu un atņirgt zobus. To nieku, kas vēl būs vajadzīgs, varu izdarīt es.

—  Jūs esat ārkārtīgi pašpaļāvīgs.

Sjūzena Kelvina piecēlās.

—  Iesim, Alfrēd, mēs viņu nepārliecināsim.

—  Redziet nu, — Baierlijs laipni pasmaidīja, — jūs esat arī cilvēku psihologs.

Bet lielā pašpaļāvība, kam doktors Lenings veltīja savu piezīmi, šķita krietni vien pagaisusi vakarā, kad Baierlija automašīna apstājās uz automātiskā transportiera, kas to nogādāja pazemes garāžā, un viņš pats pa taciņu devās uz savas mājas parādes durvīm.

Viņam ieejot istabā, invalīda krēslā sēdošais cilvēks pacēla acis un pasmaidīja. Baierlija seja staroja sirsnībā. Viņš piegāja pie krēsla.

Kropļa uz mūžu šķībi sarautā mute, kas rēgojās gandrīz no vienas vietas rētaudiem klātajā sejā, izdvesa aizsmakušu, čērkstošu čukstu:

—  Tu esi vēlu, Stīv.

—  Zinu, Džon, zinu. Bet man šodien atgadījās dīvaina un intriģējoša saruna, kas nesola neko patīkamu.

—   Tā? — Ne rētu izķēmotajā sejā, ne izdzisušajā balsī nespēja izpausties emocijas, bet skaidrajās acīs bija lasāmas bažas. — Ceru, ka nekas tāds, ko tu nevarētu nokārtot.

—   Neesmu īsti par to pārliecināts. Varbūt man vajadzēs tavas palīdzības. Tu taču esi mūsmājas gudrā galva. Vai tu vēlies, lai es tevi iznesu dārzā? Ir brīnišķīgs vakars.

Divas spēcīgas rokas izcēla Džonu no krēsla. Maigi, gandrīz glāstoši Baierlija rokas aptvēra kropļa plecus un ietītās kājas. Uzmanīgi un lēnām viņš devās cauri istabām, lejup pa lēzeno slīpni, kas bija uzbūvēta kāpņu vietā, lai invalīds savā krēslā varētu pārvietoties, un pa sētas durvīm izgāja dārzā aiz mājas, ko apjoza mūra žogs ar dzeloņstieplēm pa augšu.

—   Kādēļ tu neļauj man braukt ar krēslu, Stīv? Tas ir muļķīgi.

—   Tādēļ, ka man patīk tevi nest. Vai tev ir kas pretī? Tu taču zini, ka tikt uz brīdi laukā no tā motorizētā sēdekļa tev sagādā tādu pašu prieku kā man iznest tevi ārā. Kā tu šodien jūties?

Viņš bezgala rūpīgi nosēdināja Džonu vēsaja zālē.

—  Kā gan es varu justies? Bet pastāsti man par savam nepatikšanām.

—  Kvinna kampaņa bāzēsies uz to, ka viņš pasludinās mani par robotu.

Džons ieplēta acis.

—       Kā tu to zini? Tas nav iespējams. Es negribu tam ticēt.

—       Jā, tā nu tas ir. Viņš bija atsūtījis vienu no ievērojamākajiem «U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» zinātniekiem uz manu kantori, lai tas ar mani aprunātos.

Džona rokas lēnām plūkāja zāli.

—   Saprotu. Saprotu …

Baierlijs sacīja:

—       Bet mēs Jausim viņam rīkoties. Man ir kāda ideja. Uzklausi mani un pasaki, vai mēs varam to izdarīt…

Tovakar Alfrēda Leninga kabinetā bija redzams kaut kas līdzīgs mēmai dzīvai gleznai. Runāja tikai skatieni. Frānsiss Kvinns domīgi vēroja Alfrēdu Leningu. Lenings nikni blenza uz Sjūzenu Kelvinu, kas savukārt bezkaislīgi raudzījās uz Kvinnu.

Beidzot Frānsiss Kvinns pārtrauca klusumu, pūlēdamies izlikties bezrūpīgs:

—       Blefs! Viņš to vienkārši sagudroja, runādams ar jums.

—       Vai jūs riskēsiet, mister Kvinn? — doktore Kelvina vienaldzīgi jautāja.

—  Nu, patiesībā tas būs jūsu risks.

—       Paklausieties, — doktors Lenings skaļi ierunājās, slēpdams savu galīgo pesimismu, — mēs esam izdarījuši, ko jūs lūdzāt. Mēs savām acīm redzējām, ka viņš ēda. Smieklīgi apgalvot, ka viņš ir robots.

—  Vai arī jūs tā domājat? — Kvinns asi

jautaja Kelvinai. — Lenings teica, ka jūs esot speciāliste.

Lenings gandrīz draudīgi sacīja:

—  Sjūzen,jūs…

Kvinns saldenā balsī viņu pārtrauca:

—  Kādēļ gan neļaut viņai izteikties? Viņa veselu pusstundu ir te sēdējusi kā ūdeni mutē ieņēmusi.

Leninga nervi bija saspīlēti līdz pēdējam. Viņa pašreizējais izjūtu komplekss jau gandrīz robežojās ar garīgā līdzsvara zaudēšanu. Viņš sacīja:

—  Labi. Runājiet, Sjūzen! Mēs jūs nepārtrauksim.

Sjūzena Kelvina nopietni paskatījās uz viņu, tad pievērsa savu dzedro skatienu misteram Kvinnam.

—  Ser, ir tikai divi veidi, kā noteikti pierādīt, ka Baierlijs ir robots. Līdz šim jūsu rīcībā ir tikai netieši pierādījumi, uz kuru pamata jūs varat izvirzīt apvainojumu, bet pierādīt neko nevarat, un es domāju, ka misters Baierlijs ir pietiekami gudrs, lai atspēkotu šādu materiālu. Droši vien arī jūs pats to saprotat, citādi nebūtu atnācis šurp.

Pierādīšanas metodes ir divas: fiziskā un psiholoģiskā. Fiziski jūs varat izdarīt viņam sekciju vai pielietot rentgena starus. Kā to izdarīt, tas jāizdomā jums pašam. Lietojot psiholoģisko metodi, var izpētīt viņa izturēšanos. Ja viņš ir pozitronu robots, tad viņam jāpakļaujas trim robotikas likumiem. Pozi-

troņu smadzenes nevar tikt uzbūvētas bez tiem. Vai jūs zināt šos likumus, mister Kvinn?

Viņa lēnām un skaidri vārdu pa vārdam nocitēja visus trīs likumus, kas milzīgiem burtiem bija iespiesti «Robotikas rokasgrāmatas» pirmajā lappusē.

—   Esmu par tiem dzirdējis, — Kvinns nevērīgi sacīja.

—  Tad jums nebūs grūti mani saprast, — psiholoģe sausi atbildēja. — Ja misters Baierlijs pārkāps kādu no šiem trim likumiem, tad viņš nav robots. Diemžēl, vienīgi šāda rīcība ļautu izdarīt noteiktu secinājumu. Ja viņš dzīvo saskaņā ar šiem likumiem, tas nekā nepierāda.

Kvinns sarauca plānās uzacis.

—   Kāpēc ne, doktore Kelvina?

—  Tāpēc, ka patiesībā, ja mēs dziļāk par to padomājam, robotikas trīs likumi ir ļoti daudzu pasaules ētisko mācību pamatprincipi. Kā zināms, katram cilvēkam ir pašsaglabāšanas instinkts. Robotam tas ir Trešais likums. Tāpat mēs pieņemam, ka katrs krietns cilvēks, kam ir sabiedriska apziņa un atbildības izjūta, pakļaujas autoritātēm — uzklausa savu ārstu, savu šefu, savu valdību, savu psihiatru, savu biedru; nepārkāpj likumus, ievēro noteikumus, pieklājības normas — pat tādā gadījumā, ja tie traucē viņa ērtības vai pat pakļauj viņu briesmām. Robotam tas ir Otrais likums. Tāpat ir pieņemts, ka katrs labs cilvēks mīl citus kā pats sevi, aizsargā savu biedru, riskē ar savu dzīvību, lai glābtu otru. Robotam tas ir Pirmais likums. Izsakoties vienkāršāk — ja Baierlijs ievēro visus robotikas likumus, viņš var būt robots un var būt vienkārši ļoti labs cilvēks.

—   Bet tad jau jūs nekad nevarēsiet pierādīt, ka viņš ir robots, — Kvinns iebilda.

—  Varbūt es spēšu pierādīt, ka viņš nav robots.

—   Tāds pierādījums man nav vajadzīgs.

—  Jums tiks pierādīts tas, kas ir īstenībā. Ko jūs vēlaties vai nevēlaties, nav mana darīšana.

Sai brīdī Leningam piepeši iešāvās galvā kāda ideja.

—  Vai nevienam nav ienācis prātā, ka apgabala prokurors ir visai dīvaina nodarbošanās robotam? — viņš ar pūlēm izteica. — Uzturēt apsūdzību pret cilvēkiem, piespriest viņiem nāves sodu, nodarīt viņiem vislielāko Jaunumu…

—   Nē, tā vis jūs man vajā netiksiet, — Kvinns pēkšņi iekaisa. — Apgabala prokurora amats viņu vēl nepadara par cilvēku. Vai jūs nezināt viņa darba stilu? Viņš lielās, ka nekad neesot uzturējis apsūdzību pret nevainīgu cilvēku, un ir desmitiem tādu, kas nav tikuši notiesāti, jo pierādījumi pret viņiem prokuroram likušies nepietiekami, kaut gan droši vien viņš būtu varējis pieprasīt zvērināto tiesai, lai tos nosēdina atomkrēslā? Tā tas ir.

Leninga plānie vaigi notrīcēja.

—       Nē, Kvinn, nē, Robotikas likumos nav neviena vārda, kas ļautu robotam atzīt cilvēku par vainīgu. Robots nevar izspriest, vai cilvēks ir pelnījis nāves sodu. Tāds lēmums nav viņa spēkos. Viņš nedrīkst nodarīt cilvēkam pāri — vienalga, vai tas būtu pēdējais nelietis, vai tīrais eņģelis.

— Alfrēd, nerunājiet muļķības, — Sjūzenas Kelvinas balsī ieskanējās nogurums. — Kas notiktu, ja robots nejauši ieraudzītu ārprātīgo, kas mēģina aizdedzināt māju, kurā ir cilvēki? Viņš taču atturētu vājprātīgo, vai ne?

—  Protams.

—  Bet ja viņš to varētu atturēt, vienīgi nogalinot …

Lenings tikai klusi nokremjšķinājās, bet neko neteica.

—  Tad, Alfrēd, robots darītu visu iespējamo, lai viņam cilvēks nebūtu jānogalina. Ja ārprātīgais tomēr ietu bojā, robotam būtu nepieciešama psihoterapija, jo citādi iekšējais konflikts, ko izraisītu apziņa, ka viņš pārkāpis Pirmo likumu pret vienu cilvēku, tā paša Pirmā likuma vārdā glābdams vairākus, robotu varētu padarīt ārprātīgu. Taču cilvēks būtu beigts, un robots būtu viņu nogalinājis.

—   Vai tad Baierlijs ir ārprātīgs? — Lenings šajā jautājumā ielika visu sarkasmu, uz kādu bija spējīgs.

—  Nē, bet viņš pats arī nav nevienu nogalinājis. Viņš ir atklājis faktus, kas liecina, ka kads atsevišķs cilvēks ir bīstams vairumam pārējo cilvēku, ko mēs saucam par sabiedrību. Viņš aizsargā vairākumu un tādējādi paliek uzticīgs Pirmajam likumam tā maksimālajā potencē. Tālāk viņš neiet. Noziedzniekam nāves sodu vai ieslodzījumu cietumā piespriež tiesnesis pēc tam, kad zvērinātie izlēmuši, ka viņš ir vainīgs. Cietumsargs ieliek viņu cietumā, bende izpilda nāves sodu. Bet misters Baierlijs ir tikai noskaidrojis patiesību un palīdzējis sabiedrībai.

Pēc mūsu pirmās sarunas par šo tematu, mister Kvinn, es patiešām iepazinos ar mistera Baierlija darbības vēsturi un konstatēju, ka viņš tiesā savās nobeiguma runās nekad nav pieprasījis apsūdzētajam nāves sodu. Tāpat es konstatēju, ka viņš ir uzstājies par augstākā soda mēra atcelšanu un daudz līdzekļu ziedojis zinātniskām iestādēm, kas pētī kriminālistisko neirofizioloģiju. Viņš acīmredzot tic, ka noziedzība drīzāk izskaužama ar dziedināšanu nekā ar sodīšanu. Manuprāt, tas ir ļoti zīmīgi.

—   Jūs tā domājat? — Kvinns pasmaidīja. — Varbūt zīmīgi tādā ziņā, ka te ož pēc robota?

—  Varbūt. Kāpēc to noliegt? Tā rīkoties kā viņš var tikai robots vai ļoti godīgs un krietns cilvēks. Bet, redziet, nav nemaz tik vienkārši atšķirt robotu no ļoti laba cilvēka.

Kvinns atgāzās krēslā. Viņa balss aiz nepacietības trīcēja:

—   Doktor Lening, ir taču pilnīgi iespējams radīt cilvēkveida robotu, kas pēc izskata būtu cilvēka precīza kopija, vai ne?

Mirkli padomājis, Lenings negribīgi sacīja:

—   Firmā «U. S. Robots» ir izdarīti tādi eksperimenti, protams, neievietojot robotos pozitronu smadzenes. Izlietojot cilvēka olšūnas un hormonu regulāciju, var porainas silīcija plastmasas skeletu apaudzēt ar cilvēka miesu un ādu, tā ka no ārienes nekas nav pasakāms. Acis, mati, āda ir pilnīgi tādi paši kā cilvēkam, ne tikai līdzīgi. Un, ja šo veidojumu papildina ar pozitronu smadzenēm un citām vajadzīgajām ierīcēm, iznāk cilvēkveida robots.

—   Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai izgatavotu vienu tādu robotu? — Kvinns īsi jautāja.

Lenings apsvēra:

—   Ja viss nepieciešamais — smadzenes, skelets, olšūnas, attiecīgie hormoni un apstarošanas ierīces — ir jau sagatavots, apmēram divi mēneši.

Politiķis izslējās savā krēslā.

—   Nu, tad mēs paskatīsimies, kā misters Baierlijs izskatās no iekšpuses! Firmai «U. S. Robots» tas nozīmēs skandalozu slavu, taču es devu jums iespēju no tā izvairīties.

Kad viņi palika vieni, Lenings nepacietīgi pievērsās Sjūzenai Kelvinai:

—   Kāpēc jūs pastāvat uz …

Viņa tūlīt kaismīgi un asi atbildēja:

—   Kas jums vajadzīgs — patiesība vai mana aiziešana no firmas? Es jūsu dēj nemelošu. Lai firma pati rūpējas par savu prestižu. Nekļūstiet gļēvulis!

—      Bet ja nu viņš uzšķērdīs Baierliju un tiešām atradīs tur ritenīšus un mehānismus? Ko tad? — Lenings jautāja.

— Viņš to neizdarīs, — Kelvina nicinoši sacīja. — Baierlijs ir vismaz tikpat gudrs kā Kvinns.

Jaunā vēsts aplidoja pilsētu nedēļu pirms Baierlija kandidatūras izvirzīšanas. Taču teikt «aplidoja» nebūs pareizi. Tā nedroši klumburoja pa pilsētu, ložņāja pa kaktiem. Cilvēki par to smējās un dzina jokus. Bet, kad Kvinna ietekmīgā roka pamazām pastiprināja spiedienu, smiekli vairs neskanēja tik bezrūpīgi, radās kremtošas šaubas un ļaudis sāka visādi spriedelēt.

Pašas pirmsvēlēšanu sapulces atmosfēra atgādināja satramdītu skudru pūzni. Iepriekš nebija paredzēts, ka Baierlijam būs kāds sāncensis. Pirms nedēļas varēja būt runa vienīgi par viņa kandidatūru. Un arī tagad nebija neviena, ar ko Baierliju aizstāt. Gribot negribot vajadzēja vien izvirzīt viņu, un tas izraisīja visos galīgu apjukumu.

Tas viss vēl nebūtu tik ļauni, ja vidusmēra pilsoņus nemāktu šaubas — ticēt vai neticēt pret Baierliju izvirzītajam apvainojumam. Tas būtu pārāk briesmīgi, ja apvainojums atbilstu patiesībai, un pārāk sensacionāli muļķīgi, ja izrādītos, ka viss ir meli.

Nākamajā dienā pēc sapulces, kurā bez sajūsmas tika izvirzīta Baierlija kandidatūra, kāds laikraksts publicēja garu interviju ar doktori Sjūzenu Kelvinu — «pasaulslaveno robotu psiholoģijas un pozitronikas speciālisti».

Sā raksta izraisīto reakciju īsi un skaidri varētu raksturot ar vienu vārdu — «elle».

Fundamentālisti to tik vien bija gaidījuši. Viņi nebija ne politiska partija, ne arī kāda oficiāla reliģiska sekte. Būtībā fundamentālisti bija tie cilvēki, kas nebija spējuši piemēroties dzīvei laikmetā, ko nosauca par atomlaikmetu toreiz, kad atomi vēl bija jaunums. Viņi, patiesību sakot, bija vakardienas vienkāršā dzīves veida piekritēji, kas alka dzīvot tā, kā ļaudis bija dzīvojuši senāk, kaut gan tiem toreiz šī viņu dzīve droši vien nemaz nebija šķitusi tik vienkārša un viņi paši savukārt bija tiekušies atpakaļ uz vakardienu.

Fundamentālistiem nebija vajadzīgs jauns pamatojums savam naidam pret robotiem un robotu ražotājiem, taču Kvinna izvirzītais apvainojums un Kelvinas izteikumi bija pietiekams stimuls, lai tie atkal skaļi paceltu balsi.

Firmas «U. S. Robots and Mechanical Men Corporation» milzīgās rūpnīcas atgādināja bišu stropu, kas mudžēt mudžēja no bruņotiem sargiem. Firma gatavojās cīņai.

Pilsētā ap Stīvena Baierlija māju patrulēja policija.

Nekādi vēlēšanu kampaņas parastie pasākumi, protams, vairs netika organizēti, un visiem tālākajiem notikumiem bija zināma līdzība ar kampaņu tikai tādēļ, ka tie aizpildīja starplaiku no kandidātu izvirzīšanas līdz vēlēšanām.

Mazā, rosīgā vīreļa parādīšanās Stīvenu Baierliju nemaz neuztrauca. Viņš palika nesatricināmi mierīgs arī tad, kad ieraudzīja_ šā nelūgtā viesa uniformētos pavadoņus. Arā, aiz bargās apsardzes ķēdes, kas ielenca māju, gaidīja savas profesijas tradīcijām uzticīgie avīžu reportieri un fotogrāfi. Kāda uzņēmīga televīzijas kompānija pat bija uzstādījusi savu uzņemšanas aparatūru tieši pretī prokurora necilās mājas ieejai, un diktors māksloti satrauktā balsī bēra uzpūstus komentārus.

Rosīgais vīrelis panācās uz priekšu. Izstieptajā rokā viņš turēja garu, sarežģītu dokumentu.

—   Seit, mister Baierlij, ir tiesas orderis, kas pilnvaro mani pārmeklēt šīs telpas, vai te nelikumīgi neatrodas … hm … mehāniski cilvēki vai jebkāda veida roboti.

Baierlijs mazliet pacēlās no krēsla un paņēma papīru. Vienaldzīgi pārlaidis tam acis, viņš smaidīdams pasniedza to atpakaļ.

—   Viss kārtībā. Sāciet! Dariet, kas jums jādara. Misis Hopena, — viņš pievērsās savai saimniecības vadītājai, kas negribīgi iznāca no blakus istabas, — lūdzu, pavadiet viņus un palīdziet, ja varat.

Mazais vīrelis, kura vārds bija Herovejs, brīdi vilcinājās, veltīgi pūlēdamies uztvert Baierlija skatienu, un, nosarcis līdz ausu galiem, nomurmināja abiem policistiem:

—   Ejam!

Pēc desmit minūtēm viņš atgriezās.

—       Jau cauri? — Baierlijs jautāja tādā tonī, it kā viņam sevišķi neinteresētu ne šis jautājums, ne atbilde uz to.

Herovejs nokrekšķinājās, ierunājās nedabiskā falsetā, aprāvās un tad dusmīgi iesāka no jauna:

—        Redziet, mister Baierlij, mums ir dotas speciālas instrukcijas pārmeklēt maju ļoti pamatīgi.

—   Vai jūs to neizdarījāt?

—       Mums tika precīzi norādīts, kas jāmeklē.

—   Jā?

—        Vardu sakot, mister Baierlij, iztiksim bez smalkām ceremonijām — mums ir pavēlēts pārmeklēt jūs.

—       Mani? — prokurors plati pasmaidīja. — Kā tad jūs domājat to izdarīt?

—   Mums ir līdz caurskatīšanas iekārta …

—       Tātad jūs gribat izgatavot manu rentgena uzņēmumu, ko? Vai jums ir tiesības to darīt?

—   Jūs redzējāt manu pilnvaru.

—   Vai varu vēlreiz to paskatīties?

Herovejs, kura piere bija norasojusi ne tikai aiz lielas centības, atkal pasniedza dokumentu.

Baierlijs mierīgi sacīja:

—       Tur ir minēts viss, kas jums jāpārmeklē. Es citēju: «dzīvojamā ēka, kas pieder Stīvenam Elanam Baierlijam un atrodas Evanstronā, Vilovgrovā 355, kā arī garāža, noliktavas un visas citas ēkas un būves, kas tur piederīgas, kā arī zemes gabals, kas pieder šai mājai»… un tā tālāk. Viss ir pareizi. Bet, mans dārgais, te nekas nav teikts par manas iekšienes izmeklēšanu. Es neesmu mājas daļa. Jūs varat pārmeklēt manas drēbes, ja domājāt, ka esmu paslēpis robotu kabatā.

Herovejam bija pilnīgi skaidrs, kam viņš var pateikties par šo darbu, un viņam ne prātā nenāca atkāpties, ja reiz pavērusies iespēja izpelnīties labāku, tas ir, augstāk atalgotu darbu. Viņa balsī ieskanējās gandrīz vai kareivīgs tonis:

—   Paklausieties, man ir atļauja pārmeklēt jūsu mājā mēbeles un visu pārējo, kas tajā atrodas. Jūs taču atrodaties šeit, vai ne tā?

—   Vērā ņemama piezīme. Es atrodos savā mājā. Bet es neesmu mēbele. Kā pilngadīgam un par savu rīcību atbildētspējīgam pilsonim — varu uzrādīt psihiatra izziņu, kas to apliecina, — pastāvošie likumi garantē man zināmas tiesības. Ja jūs izmeklētu mani, tas būtu kvalificējams kā manu personas neaizskaramības tiesību pārkāpums. Ar šādu papīru tam nepietiek.

—   Protams. Bet, ja jūs esat robots, jums nav personas neaizskaramības tiesību.

—   Pareizi. Bet tomēr ar šo papīru nepietiek. Tas manu personu atzīst par cilvēku.

. — Kurā vietā? — Herovejs paķēra dokumentu.

—   Tur, kur teikts: «dzīvojamo ēku, kas pieder» un tā tālāk. Robotam nevar piederēt īpašums. Un jūs pasakiet savam priekšniekam, mister Herovej, ka tādā gadījumā, ja viņš mēģinās dabūt līdzīgu dokumentu, kas mani neatzīs par cilvēku, viņu nekavējoties sauks pie atbildības un tiks ierosināta civilprasība, un tad viņam vajadzēs pierādīt, ka es esmu robots, ar tiem faktiem, kas pašreiz ir viņa rīcībā, vai arī maksāt bargu soda naudu par mēģinājumu aizskart manas ar pastāvošajiem likumiem garantētās tiesības. Jūs viņam to pateiksiet, vai ne?

Soļojot uz durvīm, Herovejs atgriezās un izmeta:

— Jūs esat slīpēts jurists …

Viņš vēl īsu brīdi uzkavējās, iebāzis roku kabatā. Tad viņš izgāja laukā, uzsmaidīja televīzijas kameras virzienā, vēl arvien turpinādams spēlēt savu lomu, pamāja žurnālistiem un uzsauca:

— Zēni, rīt jūs kaut ko uzzināsiet! Es nemānos!

Iekāpis savā krietni nobružātajā mašīnā, viņš atgāzās sēdeklī, izvilka no kabatas smalko mehānismu un rūpīgi to aplūkoja. Sī bija pirmā reize viņa mūžā, kad nācās izdarīt uzņēmumu ar reflektētiem rentgena stariem. Viņš cerēja, ka ir visu izdarījis pareizi.

Kvinns un Baierlijs nekad nebija tikušies vaigu vaigā, taču saruna pa vizifonu bija gandrīz tas pats. Vārda tiešā nozīmē teiciens «vaigu vaigā» te bija varbūt vēl vairāk vietā, kaut arī viņi viens otra seju redzēja tikai kā fotoelementu pārraidītu attēlu, kas sastāvēja no gaišiem un tumšiem punktiem.

Kvinns bija izsaukuma iniciators un bez liekām ceremonijām sāka runāt pirmais:

—   Domāju, jums, Baierlij, būs interesanti uzzināt, ka esmu nodomājis publicēt paziņojumu, ka jūs nēsājat aizsargvairogu pret rentgena staru caurspiedību.

—   Ko jūs sakāt!? Tādā gadījumā jūs droši vien jau esat to tikpat kā nopublicējis. Man ir aizdomas, ka mūsu uzņēmīgie preses pārstāvji jau labu laiku cenšas kontrolēt visas manas sarunas. Es zinu, ka viņi ir pieslēgušies mana kantora komunikācijas līnijām, un tādēļ šajās pēdējās nedēļās sēžu mājās. — Baierlija tonis bija laipns, gandrīz draudzīgs.

Kvinna lūpas mazliet sakniebās.

—   So sarunu neviens nevar noklausīties. Esmu to nokārtojis, uzņemdamies zināmu personisku risku.

—   Domāju gan. Neviens taču nezina, ka aiz visas šās kampaņas stāvat jūs. Vismaz oficiāli neviens to nezina. Bet neoficiāli to zina visi. Es par to neraizētos. Tātad es valkāju aizsargvairogu? Droši vien jūs to konstatējāt tad, kad izrādījās, ka jūsu nesen atsūtītā rokaspuiša uzņemtā rentgenogramma ir pārgaismota?

—   Saprotiet, Baierlij, visiem būs pilnīgi skaidrs, ka jūs baidāties no rentgena caurskates.

—       Un arī tas, ka jūs vai jūsu cilvēki ir mēģinājuši nelikumīgi pārkāpt manas personas neaizskaramības tiesības.

—   Par to nevienam nebūs nekādas daļas!

—   Iespējams. Tā ir raksturīga atšķirība starp mani un jums šai kampaņā. Jūs nerēķināties ar atsevišķu pilsoņu tiesībām. Es turpretim ļoti rēķinos. Es nepakļaušos rentgena caurskatei, tāpēc ka principā gribu aizstāvēt savas tiesības. Tāpat kā es aizstāvēšu citu pilsoņu tiesības, kad būšu ievēlēts.

—    Šādi izteicieni, bez šaubām, padarīs jūsu priekšvēlēšanu runu ļoti interesantu, taču neviens jums neticēs. Skan mazliet par cēlu, lai būtu patiesi. Vēl kas, — Kvinna balss piepeši kļuva asa, — tovakar jūsu mājā nebija visi tās iemītnieki.

—   Kātā?

—   Pec ziņojuma, — Kvinns sāka rakņāties papīros, kas atradās viņa priekšā un bija redzami vizifona ekrānā, — iznāk, ka vienas personas trūka. Kaut kāda kropla.

—   Šis cilvēks, ko jūs saucat par kropli, — Baierlijs neskanīgi sacīja, — ir mans vecais skolotājs, kas dzīvo pie manis. Viņš jau kopš diviem mēnešiem atrodas uz laukiem. Parasti šādos gadījumos mēdz teikt — «bauda pelnītu atpūtu». Vai jums būtu pret to kas iebilstams?

—   Jūsu skolotājs? Vai viņš ir zinātnieks?

—   Kādreiz viņš bija jurists — pirms kļuva par kropli. Viņam ir oficiāla atļauja nodarboties ar biofiziskiem pētījumiem savā personiskajā laboratorijā, un pilnīgi viņa darbu apraksti ir iesniegti attiecīgajos orgānos, kur

jūs varat griezties pēc informācijas. Viņa eksperimenti nav sevišķi nozīmīgi, taču tie ir nekaitīgi un izklaidē… nabaga kropli. Un es viņam palīdzu, cik spēju.

—   Skaidrs. Bet vai šis … skolotājs … zina robotiku?

—   Nevaru spriest par viņa zināšanām nozarē, kas man pašam ir sveša.

—   Vai viņam ir pieejamas pozitronu smadzenes?

—   To pajautājiet saviem draugiem no «U. S. Robots». Viņiem tas labāk zināms.

—   Es runāšu īsi, Baierlij. Jūsu skolotājs, šis kroplis, ir īstais Stīvens Baierlijs. Jūs esat viņa izgatavots robots. Mēs to varam pierādīt. Un autokatastrofā cieta viņš, nevis jūs. To var pārbaudīt.

—   Patiešām? Lūdzu, pārbaudiet! Vēlu jums veiksmi!

—   Un mēs varam pārmeklēt šo vasarnīcu. Redzēsim, redzēsim, ko mēs tur atradīsim.

—   Nu, kā to ņem, Kvinn, — Baierlijs plati pasmaidīja. — Par nelaimi mans tā sauktais skolotājs ir nopietni slims. Vasarnīca viņam ir kaut kas līdzīgs sanatorijai, kur viņš atpūšas. Viņa personas neaizskaramības tiesības šādos apstākļos ir vēl jo vairāk spēkā. Jūs nedabūsiet kratīšanas atļauju, ja neuzrādīsiet pietiekamu pamatojumu. Un tomēr es necentīšos jūs no tā atturēt. Iestājās īss klusuma brīdis. Kvinns noliecās uz priekšu, tā ka viņa seja aizņēma visu ekrānu un kļuva redzamas sīkas krunciņas uz pieres.

—        Baierlij, kāpēc jūs ietiepjaties? Jūs neievēlēs.

—   Jūs tā domājat?

—        Vai tiešām jūs to nesaprotat? Vai, pēc jūsu domām, atteikšanās atspēkot apvainojumu, kaut gan jums būtu bijis to ļoti viegli izdarīt, pārkāpjot vienu no robotikas likumiem, nepārliecinās ļaudis, ka jūs patiešām esat robots?

—        Es saprotu vienīgi to, ka no maz pazīstama, ne ar ko neievērojama jurista esmu kļuvis par pasaules mēroga figūru. Jūs protat taisīt reklāmu.

—   Bet jūs taču esat robots.

—   Pateikts vēl nav pierādīts.

—        Ir pietiekami daudz pierādījumu, lai jūs neievēlētu.

—   Tad nomierinieties — jūs esat uzvarējis.

—        Uz redzēšanos! — Kvinns sacīja. Viņa balsī pirmoreiz ieskanējās dusmas. Vizifons satumsa.

—       Uz redzēšanos! — nesatricināmi mierīgi noteica Baierlijs tukšā ekrāna priekšā.

Baierlijs atveda savu skolotāju uz pilsētu nedēļu pirms vēlēšanām. Helikopters nolaidās nomalē.

— Tu paliksi šeit līdz vēlēšanu beigām, — Baierlijs viņam sacīja. — Ja notikumi

pieņems mums nevēlamu virzienu, būs labāk, ja tu atradīsies tālāk.

Čērkstošajā balsī, kas izlauzās no Džona sašķiebtās mutes, varēja saklausīt rūpes:

—   Vai jābaidās no vardarbības?

—        Fundamentālisti ir sarosījušies, tā ka teorētiski tādas briesmas pastāv. Taču nedomāju, ka tas ir iespējams. Viņiem nav reāla spēka. Viņi tikai nemitīgi musina ļaudis, un ar laiku tas var izraisīt nekārtības. Vai tev nav nekas pretī palikt šeit? Lūdzu, dari to! Man būs vēl grūtāk, ja vajadzēs raizēties par tevi.

—        Labi, es palikšu. Vai tu vēl arvien domā, ka viss izies labi?

—        Esmu par to pārliecināts. Vai tev neviens nepiestāja?

—   Neviens. Tik tiešām.

—   Un tu labi notēloji savu lomu?

—   Pietiekami labi. Tur viss būs kārtībā.

—       Tad esi piesardzīgs, Džon, un rīt skaties televīzijas pārraidi.

Baierlijs paspieda sakropļoto plaukstu, kas gulēja uz viņa rokas.

Lentona drūmā seja pauda ārkārtīgu satraukumu. Viņš atradās neapskaužamā stāvoklī, jo bija Baierlija pilnvarotais vēlēšanu kampaņā, kas vispār nelīdzinājās vēlēšanu kampaņai: tās objekts bija cilvēks, kurš atteicās atklāt savu darbības plānu un nebija ar

mieru rīkoties pēc sava pilnvarotā norādījumiem.

—   Jūs nedrīkstat! (Tie bija Lentona iemīļotākie vārdi. Pēdējā laikā tie bija kļuvuši par viņa vienīgajiem vārdiem.) Es jums saku, Stīv, jūs nedrīkstat to darīt!

Viņš iekrita krēslā iepretim prokuroram, kas nesteidzīgi pārlapoja uz mašīnas pārrakstīto savas runas tekstu.

—   Atsakieties no tā, Stīv! Paskatieties, šo pūli taču ir saorganizējuši fundamentālisti. Neviens jūsos pat neklausīsies. Drīzāk gan jūs apmētās ar akmeņiem. Kāpēc jums jāuzstājas ar runu publikas priekšā? Pilnīgi pietiktu ar ierakstu lentē vai uzstāšanos pa televīziju.

—   Jūs taču gribat, lai es uzvarētu vēlēšanās, vai ne? — Baierlijs rāmi jautāja.

—   Uzvarētu vēlēšanās! Jūs neuzvarēsiet, Stīv! Es pūlos glābt jūsu dzīvību.

—   Man nekas nedraud.

—   Viņam nekas nedraudot! Viņam nekas nedraudot! — Lentons izgrūda dīvainu, griezīgu skaņu. — Jūs gribat iziet piecdesmit tūkstoš jukušu stulbeņu priekšā uz balkona un viņiem kaut ko iestāstīt — uz balkona kā viduslaiku diktators?

Baierlijs_paskatījās pulkstenī.

—   Apmēram pēc piecām minūtēm — tiklīdz atbrīvosies televīzijas kanāli.

Lentons atbildes vietā tikai kaut ko neskaidru nomurmināja.

Ar virvēm nožogoto pilsētas kvartālu piepildīja pūlis. Šķita, ka koki un mājas izaug no blīvas cilvēku masas. Un ar ultraviļņu starpniecību notiekošo vēroja visa pārējā cilvēce. Kaut arī šīs bija vietējās vēlēšanas, par tām interesējās visa pasaule. To iedomājoties, Baieriijs pasmaidīja.

Taču pats pūlis nepavisam neizskatījās tāds, ka būtu par ko smaidīt. Visur rēgojās transparenti un plakāti, kas visās iespējamās variācijās izkliedza, ka Baierlijs ir robots. Naidīgā atmosfēra sabiezēja arvien vairāk un kļuva gandrīz vai taustāma.

Jau pašā sākumā runai nebija panākumu. To pārkliedza pūļa aurošana un ļaužu jūrā veselām salām izvietojušos fundamentālistu grupu ritmiskie izkliedzieni. Baierlijs lēnām un aukstasinīgi turpināja runāt…

Istabā aiz balkona Lentons stenēdams saķēra galvu rokās un gaidīja, kad sāks plūst asinis.

Pirmajās rindās sākās grūstīšanās. Kāds kaulains pilsonis ar izvalbītām acīm, ģērbies saviem izstīdzējušajiem locekļiem pārlieku īsās drānās, spraucās uz priekšu. Pakaļ viņam spiedās policists, ar grūtībām izlauzdams ceļu caur pūli. Baierlijs dusmīgi pamāja, lai policists atkāpjas.

Kārnais vīrietis jau bija tieši zem balkona. Viņa vārdus aprija pūļa rēkoņa.

Baierlijs paliecās uz priekšu.

—    Ko jus teicāt? Ja jums ir man kads pamatots jautājums, es uz to atbildēšu. — Viņš pagriezās pret līdzās stāvošo policistu. — Uzvediet šo cilvēku te augšā.

Pūlis saspringa. Dažādās vietās atskanēja saucieni: «Klusu!», kas pārauga vispārējā negantā aurošanā, tad šur tur to vēl atkārtoja atsevišķas balsis, līdz pamazām pūlis aprima pavisam. Kārnais vīrietis pietvīcis un aizelsies nostājās Baierlijam pretī.

—   Vai jūs gribat kaut ko jautāt? — Baierlijs vaicāja.

Kārnais vīrietis stīvi pablenza viņā un ķērkstošā balsī sacīja:

—   Iesitiet man!

Spēji un enerģiski viņš izslēja uz priekšu zodu.

—   Iesitiet man! Jūs sakāt, ka jūs neesot robots. Pierādiet to! Jūs nevarat iesist cilvēkam, briesmoni!

Iestājās dīvains, nospiedošs, stings klusums. To it kā caururba Baierlija balss:

—   Man nav iemesla jums sist.

Kārnais vīrietis sāka mežonīgi smieties.

—   Jūs nevarat man iesist. Jūs man neiesitisiet. Jūs neesat cilvēks. Jūs esat briesmonis, kas maskējies par cilvēku.

Un Stīvens Baierlijs, cieši sakniebis lūpas, tukstošu priekšā, kas stāvēja tur lejā un raudzījās uz viņu, un miljonu priekšā, kas sēdēja pie televizoru ekrāniem, atvēzējās un ar dūri smagi iezvēla vīrietim pa žokli. Provokators novēlās uz muguras, momentā zaudējis samaņu, un viņa sejā izpaudās vienīgi stulbs izbrīns.

Baierlijs sacīja:

— Man ļoti žēl… Ienesiet viņu iekšā un parūpējieties, lai viņam būtu ērti. Es gribu ar viņu parunāties, kad būšu beidzis.

Kad doktore Kelvina izgrieza savu automašīnu no viņai rezervētās stāvvietas un brauca projām, tikai viens reportieris, kas bija jau pietiekami atguvies no satriecošā pārsteiguma, brāzās viņai pakaļ un izkliedza jautājumu, ko doktore nesadzirdēja.

— Viņš ir cilvēks! — Sjūzena Kelvina nokliedza pār plecu.

Ar to pietika. Reportieris aizdrāzās projām savu ceļu.

Baierlijs pabeidza savu runu, taču neviens vairs neklausījās.

Doktore Kelvina un Stīvens Baierlijs satikās vēl vienreiz — nedēļu pirms viņa stāšanās mēra amatā un zvēresta nodošanas. Bija jau vēls — pāri pusnaktij.

Doktore Kelvina sacīja:

—   Jūs nemaz neizskatāties noguris.

Jaunievēlētais mērs pasmaidīja.

—       Es varu ilgi palikt nomodā. Tikai nesakiet to Kvinnam.

—   Neteikšu. Bet, ja jūs reiz pieminējāt

Kvinnu, jāsaka — viņa izvirzītā versija bija interesanta. Taisni žēl, ka jūs to atspēkojāt. Šķiet, jūs zināt viņa teoriju.

—   Daļēji.

—   Izklausījās ļoti dramatiski. Stīvens Baierlijs bija jauns jurists, apdāvināts runātājs, liels ideālists… un juta aicinājumu nodarboties ar biofiziku. Vai jūs interesējaties par robotiku, mister Baierlij?

—   Tikai no juridiskā viedokļa.

—   Sis Stīvens Baierlijs interesējās. Bet tad notika nelaimes gadījums. Baierlija sieva gāja bojā, bet viņa paša liktenis bija vēl ļaunāks. Sakropļotas kājas, izķēmota seja, zaudēta balss, daļēji cietis garīgais līdzsvars. Viņš nemeklēja plastiskās ķirurģijas palīdzību. Viņš norobežojās no ārpasaules, jurista karjerai bija pārvilkta svītra — viņam bija palicis tikai viņa prāts un rokas. Kaut kādā ceļā viņam izdevās dabūt pozitronu smadzenes, pie tam vissarežģītākās, kam ir vislielākās spējas risināt ētiskas problēmas un kas vispār ir augstākais robotikas sasniegums.

Tad viņš uzaudzēja ķermeni ap šīm smadzenēm. Padarīja šo robotu par to, kas pats būtu varējis kļūt. Viņš atdeva tam savu vārdu, un sabiedrībā atkal parādījās Stīvens Baierlijs, bet pats turpināja vadīt savas dienas kā vecais, sakropļotais skolotājs, ko neviens nekad nav redzējis …

—   Par nelaimi es šo pasaciņu sagrāvu, iesizdams cilvēkam, — jaunais mērs sacīja.

— Laikraksti ziņo, ka pēc ša gadījuma jūs esot oficiāli atzinusi mani par cilvēku.

—   Kā tas notika? Vai jūs nevarētu man to pateikt? Tā taču nebija nejaušība?

—    Nepavisam ne. Kvinns paveica lielāko daļu darba. Mani cilvēki paklusām sāka izplatīt runas, ka es nekad neesmu iesitis cilvēkam, ka nemaz neesmu spējīgs iesist cilvēkam, ka pat provokācijas gadījumā es to neizdarīšu un tas būs drošs pierādījums, ka esmu robots. Tad es noorganizēju šo muļķīgo publisko uzstāšanos, kas tika pienācīgi izreklamēta, un galu galā bija gandrīz nenovēršami, ka kāds muļķis uzķersies uz āķa. Būtībā tas viss bija tikai lēts triks. Šādos gadījumos visu nosaka mākslīgi radītā atmosfēra. Protams, emocionālais efekts nodrošināja manu ievēlēšanu, kā tas arī bija paredzēts.

Robotu psiholoģe pamāja.

—   Redzu, jūs ielaužaties manā nozarē, un tas laikam gan būtu jādara katram politiķim. Taču man ir ļoti žēl, ka viss izvērtās šādi. Man patīk roboti. Man tie patīk daudz labāk nekā cilvēki. Ja varētu radīt robotu, kas spētu kļūt par valsts darbinieku, manuprāt, viņš būtu visideālākais no tiem. Pakļaujoties robotikas likumiem, viņš nespētu nodarīt pāri cilvēkiem, nebūtu tirāns, neciestu korupciju, muļķību, aizspriedumus. Un, nokalpojis savu laiku, viņš atstātu savu posteni, kaut arī būtu nemirstīgs, jo nespētu apbēdināt cilvēkus, ļaudams tiem uzzināt, ka viņus vadījis robots. Tas būtu ideāli.

—       Ja vien robots neciestu neveiksmi savu smadzeņu zināmās aprobežotības dēļ. Pat viskomplicētākās pozitronu smadzenes tomēr nav adekvātas cilvēka smadzenēm.

—        Viņam būtu padomdevēji. Pat cilvēka smadzenes nav spējīgas valdīt bez palīgiem.

Baierlijs ar nopietnu ieinteresētību pavērās Sjūzenā Kelvinā.

—   Kāpēc jūs smaidāt, doktore Kelvina?

—       Es smaidu tāpēc, ka misters Kvinns tomēr nebija visu līdz galam izdomājis.

—        Jūs gribat teikt, ka šī viņa versija būtu vēl papildināma?

—        Tikai mazliet. Trīs mēnešus pirms vēlēšanām šis invalīds, ko misters Kvinns uzskatīja par īsto Stīvenu Baierliju, noslēpumainu iemeslu dēļ pavadīja uz laukiem. Viņš atgriezās tieši pirms jūsu slavenās publiskās runas. Galu galā — ko vecais invalīds bija izdarījis vienreiz, viņš varēja izdarīt arī otrreiz, it īpaši vēl tāpēc, ka otrais eksemplārs ir ļoti vienkāršs salīdzinājumā ar pirmo.

—   Es jūs īsti labi nesaprotu.

Doktore Kelvina piecēlās un sakārtoja tērpu. Acīmredzot viņa gatavojās aiziet.

—        Es gribu teikt, ka ir iespējams viens gadījums, kad robots var iesist cilvēkam, nepārkāpjot Pirmo likumu. Tikai viens gadījums …

—   Un tas būtu?

Doktore Kelvina jau bija pie durvīm.

—        Kad cilvēks, kam jāsit, arī ir robots, — viņa klusi sacīja.

Robotu psiholoģes kalsnajā sejā staroja sirsnīgs smaids.

—        Ardievu, mister Baierlij! Es ceru, ka varēšu balsot par jums pēc pieciem gadiem — koordinatora vēlēšanās.

Stīvens Baierlijs nosmējās.

—        Man jāatbild, ka tas ir vēl tālas nākotnes jautājums …

Durvis aiz viņas aizvērās.

*

Es raudzījos viņā ar šausmām.

—    Vai tā ir patiesība?

—        No pirmā līdz pēdējam vārdam, — viņa atbildēja.

—    Un lielais Baierlijs bija robots?

—        Nav vairs nekādu iespēju to noskaidrot. Es domāju, ka viņš bija robots. Bet, nolēmis mirt, viņš lika savu ķermeni atomizēt, tā ka nekad neko nevarēs pierādīt. Starp citu — kāda gan tam nozīme?

—   Tomēr …

—        Jums arī ir pilnīgi nepamatoti aizspriedumi pret robotiem. Viņš bija loti labs mērs. Pēc pieciem gadiem viņš kļuva par reģiona koordinatoru. Un, kad 2044. gadā Zemes reģioni apvienojās federācijā, viņš kļuva par pirmo Pasaules Koordinatoru… Un tas ir viss, — Sjūzena Kelvina sacīja un piecēlās.

— Es redzēja, kā tas sākās — no tā laika, kad nabaga roboti vēl neprata runāt. Vairāk es nekā neredzēšu. Mans mūžs ir galā. Jūs redzēsiet, kas notiks tālāk.

Sjūzenu Kelvinu es vairāk nesastapu. Pirms mēneša viņa nomira.

SATURS

Daži vārdi par Aizeku Azimovu. — Ņ. Krilova . 5

Trīs robotikas likumi. Tulk. Ņ. Krilova …. 8

Ievads. Tulk. Ņ. Krilova………………………………………….. 9

Robijs. Tulk. Ņ. Krilova……………………………………. 15

Riņķa deja. Tulk. Ņ. Krilova………………………………….. 50

Loģika. Tulk. Ņ. Krilova…………………………………………. 82

Noķert trusi. Tulk. Ņ. Krilova………………………………. 114

Melis! Tulk. Ņ. Krilova………………………………………….. 150

Pazudušais robots. Tulk. R. Koka………………………….. 182

Izeja. Tulk. R. Koka…………………………………………….. 231

Pierādījums. Tulk. R. Koka………………………………….. 273

Content

Azimovs Aizeks Es, robots

DAŽI VĀRDI PAR AIZEKU AZIMOVU

1.  TRĪS ROBOTIKAS LIKUMI

IEVADS

RObijs

RIŅĶA DEJA

LOĢIKA

NOĶERT TRUSI

MELIS !

PAZUDUŠAIS ROBOTS

IZEJA

PIERĀDĪJUMS

SATURS