Fantastikas displejs

Fantastikas displejs

Fantastiski stāsti latviešu valodā

Jānis Zīle Barakosa Barakosa

.

«Pirms trim dienām no savas vasaras rezidences Elandā kārtējā vakara pastaigā izgāja un vairs neatgriezās medicīnas zinātņu doktors psihiatrs prolesors Elāns Voids.

Personas, kas būtu pēc tam profesoru redzējušas vai kurām būtu zināma viņa pašreizējā atrašanās vieta, lūdzam zvanīt pa tālruni Elanda 56-2899341. Informētāji tiks bagātīgi atalgoti.»

Profesors Elāns Voids nolika laikrakstu uz spilvena un piespieda sevi pasmaidīt.

«Izdomājuši . . . Nu, labi. . . Dievs ar viņiem …» Viņš pievērsās savam istabas biedram, kas sēdēja uz otras gultas malas.

Tomēr kaut kas traucēja koncentrēties. Domas atkal un atkal kavējās pie tikko izlasītā. Zemapziņa mudināja atzīt, ka tā ir patiesība. Kādam bijusi iespēja ielūkoties viņa nākotnē.

Beidzot Voidam izdevās atbrīvoties no laikraksta uzspiestās jutoņas, un viņš atkal pievērsās pretī sēdošajam.

Abi viņi bija tērpušies slimnīcas drēbēs. Apmēram viena vecuma, padrukni. Profesora seja izskatijās svaigāka, saulē iedegusi, turpretī tā otra — sagumusi un bāla.

Voida skatiens urbās šajā savārgušajā sejā, pūlēdamies aptvert, ar ko šis cilvēks atšķiras no pārējiem un kādēļ ir tik bīstams vai ievērojams, ka par viņu interesējas pats valsts prezidents, turklāt tik lielā slepenībā.

Pretimsēdētājs vienā mierā aplūkoja fotogrāfijas, par katru pateikdams dažus vārdus, līdz viena no tām, kuras malas bija iekrāsotas ar melnu tušu, sastinga viņa rokās.

Kaimiņš runāja nesakarīgi, apkārt skatīdamies, pa reizei ar delnu nobraukdams pār acīm, it kā kaut ko nepatīkamu atgaiņādams.

— Sī melnajā aprāmējumā ir Harija fotogrāfija . . . Neesmu jums vēl stāstījis . . .

Viņš pielika fotogrāfiju cieši pie acīm. Brīdi tā pasēdēja un tad sniedza attēlu Voidam.

Tagad viņš bija vēl vairāk sagumis, un vārdos pavīdēja bažas, iespējams, pat izbailes.

— Es tomēr laikam esmu slims. Viņš pielika roku pie pieres.

— Nē, karsta tā nav . . . Par ķeizaru sevi neuzskatu. Lords, pravietis, estrādes zvaigzne vai kaut kas tamlīdzīgs arī neesmu … Te visi ir slavenības . . . Parastu mirstīgo meklēt velti.

Viņš pārtrauca iesākto stāstījumu un ar ļaunu prieku uzrunāja Voidu:

— Kas jūs esat?

— Nekas . . — profesors neapdomājies atbildēja. Viņam derdzās melot. Piedevām tiešām likās, ka viņš ir spiegs, ausīs atkal zvanīja: «Izgāja un neatgriezās, izgāja un neatgriezās …»

— Nekas … Tā nav taisnība. Cilvēks vienmēr kaut kas ir. Lielāka vai maz personība, tomēr ir . . . Es, piemēram, esmu cilvēks ar zināmām prāta spējām, bet atšķirībā no manis, ir slavenibas . . . te tur šā stāsta dēļ.

Viņš bija manāmi uztraucies un rokas viegli drebēja.

— Mums ir daudz brīva laika. Vē ļoti agrs . . . Iekārtojieties ērtāk, un es visu izstāstīšu. Lieku roku uz sirds, ka vārds netiks samelots.

— Harijs . . . Redzat, iesākt nemaz tik viegli, bet, kad iesildīšos, veiksies labāk. Izcils stāstītājs neesmu, to ņemiet vērā. Ja sāku apnikt, sakiet droši, neņemšu . . . Kad runā, ir vieglāk. Ir kam izkratīt sirdi. Vienmēr liekas, ka tas tur, kas sēž tev pretī, spēs varbūt arī palīdzēt.

Jūs varbūt jau zināt, ka esmu rakstnieks, Vents Dorots.

Viņš apklusa, gaidīdams, ka arī pretimdētājs nosauks savu uzvārdu. ,

Profesors Voids klusēja. Viņš nebija domājis, par ko uzdoties. Viss bija pārāk strauji. Turklāt ārsti, cerams, informēti un zināja arī viņa vārdu. Vajadzeja nogaidīt.

— Pēc profesijas esmu astronoms tādēļ parasti rīkojos ar lieliem attālumiem dzīvi mērot gaismas gados un uzskatu ka cilvēks vēl ir pavisam jauns un neattīstīts.

— Harijs. — Dorots vēlreiz apklusa, lika fotogrāfiju vairākas reizes no vienas rokas otrā un aši, mazliet bažīgi ieskatījās tajā

Diez kā tam vecajam puikam iet Pats bija vainīgs, ka iekūlās tajā ķeza ievilka arī mani.

Viņš kļuva sentimentāls un mazliet aizsmakušā balsī turpināja:

Bet ja nu tā ir tava Laimes zeme tava Paradīze, tad es par velti esmu vilcis šīs melnās svītras . . . Tādā. gadījumā man vajadzētu kasīt tās nost. tomēr — nē! Tik un tā šai pasaulei tas ir zudis.

Harijs pēc profesijas bija glaciologs. abus iedalīja 584. Anaradas ekspedīcijā

Jūs droši vien man tūlīt jautāsit: kāds sakars Anaradai ar astronomiju?» Atbilde ir vienkārša: «Savu veco Zemi mēs tā esam piekvēpinājuši, ka zvaigznes pat tajā vairs nav iespējams novērot.»

Piedevām man bija dažas personu problēmas, kuru dēļ vēlējos aizbraukt pēc iespējas tālāk. Man nebija īsta kontakta ar tēvu, bet par to nerunāsim. Stāstīt svešam cilvēkam par ģimenes iekšējām nesaskaņām neatbilst labajam tonim

Mēs divatā strādājām Tibo-Elzas rajonā . . .

Nepūlieties atsaukt atmiņā Anar. karti. Tāda kalna tur nav. So nosaukumu izdomājām mēs ar Hariju. Kaut kā vajadzēja dēvēt to 568 metrus augsto pauguru.

Sadzīvojām labi, kaut arī mūsu intereses bija pilnīgi atšķirīgas. Tēlaini runājot, lidinājos pa mākoņiem, kamēr Harijs jājās tepat pa zemi. Vienīgais, kas mūs mazāk vai vairāk saistīja, bija interese par zemes izcelšanos un tās attīstību. Harijs bija kā ķerts uz ledus gabaliem . . . tie tad vēlāk viņu arī pazudināja, pārlēkšu pāri ikdienas sīkumiem un darbiem līdz tam vakaram, kad Harijs paziņoja, ka Tibo-Elzas kalna rajonā atradis ledus alu.

— Vecais, vai tu aptver, ko tas nozimē! tad es varēšu piekļūt visvecākajiem ledus slāņiem!

Es patiesībā neko neaptvēru, jo nopūlējos ar vakariņu gatavošanu un kārtējo reizi biju apsvilinājis pirkstus, sasodītā ēšana . . . Tās dēļ es vienmēr pacietību . . . Harijam tā bija izprieca nešaubījos, ka viņš būtu varējis šefpavārs jebkurā restorānā. neatradis manī nākotnes zinātnes apjūsmotāju, viņš pastūma mani sānis un pats ķērās pie vakariņu gatavošanas, mums, redzat, bija sastādīts grafiks, kuuram jādara šis nepatīkamais darbs, taisnibu sakot, šo pienākumu Harijs veica pats.

viņš vienmēr pastūma mani malā, jo saimniekošana pie plīts, no malas skatoties, laikam likās drausmīgi nemākulīga,pie vakariņu galda Harijs pūlējās sarunu turpināt, bet tieši tobrīd mūs izsauca Centrālā bāze Tur bija steidzīgi ievajadzējies dažu roloģisko ziņu.

otrā rītā aizgulējos. Nakts lielāko daļu pavadīju nomodā, jo tāda bija darba specifika

pie durvīm kāds klauvēja. Stāstītājs aprāvās.-Vents Dorots un profesors Elāns raudzījās uz durvīm. Tajās parādījās izspūrusi galva un čukstus jautāja:

man vajadzīgs Aladinas mērs lords klons . . . Klusu . . . Kāds mani izseko Liels noslēpums . . . Nav . . . Tad jau nekā .. — Un durvis aizcirtās. Papūlēsimies atrast kādu klusāku stūri— sacīja Vents. — Slimnīca ir atmodusies Tagad mūs pārtrauks tūkstoš un vienu reizi

viņi atrada nomaļu solu. Nu, redzat … Te gan nav visai ērti, bet neviens netraucēs … Ko tad es stāstīju -A-ā! Biju aizgulējies . . . Kad pamodos, Harijs jau bija aizgājis, atstādams uz galda zimiti: «Aizeju uz vakar atrasto alu

darba steigā to pavisam aizmirsu. Atcerējos tikai vakarā, kad Harija vieta pie galda bija tukša, tas mani diezin kā neuztrauca. Bijām pieraduši klaiņot apkārt. Taču pēc stundas, saule pazuda aiz Tibo-Elzas kumpās muguras es sarosījos. Ātri savācis visnepieciešamāko pirmās palīdzības sniegšanai, izgāju ārā, bet tūlīt atgriezos. Tibo-Elzas kalna virsotnē bija parādījies balts mākonītis. Tā bija droša zīme, ka drīz sāksies sniega vētra.

Lai nu visi debesu spēki stāv klāt Harijam un viņš, ledusgalva, neiedomātos list ārā no alas, un nākt mājās. Tad jau labāk turpat alā uzmest cilpu kaklā.

Tās vētras . . . Anaradas vētras vienā pūtienā parāda, cik cilvēks vēl mazs un vārgs.

Sāku nervozi staigāt pa istabu, bet smadzenēs visu laiku it kā dunēja: «Labi tas nebeigsies . . . Labi tas nebeigsies . . .» Jutos kā krātiņā iesprostots lauva. Kur nu lauva! Kā pelēns, kā ods . . . Ārā trakoja vētra. Uz plīts sīca prīmuss. Vēl pagājušā gadsimtā gatavots. Kādam bija ienācis prātā atgriezties pie vecajiem labajiem laikiem, kad piens ar medu mutē tecējis. Domas šaudījās šurpu turpu, kamēr ievēroju naglu, uz kuras parasti karājās Harija rācija. Nolamāju sevi un steigšus noskaņoju savu aparātu uz Harija viļņa, taču sakarus uzņemt man neizdevās.

Seit es nedaudz atkāpšos no sava stāsta .. . Tibo-Elzas kalna rajons mums sagādāja daudz pārsteigumu: radiouztvērējā bieži skanēja mūzika, kāds it kā atkārtoja: «Barakosa . . . barakosa . . . barako-sa . . .»

Mūsu zinātnieki to centās izskaidrot ar ledus kristālu deformāciju, vējam tos ar drausmīgu spēku triecot pret Tibo-Elzas ledus klintīm.

Tas viss it kā bija saprotams. Bet kāpēc šie traucējumi nerimās arī tad, kad valdīja pilnīgs bezvējš? . . . Deformētie kristāli tad atgūstot savu sākotnējo stāvokli. Sī hipotēze tomēr nebija visai pieņemama.

Mēs ar Hariju domājām, ka vainīga ir kāda pirātu raidstacija, bet visticamāk kaut kur blēņojās kāds puišeļu bars. Muļķīgākais bija tas, ka šo raidstaciju neizdevās nopeilēt. Aparatūra vienmēr liecināja, ka traucētāji darbojas mums zem kājām.

Ārā auroja sniegputenis. Man neatlika nekas cits kā sēdēt rokas klēpī salikušam. Palīdzēt Harijam es nevarēju. Ziņot Centrālajai bāzei neuzdrošinājos. Tās būtu beigas mūsu brīvībai. Iemigu un pēkšņi uztrūkos. Noteikti biju dzirdējis Harija balsi.

— Uz alu neej . . .

Es pietrūkos gultā sēdus, bet rācija klusēja, it kā neviens neko nebūtu teicis.

«Nervi,» nodomāju. «Tā tik vēl trūka, lai sāktu kliegt! Mieru, puis! . . . Palīdzēt tu viņam nevari. Zaudējums būs mazāks, ja bojā aizies viens un nevis divi.»

Tā es iemigu. Neteikšu, ka gulēju cieši. Vairākas reizes pamodos. Nevarēju nedomāt par nelaimē nokļuvušo.

Rīts atausa nosacīti mierīgs. Ātri savācu visnepieciešamāko. Nesaprotu, kāpēc paņēmu līdzi vairākas pudeles spirta un ielēju blašķē konjaku. Laikam cerēju Hariju atrast pusnosalušu. Ar spirtu varēja ierīvēt locekļus, sakurt uguni un nepieciešamības gadījumā arī iedzert kādu malku . . . Iespējams, ka tā rikoties mudināja zemapziņa.

Atrast ieeju alā nebija grūti. Harijs bija precīzi noteicis orientierus. Bez tiem meklēdams nebūtu atradis. Alas ieeja pilnīgi saplūda ar apkārtni.

Iededzis laternu un ieslēdzis gāzes analizatoru, līdu tumšajā caurumā. Tūlīt arī ieraudzīju Harija pēdas. Tās veda tikai vienā virzienā. Atpakaļ viņš nebija nācis.

«Tas idiots,» es spriedu, cenzdamies nelamāties, «droši vien ir apmaldījies. Es būšu gudrāks un katru pagriezienu atzīmēšu.»

Tomēr nebija ko iezīmēt. Ala gāja slīpi Tibo-Elzas kalna dzīlēs. Drīz ledus sienas nomainīja ieži. Sākumā pelēcīgi, vēlāk iesārti, melni, balti un visu krāsu sajaukumā. Grida bija gluda. Sienas it kā pulētas. Labi atceros, ka nodomāju:

«Taisni kā cilvēka roku darbs.»

Kļuva silti. Un tad es ieraudzīju Harija virsdrēbes. Tās bija akurātt salocītas un noliktas labajā pusē pie sienas. Virsū bija uzlikts mazliet pārtikas. Laikam puisis bija nospriedis, ka visu nav ko stiept līdzi. Atpakaļceļā paņems un iestiprināsies. Rīkojos pēc viņa parauga un atstāju vējjaku. Ēdamo un dzeramo paņēmu līdzi visu. Piedevām uzrakstīju zīmīti, ka esmu alā un meklēju viņu, gadījumam, ja ala sazarojas un mēs aizietu katrs ,pa savu ceļu . . . Gāju tālāk. Nekas nemainījās . . . Soļi dunēja . . . Pakrūtē mazliet kņudēja. Vārdu sakot, nejutos visai omulīgi. Lai nomierinātos, sāku rēķināt, cik garu ceļu esmu jau nogājis. Iznāca vairāki kilometri. Nemanot biju sācis ar sevi skaļi sarunāties. Tā tik briesmīgi nenomāca klusums un nedunēja soļi.

«Tas dullais noteikti būs nolēmis aiziet līdz zemes otrai malai. Droši vien vicos uz priekšu, kamēr varēs pakustināt kājas. Es jau nu gan tāds muļķis nebūšu,» pūlējos sev iestāstīt, kaut labi zināju, ka, tāpat kā Harijs, iešu uz priekšu, nedomādams par atgriešanos. Kaut kur vajadzēja būt šī ceļa galam.

Ja tiešām eksistē pazemes pasaule, tad virs galvas ir zeme, no kuras es nācu. Dažiem tā ir arī paradīze, bet citiem elle. Kā nu kuram tai dzīvītē veicas . . .

— Vai jūs par pastardienu? . . . Pastardiena — nāves stunda . . . Uguns . . . Uguns . . . Bēgsim … — sauca kāds, kurš bija viņus atkal uzgājis.

— Nomierinies, draugs! . . . Man pagājur šo nakti parādījās dieva eņģelis un pavēstīja, ka pastardiena tehnisku iemeslu dēļ atlikta uz simttūkstoš gadiem. Mūs tie lielie notikumi vairs neskars. Man jūs varat ticēt … — profesors mēģināja viņu mierināt.

— Redzat, viens tomēr mūs atrada, — atsāka Dorots. — Tagad viņš būs mierīgs, līdz izdomās jaunu pasaules bojāejas vīziju. Tas, ka cilvēki paši var izraisīt civilizācijas bojāeju, nevienam neienāk prātā. Bet kurā vietā pārtrūka mans stāstījums? Ak jā . . . Paskatījos pulkstenī. Biju jau divas stundas pazemē, bet ala vēl arvien gāja slīpi Tibo-Elzas kalna dzīlēs.

Gribējās ēst. Atsēdos pie sienas un attaisīju konservu kārbu. Pie reizes gribēju izlemt, kā rīkoties turpmāk. Jautājums vienkāršs, bet atbilde grūta. Iet uz priekšu vai griezties atpakaļ? . . .

Nolēmu iet vēl divas stundas un tad griezties atpakaļ. Ja es būtu nolēmis iet vēl stundu, pat pusotras, nekas ar mani nebūtu noticis, bet es nolēmu iet divas.

— Tad te jūs esat paslēpušies, — sarunu pārtrauca medmāsa. — Mēs visur izmeklējāmies.

Viņa pievērsās profesoram Elanam Voi-dam.

— Jūs izsauc slimnīcas galvenais ārsts. Es jūs pavadīšu. Te ir daži savdabīgi iekšējās kārtības noteikumi.

«Tad tādas tās lietas,» domāja profesors Voids, nākdams atpakaļ uz nodaļu, «bet es iedomājos nezin ko . . . Prezidenta māsasdēls . . . Par šo joku derētu noplēst pamatīgu summiņu, bet nedrīkst. Taču būs jāsamierinās ar to, ko dod. Pie reizes tā būs laba mēraukla, cik augstu mani vērtē .. . Cerams, ka nauda netiks žēlota. Jāmaksā taču gan par ārstēšanu, gan klusēšanu … Kā tas izklausīsies, ka paša prezidenta māsasdēls ir psihiski slims! Tas var sabojāt visu karjeru. Opozīcija to vien gaida . . . Tomēr tas avīzes paziņojums nebija īsti vietā . . . Varēja izdomāt kaut ko labāku. Tagad ir tāda sajūta, ka kāds met cilpu kaklā . . . Ilgi es šeit nepalikšu … Te vienkārši nebūs, ko darīt. Diagnozi var noteikt jebkurš provinces dakteris.»

Viņš apstājās pie loga, sameklēja kabatā galvenā ārsta iedoto papīru un kārtīgi ierakstīja kabatas grāmatiņā prezidenta ģimenes telefona numuru. Kļuva priecīgāk. Sāka kņudināt lepnuma velniņš. No visa milzīgā ārstu bara izvēlēts bija vienīgi viņš, profesors Elāns Voids. Tas kaut ko jau nozīmēja. Tā dēļ varēja paciest dažas neērtības. Viņš taču tagad drīkstēja prezidentu traucēt jebkurā brīdī.

Ventu Dorotu profesors atrada vecajā vietā. Viņš sēdēja uz palodzes un cītīgi rakstīja uz atklātnes kaut kādus skaitļus. Ieraudzījis Voidu, viņš pārtrauca šo nodarbību un pievērsās ienācējam.

— Nu, ko teica?

— Ārstēšot . . . Nekas nopietns neesot.

— To viņi saka visiem . . . Veseli te nenāk. Lielākā daļa šajā iestādē iespundēti ar varu . . . Jūs iespundēja?

Profesors viegli pamāja ar galvu. Viņam nepatika par šo jautājumu runāt.

— T' it kā mani, — Vents Dorots konstatēja.

— Tikai atcerieties — par brīvu te nevienu neārstē. Kādam ir jāatver maks . . .

Nu, iekārtojieties . . Vai vēl neesmu apnicis?

Profesors noraidoši papurināja galvu. Viņam šī spēle sāka apnikt.

— Tad turpinām . . . Nolēmu iet divas stundas. Kad man bija atlicis iet uz priekšu vēl desmit minūtes, no sienā izcirstām nišām iznāca cilvēki ar šķēpiem rokā. Viens no viņiem, tas laikam skaitījās vecākais, uzrunāja mani:

— Karaļa Karlosa Gudrā vārdā. Jūs esat aizturēts par patvarīgu ielaušanos viņa ekselences neaizskaramajos īpašumos.

Tas viss notika tik negaidīti, ka paliku, kā saka, stāvot ar vienu kāju gaisā. Par pārsteigumā apmulsušo seju puiši atklāti uzjautrinājās. Pie griestiem iedegās spuldzes. Kļuva gaišs kā saulainā dienā. Tikai manas smadzenes nedarbojās. Negribējās ticēt tam, ko redzēju. Viņi bija tādi paši cilvēki kā mēs, jauni puiši, ģērbušies aizvēsturiskos tērpos. Viņi izskatījās tik groteski, ka sāku nevaldāmi smieties. Beidzot tas pats, kas pirmoreiz uzrunāja mani, uzsita man uz pleca un familiāri teica:

— Pietiek, vecīt . . . Paspēlējies . . . Tagad muti ciet! . . . Tas krīt uz nerviem. Vajag prast savaldīties. Labi audzināts cilvēks nekad skaļi neizrāda savas emocijas . . . Ejam . . .

Kādu gabalu mēs gājām klusēdami. Tad, jādomā, puišiem tas apnika vai arī viņi gribēja mani uzmundrināt.

— Mēs jau vakar te vienu saņēmām ciet. Tas gan nesmējās, tikai pamatīgi lamājās . . . Tavējais?

Nevarēja būt divu domu, ka tas bijis Harijs. Neatbildējis es apstiprinoši pamāju ar galvu.

Puiši kļuva runīgāki . . . Nesaprotu, kāpēc vienmēr pirmais, ko ierauga, ir otra bikses. Tās saistīja arī viņu uzmanību. Man kājās bija firmas «Gepards» — sintētiska auduma bikses ar neskaitāmām kabatām un metāla apkalumiem. Puisis tās vēroja ar neslēptu interesi.

— Ir gan tev biksītes . . .

Es vienaldzīgi atmetu ar roku, jo tūlīt aptvēru, ka, tāpat kā pie mums, arī šeit biksēm var būt ievērojama loma. Lai palielinātu to vērtību, es iebāzu rokas uz dibena uzšūtajās kabatās un pēc iespējas vienaldzīgāk teicu:

— Tās ir darba . . . Man tur augšā palika ducis labāku . . .

— Sīs jau arī nav sliktas . . .

— Kā nu kuram liekas . . .

To pūlējos pateikt tā, lai svešie nojaustu zemtekstu: «Kas labākas nav redzējis, tam katra skranda ir sajūsmas vērta.»

Kaut ko jau puiši arī uztvēra. Viņi kļuva domīgi, bet es iebāzu rokas bikšu priekšējās kabatās.

Pēc brīža mēs iznācām no alas, un es ieraudzīju plašu pazemes valsti. Tā nebija ne elle, ne paradīze, bet nepazīstama ci vilizācija zem Anaradas lediem.

Karalis bija ģērbies ultramodernā uzvalkā. Vispirms viņš uzrunāja kādu, kurš laikam bija kara ministrs, un pavēlēja:

— Apbalvojiet šos drošsirdigos kareivjus ar Lielā Barakosas ordeni un izsniedziet no valsts noliktavām katram pa jaunām sporta biksēm.

Viņš apklusa. Domājams, apsvēra nopelnu svarīgumu un jau klusāk piebilda:

— Sintētiskās . . .

Manu pavadoņu sejas pastiepās nedaudz garākas, tomēr viņi godbijīgi nolieca savus šķēpus un izgāja.

Tagad karalis pievērsās man.

— Jūs, Zemes iemītniek, esat patvarīgi ielauzies manas karaļvalsts neaizskāramajos īpašumos. Ja būtu pirmā reize, varetu domāt, ka tā ir nejaušība, bet mūsu robežas ir aizskartas atkārtoti. Tāpēc mēs varam atbildēt tikai ar karu.

' Sis uzspēlētais patoss, diplomātiskā runība, iebiedēšana un oda pārvēršana zilonī lika man pat šajā situācijā pasmaidīt.

Tas nepalika nepamanīts. Karalis nekavējoties sāka runāt par ciltsrakstiem

— Mēs esam miermīlīga tauta. Mūsu senči bija slavenie atlanti, bet mēs esam Atlantīdas bērni. Dabas untumi mūs piespieda noiet pazemē. Mēs jums cēlsirdīgi piedodam. Tikai ņemiet vērā, ka no šejienes jūs nekad neizkļūsit. Tas būs Vienīgais ierobežojums. Citādi jūs būsit brīvs pilsonis.Gribēju paskaidrot, ka viņu valstī esmu iekļuvis nejauši, meklējot savu biedru bet karalis pateica vārdus, pēc kuriem sarunu vairs nebija nozīmes turpināt:

— Ja mēs jūs no šejienes izlaistu, mums vairs nebūtu miera. Surp drāztos miljoniem jūsu dīkdieņu. Tā būtu liela sensācija Zemes vēsturē: zem Aneras lediem dzīvo senie atlanti . . . Mūs vienkārši sabradātu . . . Turklāt mums pašiem ir savi plāni . . . Dzīvosit, redzēsit.

Paliku stāvot . . . Man nebija, kur iet. Karalis pamāja, un troņa zālē ienāca mana vecuma sieviete dziļi dekoltētā apģērbā Tā tiešām bija skaistule, kādu reti var stapt. Viņa paņēma mani pie rokas, it es būtu bērns vai aklais, valšķīgi uzsmaidīja un teica:

— Iesim!

Es paklanījos karalim, un mēs izgājām

— Mums jau viss ir priekš jums sagatavots . . . Pēc vakardienas mēs jau zinājām, ka jūs ieradīsities . . . Vai esat precējies?

— Vēl ne, — vaļsirdīgi atbildēju

— Pēdējais laiks . . . Pie mums sieviešu ir vairāk nekā vīriešu. Varēsit izvēlēties . . . Tikai nedomājiet, ka mēs karamies kaklā kuram katram. Savējos vērtējam augstāk par svešiniekiem.

No man ierādītās istabas logiem varēja pārredzēt gandrīz visu karaļvalsti. Es tomēr nepūlējos to izpētīt. Jutos noguris. Vispirms atbrīvojos rio mugursomas. Nosviedu to uz pirmā krēsla, bet pats atgūlos gultā.

Bija skaidrs, ka Harijs atrodas šeit. Vajadzēja viņu satikt un aprunāties. Palikt te netaisījos.

Viņu debesis varēja aizsniegt ar roku. Tās bija krāsotas, nevis dabiskas. Katras zvaigznes atrašanās vietu un kustību noteica cilvēki. . Nestāstīšu par. ražošanas attiecībām atlantu valstī, ekonomisko struktūru, milzīgajiem Stirlinga motoriem, k,uri izmantoja zemes dzīļu siltumu un Anaradas ledu, ter-mopāriem, kas kā zirnekļu tīkli tiecās debesīs un zemē, galma māksliniekiem, kuri krāsoja debesis pēc karaļa gaumes . . .

Hariju satiku vēl tai pašā vakarā, kad visa pazeme bija pārvērtusies milzīgā disko zālē, kurā bez mitas skanēja: «Barakosa, barakosa, barakosa…» Viņš gāja roku rokā ar kādu tumšmatainu jaunieti un skaļi smējās. Pārmijām dažus vārdus, un viss. Harijs bija nevaļīgs. Un kā lai liek sievietei gaidīt!

Barakosa es nepiedalījos, jo nesapratu tās jēgu. Arī sievieti, kas man bija veltījusi nepārprotamu uzmanību, nemanīju, tāpēc nolēmu apskatīt pazemes valsti.

Taču, tikko gribēju ieiet kādā nišī man ceļu aizšķērsoja nevis šķēpi, bet mo derni automāti.

— Karaļa vārdā, šeit ieiet aizliegts . . .

Tikai vēlāk uzzināju, ka esmu mēģinājis iekļūt tā saukto lidojošo šķīvīšu novietnē. Atlanti atšķirībā no mums zināja monopolo magnētu noslēpumu, -ko izmantoja dzinējos.

Pēc pāris dienām es jau zināju, ko nozīmē vārds «Barakosa». «Barakosas plāns» bija veltīts kādreizējā valdnieka atcerei. Tā būtība īsumā bija šāda.

Tā kā uz Zemes kodolā izkausētais urāna oksīds un dzelzs oksīds dotajos apstākļos nesajaucas, praktiski var iegūt tīru urāna oksīdu. Tad, lūk, atlanti šo oksīdu izsūknēja no zemes dzīlēm un ar saviem «lidojošajiem šķīvīšiem» nogādāja virszemē koncernam «Atomic», kuram ir cieši sakari ar manu tēvu.

«Atomic» izpilda galvenokārt kara pasūtījumus, tas ir, pārvērš urānu atomieročos. Bez tam šis koncerns apgādā ar radioaktīvo izejvielu arī pārējās tautas saimniecības nozares.

«Tad redz, kur viņš stūrē,» domāja profesors Voids. «Droši vien viņš gribēs glābt civilizāciju no bojāejas . . .»

Vents Dorots vienā mierā turpināja: Viņi paredzēja, ka kodollādiņus izvietos kosmosā, cerēja pielidot pie tiem, iedarbināt dzinējus un izraisīt uz Zemes kodolkaru. Dzīvas radības virszemē pēc tam vairs nebūs un, kad gaiss tur būs attīrījies, viņi izies no savas pazemes un pārVaļdīs visu planētu.

Vents Dorots apklusa. Viņš cieši raudzījās savā sarunas biedrā, pūlēdamies uztvert, kādu iespaidu atstājuši viņa pēdējie'

vārdi. ? .

«Neapšaubāma šizofrēnija,» domāja profesors Voids un sāka precizēt diagnozi.

Tikmēr Vents Dorots atkal izvilka no kabatās * atklātni un, pierakstījis dažus skaitļus, sniedza to Voidam.

— Te ir precīzi dati par to, cik urāna oksīda viņi katru gadu piegādā koncernam.

— Tad jau iznāk, ka mūsu prezidents zina par Atlantidas valsts eksistenci, — Voidam paspruka.

— Iespējams . . . Bet viņš to var arī nezināt. Visu, kas saistās ar urānu, pārzina koncerns «Atomic».'

— Tas mani satrieca, — turpināja Dorots. — Man bija jābrīdina virszeme. Citādi agri vai vēlu mums visiem būtu beigas.

— Jūs taču paliktu dzīvs, — profesors svieda galdā savu pirmo kārti.,

Vents Dorots to pārtrumpoja.

— Bet bojā aizietu mana māte un līgava.

«Tā tam, protams, jāturpinās nosprieda Voids. «Citu glābšana . . . Uzupurēšanās cēlu ideālu vārdā … un tā bez gala Tipiska šizofrēnija. Nesaprotu, ko es te varu līdzēt. Sī slimība vēl arvien ir pusaprakstīta lapa.»

Bet Vents Dorots turpināja:

— Sāku izstrādāt plānu, kā tikt no šejienes projām. Ar Hariju nebija ko rēķināties. Tam prātā bija tikai mīlestība.

Es jau stāstīju, ka. biju paņēmis līdzi vairākas pudeles spirta. Tām tagad vajadzēja palīdzēt realizēt plānu.

Stiprie dzērieni te bija pieejami tikai sabiedrības augstākajām aprindām un tādēļ jo vairāk tikoti.

Izvēlējos grupu divdesmitgadīgu jauniešu, kuriem bija autoritāte vienaudžu vidū, un sāku uzbrukumu.

Profesors klausijās ar vienu ausi. Viņš prātoja, kā šo cilvēku izārstēt. Uz spēles bija likta viņa vārda slava. Ja izdosies, viņš varēja kļūt pat par veselības aizsardzības ministru, ja ne . . .

Vents Dorots bija iejuties un pašapzinīgi turpināja:

— Kārtējā Barakosas vakarā, kad vairums jau bija ekstāzes varā, es tuvojos puišu bariņam, kuri nomaļus garlaikojās.

— Sveiki, puiši. Ko tad jūs tik drūmi?

— Apnicis … — kāds novilka.

— Tā jau tam jābūt, — visgudri pie-

bildu. — Katru vakaru -viens un tas

pats … ,

Pēc šādas kritikas puiši kļuva drošāki.

— Nospļauties mums uz to Barako-su . . . Mums vajadzīga šodiena, ne tas, kas būs, velns zina, pēc cik gadiem . . .

Uzliku jaunu plati.

— Vai gribat ieraut? Skatos, veči jūs te ar pieniņu vien baro. Paši laikam ņem krietni uz krūts . . .

— Vai tad nu bešā . . .

— Jums nedod?

— Tikai augstos svētkos . . .

Es ieņēmu malku un aplaidu pudeli ap-

kārt. .-. • . . '

— Nu, kā?

— Primā . . .

— Nav jau nekas prātīgs. Atšķaidīts spirts. Man tur augšā palika īsts konjaks. Mēli var norīt . . . Esat dzēruši?

Puiši klusēja.

Nākamajā vakarā sarunu atkārtoju.

— Pagaršojiet . . . Tas ir konjaks. Nu? . . . Nav vārdam vietas . . .

— Jā, — puiši kā vienā balsī apstiprināja.

Un tā vairākas dienas pēc kārtas, lidz ķēros vērsim pie ragiem.

— Ja jūs nebūtu zaķpastalas, mēs varētu kādu vakaru aizskriet līdz virszemei. Visi te aizņemti ar gatavošanos Barakosas dienas svinībām. Nepamanīs . . . Ieeju taču apsargā jūsu vienaudži. Nezinu, kā te, bet pie mums ar savējiem vienmēr var sarunāt.» ,

— Kas dežurē? — viens pajautāja. Tā jau bija laba zime.

— Valfrlds ar savu baru.

— Nesanāks . . . Tie ir baigi apzinīgi . . .

— Vai tad jūs domājat, ka mēs izdarām kādu noziegumu? Aizskriesim, paķersim un būsim atpakaļ . . . Man te tiri labi patīk .. . Jūsu sievišķi nav zemē metami, — es norādiju uz savu pirmās dienas paziņu, kas visu laiku uzturējās manā tuvumā.

— Tā, — puiši nosmīnēja, — ir izbijusi karaļa mīļākā . . .

— Nebūsim tik sīkumaini . . . Vai tāpēc sieviete jānosoda?

Nākamajā vakarā pēc kārtējā malka bēdīgi piemetināju:

— Viss, — un iesviedu pudeli krūmos. Puiši sērigi noskatījās, kur tā aizripo,

un novilka:

— Parīt dežurēs Vilhelms. Ar to var sarunāt ….

Lai viņus vēl vairāk ieinteresētu, tūdaļ piemetināju: ,

— Pie reizes varēsim paķert līdzi dažas bikses un te «uzsist gaisā». Tad pa īstam varēs nosvinēt, kā jūs to saucat, Barakosasi dienu.

Kad šķiramies, jau bijām par visu vienojušies. Lai neradītu nekādas aizdomas, pievērsos savam sievišķim.

Pēc kāda laika sāku meklēt Hariju. Atradu viņu klusā nostūri pie strūklakas. Saprotams, ne jau vienu . . . Pasaucu savu biedru sānis un pastāstiju par savu plānu. Harijs nebija sajūsmināts. Viņš bija iemīlējies līdz ausīm.

Pēdējā vakarā pazemē uzrunāju puišus:

— Nu kb, ejam? Varbūt tomēr raustāties no večiem?

Tas aizskāra pašcieņu. Kāds tūliņ norūca:

— Liela lieta veči . . . Neesam maziņie …. .-' , j

— Nu, tad ejam! Nē, vienu acumirkli. Pateikšu dažus vārdus savam biedram. Varbūt arī viņš nāks lidzi.

Tas puišiem diezin kā nepatika, bet iebilst viņi neko neiebilda.

Harijs kļuva skumīgs un vairākas reizes smagi nopūtās. Tie divi, mīlestība un brīvība, plēsa viņu pušu. Tomēr mīlestība izrādījās stiprāka. Harijs vēlreiz nopūtās:

— Neņem, vecais, ļaunā, es palikšu . . .

Roku viņš man nesniedza. Neuzdrīkstējās. Viņš labi zināja, ka, tikko būs sajutis manas rokas spiedienu, neizturēs un nāks līdzi, bet visu mūžu sapņos par meiteni, kas palikusi pazemē.

Atpakaļceļā radās mazs šķērslis. Saskrējos ar savu dāmu. Nolēmu riskēt. Izstāstīju par ieplānoto gājienu. Kad pieminēju konjaku, viņa turpat uz vietas apķērās man ap kaklu un nobučoja mani.

— Mīļais, tu esi ģēnijs. Es iešu jums lidzi.

Puiši jau bija savās vietās un atviegloti nopūtās, ieraudzījuši Harija vietā karaļa bijušo mīļāko.

Ar izejas sargiem viss bija sarunāts, viņi izlikās mūs neredzam. Mēs straujā gaitā devāmies uz virszemi. Stiprā dzēriena vieglas dzīves tīkotāju bija vesels desmits Pārspēks bija viņu pusē. Tāds bars var daudz ko pārnest, iztukšot visu bāzi saliekt mani kāsi, ja būtu vajadzīgs.

Gājām klusēdami. Katrs domājām savu domu. Pie atstātajām drēbēm es uzrunāju savu miļāko:

— Tu paliec te . . . Tālāk būs auksti Sasaldēsies, manu dūjiņ. Mēs drīz būsim atpakaļ.

Kad nokļuvām aukstuma zonā, atlantu apģērbi pēkšņi ietinkšķējās un sabirza Puiši stāvēja kā mātes radīti. Stirīna šķiedra, no kuras bija darināti viņu apģērbi ir mīksta un patīkama tikai tad, kad ir silts, aukstumā šī šķiedra uzreiz sastingst un sabirst.

Ja jūs būtu redzējis, kā viņi aprmulsa. Gandrīz vai raudāja.

Pagājis gabaliņu, atgriezos un sacīju;

— Kur tad ir jūsu gods? Par šņabi pārdot pirmajam svešiniekam savu dzimteni! Pasaules iekarotāji, nākotnes civilizācija . . . Teciet nu, bērniņi, atpakaļ, lai vecie uzskaita pa jūsu plikajiem dibeniem. Uz redzēšanos . . .

Vents Dorots apklusa. Paraudzījās pulkstenī un piecēlās.

Jāiet pie ārsta. Kā man tas viss apnicis! Sāku jau nožēlot, ka atgriezos Te netic nevienam manam vārdam, depresija.

Piecēlās arī profesors Elāns Voids.

— Lidz vakaram . . .

— Līdz vakaram . . .

Profesors devās uz viņam ierādīto kabinetu, nelielu istabu pāris stāvu zemāk

Tur jau bija atnesta Dorota slimi vēsture un klīniskās izmeklēšanas tāti. Viņš atlaida medmāsu. Gribējās būt vienam.

Viņš atsēdās krēslā pie neliela rakstāmgalda un aizvēra acis, mēģinādams atslēgties no dienā pārdzīvotā. Pēc brīža Voids izstaipījās un sāka strādāt.

Taču tas, kas tur augša likās pilnīgi skaidrs, sāka izplūst un apaugt ar pretrunām.

Aneirodā šizofrēnija ne visai ieķļāvās diagnozē. Par lēkmēm te nevarēja būt ne runas. Slimnieks visu laiku atradās vienā psihiskā stāvokli. Viņš dzivoja it kā dubultu dzivi. Tādu stāvokli parasti rada asinsvadu slimības. Bet te tādu nebija, jo vairāk viņš domāja, jo vairāk sapinās pretrunās. Kautkas nebija tā, kā vajadzīgs. Bet kas?

Interesanti, ko Dorots teiktu, ja noliktu viņam priekšā uz galda skaitļus par pasaulē iegūtā un izlietotā urāna daudzumu

šī doma vairs nedeva miera. Profesoram nezin kādēļ likās, ka pietiks slimniekam parādit šos skaitļus, uzsist draudzīgi uz pleca un viss būs labākajā kārtībā, viņš nocēla klausuli un uzgrieza prezidenta mājas tālruņa numuru. Atbildēja dzīvesbiedre. Viņš stādījās priekšā un lūdza sarunu ar prezidentu. ES viņam pateikšu. Esiet tik laipns palieciet pie tālruņa . . . Piedodiet, vienu irkli. Ar jumS grib runāt Venta Donāta māte.

viņa uzdeva tradicionālo jautājumu: Vai mans dēls ir nopietni slims? profesors atbildēja izvairīgi. Viņš pats to īsti nezināja.

saruna gandriz jau apsīka, lidz sieviete uzdrošinājās pajautāt:

Jūs taču Ventu izārstēsit. Mēs neko nežēlosim.

Nešaubos.

prezidents piezvanīja pēc stundas. Atvainojies, ka licis gaidīt, lūdza ķerties pie lietas. profesors Voids īsi pastāstīja par situāciju un nepieciešamibu dabūt datus par pasaulē iegūtā un izlietotā urāna daudzumu

Vai nevarat iztikt bez tiem? Labi . . . jūs tos saņemsit. Tikai atcerieties, ka šie skaitļi ietilpst ārkārtīgi slepenā informācijā

profesors apsolīja tos pēc eksperimenta tūliņ iznīcināt.kad speciālās daļas priekšnieks nolika atomic» ģenerāldirektora Engrēna pārtverto prezidenta un profesora sarunu, pēdējais zaudēja parasto savaldību un sāka kliegt selektorā: Klinton, pie manis . . . Dzirdiet, Klinton nekavējoties ienāciet pie manis! pēc maza brīža kabinetā ieskrēja maza auguma vīrelis acenēs un pliku galvasvirsu Viņš jautājoši vērās šefā, pūlēdamies uzminēt, kas noticis.

še, lasiet! — Klintons nobālēja, bet tad purpināja:

Ievietot jauno Dorotu trakonamā bija slikta ideja. Gribējās tēlot žēlsirdīgo samarieti. Redzat, kas no tā iznācis. Jau šovakar mūsu noslēpumu zinās ceturtais. Rīt piektais. Sestais būs valsts prokurors. Tas daudz nerunās. Uzmetīs mums kaklā cilpu, un punkts . . . Jūs gribat karāties, Klinton?

Nē!

Un jūs, Aron? Speciālās daļas priekšnieks noraidoši purināja galvu.

Es ari negribu … Ko jūs ierosināt uzsākt, Aron? . . .

Novākt profesoru Voidu . . . Nekrologs taču jau bija publicēts . . . Izgāja un neatgriezās . . . Kāds laikam paguva ieskatīties nākotnē . . .

Un jūs, Klinton? . . . Esiet, taču mediķis. . Ņemiet palīgā savu fantāziju! . . . Iedot Dorotam pamatigu narkotiku devu. . . Ja ir idiots, tad lai ir pa istam.

Tagad ir mana kārta runāt. Lieku priekšā ārkārtējā gadījumā uzspridzināt pazemes valsti un nogremdēt mūsu sakaru kuģi ar visu apkalpi. Mums tas vienkārši vairs nebūs vajadzīgs.

Viņš piegāja pie bāra un izņēma šampanieša pudeli.

— Uz jūsu veselību, kungi. Dzin! Atbildēja tris glāzes.

— Par mūsu nesatricināmo draudzibu. Dzin! Atkal atbildēja glāzes.

Kad profesors pievakarē izgāja no sava kabineta, pie lifta viņu aizturēja pāris viru sanitāru tērpos.

— Nāciet mums līdz . . .

— Uz kurieni? . . .

— Uz neatgriešanos . . .

Pirms viņš paguva protestēt, viņa rokas bija izgrieztas uz muguras un pats iegrūsts liftā. Sākās ceļš uz neatgriešanos.

Pāris slimnieku, kas to redzēja, neveltīja notikušajam uzmanību. Tā bija parasta aina. Te taču bija trakonams.

Vents Dorots nākamajā rītā savu istabu uzskatīja par pazemes valsti, ārstu par karali, bet medmāsas par izbijušām karaļa mīļākajām. Viņš pildīja traukos ūdeni un deva to pagaršot.

— Tas ir ists virszemes konjaks. Man tur augšā palika vesela kaste.Vakarā, kad slimnīcā sāka skanēt nomierinoša mūzika, viņš zagās klāt nomaļus stāvošajiem.

— Vai negribat ieraut? Nekas labs jau nav . . . Ar ūdeni atšķaidīts spirts, — un, pieliecies pie auss, dedzigi čukstēja:

— Bēgsim uz virszemi, atpakaļ pie cilvēkiem . . . Man jūs varat ticēt. Karaļi tur nav noziedznieki . . . Vakaros neviens neliek dejot Barakosas tauriņdeju, līdz satumst prāts un dvēsele sāk ilgoties pēc citu civilizāciju bojāejas . . . Bēgsim prom no šejienes, atpakaļ pie cilvēkiem.

Par savu bojāeju pazemes iedzīvotāji uzzināja desmit sekundes pirms atomsprādziena, kuram vajadzēja viņus iznīcināt. Lādiņi bija ievietoti tikko no virszemes saņemtajos konteineros.

Ar šim desmit sekundēm pilnīgi pietika, lai informētu virszemē esošo «lidojošo šķīvīti», kuru pilotēja viņu labākais robots, par gaidāmo traģēdiju.

No acij neredzama augstuma pilots vēroja šoseju, kura savienoja pilsētu ar vasarnīcu rajonu. Viņš burtiski aptaustīja katru mašīnu, līdz atrada īsto.

Kā parasti pie stūres sēdēja Klintons, bet Engrēns un Arons bija atlaidusies uz aizmugures sēdekļiem. Šoferi viņi neizmantoja. Ceturtais nedrikstēja dzirdēt, par ko šajās rita stundās sprieda.

Pilots iedarbināja dzinēju un, pāri skrienot, satvēris mašīnu ar savām magnēta rokām, aiznesa to lidz jūrai un iesvieda ūdeni.

Tad viņš uzlidoja kosmosā un citu pēc citas uzspridzināja tur izvietotās raķetes.

Sergejs Ivanovs Bez ceļa atpakaļ

1

Bifšteks izrādijās loti negaršīgs, bet garnējums atgādināja zāli. Gandrīz vai priecādamies, ka radies iemesls užsākt skandālu un uzjautrināties vismaz tādējādi, Deivids nicīgi atgrūda škīvi un palūkojās apkārt.«.Nu, draudziņ,» viņš dzēlīgi nodomāja pie sevis, «tev pienācis istais laiks .sapurināties, izlocīt kājas un izvēdināt smadzenes

Pēkšņi vinš it kā ar pakausi sajuta neskaidru saspriņdzinājumu. Strauji apsviedies, Deivids ivēl paspēja pārtvert: liela,drukna vīrieša skatienu. Svešajam bija neproporcionāli maza galva. Pagriezies ar visu krēslu, Deivids viņu drūmi nopētīja.

Nepazīstamā cilvēka žakete bija aizdomīgi izspīlēta.Ne jau bez labpatikas .Deivids pamanīja,ka pamazām saspringst milža mugura un raženais kakls pieplūst ar asinim. ļoti aizdomīgs tips», viņš nosprieda, pamazām sākdams atdzīvoties. «Vai tā būtu iepriekšēja apskate? Varbūt mani pamanījis kāds no bijušajiem klientiem? Lai nu kā,tas resnulis būs prātīgs, ja sēdēs rāmi,

dažkārt viena neuzmanīga kustība var dārgi maksāt. Tomēr . . . Varbūt tieši tas

mani nedaudz uzjautrinās? Nu, kusties, resnvēderi, ko vilcinies? . . .» Ar acs kaktiņu Deivids pamanija, ka atveras ieejas durvis un zālē bikli ienāk maza auguma kalsnējs cilvēks vienkāršā un nedaudz vecmodīgā uzvalkā. Nokļuvis pie letes, ienācējs ar kautru smaidu atbildēja uz bārmeņa vaicājošo skatienu, pārlaida acis publikai un tad, uzmanīgi lavēdams starp galdiņiem, devās tieši pie Deivida.

— Vai jūs mani gaidāt? — pienācis blakus un vērodams Deividu, viņš jautāja šaubīdamies. Droši vien veiksmīga trakuļa reputācija bija grūti savienojama ar sēdētāja izklaidīgi mierīgo un mazliet bērnišķīgo izskatu.

Nesteidzīgi apskatijis vaicātāju, Deivids izvilka no kabatas vēstuli un nometa to uz galda. Pienācējs apsēdās; atbalstīja pret galda kāju neizskatīgu portfeli, žigli" pārlaida acis papīra lapiņai un pamāja ar galvu.

— Es esmu Lemke, — viņš teica.

— Lai gan jūs 'tam neticēsit, bet man tā ir ļoti patīkama iepazīšanās, — vienaldzīgi' atsaucās Deivids un pamāja ar galvu uz nosvīdušā milža pusi. — Vai tas ir jūsējais?

Lemke paskatījās," nopūtās, pārmetoši nogrozīja galvu. un .noplātīja rokas.

— Zaļš, — vinš paskaidroja it kā atvainodamies. — Vēl nav apbružājies.

— Un neapbružāsies arī, — piebilda Deivids. — Nenodzivos tik ilgi. .

— Vai tiešām? Nu, bet jums jau labāk redzams, jūs esat specialists,— Lemke teica, -nemierigi saberzēdams plaukstas. Sāksim?

Panēmis portfeli uz ceļiem, viņš to at-vēra un pagāza uz sāniem, lai Deivids

ieraudzitu kārtīgi pārsietu naudas pacinu un universālo pistoli.

— Tā ir rokasnauda un ierocis, — pusbalsī paskaidroja Lemke. — Vai tas jūs apmierina?

Deivids klusēdams pabāza roku zemblūzes un izvilka otru pistoli. Tā bija tieši tāda pati. Lemke ātri pārlaida skatienutelpai un iesmējās. Loti labi, — vinš teica. — Būs divas.

— Bet ja nu es nepiekritu?

— Es esmu pārliecināts, ka piekritīsit.

— Mēs jau ievācām ziņas par jums un zinām,kādi darbi jūs interesē.

— Labi, — piekrita Deivids un nesteigdamies ielika naudu un ieroci kabatā.

— Bet tagad parunāsim par uzdevumu, — iesāka Lemke.

— Tikai ne šeit, — atbildēja Deivids,viņu pārtraukdams.

— Iziesim ārā.

Lemkes acīs pazibēja apjukums, taču viņš pamāja un piecēlās. Izgājuši ārā, viņi sāka staigāt pa klusu aleju vecā, plašā parkā.

— Gribēju ieskatities kabarejā,

— Ar nožēlu ierunājās Lemke.

— Ne pārāk bieži izdodas izrauties, visu laiku darbs dzen darbu. Zināt…

— Tātad? — noteica Deivids. Lemke momentāni sanēma sevi rokās, bez mazākās piepūles pārslēgdamies uz darījumu.

— jūs droši vien esat dzirdējuši ne mazumu nostāstu par Jautro loku?

— Turpiniet!

— Vai varat iedomāties, par ko būs runa? Deivids vienaldzīgi klusēja.

— Vai tas nozīmē, ka jūs atsakāties? — bezcerīgā balsi jautāja Lemke.

— Nē, — Deivids beidzot ierunājās.

— Bet tas jums izmaksās trīs reizes dārgāk.

— Trīs reizes? — pārsteigumā pārjautāja Lemke.

— Jā, Lemke, — slinki atbildēja Deivids.

— Jūs taču zināt, ka es netirgojos.

-Jā, jā, atceros. Bet trīs reizes? Hm . . . Nu, labi. Vai tas ir vienigais jūsu noteikums?

— Nē, arī naudu avansā.

— Kāpēc? — iesaucās Lemke. — Agrāk

taču jūs . . .

— Es jums neuzticos. Arī es ievācu zinas par jums.

Labi, — Lemke piekrita padodamies.

Mēs esam ar mieru, lai gan tas ir risks. –

— Vai patiešām? .

— Ak jā . . . Atvainojiet. Tātad mūs in-

teresē . . . .

Deivids iesmējās.

— Jā . . . — atsāka Lemke. — Jums taisnība. Bet arī mēs tik tiešām gribam uzzināt, kas tur notiek.

— Cik cilvēku jūs jau turp aizsūtījāt?

— Septiņus, — nopūzdamies atbildēja Lemke. — Divas reizes divatā un tad .vēl trīs

— Un nekādu pēdu?

— Nekādu. -Vai jūs. zināt kaut ko vairāk par to, kas rakstits avīzēs? .

— neko

— Vai tas var būt?

— Protams!

— Pieņemsim. ' .

— Vienīgais, ar ko mēs varam palīdzēt . . . — teica Lemke, izvilkdams no portfeja plānu dosjē. — Šeit aprakstīti visi mūs interesējošie.notikumi. Viss liekais atmests, atstāti tikai fakti. Tādējādi jūs ietaupisit laiku.

— Kad es saņemšu naudu?

— Rīt no rīta: Teiksim, pulksten desmitos. Šajā pašā parkā. Vai tas jūs apmierina?

Deivids pamāja. — Līdz ritam. '

— Uzgaidiet. vēl brītiņu. Kad jūs sāksit?

— Pēc pāris dienām.

— Vai jums nevajadzēs palīgu?

— Es uzticos tikai vienam cilvēkam, — vientiesīgi pasmaidīdams, atbildēja Deivids.

— Vai gribat zināt, kam?

— Kam? — ziņkārigi jautāja Lemke.

— Pašam sev. Uz redzēšanos!

Deivids pagriezās un devās uz automobiļu stāvvietu, ne mirkli neizlaizdams no acīm visus sešus kaimiņus, kuri «nejauši» bija uzradušies parasti tik tukšajā parkā. Viņš zināja, ka Lemke atnāks ar pavadoņiem, taču nebija gaidījis, ka apsargātāju būs tik daudz. «Droši vien šis klauns ar sīka klerka manierēm ir liels vīrs savā puslegālajā sindikātā,» nodomāja Deivids, «jo kāpēc gan citādi miesassargi būtu izgājuši ,tādā masu pastaigā?» Iesēdies savā «jaguārā», Deivids nometa dosjē uz plaukta zem aizmugures loga un devās ceļā. ' -

«Kāda velna pēc es sapinos ar šo neliešu bandu?» vinš īgni nodomāja. «Ko viņiem vajag no Loka, ko viņi tur atraduši? . . .un cilvēki, par visādām fantāzijām naudu nemaksās.šķiet ka Lemke nepateica visu. Ak Lemke, Lemke . . . Blēdīšanās tev var dārgi maksāt. Bet ja nu es atsakos no darījuma? Sadarbodamies ar viņiem, varu tikai grimt vēl dzijāk . . .Bet vai nav vienalga? Garlaicības dzīts, es jau pats biju izlēmis doties uz Loku. Nu man par to vēl labi samaksās. Vai nav vienalga?»

•

Deivids panēma Lemkes iedoto dosjē.Tik tiešām, tas bija ātri izlasāms. Fakti bija šādi:

«18. aprīlī, apmēram .trijos no rīta, nelielās T. pilsētiņas iedzīvotāji pamodās no arvien pieaugošām bailēm, kurām it kā nebija pamata. Pēc dažām minūtēm sākās vispārēja panika. Pusapģērbti cilvēki, cits citu grūstīdami, pūlī izskrējā no mājām, no pilsētas un izklīda. mežos un laukos._Kolektīvais ārprāts turpinājās līdz rītausmai. Tādēlādi apmēram 700 cilvēku aizgāja bojā, vairāk nekā simt — pazuda bez vēsts, līdz pamatiem nodega vairāki pilsētas kvartāli. Steigšus uzsāktie glābšanas darbi turpinājās līdz vēlam vakaram, kad bailu lēkme atkārtojās.

Dienā -no bīstamās zonas evakuēja visus iedzīvotājus, rajonu aplenca karaspēks. Pilsētu un tās apkārtni rūpīgi, pārmeklēja, taču neko aizdomīgu neatrada.

Nākamā nakts atnāca ar jaunām briesmām. Bailes uzbruka vairākiem desmitiem karavīru speciālajās karaspēka vienībās. Trīs no viniem aizgāja bojā. Izdevās atklāt briesmu zonas centru. Tas atrodas T. pilsētiņas dienvidrietumu nomalē.

Dienā inspekcija turpinājās, bet neko īpašu noskaidrot neizdevās. Uz celiem atrada 14 pamestas automašīnas. To pasažieru pazušanas iemesli nebija zināmi.

21. aprīlī desmit kilometru rādiusā ap zonas centru vairs nebija neviena dzīva cilvēka. Rajona robežu apsargājošie kareivji ziņoja, ka naktī izjutuši bailes, taču tās nav bijušas pārāk stipras. No rīta atklājās, ka bez vests pazuduši četru sargposteņu kareivji, septiņu tuvāko māju iemītnieki un divu automobiļu pasažieri.

Nākamajās piecās dienās cilvēku pazušana turpinājās, aizvien nomācošāka kluva neziņa par tās cēloņiem. Izdevās noskaidrot vienīgi to, ka notikumi risinās rajonā, kuras rādiuss it apmēram 120 kilometru, un ka pazudušo grupas nav lielas —

parasti lidz četriem cilvēkiem. Policijas

un armijas kopējie meklējumi neko nedeva, arī nakts patruļas neko nenosargāja.

27. aprīlī no rajona evakuēja visus, kas vēl nebija to atstājuši paši. Pa radio un televīziju brīdināja par briesmām un norādīja Loka, robežas. Sargi tagad aptur visas personiskās automašīnas un neļauj tām iebraukt bīstamajā jonā. Par spīti tam, Lokā pamesto automobiju skaits arvien palielinās.

Varas orgāni apmēram mēnesi nesekmigi mēgināja kontrolēt situāciju. Tad aplenkuma stāvokli atcēla, ceļus vairs nekontrolēja un apkārtni «neķemmēja», bet nolika sargus uz visiem ceļiem, kas šķērso Loka robežu . . .»

«Jā,» nodomāja Deivids', aizvērdams dosjē, «nekā jauna nav. Visu to, protams, es jau zināju. Bet vai kāds vispār zina kaut ko vairāk?' . . . Zinātnieku hipotēzes nav ne graša vērtas; lai izteiktu vērā ņemamus spriedumus, viniem nepieciešami dati, bet šeit to nav, ir tikai tukšums . . .

Tas būs interesants darbinš. Šķiet, ka atrisinājums nenāks viegli.»

* •

Neatraudams skatienu no lukturu apgaismotās šosejas daļas, Deivids lēnām brauca un ar atvieglinājumu sajuta, ka muskuļu atslābums pamazām zūd, domas kļūst skaidras un uztvere asa.Viņš atkal jutās kā cilvēks, lai gan nebija pārliecināts, cik ilgi tā būs. Šoseja kļuva arvien nolaistāka. Grūti bija iedomāties, ka tikai pirms diviem mēnešiem šeit bijusi štata visdzīvākā magistrāle. Lukturu gaismā ceļa nomalē laiku pa laikam parādījās kāds pamests automobilis.

Sākumā bija atļauts tos izvest, pēc tam, kad Loku slēdza, tos tikai nostūma no brauktuves. Pats dīvainākais bija tas ka pazudušie pasažieri acīmredzot pat ne bija mēginājuši pretoties. Rītos uz ceļiem atrada automašīnas, kuru lukturi dega un motors darbojās. Durvis bija atvērtas,bet salonā nekādu cīņas pēdu nemanīja.

Pēdējās divās dienās Deivids bija krustām šķērsām izbraukājis gandrīz visu Loku rūpīgi apskatījis neskaitāmus automobiļus arī tos nedaudzos, kas bija sadauzīti, pilnā gaitā ietriecoties nomalē. Avarējušajās

mašīnās dažkārt varējā saskatīt asins plan kumus, bet līķu nebija nevienā.

Deivids pāris reižu apturēja «jaguāru un spēcīgas baterijas gaismā centās izpētīt apkārtni. Neko uztraucošu nemanīja, nekādas dzīvības vai briesmu pazimes uz ceļu neredzēja. Visapkārt bija tumšs, turklāt un neparasti kluss.

Kad Deivids apturēja mašīnu trešo reizi. viņam likās, ka priekšā kaut kas neskaidri mirgo. Deivids izslēdza lukturus, izkāpa no automobiļa un vērīgi ieskatījās tumsā. Tad viņš atkal apsēdās pie stūres un uzņēma ātrumu.

Ceļa vidū stāvēja vaļēja, divvietīga sporta automašīna. Tās lukturi dega motors tik tikko dzirdami ņurdēja.

Deivids piebrauca cieši klāt un baterijas gaismā apskatīja svešo mašīnu. Atklājās parastā aina: salons bija tukšs. Taču, kad' Deivids pieliecās un ieskatījās rūpīgāk,.viņam likās, ka uz sēdekja izkaisīti pelni_Vai tas būtu viss, kas palicis pāri no pasažieriem? ~Deivids paraknāja pelnus ar pistoles stobru. Spirgtais nakts vējš .tos aizpūta.«Pēc stundas te vairs nekas nebūs palicispāri,» viņš nodomāja. «Joki gan!» Pabraucis mazu gabaliņu uz priekšu Deivids pēkšņi sajuta neskaidru nemieru un ieraudzīja vientuju cilvēku, kas nāca viņam pretī pa šoseju. Bremzēm iekaucoties, viņš strauji piebremzēja. Jocīgais, it kā pazīstamais stāvs lēnām tuvojās. Jo tuvāk tas nāca, jo dzijāk Deivids iespiedās sēdeklī, stingdams naves bailēs. Pretimnācējs bija viņš pats.' Šiš otrais

Deivids bija mironis. Vinam bija sažuvusi, bāla seja, kura vietumis jau trūdēja,' nedzīvo acu baltumi bija nekustīgi, ārkārtīgi vājo ķermeni sedza pussatrūdējušu drānu driskas . . . Pelēkajās lūpās vīdēja saspringts, it kā atbildi meklējošs samocīts smaids . . . Līķis nāca palēninātā gaitā, kā murgos, ar saraustītām marionetes kustībām… Balto acu stingais skatiens it kā pie-. nagloja Deividu pie sēdekļa. Viņš sajuta neprātīgu vēlēšanos doties mironim pretī un mesties kā bezdibenī . . . Deivida roka jau lēnām pastiepās pret durvim, bet pusceļā; tā nevilšus atdūrās pret ātrumu pārslēgu un satvēra to. Ar zināmu gribas piepūli viņš ieslēdza atpakaļgaitu un piedeva gāzi. Mašīna ar rāvienu atlēca atpakaļ un apstājās. Izstiepis kaulainās rokas, līķis nāca viņam virsū, taču Deivids jau bija atguvies.

Strauji palielinājis ātrumu, viņš apbrauca mironi. Līķis pietupās un mēģināja uzlēkt uz mašīnas. Gaisā pazibēja tā atņirgtie zobi, gar bagāžnieku noslidēja izplestie pirksti, taču Deivids jau bija garām un strauji traucās uz priekšu, uz Loka centru.

Ar pūlēm iztaisnojis pirkstus, kas bija sažņauguši stūres ratu, Deivids noslaucīja no pieres aukstus sviedrus.

«Ak dievs,» viņš domāja, «tas taču biju es. Nu, eņģelim līdzīgais cilvēk, kā tu patīc sev kā mironis? Saki ko sacīdams, varena izrāde . . . No kurienes gan uzradies šis pūstošais liķis, un ko tas meklē uz ceļa? Varbūt gaidīja mani? Kas par muļķībām? Man nekad nav bijis dubultnieku, un, ja arī kāds man līdzinās, kāpēc gan viņš, turklāt pēc nāves, lai meklētu tikšanos ar mani? ka es sāku jukt prātā. Citādi, kā gan lai . . .»

«Nē, pagaidi! Mierīgāk, mierīgāk . . . Tad tāds ir tas Loks! Halucinācijas? Muļķības! Halucinācijas nenogalina un neatstāj arī skrambas uz bagāžnieka,» Deivids atskatījies noteica.

«Tātad iznāk, ka esmu saticies ar kaut ko tādu, kas pieņēmis manu izskatu pēc nāves,» viņš turpināja pārdomas. «Ļoti iespējams, ka pēc šīs tikšanās man bija jāpazūd tāpat kā daudziem simtiem pirms manis. Starp citu, ko gan satika citi? Es redzēju pats sevi, bet ko redzēja viņi? Ari paši sevi? Turklāt neviens no Loka nav atgriezies un, ja arī kādam tas ir izdevies, viņš klusē, lai nenokļūtu trako namā. Tiesa, ir dzirdētas kaut kādas baumas par dzīviem miroņiem, kas it kā klīstot starp cilvēkiem, bet kas gan tām tic? ..»

Deividam atkal pēkšņi uzbruka nomācoša briesmu sajūta, un viņš piebremzēja. Uz šosejas stāvēja divi cilvēki. Vīrietis un sieviete. Deivids piebrauca tuvāk un apgaismoja viņus ar automašīnas prožektoriem. Izabella un Millers — šoreiz īsti miroņi. Kādreiz, ļoti sen, kad Deividu sauca citā vārdā, Izabella viņam bija visa pasaule un, ja nebūtu uzradies Millers . . .

«Kādas muļķības,» domāja Deivids. «Ko viņi te maisās?»

Izabella lēnām pacēla roku un pamāja. Viņas seja tādā attālumā bija grūti saskatāma, bet Deivids zināja, ka tā ir nedziva, jo sievietei ap kaklu skaidri izcēlās virves atliekas. Arī Milleram, pirmajam cilvēkam, ko nogalināja Deivids, pie kakla rēgojās satrunējušas virves gabals.

«Viņi abi nomira vienādi un vienā dienā,» atcerējās Deivids. «Arī tagad, pēc nāves, viņi nav šķirami. Cik romantiski! Ir nu gan atmiņu vakars . . . Bet es jums rādīšu! . . .»

Zobus sakodis, viņš nospieda akseleratora pedāli. Jaudīgā mašīna nodrebēja, it kā izbraukdama pa aizslēgtiem vārtiem, bet Deivids pat neatskatījās.

«Man vajadzēja iedomāties,» vinš turpināja domu gaitu, «ka man uzsūtīs Izabellu — vienu no nedaudzajiem cilvēkiem, ko mīlēju šajā pasaulē. Tā ir mana nedzīstošā rēta . . . Nu, bet kurš būs nākamais? Vai Robijs, kurš aizgāja bojā, glābdams manu dzīvību? Varbūt vēl kāds no tiem, ko esmu nogalinājis? Kurš? Bet man tagad ir vienalga, es esmu gatavs uz visu . . .»

Deivids pacēla roku no stūres. Pirksti drebēja.

«Veins parāvis!» vinš nolamājās. «Tu vairs nekam neesi derīgs, esi pārvērties par lupatu. Bet mieru, mierīgāk, tu taču esi darbā . . . Tomēr ko tas, viss nozimē? Vai tie būtu miroņi no pilsētas kapsētas? Varbūt slepena hipnotizētāju biedriba? Bet . kāpēc tad tā nodrebēja jaguārs»? Varbūt roboti? . . . Ko es minu mīklas? Pietiek! Prātā nāk tikai muļķīgas atbildes.»

• • •

VēI daudzas reizes Deivids satikās ar miroņiem. Tad viņš piebremzēja, lai identificētu līķi, un pabrauca garām, ja vien izdevās. Kad tas neizdevās, Deivids notrieca spokus ar mašīnu. Viņš bija mierigs, taču nevarēja savaldīt drebuļus, kad «jaguārs» uzdrāzās virsū kādreiz tuviem cilvēkiem. Kad Deivids atkal ieraudzīja Milleru, šoreiz vienu pašu, viņš apturēja automašīnu un paņēma pistoli. Kokainiem soļiem

mironis pienāca klāt un atvēra durvis. Deivids pagrieza stobru pret līķa vēderu. Mirkli pirms šāviena Millera platā seja savilkās, tajā iezīmējās Izabellas vaibsti . . . Deivids nospieda sprūdu. Lodes sprādziens aizsvieda līķi pie ceja nomales. Tur tas pēkšni izgaisa un nobira uz zemes, pārvērties pelēkās smiltīs. Deivids apgaismoja pīšļus ar bateriju, paraustīja. plecus un aizbrauca.

Viņam likās, ka ir rīkojies muļķīgi. Tikpat labi Milleru varēja nošaut arī no lielāka attāluma. Bet tas nebūtu noslāpējis naidu pret visiem tiem, kas ar laupitāju nekaunibu ielauzās viņa sirds dziļumos, metodiski un cietsirdīgi izvilkdami no turienes noslēpumus, ko Deivids gribēja nosargāt arī pats no sevis. Taču arī pēc tiešā šāviena nekļuva vieglāk.

«Vai vienai naktij nav par daudz?» prātoja Deivids. «Ari man kādreiz bija sirds. Arī man var sāpēt . . . Aitasgalva! Vai kādu tas interesē? Pēc viņu prāta — jo vairāk, jo labāk. Skaties šo hip" parādi, skaties uzmanigi! Tu domāji, ka viss ir izgaisis? Nē, lūk, skaties, tas ir tavu acu priekšā! Tu vienkārši biji aizmirsis, bet tev atgādināja . . .»

Priekšā uzliesmoja žilbinoša gaisma. Tā sāpīgi iecirtās acīs. Deivids momen-tāni nobremzēja un sāka braukt atpakaļgaitā. Gaisma nozibsnīja atkal, un dažas sekundes Deivids vairs neko nevarēja saskatīt. Pēc tam redze atjaunojās.

Šoseja atdūrās pret spoguļgludu sienu, un Deividu bija apžilbinājuši viņa paša automašīnas prožektori. Viņš bija gatavs zvērēt, ka vēl pirms mirkļa uz ceļa nav bijis ne akmentiņa. Bet tagad priekšā pacēlās monolīta siena visā šosejas platumā.

Deivids paskatījās uz pistoli. «Viena raķete un . . .» viņš nodomāja. «Tomēr būs labāk, ja iztiksim bez ekscesiem.»

Pārbaudījis savu atrašanās vietu pēc vadības kompjūtera rādījumiem, Deivids vēl pabrauca atpakaļgaitā un nogriezās pa apvedceļu, kas stāvi gāja kalnup.

Tas, ka šis lēmums bijis kļūdains, atklājās pēc minūtēm desmit, kad «jaguāru» no apakšas satricināja spēcīgs grūdiens. Pakaļgalam palecoties gaisā, mašīna ar priekšgalu sāka skrāpēt asfaltu un neatvairāmi slīdēja uz kraujas pusi. Kad priekšējie riteņi atkal pieskārās zemei, Deivids mēģināja izgriezt mašīnu uz ceļa, taču jau bija par vēlu. Viņš tik tikko paspēja izvelties no sēdekļa, kad automobilis, noslaucijis ceļmalas stabiņus, ielidoja un pazuda tumsā.

Deivids jau bija pielēcis kājās un stāvēja ar pistoli rokās. Visapkārt joprojām valdīja tumsa un klusums. Izpētījis skrambas uz asfalta, viņš noteica vietu, no kuras bija sācies uzbrukums. Bet tā bija tieši tāda pati kā jebkura cita vieta uz šosejas, kuru klāja

vienmērīgs, gluds asfalts. Tāda tā bija arī

tad, kad tai pārskrēja «jaguārs».

Deivids iedomājās, ka šoseju vajadzētu izpētīt rūpīgāk, taču nolēma, ka to varēs izdarīt vēlāk. Atmuguriski viņš atkāpās

līdz ceļa malai un tad devās lejā pie automašīnas. «Jaguārs» bija cietis daudz mazāk, nekā varēja sagaidīt. Bet, ja arī tas nebūtu bojāts nemaz, no tā vairs nebija nekāda labuma, jo automašīnas izcelšanai vajadzēja celtni.

Deivids atvēra durvis un sameklēja somu. Tajā bija viss, kas viņam tagad bija vajadzīgs, arī rezerves pistole. Pacēlis galvu uz augšu, viņš paskatijās uz šoseju un nodrebēja. Uz zvaigžnoto debesu fona skaidri varēja saredzēt melnu neveiklu siluetu, kura apveidi mazliet atgādināja cilvēku. Pārliekusies pār krauju, ēna it kā noskatījās, kas notiek lejā.

Siluets sakustējās, un Deivids, ne mirkli nevilcinādamies, pacēla pistoli. Kroplīgā būtne sasprāga gabalu gabalos ar žilbinošu uzliesmojumu. Deivids negribēja riskēt, tāpēc viņš šāva ar raķeti, kas spēja

sadragāt pat tanku.

Pakāpies līdz šosejai, Deivids saprata, ka raķete nav izniekota velti. Uz ceļa mētājās spīdīgas, karstumā apkusušas škembas, zem kājām šņirkstēja melna, smaga smilts. Deivids pieliecās un, savācis sau-jiņu melnā pulvera, iebēra to kādā no somas nodalījumiem. Citā nodalījumā viņš ielika dažas no vēl siltajām šķembām.

Līdz Loka centram bija palikuši daži desmiti kilometru. Deivids jau zināja, ko darīt turpmāk. Viņš paskatijās visapkārt un, nogriezies no taciņas, gāja taisni pāri laukam.

Pēc stundas viņš saprata, ka šoreiz rīkojies pareizi. Pa šo laiku viņam neviens vairs nebija uzbrucis. Dažas reizes viņš mainīja virzienu, apzināti neizvēlēdamies labāko maršrutu, lai tādējādi maldinātu sekotājus.. Visvairāk viņu baidīja uzbrukums no aizmugures. Bet vai nu uzbrucēji nebija paraduši izsekot, vai arī tāpēc, ka

pārvietojās pārāk lēni, vajātāji nebija manāmi.

Otrās stundas beigās Deivids saprata: tas, ka ceļā nav ne uzbrukumu, ne arī slazdu, viņu nevis nomierina, kā tam vajadzētu būt, bet sāk uztraukt arvien vairāk. Saspringums pieauga ar katru minūti. Pat pistole, kas līdz šim bija kalpojusi nevainojami, vairs neiedvesa drosmi. Viņš apzinājās, ka gluži vienkārši sāk baidīties.

Kad Deivids ieraudzīja, ka klupdama un krizdama pretī skrien kāda izplucināta būtne, viņš sajuta atvieglinājumu. Atkāpies aiz kāda krūma, Deivids gaidīja ar bateriju rokās. Varēja jau saskatīt, ka tuvojas meitene. Deivids ieslēdza bateriju un vērsa gaismas staru tieši viņai sejā. Meitene spalgi iekliedzās un sagrīļojās. — Kas tu esi?

Viņas lūpas sakustējās, bet Deivids neko nesadzirdēja.

Kā tu šeit nokļuvi?

Viņa neatbildēja.

Vai klusēsi? -Deivids vienaldzīgi turpināja izprašņāt. — Nu, tā ir tava darīšana.

To pateicis, viņš spēra soli sāņus.

— Uzgaidiet! — vina iekliedzās, ar abām rokām ieķērusies Deivida jakā. — Es pateikšu. Mēs . . . mēs gribējām izvēdināt galvu. Pēc viesībām. Diks brauca kā ārprātīgs, uz ceju neskatīdamies. Pāris reižu kaut kādi cilvēki mēģināja mūs apturēt, bet Diks tikai dzinās vēl ātrāk. Bet pēc tam viņš pēkšņi tā nobremzēja, ka es gandriz sasitu pieri. Priekšā pa šoseju kāds gāja. Viņš nāca arvien tuvāk un . . . Ak dievs! Tāds ārprāts!

— Kas notika pēc tam?

— Man liekas, ka es izlēcu no mašīnas un metos bēgt . . . Es neatceros. Kad atguvos, biju klajā laukā. Ak kungs! Kas gan tas bija?

Tev ir paveicies, — atbildēja Deivids. — Tev ir nestandarta reakcija.

Es neko nesaprotu.

Vai tu vari iedomāties, kur atrodies? N-nē.

— Ir tāda jauka vietiņa, ko sauc par Jautro loku.

— Ak dievs . . . — nočukstēja meitene.

Deivids atskatījās. Likās, ka tas viņam jau kjuvis par paradumu.

— Kā sauc?

— Vai mani? Jūlija.

— Kājas sāp?

— ļoti.

Jo ļaunāk priekš tevis. Bet tagad klausies uzmanīgi. Ja gribi izdzīvot līdz rītam, pirmkārt, neatpaliec ne soli no manis; otrkārt, bez domāšanas izpildi visas manas pavēles, un, treškārt, lai es turpmāk vairs nedzirdu tavu jauko balstiņu. Skaidrs?

Meitene steigšus pamāja ar galvu. Neatskatījies Deivids devās uz priekšu, uz Loka centru.

«Vai pārbaudīt hipotēzi?» viņš sev jautāja. «Faktu ir pietiekami daudz. Pieņemsim, ka tie riebekļi ir mikroorganismu kolonija, kurā katrs radījums ir smilšu graudiņa lielumā. Pienemsim arī, ka sakari starp viņiem ir samērā stipri un elastīgi, ka vajadzības gadījumā kolonija var pārvērsties par vienotu organismu, kam piemīt mimikrijas spēja un kurš, zondējot varbūtējo upuru apzinu, spēj noteikt,

kur viņu aizsardzība ir vāja. Tādējādi Lokā rodas miroņi — nāves un iznīcības simbols.

Uz vispārējā šausmu fona Bailēm, kas iemiesojušās kādā tēlā un ko pavada orien

tēts paralizējošs starojums, gandrīz vienmēr ir izšķirošā loma. Upuris zaudē spēju pretoties, un tad plēsoņa to aprij. No cilvēka nekas nepaliek pāri, tikai saujiņa pīšļu. Šīs kolonijas praktiski nav iespējams atklāt, jo mikroorganismi dodas medībās tikai naktī, bet dienā pārtrauc savstarpējos sakarus un, pieņēmuši aizsargkrāsu, izkaisās pa zemi. Līdzīgi tie iekārto arī slēpņus, vajājot upuri. Kolonijas uzbrūk tikai vājākam vai spēkos līdzīgam pretiniekam, ar to izskaidrojams tas, ka lielās patruļas neko neredzēja.»

«Šķiet, ka nav peļami, tā tas varētu būt,» nodomāja Deivids, «tātad, pieņemsim to par darba hipotēzi. Bet tomēr — kāpēc ir Loks?» viņš turpināja pārdomas. «Jāšaubās, vai šo koloniju iemītniekus var uzskatīt par saprātīgām būtnēm. Šie uzbrukumi, slēpņi, lamatas — tas viss ir samērā primitīvi, kā ar pieri sienā. Jūtams, ka darbojas noslīpēts instinkts, bet domas nav. Tomēr, satiekoties ar mani, uzbrucēji detaļās neatkārtojās, tātad var secināt, ķa starp viņiem visu laiku bija pastāvīgi sakari. Tā kā Lokam ir krasi izteiktas robežas, var pieņemt, ka koloniju rīcību vada koordinācijas centrs. Ļoti iespējams, ka šis koordinators vienkārši ir tikai posms, kas sasaista kolonijas, un nebūt nav intelektuāli

pārāks par tam. Bet nav skaidrs, kā un no

kurienes uzradušies šie mošķi. Vai varētu būt, ka viduslaiku leģendas rosinājuši reāli fakti un visa šī miroņu trakošana ir tikai senas kaites recidīvs? . . .» Saklausījis aiz muguras klusus šņukstus, Deivids pagriezās atpakaļ. Jūlija mīņājās uz vietas un, saspiedusi galvu rokās, kaut ko čukstēja. Sapratis tikai «Es nevaru . . .», Deivids noteica:

Arlabunakt, meitenīt!

Nē! — vipa iekliedzās.

Deivids paraustija plecus un devās tālāk. Ar vienu aci viņš redzēja, ka Jūlija panākas dažus soļus līdzi, bet tad apstājas un nokrīt uz ceļiem.

Deivids atskatijās un pagriezās atpakaļ. Meiteni varēja saprast. Loka ietekme arvien pastiprinājās. Likās, ka tā pieaug ar katru soli, un tas nogurdināja ātrāk, nekā Deivids bija gaidījis.'

«Ja šī nakts vispār kādreiz beigsies,» viņš domāja, tā nepaliks bez sekām. šķiet ka kļūstu sentimentāls.»

Piegājis pia Jūlijas, Deivids viņu piecēla kājās. Meiteņe ar izmisīgu spēku ieķērās viņa drēbēs.

— Diezgan! — īgni iesaucās Deivids.

— Esmu atgriezies.Meitenes rokas atslāba, viņa drebēja un tikko dzirdami šņukstēja. Laiku pa laikam apskatīdamies visapkārt, Deivids gaidīja, kamēr Jūlija nomierināsies.«Vai tik viņa nav man piespēlēta?» pēkšņi viņam ienāca prātā. «Tas nemaz nav izslēgts. Bet, lai nu būtu kā būdams, jāšaubās, vai jaunava pati to apjauš. Tā ir viņas laime, ka viņai ticis šāds uzdevums.» — Viss kārtībā? — jautāja Deivids.

— Vai esi atguvusies?

— Kad jūs esat blakus, — viņa atbildēja vēl drebošā, bet jau savaldītā balsī, — es baidos mazāk.

Smieklīgi, bet arī viņam bija līdzīga sajūta.

— Līdz ausmai vēl ir pāris stundas, —

turpināja Deivids. — Es iedošu tev ieroci. Kad būsi pārgājusi to lauku un . . .

Vai gribat, lai es sajūku prātā? —meitene viņu pārtrauca. Viņas balsī skanēja izbailes.

— Man vairs daudz nevajag. «Jā,» nodomāja Deivids, «viena viņa neies. Jau pirmajā satikšanās reizē pazaudēs galvu un visu aizmirsīs . . .»

— Man ļoti gribas dzīvot, — klusi teica Jūlija. — Neatstājiet mani. -

Deivids satrūkās. Bija pagājuši desmit gadi, bet šos vārdus viņš nespēja izdzēst no atmiņas. Kas gan tagad tos licis teikt Jūlijai?

— Es brīdinu, — viņš drūmi paziņoja,

ka šis ceļš ved tikai uz vienu pusi. Reti kāds atgriežas.

— Es iešu, — viņa pasteidzās piekrist.

Tikai…

— Kas nu?

— Vai drīkstu ņemt jūs zem rokas?

Deivids iesmējās un, pārmetis somu uz labo plecu, piedāvāja meitenei elkoni. Viņi sāka iet, vispirms lēnām, viens otram pielāgodamies, bet tad jau ātrākā gaitā. Drīz vien likās, ka Loka draudīgā ietekme mazinās.

Vai drīkstu jautāt? — ierunājās Jūlija.

— Klāj vaļā, — Deivids atļāva, vērodams jau saskatāmās pilsētas mājas.

Vai savu draugu es vairs neredzēšu? Deivids pamāja ar galvu un vienaldzigi noteica:

Iepazīsies ar citu, gudrāku.

Kas notika ar vinu?

Kā lai es to zinu? Vai tu domā, ka es šeit dzīvoju?

Es par to nebrīnītos, — atbildēja Jūlija. Pametusi skatienu sānis, viņa sarāvās un iesaucās: — Kas tas?!

Deivids steigšus pagriezās un apstājās. Kaut kas milzīgam, kroplam sikspārnim līdzīgs tālumā lidinājās uz zvaigžņu fona.

Kas tas ir? — jautāja Jūlija, piespiezdamās viņam. Tas ir pilsētas kapsētas rajonā, — nopietnā balsī atbildēja Deivids un izteica pieņēmumu: — Var būt, ka tas ir no turienes.

— Vai jūs jokojat? — ar šausmām balsi jautāja Jūlija.

Deivids neatbildēja. Pēkšni viņš atcerējās, ka Loka centrs atrodas tieši kapsētā.

«Galu galā,» viņš nodomāja, «jābūt taču konsekventam līdz galam. Kāpēc gan kapsēta būtu slikta rezidence koordinatoram? Tur ir milzīgi organisko vielu krājumi, var dzīvot kā pagrabā, tas piekrauts ar pārtiku.»

— Iesim, — ierosināja Deivids, raudams meiteni līdzi.

Jo tuvāk pilsētai piegāja, jo vairāk

koku parādijās. Deivids gandrīz vai priecājās par to, lai gan pirms tam bija centies iet pa klajākām vietām. Taču noslēpumainā sikspārņa dēļ viņa prāts bija nemierīgs. Šajā briesmīgajā sistēmā kroplais lidonis varēja būt novērotājs.

— Man ir tāda sajūta, — teica Jūlija, — it kā mēs būtu atgriezušies pagātnē par kādiem pieciem gadsimtiem.

— Runā klusāk.

— Miroņi, vampīri . . . — viņa čukstēja. Murgi! Arprāta murgi!

— Klusē! — pavēlēja Deivids.

Izgājuši cauri nelielai birzij, kurā blīvi auga mazi koki, viņi sasniedza mājas, kas atradās līdzās kapsētai. Iegājis kādās parades durvīs, Deivids iededza bateriju. Pa čīkstošām kāpnēm viņš uzkāpa otrajā stāvā, atrada neaizslēgtu dzīvokli un, atgrūdis vaļā tā durvis, mirkli pastāvēja uz sliekšņa, baterijas gaismā izpētīdams priekštelpu un ieklausīdamies klusumā. Gaitenī neko aizdomīgu neredzēja, un arī viņa nojautas klusēja. Viņš sajuta tikai pastāvīgo baiļu fonu, kas vairs tā nesatrauca vai nu tāpēc, ka Deivids bija pieradis pie tā, vai arī tāpēc, ka šeit, Loka centra tuvumā, tas patiešām bija mazāks. Ar pistoli rokā Deivids aizslīdēja gar sienu, ielūkodamies istabās. Kad apskate bija beigusies, viņš padeva signālu Jūlijai. Meitene iešmauca telpā, rūpīgi aizvērdama durvis. Deivids iegāja plašajā vannas istabā, atvēra logu, nolika pie tā krēslu un apsēdās,

sāpošās kājas uzlicis uz palodzes. Kā jau viņš bija gaidījis, skats uz kapsētu no šejienes bija lielisks. Aiz muguras, nekaunīgi pārtraucis klsumu, iesprauslojās ūdensvada krāns.

Varbūt tu ieslēgsi arī radio, — norūca Deivids, paskatīdamies uz Jūlijas atspulgu loga stiklā.

— Skumsti bez sabiedrības?

— Ūdens tek, — viņa pazipoja pārsteigumā. — No kurienes?

Deivids izvilka no somas binokli un sāka pārlūkot kapsētu.

Vai es drīkstu nomazgāties? — jautāja Jūlija.

Deivids vienaldzīgi paraustīja plecus.-

Es klusītēm, — mierināja Jūlija.

Un tik tiešām, viņš varēja sadzirdēt tikai klusus šļakstienus. Jūlija izskaloja un izkāra kleitu. Tad, viņa pielēja vannu un, tik tikko saklausāmi iespiegdamās, atlaidās aukstajā ūdenī.

Pie durvim ir aptieciņa, — teica Deivids, kad viņa bija noslaucījusies. — Atnes to.

Jūlijas mitrie mati juku jukām krita pār pleciem. Ap gurniem meitene bija apsējusi dvieli, no viņas uzvēdīja svaigums un izstaroja jaunība, pagaidām vēl tīra un paļāvīga. «Izrādās, ka uz pasaules arī tā ir saglabājusies . . .» nodomāja Deivids.

Nosēdinājis meiteni uz palodzes, viņš sāka tīrīt brūces Jūlijas kāju pēdās. Viņa sakoda lūpas, reizumis nodrebēja, taču pacieta sāpes klusēdama. Par laimi, viņa nebija nekāda čīkstule.

«Kas gan noticis ar mani?» gandrīz ar profesionālu meistarību tīrīdams brūces, prātoja Deivids. «Vai es tiešām ceru, ka nevainīgas dvēseles glābšana nodzēsīs kaut daļu manu grēku? Bet ja nu tur, tajā grāmatvedībā, mani jau ir noņēmuši no uzskaites? Tomēr varbūt vienosimies?»

Kad Deivids beidzot sāka apsaitēt ievainotās pēdas, Jūlija, pār plecu pavērusies logā, sacīja:

Zināt, es taču šeit dzīvoju. Tas bija tikai pirms pusgada.

— Vai kapsētā? izbrīnā jautāja Deivids

Vai redzat tos kokus, tur, aiz sētas atbildēja Jūlija, ar zodu parādīdama vajadzīgo virzienu.

— Mazliet tālāk

tiem ir manas mājas.

Bija.

Jā, bija, — viņa piekrita skumjā balsī Tagad viss nodedzis.

— Tātad tu sailgojies apciemot dzimtās drupas?

— Protams, ka nē! Pie visa bija vainīgs Diks

— Vinš taču nav normāls. Droši vien gribēja mani pabaidit.

Bet iekšpus sētas kas tā par māju?

Kaut kāda laboratorija. Liekas, tā pieder aizsardzības ministrijai.

Kā tu to zini?

Tur strādāja kāds mans paziņa. Ko vini tur darija?

Jūlija mirkli šaubījās un tad atbildēja, paraustidama plecus:

Tagad droši vien tam vairs nav nekādas nozimes . . . Viņš teica, ka tā esot iedarbiba uz telpas struktūru.

Deivids uzklausija jaunumus, košļādams lūpas. Vinš nodomāja: «Nē, šķiet, ka tas nav izskaidrojums. Šīs nelaimīgās laboratorijas pētijumus kādu laiku tik tiešām uzskatīja par daudzsološiem, bet tagad oficiālā zinātne stingri un viennozīmīgi pasludinājusi tos par bezperspektiviem.»

— Vai aizgāja bojā? Vai viņi aizgāja bojā?

Jā. Visi. Pat līķus neatrada.

Toties tagad no tiem nav glābiņa, — teica Deivids. Lidz potitēm nosaitējis Jūlijas pēdas, viņš turpināja: — Būs labi. bet tagad pati pameklē sev kādu nodarbošanos. Man nav laika nonemties ar tevi. Ar vēsām lūpām nedroši pieskārusies Deivida vaigam, Jūlija izslidēja no istabas. atgriezusies ar segu un spilvenu kaudzi rokās, viņa ērti iekārtojās uz grīdas pie sienas un jau pēc dažām minūtēm bija aizmigusi,

Atgāzies krēslā, Deivids stingi vērās uz priekšu, Nekas ievēribas cienīgs Loka

centrā nebija saskatāms. Parasta, pamatīgi nolaista pilsētas kapsēta . . . «Vai tiešām viņš būtu kļūdijies un viss bijis velti?» izmisumā prātoja Deivids: «Kur ir tas nolāpītais koordinators? Lidz ausmai palikusi nepilna stundal»

Lidzigi mirāžai kapsēta pēkšņi sašūpojās.

salīgojās koki, sašūpojās zeme, nervi saspringa šausmās. Atņirdzis zobus, Deivids 'iespiedās krēslā. Miegā žēli iekunkstējās 'Jūlija , . . Bet impulss jau bija beidzies, kapsēta norima. Deivids atslābināja saspringto ķermeni un atviegloti nopūtās. Lūk, koordinatorsl» vinš gandrīz vai sajūsmā atzina. Bet tad attapies paskatījās uz Jūliju, kas nemaz nebija pamodusies. Guli, meitenit, guli. To tu esi labi izdomājusi.»

. Nolicis otru pistoli redzamā vietā, Deivids klusi pārmetās pāri palodzei, mirkli

turējās tajā ar rokām, tad nolēca mikstajā zemē un cauri birzij aizskrēja uz pakalnu, ko bija redzējis pa logu. Nogāzes smiltīm brūkot zem kājām, vinš sasniedza virsotni, kas bija apaugusi ar kokiem, un vēroja kapsētu. Mokpilnās gaidās ritēja minūtes. «Nu!» viņam gribējās kliegt: «Te es esmu! Ko gaidāt?»

Kapsēta sašūpojās vēlreiz. Šoreiz Deividam izdevās ātrāk pārvarēt šausmu lēkmi, un viņš ievēroja, ka caur robu sētā no kapsētas uz liesmu sašķobito laboratorijas ēku kā rudens arums aizstiepjas šaura, tik tikko saskatāma taciņa. Bet varbūt viņam tikai tā Iikās?

Dažus mirkļus nostāvējis neziņā, Deivids atkāpās aiz kokiem un pieliecies sāka skriet apkārt kapsētai. Pārlēcis pāri sētai, viņš piezagās pie laboratorijas ēkas un, nedabiskā klusuma stindzināts, pieplaka pie izsistā loga.

Deivids instinktivi satvēra palodzi. Telpu, kurai vajadzēja atrasties aiz loga, viņš neredzēja. Gluži vienkārši — tur nekā nebija. Ar pirkstiem ieķēries apdegušajā dēlī, Deivids karājās virs bezdibeņa. Viņa apjukušais skatiens noslīdēja gar melnu vienlaidu sienu, kuras malas izgaisa miglas mutuļos. Tad aina pēkšņi mainījās un Deivids aptvēra, ka viņam gar acīm slīd svešas un briesmīgas pasaules zemie mākoņi. Šī pasaule dīvainā kārtā bija pagriezta ar kājām gaisā, un likās, ka viņš to vēro, gulēdams uz muguras. Deivids piesardzigi atgrūdās no loga, un redzētā aina pagaisa. «Tas taču ir iebrukums!» viņš nodomāja. «Velns parāvis, cik banāli! Izrādās, ka laboratorijas pēdējais eksperimeņts ir vainagojies . ar panākumiem, bet zinātnieki paši to nekad vairs neuzzinās. Viņiem tomēr ir izdevies ielauzties citā pasaulē. Pareizāk gan būtu teikt:sveša pasaule pastiepusi pret mums savus plēsīgos taustekļus, kas cilvēkiem iedveš šausmas. Nejaušības vai izgudrotāju atjautības rezultātā līdzīgi, taču šaurāki un nedrošāki kanāli starp pasaulēm varēja rasties arī agrāk. Turpretim tagadējie zinātnieki darbojas ar vērienu un, tā kā neskopojas arī pasūtītāji, rezultāti pārspēj visas cerības . . . Tagad, šķiet, man ir skaidrs, ko noklusēja Lemke. Noslēgt līgumu ar elli, nopelnīt labu naudiņu ar šausmām — tā nu gan ir lieliska ideja! Riebeklis! Nu, bet kur tad ir saimnieki, kas izrīko šos nešķīsteņus?»

Pēkšņi Deividam likās, ka spokainās ēnas, kas bija pazibējušas svina pelēkajā miglā, sāk pulcēties ap viņu, draudīgi gatavodamās šausmu pilnam uzbrukumam. Protams, tā varēja būt arī uztrauktās iztēles uzburta aina, taču Deivids nevilcinādamies sāka atkāpties, pieskrēja pie sētas, vienā elpas vilcienā pārlēca tai pāri un joza prom.

Tikai nonācis pakalna virsotnē, viņš piespieda sevi apstāties un atskatīties atpakaļ. No sētas roba augstprātīgi, nesteidzīgi izpeldēja pelēku, blāvi spīdošu sfēru virkne. It kā atriebdamies pats sev par neseno vājuma mirkli, Deivids tās sagaidīja, drūmi rotaļādamies ar pistoli. «Ka tik nu neaizrijaties», viņš noteica pie sevis. «Vai šāda zivtiņa jums būs pa zobam?»

Kāda no sfērām blāvi nozibsnīja, un koks, kas atradās tikai kādu metru no Deivida, pēkšņi it kā pietupās un nogāzās uz sāniem, kritienā aplauzdams zarus. Deivids atlēca sāņus, nolamājās, uz mutes nokrita smiltīs un aizvēlās lejpus aiz akmeņiem. No slēptuves viņš redzēja, ka nozibsnī vēl viena sfēra un vienlaikus ar klusu, šmaukstienam līdzīgu troksni kādam biezoknī augošam kokam pazūd daļa stumbra un tas brīkšķēdams nogāžas. Sfēras nostājās rindā un sastinga it kā gaidās.

— Diezgan! — niknumā.norūca Deivids. — Nu es jums parādīšu! — Izslējies no slēptuves aiz akmens, viņš izšāva, nomērķējis uz kādu no sfērām. Mirkļi vēlāk kaut kas nosvilpa viņam gar ausi un, uzsprāgdams aiz muguras, apbēra viņu ar akmens lauskām. Likās, ka viņa paša izšautā sprāgstošā lode būtu atgriezusies atpakaļ. Daudz nevilcinādamies, Deivids izšāvā vēlreiz, izstiepis roku pēc iespējas tālāk uz sāniem. Viņam par pārsteigumu rezultāts bija tāds pats. Deivids sakoda zobus. Nodzīta, bezpalīdzīga upura lomā viņš jutās pretīgi. No augšas uzpūta vējš, un Deivids pacēla galvu. Dažus metrus virs viņa gaisā karājās melna, briesmīga būtne. Tā bieži vēcināja milzīgus plēves spārnus un ar degošām acīm cieši raudzījās Deividā.

—Riebekli! — viņš iekliedzās dusmās. — Nešķīsteni! Vācies prom!

Deivids pacēla pistoli. Melnais briesmonis parāvās sānis, un tūlīt pēc tam visapkārt Deividam sāka pazust koki, akmeņi,

smiltis. Puk! . . . Puk! . . . Ierāvies kādā plaisā, Deivids bezpalīdzīgi vēroja, kā sfēru raidītie šāviņi lēni, taču neatlaidīgi gatavo ceļu uzbrucējiem.

«Gandrīz vai jāsmejas,» viņš domāja.

«Bet tomēr es gribu dzīvot!»

Pielēcis kājās, Deivids šķērsoja virsotni un sasniedza pretējo nogāzi. Bet arī tur viņu sagaidīja sfēras. Loks bija noslēdzies. Loks Loka iekšienē.

Deivids apstājās. Šajā pakalna pusē bija gaišāks, un pirmsausmas pelēkajā krēslā viņš saskatīja, ka tuvākajā sfērā atrodas lempīga, cilvēkam līdzīga būtne. «Nu, lūk,» nodomāja Deivids, «arī saimnieki parādās.» Svešā būtne pagrieza pret viņu garu, melnu cauruli, sfēra nozibsnīja, un Deividam līdzās akmenī parādījās sekla bedre apmēram pusmetru diametrā. Attapies no pārsteiguma, viņš noslēpās aiz akmeņa un, nobrāzdams sānus pret asajām lauskām, aizlīda sāņus. «Svešie» metodiski turpināja apšaudīt

to vietu, kur vēl nesen bija slēpies Deivids Pēc katra šāviena būtnes samērā ilgi nonēmās ar platāko caurules galu un tikai tad vērsa to pret mērķi: Pēc visa tā varēja spriest, ka nekādi snaiperi uzbrucēji nav. Gan šaušanas ātrumā, gan precizitātē Deivids visus tos pārspētu, ja vien viņš varētu šaut . . .

No debesim atkal uzbruka «sikspārnis». Deivids izšāva, steigšus paraudams roku uz augšu, taču netrāpija. «Sikspārnis» aizslidēja aiz pakalna un pazuda .skatienam, bet sfērās sēdošās būtnes nekavējoties

pārnesa uguni uz viņu un Deividam atkal vajadzēja list prom. . . «Trenkā kā zaķi!» viņš dusmojās. «Bet es neesmu zaķis! Es esmu kaktā iedzīta

žurka! . . .»

Nogaidījis izdevīgu mirkli, Deivids metās «svešajiem» tieši virsū. Divas būtnes paspēja izšaut, taču steigā raidītie šāviņi gāja secen. Pārējo sfēru iemītnieki vēl nebija tikuši galā ar savām neveiklajām caurulēm, kad Deivids, sasniedzis iecerēto ugunslīniju, skriedams izšāva sānis un joza

tālāk. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras nodārd raķete, svaidīdamās starp sfērām.Cilpodams starp. kokiem, viņš skrēja uz māju pusi. Ar katru sekundi palielinājās attālums starp viņu un sfērām. Skaudrā priekā Deivids nodomāja, ka sliktajiem šāvējiem var palīdzēt tikai akla laime. Bet tajā pašā mirklī koka vainagam pārslīdēja melns lunkans ķermenis, nokrita viņam uz krūtīm un iekodās plecā ar spīdoši baltu zobu adatām. Deivids iekliedzās, izraudamies no briesmoņa, iesita «sikspārnim» pa galvu ar pistoli, notrieca to zemē, bet tad viņam uzbruka vesels plēsoņu bars. Vienu viņš nošāva gaisā, bet pārējie jau metās viņam virsū, nogāza gar zemi,'iekodās ķermenī, plosīja ar nagiem. Deivids atvēzēdamies sita tos ar pistoli, šāva, žņaudza, mīdīja . . . Caur plēves spārnu, spalvaino, nagoto ķetnu un griezīgi ķērcošo briesmoņu jūkli vipš pamazām virzijās uz logu, no kurienes atskanēja spalgs, šausmu pilns kliedziens «Ak dievs,» vinš nodomāja izmisumā,ja tu esi, piedod manus grēkus. Ne jau savā labā to lūdzu . . .»

Vinam sejā ietriecās dedzinošas liemas,

un, zaudēdams samaņu, Deivids nogāzās uz mitrās, pēc trūdiem smaržojošās zemes. Bet vēl un vēl vinš pūlējās līst kaut gabalinu pavirzīties uz priekšu. Tā ir atmaksa», vinam vēl iešāvās prātā «Vairs neizpirkšu . . . Par vēlu . . .»

«Attopies! Attopies taču! Ak kungs! . .

Kāda tuva, uzstājīga, gandrīz vai histē riska balss neļāva vinam atslābināties iegrimt nebūtibā, kaut kas vinu sāpīgi nežēlīgi purināja. Deivids atvēra acis ieraudzīja zilas, gandrīz jau gaišas debesis kuras mirkli vēlāk aizklāja izjauktu matu jūklis.

Deivid, mosties! Mosties!

Viņa ķermenis dega kā ugunīs, apkārtējā pasaule it kā peldēja gaisā ;un griezās riņķī.

Deivids nekādi nespēja koncentrē

ties.

Aiz mājas ir mašīnas, — beidzot viņš ierunājās. — Atrāk!

Sakodis zobus, lai neievaidētos, Deivids pagriezās uz vēdera un atspiedās uz rokām

Kā gan es . .. . — drebošā balsī nopūtās Jūlija. Ātrāk! — viņš iekliedzās.kas vēl nebūs?! Iekliegdamās Jūlija metās prom un klibodama pazuda aiz stūra.

Nem to lielāko! — Deivids nokliedza nopakal.

Apskatījis sevi, viņš pārliecinājās ka nav apgrauzts līdz kauliem, kā viņam pirmīt bija licies, taču visu miesu klāja asiņu traipi un sīkas brūcītes ar asām malām. Uz birzs pusi, dažus metrus no viņa gulēja trīs nekustīgi, plakani ķermeņi ar izgrieztiem spārniem Vēl viens «sikspārnis» raustījās agonijā mazliet tālāk. «Un tas ir viss

izbrīnā nodomāja Deivids. «Man likās, to ir desmitiem.»

Stiprāko reiboņu rnirkļos apstādamies Deivids četrrāpus aizlīda līdz mājai, sprindzināja spēkus un, turēdamies pie sienas, piecēlās kājās. Gar mājas stūri atdrāzās spēcīgs «fords», iekaucās bremzes un atvērās durvis. Deivids atgrūdās sienas un nogāzās uz sēdekļa.

—Prom! — viņš nokomandēja atslābinādamies. — Cik ātri vien var!

Automobilis rāvās uz priekšu un,uzņemdams ātrumu, aiztraucās pa aleju.

—Negriez celu, lai ko tu sastaptu, neskaidri murmināja Deivids. —

—Brauc meitenit, brauc! Viņu atkal pārņēma drausmīgs, lipīgs nogurums, un Deivids tik tikko spēja noturēt galvu.

Ak kungs, runā taču! — izmisumā iekliedzāš Jūlija. — Es sajukšu prātā!

Deivids saprata, ka viņa var krist histērijā «Kas gan saprastu, kā es alkstu miera!» viņš nodomāja.

—Kas tur notika? — sevi pārvarējis, jautāja Deivids. — Es neko neatceros.

—kāpēc tu kliedzi? Kad tu izskrēji no birzs, no vienas vietas aplipis ar tiem . . . Ak kungs,.

—Kādas šausmas! Tu līdi, siti, vārtījies, arvien tuvāk, arvien lēnāk. Bija palikuši tikai divi

sikspārņi», bet arī tu tik tikko kustējies. tad tu uzgāzies vienam virsū, bet otrs uzlēca tev uz muguras un iekodās kaklā. es izšāvu . . . Vienreiz, otrreiz . . . Tev noraustījās galva, tu izstiepies un nokriti . . . es izlēcu pa logu . . . Labi, ka beigts bija tas nevis . . . — Jūlija iešņukstējās un sāka kodīt lūpas. Deivids ar mokām pacēla galvu, aptausja rētu deniņos un gurdi iesmējās

—Vajadzēja tēmēt nedaudz augstāk, —viņš noteica. — Kad sprāgstošā lode trāpa galvā…

— Izbeidz! — iekliedzās Jūlija. Ar apsaitēto kāju meitene no visa spēka nospieda bremzes pedāli. Mašīna apstājās slīdēdama. Jūlija satvēra galvu rokās un, saliekusies uz priekšu, sāka raudāt. Deivids atspiedās ar krūtīm pret durvīm un nopētīja apkārtējos laukus. Vasaras rīta mieru nekas netraucēja, pat vējš bija pierimis. Arī bailes vigš vairs nejuta. Taču viņam kjuva arvien sliktāk.

Jūlija drīz vien nomierinājās. Izraudājusi nakts briesmas, viņa sameklēja kabatlakatiņu un noslaucīja seju.

— Braucam? — viņa jautāja.

Deivids pamāja un atlaidās sēdeklī.

Paldies Dievam!» viņš nodomāja. «Sķiet, ka mūsu senči nav melojuši: rītausmā mošķi pazūd.» Viņš gulēja mierīgi, bez bailēm, nejuzdams sāpes, tik tikko saskatidams priekšā aizritošo ceļu.

—

Šie «svešie» . . . — ar pūlēm pārvarēdams gurdenumu, čukstēja Deivids. — Uz viņiem nedrīkst šaut. Vai dzirdi, meitenīt? Tas ir aizsarglauks. Lai ar ko mēs šautu, tas vērsīsies pret mums pašiem. Jābūt kādam citam paņēmienam. Vai dzirdi, Jūlij? Viņi nebūt nav tik briesmīgi, tāpēc viņi slēpjas. Bet nedrīkst kļūdities. Viņi cer uz mūsu agresivitāti, uz mūsu atšķirtību. Bet mums tā jāpārvar, citādi . . . citādi mūs pārņems šausmas . . . — Deivids nemierīgi sagrozījās un turpināja: — Velns parāvis, cik tumšs . . . Kā negribas mirt . . . — Vinš saspringa un atcerējās: «Ļoti gribas dzīvot.»

Diemžēl stāstam nav nobeiguma. stāstu neatradu nekur pat krievu valodā-tīrā haltūra

Pavels Curjumovs. Dubultnieks

PAVELS CURJUMOVS

Viņš mani vajāja. Viņa seja pauda izbailes un neizpratni. Viņš sekoja klusēdams un rokās viņam nekā nebija. Pats nezinu kāpēc, bet izjutu mokpilnas bailes no viņa.

Mēs bijām kādā svešā ēkā, taču zināju, ka esmu ceļā uz izeju. Lai atkratītos no vajātāja, reizumis, savu mulsumu nododo-šā ātrumā es strauji izjozu caur īsajiem gaiteņiem un tad, it kā nekas nebūtu noticis, atkal pārgāju uz soļiem. Bet tas nelīdzēja, viņš neatpalika.

Visapkārt ēkai bija biezs, zaļš parks. Tas bija mans mērķis. Domāju, ka tur, parkā, es varēšu aizbēgt tā, ka viņam tas neliksies dīvaini, un viņš — šis svešais cilvēks — neko nesapratīs.

Beidzot parādījās sengaidītā izeja. Atvieglinājuma pārņemts, es pagrūdu durvis, taču tās neatvērās. Es atskatījos. Kad vajātājs bija jau gandrīz līdzās un pastiepa roku, mēģinādams kaut ko teikt, vai arī, lai apturētu mani; es izšķīros un metos durvīs ar plecu. Lai viņš domā ko domādams.

Plecs iegāzās tukšumā. Es pamodos.

Stāvēdams pie spoguļa un gatavodamies skūties, es nevilšus sāku aplūkot savu seju. Pēkšņi es sapratu savu baiļu iemeslu, to, ko nekādi nevarēju apjēgt sapnī. Cilvēkam, kurš mani vajāja, bija tāda pati seja. Viņš bija mans dubultnieks.

Lai paziņotu par mūsu saderināšanos, mēs ar Ollu ielūdzām pie manis, dažus tuvākos paziņas. Olla uzaicināja divas draudzenes, bet es — savu draugu Torņu.

Mēs abi draudzējāmies kopš bērnības un kādreiz pat ilgojāmies strādāt kopā. Taču vēlāk, kā jau tādos gadījumos tas notiek gandrīz vienmēr, mūsu ceļi izšķīrās. Toms aizrāvās ar biostrukturoloģiju, es — ar kosmisko lidaparātu konstruēšanu. Tā kā viņa darbības joma neprasīja ne grandioza mēroga eksperimentus, ne arī plašu informācijas apmaiņu ar citām nozarēm, Torns pamazām noslēdzās sevī un kļuva par vienu no nedaudzajiem zinātnes vientuļniekiem.

Vakars izdevās. Jaunajās lomās mēs ar Ollu bijām atraisīti. Ollas draudzenes centās atstāt iespaidu uz Tomu. Nezinu gan, • vai viņām tas izdevās vai ne.

Pēc viesībām es izgāju pavadīt Tomu. Man gribējās pabūt ar viņu divatā. Visapkārt valdīja klusums. Mēness karājās pie debesīm kā uzzīmēts. Tā nedzīvā gaisma apsudraboja papeļu vainagus, ceļu, visu apkārtni un it kā izkusa, tā arī nespēdama cīnīties ar vasaras nakts siltumu.

Torns pirmais iztraucēja klusumu. Es gaidīju, ka viņš uzdos jautājumus par Ollu, taču Toms kā parasti sāka runāt par savu darbu un es klausījos ar vienu ausi. Tad viņš jautāja:

— Lan, bet ko tu domā par fizioloģisko nemirstību?

Tas bija viņa garā.

Fizioloģiski nemirstīgs cilvēks, — es atbildēju neiedziļinādamies, — protams, varētu dot lielu labumu kaut vai tāpēc, piemēram, ka pastāvīgi attīstītos viņa intelekts, ģenialitāte, bagātinātos pieredze. Viņam jau būtu pamatzināšanas un nevajadzētu zaudēt laiku to apgūšanai. Taču šo patiešām izcilo indivīdu kandidatūras vajadzētu izvēlēties visai cilvēcei. Nemirstība visiem turpretī ir pretrunā ar dabu un tai nav jēgas. Vai tik tu neesi palicis neuzticīgs savam darbam? Gribi turpmāk nodarboties ar novecošanas vispārējo fizioloģiju?

Ne jau tur tas suns aprakts. Manuprāt, fiziologi ir daudz tālāk no atrisinājuma nekā mēs. Šobrīd viņi var paildzināt cilvēka mūžu par divdesmit pieciem trīsdesmit gadiem. Tas ir ļoti maz un būtiski neko negroza. Diemžēl, arī mēs mīņājamies uz vietas. Kad mums izdevās reģene-rēt zaudētu locekli, un vēlāk, kad izdevās arī iekšējo orgānu reģenerācija, likās, vēl tikai nedaudz jāpiespiežas un nāve būs uzvarēta. Taču neatlaidīgos ikdienas pūliņos aizgājuši daudzi gadi, un kaulainā joprojām smejas par mums. Ar to ir grūti samierināties, — sarūgtinātā balsī atbildēja Torns.

Es neesmu speciālists, 1 bet pat man skaidrs, ka mēģinājumiem pārvarēt vecumu ar reģenerācijas palīdzību nav nekādas jēgas. Reģenerētais orgāns taču vienmēr būs tikpat vecs, cik viss organisms. Tas ir likums, kas pierādīts jau simtiem reižu. Un citādi arī nemaz nevar būt. Protams, ja tu gribēji dzirdēt manas domas par to. Pēdējā gada laikā jums izdevies fiksēt pašreģenerācijas universālo informāciju biostruktūrā. Līdz ar to, ja es saprotu pareizi, atkārtoti zaudējot jebkuru orgānu, speciālista palīdzība vairs nav vajadzīga — viss atjaunojas pats no sevis. Tiesa gan, jums vēl neesot izdevies pārvarēt kādas īslaicīgas grūtībiņas ar vecumu. Bet, lai nu kā, tas ir milzīgs solis uz priekšu un nav taisnīgi runāt, ka jūs mīņājoties uz vietas, — es iebildu.

Informāciju, kas nodrošina atkārtotu pašreģenerāciju, proti, statisu, — turpināja Torns, — iespējams fiksēt tikai vecumā apmēram no divdesmit līdz piecdesmit gadiem, tas ir, laikā, ko novecošanās fiziologi uzskata par «vislabvēlīgāko biostruktūras funkcionēšanai». Vecuma barjera statisā nebūt nav īslaicīga grūti-biņa.

Likās, ka Torns tomēr kaut ko nepasaka līdz galam. ' — Galu galā, ko tad tu iesaki?

— Es domāju, ka ir iespējams reģene-rēt pilnīgi visu biostruktūru «cilvēks», proti, radīt organismu dubultnieku, — pēc pārdomu brīža atbildēja Torns.

Sī ideja man šķita drīzāk absurda nekā fantastiska, taču savas domas es noklusēju. Lai nu būtu kā būdams, iespēju, kā tādējādi sasniegt nemirstību, es nesaskatīju.

Kāds tam sakars ar nemirstību? — es jautāju.

Nekā sarežģīta te nav, — atbildēja Torns. — Gluži vienkārši, tu esi aizmirsis statisu. Statiss novērsīs jaunā organisma novecošanos.

Es klusēju.

Mājās mēs ar Ollu pārrunājām aizvadīto vakaru. Tad es mēģināju pierunāt, lai viņa paliek pie manis līdz rītam, taču Olla atbildēja, ka viņai esot agri jāceļas un ka viņa vēl šovakar gribētu padzīt uz priekšu savu referātu par zinātnes vēsturi.

Es painteresējos, ko jaunu viņai izdevies atklāt lajā jomā. Olla atbildēja, ka-sensenos laikos daži zinātnieki, iekams ieteikt cilvēkiem, piemēram, jaunu vakcīnu, riskējot ar dzīvību, bieži vien vispirms to pārbaudījuši paši uz savas ādas.

Jau vakarā, vēl bez miega gulēdams gultā, es pārdomāju šo faktu un man tas likās nedaudz sentimentāls. Bet tagad, visās detaļās atsaucot atmiņā sarunu ar Tomu, gribējās piešķirt tam citu nozīmi.

Sapratu, ka manas oažas drīzāk uzvēdi-

jis nepatīkamais sapnis, taču arī Torni] uzvedība likās neparasta. Atcerēdamies viņa mūžīgās nesaskaņas institūtā ar grupas vadītāju, to, ka viņam nebija nekādas personiskās dzīves, ka pēdējā laikā, aizrāvies ar Ollu, satikos ar Tomu reti un nebiju pietiekami iejūtīgs, nolēmu tagad kaut virspusēji izanalizēt, vai ir iespējams eksperiments, par kuru viņš runāja. Ieslēdzu mājas informatoru un, kad tas bija gatavs uzklausīt, uzdevu jautājumu:

— Biostruktūras reģenerācija?

— Informācija: astoņas kategorijas, divpadsmit klases, divdesmit septiņas grupas. Kategorijas — kopumā piecdesmit minūtes, — nekavējoties atnāca atbilde.

Tas mani neapmierināja. Pat diennakts nepietiktu, lai sagremotu visas šīs ziņas.

Informācija «jautājums—atbilde», — pieprasīju tagad un uzdevu pirmo jautājumu:

Vai ir iespējama kāda jau esoša urr normāli funkcionējoša orgāna reģenerācija, tas ir, paralēla abu eksistence?

— Nav iespējama.

Kāpēc jau esoša un normāli funkcionējoša orgāna reģenerācija nav iespējama?

Nav iespējams pārvarēt Savina un Diona likumā noteikto biostruktūras savrupību.

Kāda ir Savina un Diona likuma būtība?

Informācijas nodošana hromosomu gēnos… — sāka birt dažādie speciālie termini, taču es turpināju klausīties. Atskanēja frāze «otrā signālu sistēma». Tā varēja attiekties tikai uz cilvēku, un es sapratu, kurā virzienā meklējumi jāturpina.

Vai iespējams statiss dzīvniekiem?

Nav iespējams.

Es izslēdzu informatoru. Tātad šādaģ^ eksperimentam ir jēga tikai tad, ja ta^ļi piedalās divdesmit līdz piecdesmit gadus vecs cilvēks. Turklāt dubultnieka reģenerācijai nepieciešamajai informācijai ir jābūt pretrunā ar primāro organismu, tas jānoliedz. Sis secinājums nobaidīja mani.

Nolēmu piezvanīt Tomam. Mani daudzie izsaukumi palika bez atbildes. Tas nebija nekas neparasts: iespējams, ka Torns vēl gulēja un signālus nedzirdēja. Izlēmu, ka vienkāršāk būs aizlidot pie viņa.

Mans individuālais lidaparāts uzspurdze gaisā kā taurenis. Lidodams es domāju par dzīvības un nāves pretrunu, par augli, kas ! noliedz ziedu, par Ollas atklātajiem pašaizliedzīgajiem zinātniekiem un par vecu avīžu kolekciju, kas bija saglabājusies apmēram no tiem pašiem laikiem. Sājos laikrakstos bija pārlieku briesmīgas, veselajam saprātam nepieņemamas, taču itin ikdienišķas melnbaltās fotogrāfijas ar apbruņotiem cilvēkiem starp citiem tādiem pašļem cilvēkiem, kas, viņu nogalināti, gulēja zemē.

Lai kaut nedaudz izprastu cilvēka būtību, viņā jāiemiesojas, jāpārņem viņa sejas izteiksme, skatiens, manieres, žesti, pat balss tembrs …

Es mēģināju iedomāties Tomu, viņa šauro, rūsgano matu ieskauto seju ar augsto, balto pieri, aso degunu, plānajām, enerģiski sakniebtajām lūpām, brūno acu uzmanīgo, nedaudz pašpārliecināto skatienu, vieglo, ātro gaitu, precīzos žestus, stingro, noteikto balsi. Stiprs cilvēks. Interesanti, vai viņš spētu izšķirties par šādu eksperimentu? Bet kāpēc gan tas viņam būtu vajadzīgs?

«Fizioloģiski nemirstīgs cilvēks, protams, varētu dot lielu labumu,» es atcerējos savu vakarējo atbildi Tomam. Kas par muļķībām!

Cilvēks! Cilvēce! Mēs visi! Kas tas ir?

Neskaitāmi daudzas paaudzes, kas nomaina cita citu, šo paaudžu cīņa par eksistenci, kas sākumā bija tik smaga, bet ko t^gad mēs tikpat kā vairs nejūtam. Tieši šī cīņa mūs radīja un saliedēja. Jaunu paaudžu radīšana un eksistences cīņā gūtās pieredzes tālāknodošana — lūk, mūsu dzīves jēga. Un te pēkšņi uzrodas mūžigs, nemainīgs cilvēks! Viņam vairs nav vajadzīgas jaunas paaudzes, lai izturētu šajā cīņā. Viņa dzīvei, zūd jēga. Tā ir bojāeja.

Dzīvība, dzīve, kas tās tādas ir? «Dzīvība ir olbaltumvielu eksistences veids,» es atcerējos filozofisku sentenci. Dzīve, tātad eksistences veids .. . Bet veidu taču var mainīt!

Bāka Toma mājokļa nosēšanās laukumiņā mani sagaidīja ar zaļu uguni. Es nolaidos un paskatījos lidaparāta pulkstenī. Bija septiņi no rīta.

«Kā lai izskaidroju Tomam savas tik agrās vizītes iemeslu? Nu, gan jau kaut ko izdomāšu,» nolēmu pie sevis un devos ^uz drauga māju. *

, Toms dzīvoja viens pats. Mājas lielākajā daļā bija iekārtota laboratorija, pēc viņa domām — viena no labākajām bio-strukturoloģijas laboratorijām.

Lai neatrautu Tomu no darba, viņu apciemodams, es parasti gāju iekšā tāpat, jo zināju viņa atslēgas kodu. Bet šoreiz man tas neizdevās, izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas ar iekšējo tālvadības atslēgu.

Es nospiedu zvana pogu. Pēc ceturtā signāla durvju panelis noslīdēja sānis. Piegāju pie Toma guļamistabas durvīm: aiz tām nekas nebija sadzirdams. Tad es lēnām nospiedu rokturi.

Torns bija tikai daļēji apģērbies. Viņš sēdēja saņurcītā gultā un samiegojies ar roku berzēja seju. Redzot šo vecpuiša rīta atmodas mierīgo ainu, man uznāca smieklu lēkme. Torns izbrīnā paskatījās uz mani, taču es nespēju valdīties.

— Dzirda savu labāko draugu ar vislētāko vīnu, tad bez gaismas uzrauj viņu no miega un vēl smejas, — Torns norūca. — Kas tad tev lika pamest savu vienīgo?

— Nolēmu uzaicināt tevi uz jūrmalu, lai tu galīgi nezaudētu līdzību ar cilvēku un nepārvērstos par kādu no savu eksperimentu mērkaķiem, — atbildēju, piemērodamies viņa tonim.

Torns neieredzēja dīku atpūtu, un mans priekšlikums bija muļķīgs. Piecēlies no gultas, viņš nepārprotami paskatījās uz mani un devās mazgāties.

Kamēr Torns mazgājās, es aplūkoju viņa guļamistabas trūcīgo iekārtu un domāju par savu neveiklo situāciju. «Galu galā, kāpēc tad esmu te ieradies? Sapņa, tikai muļķīga sapņa dēļ.»

Kad Torns atnāca, viņa seja bija kļuvusi svaigāka.

— Pēc vakarējās sarunas ar tevi mani visu nakti sapnī vajāja mans dubultnieks. Ja pieņemam, ka līdzīgs eksperiments vainagojas ar panākumiem, vai nevar notikt tā, ka pirmais cilvēks paliek dzīvs? — it kā starp citu es ievaicājos, šķirstīdams kādu rokasgrāmatu, kas vāļājās uz naktsgaldiņa.

Nekādā gadījumā tas nav iespējams.

Bet tomēr, — es neatlaidos.

— Radīsies dvīņi un nekas vairāk. Dvīņi taču sastopami arī dabā, — atbildēja Torns.

Tāds iznākums mani neapmierināja.

Abiem šiem cilvēkiem būs ne tikai pilnīgi vienāds ķermenis, bet arī intelekts. Starp viņiem nebūs nekādu atšķirību. Uz visu to, kas pieder man, kas man ir tuvs un dārgs, viņam būs tādas pašas cilvēciskas tiesības kā man. Kuram no viņiem vajadzēs piekāpties? Radīsies neatrisināma psiholoģiska, ētiska, sociāla — kāds apzīmējums vien tik var būt — problēma.

Bet tavs dubultnieks būs nemirstīgs, — iebilda Torns.

Nekādas starpības tomēr nebūs: arī vienkāršs mirstīgais jūtas kā nemirstīgs. Izeja ir tikai viena — pirmajam no viņiem brīvprātīgi jāaiziet. Taču mums nav tiesību prasīt no cilvēka tik milzīgu varonību, — es noslēdzu sapņa ierosināto hipotēzi.

Torns pa to laiku bija apģērbies un gaidīja mani pie guļamistabas durvīm. Viņš neatbildēja.

Es īpaši nesteidzos un palūdzu, lai Torns parāda man savu jauno reģenerācijas iekārtu, par kuru viņš kādreiz bija stāstījis.

— Tik milzīgu varonību, — uzklausījis šo lūgumu, Toms, neskatīdamies uz m.ani, nezin kāpēc izklaidīgi atkārtoja pie Jsevis. Tad pēkšņi, gandrīz vai pagrūzdams mani, viņš devās uz priekšu un, pārrēķinājies spēkā, ar troksni atgrūda durvis.

Torņa laboratorija bija iekārtota kvadrātveida telpā. Tajā blāvi dega dežūrgais-miņa. Durvīm pretējo sienu visā tās garumā — apmēram pieci metri — nosedza reģenerācijas iekārta. Pa labi, kādu metru no tās stāvēja liels taisnstūra galds. Grīda visapkārt iekārtai bija stipri piegružota.

Sākumā es nesapratu, kas par lietu. Ieskatījies vērīgāk, redzēju, ka spoguļpa-neļu vietās rēgojas melni caurumi. Reģenerācijas iekārta bija barbariski sadauzīta. Torns stāvēja man līdzās, un es dzirdēju viņa saraustīto elpu.

— Kas noticis? — es jautāju.

— Es, saproti, es to izdarīju, — neatraudams skatienu no iekārtas, īgni atbildēja Torns.

Tad viņš lēnām pagriezās un ar satraukuma pilnām, plati ieplestām acīm paskatījās uz mani. Man likās, ka Toma skatienā parādījies kaut kas jauns, kaut kas nepatīkams.

Tev būtu laiks atpūsties un padomāt par sevi.

Ar mani viss ir kārtībā, — tikai lūpām savelkoties smaidā, atbildēja Torns.

Mēs iznācām no mājas. Saule jau bija sasildījusi jjaisu, un patīkamo rīta svaigumu vairs nemanīja.

Atvērdams sava lidaparāta caurspīdīgo kupolu, Torns jautāja:

Bet tomēr, kāpēc gan tu atbrauci pie manis?

Lai pastāstītu savu sapni, — es atjokoju.

Pēc desmit minūtēm man līdzās sēdēja Olla un mēs lidojām uz jūru, turp, kur es tik neveiksmīgi biju uzaicinājis Torņu. Iekārtojusies sēdeklī, Olla ierunājās:

Zini ko, kosmodromā es satiku Torņu. Mēs nedaudz papļāpājām. Viņš izskatījās tā kā nobēdājies. Vakar viesiem nevajadzēja dot tik daudz vīna.

Apmēram cikos tu viņu redzēji? — es jautāju, kaut ko nojauzdams.

Nevis apmēram, bet precīzi — septiņos, jo tieši tad bija nolikts starts uz Pu-reju. Es pavadīju mūsu ekspedīciju.

Es paskatījos gan lidaparāta, gar.i Ollas pulkstenī. Abi tie rādīja pareizi*

Mana lidaparāta kabīnē kā modīga nodeva sendienām uzstādīta stūres sviras imitācija — neliels melns rokturis, gluži tāds pats kā muzejā eksponētajām antīkajām lidmašīnām. Pēc tam, kad biju paskatījies pulksteņos, es sāku saprast, ko pārdzīvojuši senatnes lidotāji, ar roku saspiežot stūri. Kad jau biju nomierinājies, vaicāju:

— Olla, vai tu gribētu kļūt nemirstīga? Viņa viltīgi paskatījās uz mani:

— Ja ar to tu domā bērnu, tad — noteikti!

Es nepaskaidroju, ko ar to biju domājis. Ollas atbilde mani pilnīgi apmierināja.

No krievu vai. tulkojis P. Zalkalns

V. Nasonova zīm.

Nikolajs Gudaņecs Dūksnajs

FANTASTIKAS DISPLEJS

Dūksnajs

NIKOLAJS GUDAŅECS

SAULAINA PAVASARA DIENA cilvēks, kura vārds bija Helgs, izgāja no mājām un devās uz darbu. Viņš soļoja kājām, uzskatīdams par labāku neizmantot pilsētas transportu, kurš no dienas dienā kļuva dārgāks. Ceļā no mājām līdz birojam, kur Helgs strādāja par avīžu rakstu izgriezēju, pagāja pusstunda.

Gabalu nogājis pa cilvēku pārpildīto prospektu, viņš, kā parasti, nogriezās šķērsielā un apstājās pie augsta čuguna žoga, aiz kura bija izveidots neliels angļu parks. Kokiem un krūmiem tik tikko bija izplaukuši pumpuri, un zari izskatījās kā zaļas dūmakas ietverti. Grantēts celiņš veda uz divstāvu savrupmāju, kas bija celta ampīra stilā un nokrāsota rozā krāsā. Pagalmiņš un nams atgādināja rotaļlietu, kuru kāds rūpīgi nožogojis no ārpasaules ar šķērsieliņas tumšajiem ugunsmūriem.

Katru rītu Helgs uz īsu brīdi apstājās žoga priekšā. Viņš nekad nebija redzējis mājas iedzīvotājus — acīmredzot viņi tai laikā vēl gulēja. Helgām šķita, ka savrupmāja nevienam nepieder, un viņam nebija grūti iztēloties, ka ir tās īpašnieks. Viņš ar saimnieka skatienu aplūkoja sniegbaltās kolonnas un arhitektoniskos veidojumus, prātodams, vai nav nepieciešams remonts un vai logu mazgātājs ir pietiekami cītīgs. Helgs visu mūžu krāja naudu mājas pirkšanai. Viņš vēlējās tādu kā šī vai nedaudz mazāku, bet noteikti ar diviem stāviem.

Helgs paskatījās pulkstenī. Bija laiks iet.

Viņš šķērsoja ielu, caur pagalmu nokļuva rātslaukumā un no turienes pa šauru viduslaiku ieliņu, kura no vienas vietas bija pieblīvēta ar automobiļiem, soļoja tālāk. Iedams pa savu parasto maršrutu, viņš prātoja, ka apmēram pēc deviņiem gadiem beidzot varēs nopirkt māju. Nogrimis sapņos, viņš pat nepamanīja, ka bija nonācis pie nepievilcīgās ēkas, kuras otrajā stāvā atradās viņa darbavieta. Helgs pagrūda ļodzīgās durvis, iegāja un pamira aiz izbrīna.

Pustumsā koridora un kāpņu vietā viņš savā priekšā ieraudzīja bezgalīgu bāli zaļganu līdzenumu. Gluds kā stikls tas bija izpleties zem zemām debesīm, kuras aiz-'dāja milzīgi mākoņi. Viņš paspēra soli, un zem kājām iešļakstējās dubļi. Augsne viegli šūpojās tieši kā matracis, un no tās plūda stipra sērūdeņraža smaka.

Helgs apstulbis apgriezās. Visapkārt stiepās tikai mitrs, zaļš tuksnesis.

Kādu laiku viņš nevarēja un nevarēja sakopot domas. Galvā kūleņoja frāžu fragmenti «kā tad tā», «nevar būt», «droši vien _ esmu aizmidzis». Prātā iespiedās pēdējā frāze. «Es guļu,» viņš sevi pārliecināja. «Nu, protams, guļu. Un kādas muļķības gan nevar rādīties sapņos! Tūlīt es pamo-dīšos. Un iešu uz darbu.» Taču Helgs nojauta, ka ir nomodā. Viņu pamazām pārņēma šausmas. «Bet, ja nu es neguļu,» viņš domāja, «tad taču es nokavēšu darbu:»

Viņa kurpes bija aplipušas ar smirdošān; duļķēm. Mīņādamies no vienas kājas va otru, viņš tikko nezaudēja līdzsvaru, jo sulīgais, izrūgušais dūksnājs zem viņa sašūpojās. No sakustinātā purva sāka plūst vēl stiprāka trumu smaka. Juzdams, cik stipri ļodzās pamats zem viņa kājām, Helgs pamira. Šķita, ka tūlīt tūlīt viņš uz galvas iekritīs riebīgajās dūkstīs.

Un pēkšņi parādība izgaisa. Helgs ieraudzīja pazīstamo koridoru, kāpnes un krāsaino kājslauķi. Tas notika momentāni, tieši kā diapozitīvu nomaiņa automātiskajā projektorā.

Uzmanīgi celdams ar duļķēm aplipušās kājas, Helgs uzkāpa pa kāpnēm. Mute un nāsis bija riebīgās purva dvakas pilnas, acu priekšā vēl joprojām rēgojās zaļais līdzenums. Viņam likās, ka kurpes stieg ozola pakāpienos.

Otrajā stāvā viņš apstājās savas nodaļas durvju priekšā, sakopodams spēkus. Pēc tam ielūkojās telpā. Skapjiem pieblīvētajā istabā pie saviem galdiem jau sēdēja Undesons un Alrika.

— Sveicināts, Helg, — norūca resnais Undesons, aizņemts ar sarkanā zīmuļa asināšanu.

— Sveicināti, — viņš vārgi atsaucās.

Labrīt, — pārtvēra Alrika. — Kas noticis, Helg? Jūs esat pavisam pārvērties ģīmī.

Tas nekas .. . Tas tā . . . Sirds sastrei-kojusi. Es, liekas, esmu nokavējies.

Undesons atbīdīja brilles no pieres uz deguna un palūkojās sienas pulkstenī.

Pusdeviņi, — viņš teica. — Tu kā vienmēr esi punktuāls.

Es jums iedošu tableti, — apsolīja Alrika, meklēdama rokassomiņā. — Ļoti labi palīdz.

Pateicos, Alrikas kundze. Jau pārgāja.

Nespēlējieties ar veselību. Mans mirušais brālis vispār ne par ko nekad nesūdzējās. Bet, iedomājieties, nomira no tā, ka apēda vecu pastēti. Tāda traģēdija…

Jā-jā… — turpināja Helgs. — Ļoti skumīgi.

Viņa priekšā uz galda bija vesela kaudze jaunāko avīžu. Paņēmis no atvilktnes šķēres, Helgs nogrima domās.

Tātad zaļais purvs viņam rēgojies. Tas — nozīmē, ka viņš sāk jukt prātā un viņam sākušās halucinācijas. Visu mūžu viņš baidījās no muļķīgās iedzimtības. Viņa māte bija alkoholiķe uh nomira agri, tēvs vispār nebija zināms. Tagad viņam būs jāmaksā par savu vecāku grēkiem. Viņš pakāra cepuri un ķērās pie darba. Viņš atsprādzēja rokas pulksteni un nolika uz galda. Tas rādīja ceturksni pāri deviņiem. Helgs paraudzījās sienas pulk stenī. Spriežot pēc tā, divdesmit minūtes trūka no deviņiem.

— Undeson, cik ir pulkstenis? — jautāja Helgs.

Resnulis pavērās viņā pāri briļļu rāmjiem.

— Bez divdesmit minūtēm deviņi, bet kāpēc tu jautā? Vai tad pats neredzi?

— Bet… cik rāda tavējais?

— Manējais ir lombardā, — pārsteig atbildēja Undesons.

Helgs atcerējās, ka pirms iziešanas no mājām pārbaudīja pulksteni pēc radiosignāla.

Manējais rāda tieši astoņi un četrdesmit minūtes, — paziņoja Alrika. — Man ir ļoti labs pulkstenis, dāvana piecdesmit gadu jubilejā.

Droši vien mans pulkstenis ir sabojājies. Pārmērīgi steidzas.

O, tas nav labi. Es kādā reklāmā izlasīju, ka gadījumā, ja pulkstenis steidzas par piecām minūtēm, lietišķs cilvēks pazaudē pusgadu no savas dzīves. Saprotiet, viņš visur ierodas agrāk, nekā vajag …

Ko gan nozīmē pusgads, kad viss mūžs var paiet veltīgi, — norūca Undesons.

Uz viņa piezīmi neviens neatbildēja. Alrika nodarbojās ar izgriezumu likšanu aploksnēs. Helgs atšķīra avīzi, kurā Unr'^BEjp sons bija ar sarkanu zīmuli apvilcis vairi kus rakstus, un paņēma šķēres. Taču trauksmainās domas nedeva mieru. Un pēkšņi Helgām atausa gaisma. Viņš atlaidās krēslā un raudzījās uz savām kurpēm. To apmales bija aplipušas ar zaļajiem dubļiem.

Helgs nolika šķēres un mēģināja sakoncentrēt domas. Tātad tā. Pulkstenis. Kurpes. Iznāk, ka viņš nemurgo. Taču kāds tam sakars ar pulksteni?

Viņš atgrieza rādītājus atpakaļ. Izņēma papīra mutautiņu, notīrīja ar to dubļus un iemeta papīrkurvī.

Helgām kļuva nelabi. Viņš, vienkāršs kalpotājs, kā parasti gāja uz darbu un pēkšņi nokļuva neredzētā un jocīgā pasaulē, kaut kādā zaļā dūksnājā, un pavadīja tur trīsdesmit piecas minūtes. Bet pēc tam atgriezās tai pašā vietā, turklāt tai pašā laikā.

Helgs piecēlās un izgāja uz tualeti. Noskaloja seju, aplūkoja sevī spogulī. Nekā sevišķa.

— Man liekas, viņš šodien ir savādāks parasti, — Helga prombūtnes laikā ierunājās Alrika.

M-m-m?

Es saku, ka viņš pavisam nelīdzinās ļtev. Ļoti savāds. Ļoti. Ārkārtīgi bāls, acis šaudās … Vai jums tā neliekas?

Man? Nē. Bet starp citu. . . Kas tur sevišķs, pulkstenis saniķojies, un tāpēc skrējis uz darbu pa galvu, pa kaklu.

Un tomēr ar viņu kaut kas nav, kā vajadzīgs, es jums saku. Mums kaimiņu mājā bija viens tāds. Arī kluss, laipns. Tad, lūk, iedomājieties, kādā jaukā dienā viņš nožņaudza savu sievu un ar maizes nazi nogrieza viņai ausis.

— Helgām nav sievas.

Lūk, lūk! Tieši neprecētie visbiežāk arī sajūk prātā. Starp citu, vai ievērojāt, ka viņa kurpes notrieptas ar krāsu?

Vai tad maz kur viņš varēja nosmērēties.

Nezinu, nezinu. Pavisam svaiga zaļa rāsa. Turklāt viņš to slepus notīrīja.

Zaļa? — pārjautāja Undesons. — Vai jūs precīzi ievērojāt?

Ko jūs tā uzbudinājāties? Jā, zaļa bieza krāsa, lūk, te un te uz kurpēm.

— Ak tā …

Jūs it kā izbijāties, — pārbaudoši skatīdamās, piezīmēja Alrika. — Kas te ar jums visiem notiek?

Es nepavisam neesmu izbijies. Vienkārši brīnos. Viņš vienmēr bijis tik akurāts . ..

Undesons paņēma no galda cigaretes un izgāja gaitenī. Drīz atgriezās Helgs. Apsēdās un sāka strādāt.

Dienu pēc aprakstītā notikuma, piektdienas vakarā, Helgs sēdēja savā kambarītī un līmēja rotaļlietiņas. No stieples un kažokādu atgriezumiem viņš meistaroja mazus velniņus, papuasus un zvēriņus, kurus vairumā pārdeva suvenīru veikalos. Kažok-^as gabaliņus viņš lēti uzpirka kažokādu uarbnīcās. Sī nodarbošanās deva labu papildu peļņu.

Parasti viņš šo darbu darīja ar prieku, bet šoreiz domas kavējās pavisam kaut kur citur. Helgs meklēja izskaidrojumu notikumam ar zaļo dūksnāju. Nebija šaubu, ka viss ir noticis īstenībā un muļķīgā iedzimtība nav vainīga. Iznāk tīras blēņas. Kāpēc dūksnājs? Kāpēc zaļš? Kāpēc tā notika tieši ar viņu? Bet no otras puses — kāpēc viņš ir viņš? Par visu pasaulē var jautāt, kāpēc tas ir tā un nav citādi, un pamēģini tad atbildēt. Galu galā, ja dūksnājs eksistē, tas nozīmē, ka tā tam jābūt.

Kaut ko vairāk aptvert Helga prāts nespēja. Viņa rokas tai laikā veikli meistaroja vēderainus lācīšus un pinkainus mežainus.

Helgs sāka domāt par darba jautājumiem. Alrikas kundze regulāri apjautājās par viņa labsajūtu un ieteica lietot nitroglicerīnu. Vairākas reizes viņa to uzrunāja nevis vienkārši «Helg», kā parasti, bet gan «Helga kungs». Nezin kāpēc it kā mēģinādama pieglaimoties.

Helga kungs, vai jūs zināt, ka jūlijā pie mums samazinās darbinieku skaitu? — viņa jautāja ceturtdien pēc pusdienām.

Pirmo reizi dzirdu, — Helgs uztraucās. — Kuru tad taisās atlaist?

Nav ne mazākās nojēgas. Zinu vienīgi to, ka atbrīvos trīs darbiniekus. Bet no kādām nodalām un tieši kurus — nav skaidrs.

Visu laiku tā nolādētā krīze, — norūca Undesons un izgāja uzsmēķēt.

Ziniet, Helga kungs, — Alrika ierunājās pusbalsī, — man ir aizdomas, ka pirmais kandidāts būs viņš.

Un viņa pamāja uz Undesona tukšo krēslu.

— Priekšniecībai ir labi zināma viņa tieksme iedzert, — viņa turpināja. — Pagājušajā gadā viņš pļēguroja četras reizes, vienmēr pa nedēļai, vai atceraties?

— Viņš taču slimoja.

—    Oho, neesiet tāds vientiesis. Tie, kam nepieciešams, labi zina, kurā veikalā viņš nopirka savas kaites. Ticiet man, ka tas nebija piena veikals. Nu, bet mums abiem nav pamata uztraukties. Vai tā nav?

— Jā, protams, — piebalsoja Helgs un izlikās, ka ir iegrimis izgriezumu šķirošanā. Alrikas paziņojuma radītās bailes pamazām pierima, taču viņa apziņā pa pilītei nogulsnējās uzbāzīgs, truls nemiers. Pļēgurs Undesons ir izglītots, apbrīnojami veikli lasa trijās valodās, atzīmēdams izgriežamos rakstus. Tikai tāpēc viņu visu laiku cieš. Alrikas kundze strādā birojā gandrīz trīsdesmit gadu, un viņai ir nevainojama reputācija. Tātad, ja štatu sa samazināšana skars viņu nodaļu, atbrīvos Helgu. Bet var būt, ka tomēr ne. Viņu taču arī uzskata par labu darbinieku. Sākot ar šo gadu, viņš saņem piemaksu pie algas. Nelielu, bet tomēr. Ja tā turpināsies arī uz priekšu, viņš varēs nopirkt māju ātrāk, nekā domāja. Bet, ja viņu atbrīvos, no mājas pirkšanas nekas neiznāks, jo atlikušajās mūža dienās viņš būs spiests apēst savus ietaupījumus.

Kad Helgs piecēlās, viņam lipa ciet acis. Ielicis gatavās rotaļlietas un materiālus kastēs, viņš uzklāja šauro dzelzs gultu. Žāvādamies gāja uz vannas istabu. Atvēra durvis un nokļuva zaļajā purvā.

Līdzenumu apspīdēja blāva gaisma, kas izlauzās starp blīviem mākoņiem. Vietām virs staignāja pacēlās tievas miglas šķipsnas. Kā sastindzis Helgs stāvēja, līdz potītēm iegrimis smirdīgajās dūkstīs. Visvairāk viņu pārsteidza tas, ka aiz loga sen satumsusi nakts, bet šeit tai pašā laikā ir gaišs. Nedaudz attapies no satricinājuma, viņš sāka ielūkoties rūpīgāk un atkal visapkārt nesaskatīja neko citu kā vienīgi purvu. Cik tālu sniedzās skats, pletās gludais un savā mierā šausmīgais dūksnājs. Helgs stāvēja ideāli apaļā horizonta centrā un iztēlojās sevi par rasēšanas dēlī iesprūdušu cirkuja adatu.

Kas zina, cik ilgi tas turpinājās. Helgs zaudēja jebkādu laika izjūtu un pēkšņi atkal atradās vannas istabā.

Aiz riebuma drebēdams, viņš nomazgāja no kājām siltās, smirdīgās dūkstis un iemērca bļodā rītakurpes. Lai izgaisinātu pretīgo dūkšņu smaku, viņš bagātīgi ap-pūta kājas ar dezodorantu. Saslaucīja uz grīdas palikušās pēdas un devās gulēt.

Viņš ilgi nevarēja aizmigt. Grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, Helgs mēģināja apjēgt, kas ar viņu notiek. Viņš, cilvēks vidējos gados, ar vidēju izskatu un vidēju prātu, samierinājās ar parastu, pieticīgu eksistenci. Viņš labi zināja savu vietu pasaulē: viņa uzdevums bija izgriezt rakstus, kurus ar sarkanu zīmuli bija apzīmējis Undesons, un pēc atzīmēm salikt tos kastītēs, kurām ir 120. līdz 250. numurs. Izgrieztos un sašķirotos rakstus Alrika salika aploksnēs un izsūtīja abonentiem. Par darbu Helgs saņēma naudu, krāja to un pārvērta gāzes kompānijas akcijās. Apmēram pēc deviņiem gadiem viņš varēs nopirkt par saviem ietaupījumiem savrupmāju.

Pasaulē, kurā Helgs veiksmīgi un mērķtiecīgi pavadīja dienu pēc dienas, dienu pēc dienas, valdīja skaidrība, kārtība un loģika. Taču viņa dzīvē ir ienācis kaut kas negaidīts. Kaut kāds smirdošs dūksnājs, kurā viņš nezin kāpēc nonāk un stāv, stingdams bailēs gluži kā skolotāja nosodīts skolēns. Helgām likās, ka tā ir drausmīga ņirgāšanās par viņu, ka viņš nokļuvis noslēpumainu spēku varā, kuri ar drūmu humoru mudina uz bezprātīgu Ticību. Viņš nolēma nepadoties, par katru cenu saglabādams dvēseles mieru un veselo saprātu.

Visu laiku Helgām neizgāja no prāta gaidāmā darbinieku skaita samazināšana. Viņš baidījās kādam pastāstīt par dūksnāju, lai viņu nesāktu uzskatīt par psihiski slimu un neatbrīvotu pirmām kārtām. Kāpēc gan, piemēram, Undesonam nepalaist baumas, ka Helgs ir zaudējis veselo saprātu, un līdz ar to nepasargāt no atlaišanas sevi? Tātad jātur mēle aiz zobiem …

Pārdomu nomocīts, viņš aizmiga tikai pret rītu.

Pagāja dažas dienas. Atgriezies mājās no darba, Helgs atvēra durvis un atkal nokļuva zaļajā dūksnājā. Šoreiz viņš sabija tur apmēram stundu un īpašas bailes neizjūta. Viņš nosprieda, ka no tā, kam jānotiek, tik un tā nevar izbēgt. Un nekādu ļaunumu purvs nebija nodarījis. Vajadzēja tikai stāvēt un gaidīt, kamēr tas izgaist. Kad dūksnājs viņu atlaida, Helgs notīrīja kurpes, izmazgāja zeķes un bikšu atlokus.

Ritēja dienas. Kādreiz, ar šķērēm graizīdams avīzes numuru, viņš pamanīja rakstu par pusfantastisku Arktikas dabasgāzes izmantošanas projektu. Sakarā ar enerģētiskās krīzes saasināšanos raksta autors ieteica apgūt bagātās, bet ļoti tālās gāzes atradnes un pārvadāt sašķidrināto gāzi ar gigantiskiem dirižabļiem. Viņš pierādīja, ka salīdzinājumā ar gāzes vadu celtniecību izdevumi palielināsies tikai nedaudz, orientējoši par četriem miljardiem. Paredzēja, ka pēc šī projekta realizēšanas daudzas konkurējošas gāzes kompānijas cietīs lielus zaudējumus.

Kad Helgs izlasīja rakstu, viņam kļuva nelabi. Viņa nauda, kas bija sakrāta ar nenogurstošu darbu un taupīgi dzīvojot, varēja iet zudumā. Nav izslēgts, ka vistuvākajā laikā kritīsies akciju vērtība. Taču, no otras puses, līdz šim tās ik gadu bija kļuvušas dārgākas, dodamas Helgām solīdas dividendes. Pasvārstījies viņš nolēma riskēt un atstāt visu pa vecam.

Pēc kādām trim četrām dienām Helgs vēlreiz nokļuva zaļajā dūksnājā. Viņš jau bija ievērojis, ka parasti tas notiek trešdienās un piektdienās. Purvs viņam uzglūnēja aiz jebkurām durvīm vai nu no rīta, ejot uz darbu, vai vakarā. Pagāja mēnesis, un Helgs pārliecinājās, ka ik reizi smirdīgās duļķes kļūst dziļākas. Tās viņam sniedzās jau līdz ceļiem. Vajadzēja portfelī nēsāt līdzi rezerves bikses un pēc purva izgaišanas kaut kur klusā vietā pārģērbties. Līdz ar to palielinājās izdevumi par ziepēm un dezodorantiem, tāpēc vajadzēja samazināt citus budžetā paredzētos izdevumus, galvenokārt uz pārtikas rēķina.

Naktīs Helgu mocīja murgi. Viņam pa visu pilsētu dzinās pakaļ no kājām līdz galvai ar zaļo žurgu notrieptu cilvēku pūlis. Viņš ar pūlēm izbēga, augstu celdams kājas, it kā vilkdams tās ārā no staignā bruģa. Bēga un nevarēja nekur paslēpties; metās pavārtēs, kāpņu telpās, rāpās uz jumtiem vai līda pagrabos, bet viņu visur uzmeklēja. Sagrāba, valstīja pa zemi un klusā niknumā uz kaut kurieni vilka. Helgs nezināja, tieši uz kurieni, taču nebija šaubu, ka ar viņu grib izdarīt kaut ko šausmīgu. Viņš pamodās pats no sava kliedziena, aizmiga, un šausmas atkārtojās.

Kādreiz viņš ieraudzīja, ka ļaužu pilnajā ielā pa priekšu iet cilvēks, kura bikses zem ceļiem no vienas vietas notraipītas ar zaļo žurgu. Viņus šķīra kādi desmit soļi. Cilvēks soļoja ātrā, steidzīgā gaitā un bieži atskatījās. Ievērojis, ka Helgs laužas cauri drūzmai, cenzdamies viņu panākt, nepazīstamais iedrāzās pirmā tuvākā nama kāpņu telpā un nozuda. Sekot viņam Helgs neiedrošinājās «Tātad arī citi nokļūst dūksnājā,» Helgs domāja. «Kas zina, var būt, ka itin visi ir tur bijuši, tikai negrib atzīties. Iespējams, ka tā bijis vienmēr, visos laikos un ar katru cilvēku. Bet ļaudis ir klusējuši, izlikdamies, ka zaļā žurga vispār neeksistē …»

Kopš tā laika Helgām izveidojās paradums aplūkot garāmgājēju apavus.

Dūksnāja noslēpums nomāca viņu aizvien mokošāk. Helgs ārkārtīgi ātri uzbudinājās. Viņu kaitināja Undesena sēcošā elpošana, Alrikas pļāpāšana un pat paša šķēru šņirkstoņa.

— Jūs, Helga kungs, tā kā būtu novājējis, — Alrika kādreiz piezīmēja. — Kā ir ar jūsu sirdi, vai neniķojas?

— Nē, paldies.

— Ak, šī šausmīgā, šausmīgā dzīve, tā jebkādu veselību sabeigs. Vai jūs zinā ka drīz kļūs dārgāki zemes iecirkņi? Tui I klāt palielinās nodokli namu īpašniekiem. Es pat baidos domāt, cik tad saimnieks prasīs par dzīvokli.

— Kā padārdzināsies? Kad?

— Runā, ka nākamajā gadā. Iedomājieties, par piecpadsmit procentiem. Es tagad iešu pusdienās.

Helgam apreiba galva. Viņš automātiski izņēma no portfeļa termosu un sviestmaizīšu tīstokli, gremoja barību un uzdzēra vāju tēju, visu laiku blenzdams vecajā kartotēkas skapī.

Pasaulē valda kaut kādi vareni un neizprotami spēki. Tie kā dzirnakmeņi bez žēlastības aprij naftu un rūdu, enerģiju un ūdeni, mežus, zemi, pilsētas un apdzīvotās vietas, cilvēkus un kopā ar tiem arī pašu Helgu.

Paēdis viņš paņēma papīru ar zīmuli un aprēķināja, už kādu laiku būs jāatliek mājas pirkšana, ja apstiprināsies Alrikas teiktais.

Līdz pusdienas pārtraukuma beigām bija atlikušas kādas divdesmit minūtes. Cenzdamies atbrīvoties no drūmajām domām, Helgs izgāja pastaigāties tuvējā parkā. Sakumpis un rokas uz muguras salicis, viņš klaiņoja kuplo liepu paēnā. Visu viņa būtni bija pārņēmusi mokoša vienaldzība. Viņš apsēdās uz sola un truli vērās **vā)kārt. Pēc tam paraudzījās uz tuvāko Solu, uz kura eleganti ģērbies vīrietis ar mīkstu platmali galvā lasīja avīzi. Tā seja Helgām likās pazīstama. Labi ieskatījies, viņš piecēlās un piegāja pie cilvēka platmalē.

— Lansten, tu? — viņš izsaucās. — Esi sveicināts!

Cilvēks paskatījās uz Helgu.

Piedodiet, man nav bijis gods ar jums iepazīties.

Vai tiešām nepazīsti? Tas taču esmu es, Helgs. Atceries, kā mēs ķīmijas stundā palaidām peli. Mūs abus toreiz veda pie direktora.

A, nu, kā tad, kā tad… Sāku atcerēties.

Lanstens salocīja avīzi. Helgs apsēdās viņam blakus.

— Dzirdēju, ka tu esot kļuvis par lielu vīru.

ļ*"li— Hm… Droši vien var teikt arī tā.

^-iiarbā ar mani ir apmierināti, — atbildēja Lanstens, aplūkodams Helga žaketi.

No kopīgajiem paziņām Helgs bija uzzinājis, ka Lanstens ieņem svarīgu posteni kādā iestādē, kuras nosaukumu visi uzskata par labāku tieši neminēt.

Nu, bet ko tu dari? Kā man šķiet, vēl joprojām neesi apprecējies.

Jā, viss pa vecam… Dienu klusītiņām velku savu jūgu. Pie mums runā, ka jūlijā samazinās darbinieku skaitu. Man, protams, nav ko uztraukties, es, zini, esmu labāko vidū …

— Nu, nu. Labi, Helg, visu to labāko. Lanstens piecēlās no sola, un Helgs pēc

paraduma paskatījās uz viņa apaviem. Pie kreisās kurpes papēža bija pieķērusies zaļo duļķu šķipsna.

Pagaidi!

Kas noticis? Helgs uzlēca kājās.

Tātad arī tu? … Ari tu … mēdz būt.. . tur? Jā? — viņš sāka neskaidri čukstēt.

— Neko nesaprotu. Par ko tu runā? — brīnījās Lanstens, nemanāmi atbrīvodams piedurkni no Helga pirkstiem.

— Nu, tur … zaļajā dūksnājā.

— Nevaru aptvert, ko tu gvelz, — vēsi sacīja Lanstens.

— Nu, tev taču pie kurpes .. . Lanstens nedaudz pieliecās un apskatīja

kājas. Kad viņš atkal paskatījās uz Helgu, tas notrīcēja.

— Es. Neko. Nē. Redzu, — caur zobiem novilka Lanstens.

Helgs neizturēja un novērsa skatienu.

— Varu dot tev padomu: klusē, — nedaudz laipnāk sacīja Lanstens.

— Bet, protams . ..

— Piedod, es steidzos. Un Lanstens aizgāja.

Helgs pamīņājās uz vietas, pēc tam sāka steidzīgi iet uz darbu.

Tās pašas dienas novakarē viņš nokļuva dūksnājā, iegrimdams jau līdz jostas vietai. Viņš stāvēja, acis aizmiedzis un smirdoņas dēļ tikko spēdams paelpot.

— Ahā … Lūk, kā … — viņš šļupstēja. — Tas garāmgājējs… Un tagad Lanstens … Tā, tā, tā …

Dzirdot savu nesakarīgo šļupstēšanu, Helgām likās, ka viņš sāk kaut ko saprast.

— Bet ja nu mēs visi dzīvojam šeit, šajā dūksnājā? — viņš pēkšņi teica. — Un ja nu viss pārējais mums tikai izliekas?

Viņš atvēra acis. No debesīm plūda izkliedēta, bālgana gaisma. Dūksnājs tajā laistījās un nezin kāpēc šķita dzīvs. Baismā žurga mērcēja Helga gurnus.

Nākamās darba dienas beigās viņš piegāja pie Undesena, kurš gaitenī smēķēja.

— Paklausies, vai tev nebūtu stundiņa brīva laika?

Undesens ievilka dūmu un izlaida gaisā apaļu mākonīti, tad ar knipi notrausa cigaretei pelnus.

— Atkarībā no tā, kāda tev vajadzība.

— Man nepieciešams ar tevi apspriesties. Varbūt aiziesim izdzert pa kausam alus? Es uzcienāšu.

Undesens nespēja noslēpt izbrīnu. Helgs darbabiedru vidū bija pazīstams kā atturībnieks un sīkstulis.

Pabeiguši darbu, viņi kopīgi izgāja no biroja un iegriezās pirmajā dzertuvē, kas pagadījās ceļā.

Stāsti, kas tev lēcies, — teica Undesens, ar troksni izdzerdams uzreiz puskausa un brīvi atlaizdamies krēslā; viņa krunkainā seja, kas šķita kā no jēlas mīklas veidota, atplauka un kļuva sārta. Helgs sēdēja sakumpis, ar skatienu ieurbies neaizskartajā alus kausā, it kā tumšo puspagraba velvju nomākts.

Nezinu pat, kā iesākt, — Helgs pusbalsī atzinās. — Saki, lūdzu, — vai ar tevi notiek neparastas lietas?

— Kā tas ir?

Es vienkārši jautāju — vai ar tevi ir atgadījies kaut kas tāds? — Helgs nenoteikti pagrozīja gaisā visus piecus rokas pirkstus. — Nu, kaut kas ārkārtīgs.

Protams, un kā vēl. Pagājušajā rudenī es pamatīgi sametos, aizmigu parkā un man nozaga cepuri.

Es taču nerunāju par tādiem sīkumiem. Es nopietni. Par kaut ko pilnīgi neizskaidrojamu. Un neaptveramu.

Undesens gari nopūtās, noņēma brilles un, domās nogrimis, kodīja to rāmi.

— Nopietns man nekas nav gadījies. Nekad, — viņš uzlika brilles un lūkojās Helgām sejā. — Bet uz kuru pusi tu tēmē?

— Nu, vienkārši tā.

Abi izlikās, ka saruna viņiem ir vienaldzīga.

— Tu esi it kā no ratiem izmests, — piezīmēja Helgs, alus bāra piesmēķētajā puskrēslā mēģinādams ieskatīties resnuļa

sejā.

— Es? Kas tev nāk prātā? Uz tavu veselību!

Viņi iemalkoja alu.

— Tātad tu saki — kaut kas bezjēdzīgs, — iesāka Undesens. — Bet kur tu

* vispār saskati jēgu? Personiski es to neredzu nekur. Un, jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk pārliecinos, ka mēs visi mirkstam līdz jostas vietai mēslos.

Helgs nodrebēja, un Undesens to ievēroja, bet turpināja runāt, it kā neko nebūtu pamanījis.

— Jā, jā, dzīvojam līdz jostai mēslos un izliekamies, ka viss ir kārtībā. Ka mēs neko neievērojam. Ka mēslu it kā vispār nebūtu. Tas ir, ja skaidrotu, tie, protams, atrastos, bet tā jau ir jābūt un ne citādi. Tātad vis notiek tā, kā vajadzīgs. Un labi, kā teikt, ka esam mēslos un nevis, piemēram, sērskābē.

Atraugodamies viņš izdzēra alu un turpināja:

— Tu saki, bezjēdzīgs? Hal Nu, ņemsim, piemēram, kaut vai tevi. Tu dzīvo, rosies, ik dienas izgriez visādas blēņas, ēd, guli. Un tā tālāk. Bet vai tu bieži padomā, kāda tam visam jēga? Vai tevī pašā tā ir? Tu taču ne reizi par to neesi domājis, varam kaut saderēt. Tā ņu tas ir. Un nevajag domāt, citādi sāksi saprast, ka tā sauktā dzīve tāds tukšs jandāliņš vien ir. Viena nebeidzama kņada. Kņada ēšanas dēļ, apģērba dēļ, apšaubāmu ērtību dēļ — teiksim, vēlēšanās sēdēt mīkstā krēslā, komandēt padibeņu baru, kuri savukārt jauc prātus veselam kretīnu pulkam. Kā dēļ to visu dara? Galu galā vēdera dēļ. Bet kas tas vēders tāds ir? Mēslu fabrika. Tā nu, aprakstījuši loģisko loku, esam atgriezušies pie manas runas sākuma. Bet šajā lokā ir vieni vienīgi mēsli. Vai saprati? — Viņš pašķielēja uz tukšo krūzi un no-šmakstināja lūpas.

— Nu, nē. — iebilda Helgs. — Tā jau nu nav. Ikviens taču vēlas dzīvot labi. Gan tu, gan es, gan jebkurš cits. Vai tad tā ir bezjēdzība?

Absolūti! — atcirta Undesens.

Es tev nevaru piekrist.

Tad sēdi mēslos, — ieteica Undesens. Iestājās klusums. Helgs pagrozīja rokās

kausu, iedzēra malku.

Jā, vēl par štatu samazināšanu, — viņš teica. — Vai nekas tuvāk nav dzirdēts?

Vari neuztraukties. Viss jau ir izlemts. Mūs abus neaiztiks.

Vai tu to droši zini?

Droši. Labāk iedzersim par to.

Paldies, man vairāk negribas.

Kā zini. Kas tev bija pārrunājams?

Nekas. Tāpat gribējās patērzēt.

— Izlocies … Nu, nu. Es eju. Undesens piecēlās, iebāza rokas kabatās

un līgodamies gāja uz durvīm. Helgs viņu panāca uz ielas.

— Undesen, pagaidi! No kā tu uzzināji par atlaišanu?

— No sekretāres. Vari gulēt mierīgi. Ceļā uz mājām Helgs sapņoja par savu

savrupmāju. Plašu divstāvu ēku, lai no rītiem varētu nokāpt pa kāpnēm, nevīžīgi šūpojot rītasvārku jostas zīda pušķi. Jā, jā, tieši tā, kā sensenis redzētā filmā par bagātnieku dzīvi, rītasvārku pušķi ieskaitot …

Un, tai pašā vakarā iekļuvis dūksnājā, viņš stāvēja, bezgalīgi smaidīdams un domādams savu domu.

Apmēram nedēju pēc sarunas dzertuvē Helgs, kā parasti ieradies darbā, neieraudzīja pie galda Undesenu. Stundas laikā viņš pabeidza izgriezt rakstus, kas bija palikuši pāri no iepriekšējās dienas, un salika tos kastītēs. Undesens joprojām neieradās, un nebija kam atzīmēt izgriežamos avīžu rakstus.

— Alrikas kundze, vai Undesens ir saslimis? — Helgs jautāja.

Alrika pacēla galvu no rakstāmmašīnas.

Kā? Vai tad jūs vēl nezināt?

N-nē. Vai kas noticis?

— Nu, viņš taču izdarījis pašnāvību. Vakar vakarā.

Helgs raudzījās Alrikā un nespēja pateikt ne vārda.

Vai jūs varat iedomāties? Ne no šā. ne no tā izdzēris veselu paku miega zāļu. Mums piezvanīja viņa dzīvokļa saimniece un visu pastāstīja. Starp citu, viņš vienmēr bija tāds savāds. Es jau sen ievēroju. Man acs ir ietrenēta, varat būt drošs. Man kaimiņos viens tips sajuka un nobeidza savu sievu. Iedomājieties, viņš nogrieza tai ausis…

Jūs par to jau stāstījāt, — Helgs viņu pārtrauca.

Vai tiešām? Tad, lūk. Tam tipam bija paradums grauzt nagus, nu tieši tāpat kā Undesenam. Vai varat iedomāties? Jau toreiz kad viņš pie mums sāka strādāt, es nospriedu, ka ar šo cilvēku jābūt pēc iespējas uzmanīgākai…

Helgs nedzirdēja. Viņa ķermeni sāka kratīt auksti drebuļi.

Tātad jūs domājat, ka viņš sajucis? — viņš jautāja.

Nu, protams, protams. Tikai vājprātīgs cilvēks varēja atstāt tik jocīgu zīmīti.

— Vai tad viņš atstājis zīmīti?

Jā, pavisam īsu. Kaut ko, it kā … Pagaidiet, atcerēšos. Nu jā, kā tad: «Negribu vairāk ķepuroties dūksnainajā purvā. Visu to labāko vēlēdams, Undesens.» Vai jums kļuva nelabi, Helga kungs? O, jums vajag sevi saudzēt.

Nē … Nekas … Viss ir kārtībā … Es labāk iešu nodzerties ūdeni.

Undesena vietā drīz sāka strādāt jaunizcepts filoloģijas bakalaurs, vēl pavisam jauns cilvēks ar pielaizītām ūsiņām un piņņainu seju.

Un viss ritēja parastajā gultnē.

Bet dūksnājs kļuva aizvien dziļāks. Augusta vidū Helgs iegrima žurgā līdz padusēm. Vairākas reizes viņš- nokavēja darbu tādēļ, ka ilgi mazgāja nost dubļus.

Helgs nekādi negribēja ticēt, ka drīz purvs viņu aprīs ar visu galvu. Viņš centās sevi pārliecināt, ka tāda nejēdzība nevar notikt, ka viss mainīsies, kaut kā nokārtosies. Taču viņa dzīvi gandēja pastāvīgas apslēptas šausmas, kas viņu nepārtraukti mocīja. Kādreiz izmisuma brīdī Helgs nopirka kurpes ar augstiem papēžiem un kopš tā brīža tās nekad neno-vilka.

Pienāca diena, kad viņš iegrima dūksnājā līdz kaklam. Tikai tad Helgs nolēma bēgt, cerēdams, ka pārcelšanās uz citu novadu pasargās viņu no purva. Viņš steidzīgi pieprasīja atvaļinājumu, pārvērta naudā visus savus kapitālus un ar pirmo lidmašīnu, kas gadījās pa rokai, aizbrauca uz kādu jūrmalas kūrortpilsētu.

Helgs apmetās viesnīcā, kura arhitektoniski atgādināja no stikla un betona darinātu lieveniti, kas pielīmēts pie Iegarenas klints, kura vietām apaugusi ar krūmājiem. Ātrgaitas lifts savienoja viesnīcu ar oļiem klātu pludmali, kuru no ausmas līdz rietam izraibināja svītraini saulsargi un gu-ļamkrēsli. Ieapaļā licl pret akmeņiem plīsa krasta bangas, pārvērzdamās apžilbinoši baltās putās.

No Helga istabas loga varēja redzēt pilsētiņu, kas bija izstiepusies gar augsto krasta krauju. Dārzu burzguļojošajā zaļumā kā sarkanas skabargas rēgojās dakstiņu jumti. Līdzīgi milzīgam pakavam pilsētiņu aptvēra kalnu grēdas. To pakājē stiepās plantāciju svītrainie ielāpi, augstāk nogāzē auga skrajmežs, kas atgādināja nodilušas vilnas šķipsnas, no kurām kā sēnes līda laukā brūnas granīta smailes.

Pret vakaru no kalna slīdēja lejā milzīgs, melns kamolains mākonis. Tas stiepās pāri krastmalai, kura bija kļuvusi blāva, un atnesa brāzmainas lietus gāzes. Lietus pilienu ieaijāts, Helgs mierīgi aizmiga.

No rīta viņš pabrokastoja kafetērijā uz viesnīcas jumta. Lēni dzēra kafiju, atknieb-dams no grauzduļiem gabaliņus un mezdams tos histēriski ķērcošajām kaijām, kuras lidoja gar pašām terases margām. Ar naudaszīmēm piebāztais čemodāniņš stāvēja zem krēsla, nomocīdams Helgu ar savu visspēcību. Atstājis sev tikai kabatas naudu, Helgs nodeva čemodānu uzglabāt viesnīcas seifā un aizgāja pastaigāties.

Klusās ieliņas liecināja par kārtību un nosvērtību sadzīvē. Pāri žogiem liecās augļu pilni koku zari. To ēnā snauda brīnum-mierīgi klaiņojoši suņi. No pilsētiņas iedzīvotājiem Helgs šai stundā nesatika nevienu, uz pludmali gāja vienīgi bikini tērpusies gardegunaina meitene un vecene melnā kleitā, ar aubīti galvā, vedot aiz iemauktiem samtspalvainu ēzelīti, kurš bija iejūgts ar piena kannām piekrautos ratos.

Piegājis pie kraujas, Helgs apsēdās uz akmeņu krāvuma un ilgi skatījās, kā virf jūras pelēkā dūmakā karājas caurspīdīgā saule, bet zem vīna, pie horizonta, balto notraipīta zvejnieklaivas bura.

Pusdienlaikā viņš atgriezās viesnīcā, iegāja savā istabā un iegrima zaļajā dūksnājā, kurš jau sniedzās līdz pašām lūpām. Pamatstājā stāvēdams purvā, viņš idiotiski ķiķināja, un siltā žurga kutināja viņa seju. Izrādās, ka dūksnājs eksistē visur un paslēpties no tā nav iespējams. Vienalga, kurp Helgs bēgtu, tas viņu visur panāks, panāks un nonāvēs.

Kad dūksnājs viņu atbrīvoja, Helgs nometās četrāpus uz grīdas un ilgi tā tupēja smirdošās, zaļās žurgas peļķē. Lai arī cik savādi tas būtu, šī bezjēdzīgā un apkaunojošā poza sniedza viņam atvieglojumu. Viņš piecēlās, ielaida vannā ūdeni un, apmeties uz tās malas, turēja rokā bārdas skuvekļa asmenīti. Sakoncentrēdams spēkus, viņš sēdēja un vilka pa plaukstu ar asmenīša neaso malu. No krāna straumēm tecēja ūdens, veidodams vizuļojošus pūslīšus. Helgs piecēlās un saniknots nospļāvās. Bārdas skuvekļa asmenīti viņš nolika uz spoguļgaldiņa.

Helgs rūpīgi nomazgājās, iesmaržojās, uzvilka jaunu uzvalku un nobrauca pagrabtelpas restorānā. Tur viņš pasūtija lieliskas pusdienas, pudeli šampanieša un nosēdēja pie galdiņa līdz vēlam vakaram. Zālē pamazām pulcējās apmeklētāji, kļuva trokšņaini, pēkšņi nodzisa gaisma, stūros iedegās krāsaini prožektori, un uz estrādes Iznāca orķestranti — nēģeri purpursarka-nās frakās. Zāli pāršalca blūza plūstošā, stieptā melodija.

Helgs dzēra, ēda, dejoja, atkaļ ēda un dzēra. Aizrāvies viņš pasūtija cigāru un pirmo reizi mūžā mēģināja uzsmēķēt, bet, jau dažas reizes ievilcis dūmus, bija spiests doties uz tualeti. Atguvies un sakārtojis sabojāto iestīvināto žabo, viņš ieklīda bā-

Nav beigu

Jānis Zīle Elektroniskas acis

.

V. Rudzīša zīm.

Hronika.

Sorīt pulksten četros uz jahtas «Lēdija Džeina» nošauts pazīstamais komersants un sabiedriskais darbinieks firmas NNO ģenerāldirektors Klods Moro.

Jahta atradusies četras jūdzes uz austrumiem no Aivo indiāņu apmetnes.

Bez Kloda Moro uz klāja bijusi viņa sieva Vitlna Moro un septiņi miesassargi no firmas «Sargeņģelis».

Kā norāda krasta apsardze, citi peldoši satiksmes līdzekli minētajā rajonā nav novēroti. Uzsākta izmeklēšana.

Profesors Erī pielēca kājās. Aizsvieda laikrakstu un izsteidzās no istabas.

Noklaudzēja ārdurvis. Tika iedarbināta mašīna. Pēc brīža tā jau izbrauca no pagalma un uzņēma ātrumu.

Pa istabas logu varēja redzēt līkumotu kalnu cehi un cilvēku, kurš nāca uz mājas pusi. Attālums samazinājās. Mašīna un nācējs sastapās. Profesors Erī aši izkāpa un satvēra nācēja roku.

Jau piekto dienu ienaidnieka aviācija bez žēlastības bombardēja pilsētu.

Pār mūsu galvām joņoja lidmašīnas. Krita bumbas: fugasa, šķembu, lodīšu, kasešu, vakuuma, fosfora, napalma un asaru gāzes, — asaru vēl bija par maz.

Mani ievainoja, kad no degošas mājas skrēju uz kādu sagrautu ēku, kuras pagrabos vēl varēja iekļūt.

Es sēžu, atspiedies pret sienu. Tā ir patīkami vēsa. . . Visapkārt tumsa, un pamazām sāku aptvert, ka esmu akls. Uzmanīgi pieskaros ar pirkstiem apsējam. Tas ir pretīgi lipīgs, bet acu vietā divi tukši caurumi.

Man ir septiņpadsmit gadu, veca šautene, kuru esmu pazaudējis, un meitene tur tajā namā zem drupām.

— Kā gribas remdēt slāpes un dzīvot.

Krīt bumbas: fugasa, šķembu. . . Viss cilvēka ģēnija radīts, bet es tik tikko protu lasīt. . .

Hronika.

Izmeklēšanā noskaidrots, ka Klods Moro nošauts ar Simensa Tota sistēmas optisko šauteni. Šāvējs atradies krasts apmēram jūdzi attālajā Aivo indiāņu apmetnes rajonā.

Neilgi pirms šis traģēdijas Kloda Moro sieva Vitina palūgusi viru pavadīt viņu uz klāju, kur vēlējusies pavērot saullēktu.

Tā kā rīts Izrādījies dzestrs, viņa atgriezusies kajītē pēc jaciņas. Kad no jauna uznākusi uz klāja, vīrs jau bijis miris.

Eksperti uzskata, ka Moro varējusi nonāvēt nomaldījusies lode. Netiek izslēgta arī rūpīgi apsvērtas slepkavības iespēja.

— Kaut kur te viņam jābūt . . . Re, kur gul. . .

— Dzīvs?

— Tā liekas …

— Ei, puis, vai esi dzīvs? Pamostos. Gribu pa paradumam izberzēt

miegu no acīm, bet plaukstas atduras pret apsēju, kas jau grab.

— Paiet vari?

Pieraušos kājās. Tās mazliet dreb, tomēr paklausa.

Pēc vakardienas elles valda klusums. Reizi pa reizei nosprakst pa šāvienam un brūk sakropļotie nami. Smird pēc dūmiem, sadegušas gaļas un gruzdoša auduma.

Ejam ātri. Dažviet kājas atsitas pret ķieģeli un sāpīgi atbalsojas manī.

— Tepat vajadzētu būt.

— Ne velna nevar saprast . . i Viss sa-vandīts.

— Nav jau viņu pilsēta.

Beidzot sākam klaudzināt pie kādām durvīm, ilgi un neatlaidīgi, līdz īgna sievietes balss jautā, kas vajadzīgs.

—; Atnesām ievainoto .. .

— Kur lai mēs viņu liekam?

Tomēr durvis veras. Sejā iesitas sasmacis, silts, līdz pēdējai iespējai zāļu un urīna smārda piesūcies gaiss.

Sieviete paņem mani pie rokas. Puiši novēl drīzu izveseļošanos un aiziet.

Hronika.

Firmas NNO ģenerāldirektora atraitne Vitīna Moro saderinājusies ar prolesoru Erī, plaši pazīstamo ķirurgu un elektronisko protēžu speciālistu. Klīst baumas, ka prolesors izstrādājis elektroniskās acis cilvēkam.

Mūsu tehnikas laikmetā ne tas vien ir iespējams. Ir taču elektroniskās ausis. Kādēļ nevarētu būt arī acis?

Tā bija kāda žēlsirdīgo misijas slimnīca …

— Te nekas daudz nav ko darīt.. . Tīri nostrādāts . . . Pēc nedēļas, puis, būsi uz pekām.

— Acis?

— Acu nebūs.

— Acu nebūs …

Nopūšos . . . Guļu . . . Klausos mirstošo vaidus … Lādu sevi un visu pasauli. Būs jādzīvo aklam . .. Pat raudāt nebūs iespējams. To arī sauc par dzīvi. .. Paldies!

• • •

Hronika.

Kloda Moro atraitne Vitīna Moro ziedojusi prāvu naudas summu izmeklēšanas izdevumu segšanai. Tiek minēts, ka tā varētu tuvoties miljonam. Oliciālās iestādes to atsakās nosaukt. Kad par to pajautājām pašai Moro kundzei, viņa neatbildēja būtiski.

— Esmu gatava ziedot jebkuru summu, lai tikai uzzinātu patiesību.

— Vai jums te kāds ir pilnīgi akls? Māsa laikam norāda uz manu gultu.

Dzirdu tuvojamies soļus. Vīrs atsēžas uz manas gultas. Klusējam. Man tāda sajūta, ka viņš mani pēta. Es nervozi sakustos. Sēdētājs ierunājas:

— Vai jums ir vecāki?

— Nav . . .

— Sieva?

— Nav . . .

— Piederīgie?

— Nav . . .

— Iznāk, ka jūs esat pilnīgi viens.

— Tā laikam ir .. .

To, ka man ir meitene zem drupām, neteicu. Runa taču ir par dzīvajiem.

— Jūs bijāt labs šāvējs?

— Domāju gan . . . Man roka nedreb . ..

— Jūs gribat redzēt?

Kāds muļķīgs jautājums! Kurš aklais nesapņo par to.

— Man taču nav palikušas pat pēdas no acīm . . .

— Sīkumi . . . Tas man tieši vajadzīgs . . . Es lieku galdā deviņdesmit procentus, ka jūs redzēsit. Desmit paliks katram gadījumam, tā sakot, manam sirdsmieram, ja kļūdos . . .

Es piekristu pat, ja būtu otrādi. Slīkonis ķeras arī pie salmiņa.

— Noteikumi?

— Jūs man piederēsit visu mūžu . . .

— Vergs?

— Kādēļ uzreiz tā . . . Jūs būsit pirmais cilvēks ar elektroniskām acīm . . .

— Elektroniskām?!

— Klusāk . . . Par to pagaidām skaļi nerunā … Es pienākšu pēc trim dienām. Tikmēr visu labi apdomājiet. . .

Hronika.

Vitīna Moro pasūtījusi pie slavenā tēlnieka Fransuā Lapaso savam nelaiķa vīram pieminekli par pasakainu summu.

«Mīļotā cilvēka piemiņai jābūt izci ar zelta veseri.»

Trešajā dienā viņš neatnāca …

Ar ko gan daži cilvēki neuzjautri Meklē piedzīvojumus tur, kur sāpes st"! pat neaizsegušās ar plīvuru.

Viņš neatnāca arī ceturtajā dienā ..

Kur paliek cilvēku solījumi? Vai ļ otram cerēt nav nežēlīgāk nekā iešaut 1 pierē?

Vai es kādam esmu ko lūdzis, diedelē draudējis atņemt ar varu? Nē, tikai mie gulējis šajā nolādētajā gultā.

Lieciet mani mierā. Akls arī ir cilv" Gan pats tikšu uz priekšu, bet, ja apt spēka, paliek vēl. . .

Klau, tā ir viņa balss!

— Pie velna! Sajā ellē pat gliem tiks ātrāk uz priekšu . . . Taisies, puis! nav laika ķēpāties . . . Atceries reiz visām reizēm, ka laiks cilvēkam dots t' vienreiz un tas maksā naudu … Se, bies!

Viņš pat nepajautāja, ko esmu izlē Mums palika brīvas rokas. Toreiz pat neienāca prātā, ka tas atvieglos m šķiršanos. Nekad nevar zināt, kas not rīt . . .

Pirms devos ceļā, gribēju pajautāt, ko man gods būt kopā, bet viņš aizsteid priekšā:

— Profesors Erī. . . Dieva dēļ, vism šinī pilsētā nesauciet mani vārdā. Te v jadzīgs tūkstošiem protēžu . . . Godāji kā gribat. . . Jums taču ir fantāzija?

Fantāzijas man nebija, un es nosauci viņu sava bijušā saimnieka vārdā pa: Frenku, kuram tīrīju zābakus un mašīnu

Kāda starpība, kā sauc saimnieku, ja esi kalps.

Hronika.

Izmeklēšanas komisija secinājusi, Klodu Moro nonāvējusi nejauša lode. Lieta izbeigta, materiāli nodoti arhīvā.

— Tā, Bili, esam mājās. Te var runāt, cik skaļi grib. Kliegt, ja tas sagādā prieku. . . Tagad atpūties … Ja kas vajadzīgs, pasauc, kamēr nebūsi iemanījies orientēties apkārtnē.

Esmu Amerikā . . . Man šī zeme liekas mašīnām piebāzta. Visapkārt dārd, klaudz, cilvēki skrien, grūžas cits citam virsū un pat neatvainojas, jo laiks maksā naudu.

Visapkārt klusums, mīksts kā vilnas pavediens — tin, tin, bet vienmēr tavā rokā mīksts pavediens. Dīvaini. . .

Ak es, muļķis! Amerika taču ar vienu roku ieķērusies ziemeļpolā, ar otru sveicina Antarktīdu. Var būt, ka te aiz loga ir Aļaskas sniegs, Amazones džungļi, Patagonijas prērijas.

aāk, puis . . . Kas tev teica, kur tu esi? ^Visticamāk … jā, visticamāk, ka te nav Eiropa, ne Āzija, ne Amerika, bet tā ēpumainā zeme, kuru Velss sauc par zemi— «TTie country of the Blind». Reizi nedēļā te iegriežas sieviete. Daž-paliek pa nakti, citreiz pasaka «labis un aizbrauc. Varbūt mīļākā, kas to • zināt. Vi tina . . .

profesors aizbrauc, es ilgi palieku Vitīna atved ēdamo. Parasti viņa iiani nerunā, staigā un dungo dzies-par kovboju, kas nolaupa savu mī-

kšņi viņa nostājas manā priekšā. - Bili. . .

Jā, — es sastomos, — kundze. Vai jūs varētu nolaupīt meiteni kā kts dziesmiņā?

muļķīgiem jautājumiem neatbild, ole . . . Kovboju laiki' ir beigušies . . . ides vietā es tikai pasmaidu un atklāti saku:

Šāvējs, Bili, diez vai tu kādreiz būsi. Es gan, Bili, — un viņa šāk dziedāt, aa man apkārt: Dzīvoja reiz meitene prēmijā …

Bili, man viss sagatavots. Laiks ķer-pie darba. Varējām sākt arī mazliet i, bet, saproti, kā lai to labāk pa-

i. . . Līdz šim es operēju tikai trušus

i suņus. Šoreiz būs cilvēks. Tas, Bili, nav un tas pats.

espējams, bet man no tā vieglāk ne-

st. Rīt trusītis būšu es, un to neviens

ir noliegt. &gt;

Tātad norunāts, Bili, — rīt. . . Tā diena ir pienākusi. Raudi vai

ii. .. Man nemaz vairs negribas re-

… Pirkstiņš ir padots, un to vairs

rar pavilkt atpakaļ. -trā dienā profesors mani pamodina

Celies, Bili. Sāksim .. . rī paņem mani zem rokas, un mēs ejam

ii kā bērēs. Es saku «mēs». Sirds —

to labāk nerunāsim . ..

)ļi noklust celiņu mīkstumā. Trūkst

ai bēru dziesmas. )mas auļo . . . Drosme papēžos … Es 3s nezaudēt dūšu, bet nesanāk. Jā, ilgoties ir pavisam kas cits nekā ilties uz galda . . . ar laimi, gājiens beidzas. Mani ieved zālēm smaržojošā istabā, ietērpj pēc Jēm smaržojošās drēbēs un nogulda uz srācijas galda.

Pa vienai injekcijai zem plakstiem, pa rim deniņos. Tas esot novokaīns un emot sāpes . . . Pasakas . . .

Palabosim mazliet acu dobumus . . . Dzelzs spīles neļauj aizvērt plakstus . . .

bet es ciešos. Esmu vīrs. Gadiem te av nozīmes . . .

— Elpo dziļāk . . . Eh, kā derētu asistents, bet. . .

«Bet» palika gaisā karājoties.

— Pūlies skatīties pa labi. Tagad it kā pa kreisi. Tā . . . labi. Uzliksim dažas šuves . . . Nekas, nekas . . . Tūlīt viss būs galā. Labi. . . Tagad es tevi kādu laiku atslēgšu no dzīves . . .

Adatas dūrienu vēnā vēl sajutu, un viss . . .

— Pamodies?

Manas rokas ir piesietas. Manas kājas ir piesietas. Tas ir tas pats galds, uz kura apgūlos, bet istaba ir cita. To jūtu ar visu savu «es».

Galva ir apsaitēta kā toreiz, kad mani ievainoja, un ļoti smaga. Acu dobumos spiež un grauž. Viss esmu salauzts tūkstoš gabalos un atkal salikts.

— Kā jūties, veco zēn?

— Var iztikt. . .

To, ka tāpat kā zem drupām, nesaku. Mani interesē kaut kas cits. Cauri apsējam, šķiet, spiežas gaisma.

— Profesor, vai istabā nedeg uguns?

— Ir novakare, Bili. Saule spīd tev tieši sejā . . .

Viņš runā lēni, mierīgi kā par maizes šķēli, kas sagriezta sīkos gabaliņos un apcepta. Viens no šiem gabaliņiem biju es . . . Pie velna! Mani tu neapmānīsi. Tu esi vairāk uztraucies nekā es tad, kad pirmo reizi nospiedu šautenes mēlīti. Toreiz atskanēja šāviens, bet tagad . . .

— Un nu?

— Tagad ir tumšāk . . .

— Paldies, Bili.

Kuram bija jāsaka paldies — man vai viņam? Tie deviņdesmit procenti laikam bija man kabatā.

Es aizmigu kā mazs laimīgs cilvēkbērns, mātes ieaijāts.

— Attīsim, Bili, vēl dažas kārtas . . . Gribētos visas šīs lupatas aizsviest, bet nedrīkst. Tavas smadzenes ir atradušas no gaismas. Var sadegt . . . Vai tagad ir gaišāks?

— Jā, profesor.

— Būs labi, Bili. Galvu augšā!

Galvu tomēr nedrīkst pacelt. Pats profesors baro mani ar karotīti, padod pudeli, kad ir neatliekamas vajadzības, un aiznes.

— Tavas acis būs tumši brūnas. Manas acis bija melnas . . .

— Vai ir gaišāks, Bili?

— Jā, profesor.

Es ieraugu rūsganus griestus un šķelmīgi smaidošu vīru, kas paceltā rokā tur baltu marles saiti. Es viņam uzsmaidu un aizveru acis.

— Pagūli, manu zēn. Mēs abi esam piekusuši no laimes . . .

— Paldies . . .

Visapkārt kalni sniegotām virsotnēm, un mākoņi, pāri skriedami, noglāsta tiem pieres.

Es redzu tālu, ļoti tālu, un dziedu, un smejos. Esmu līdz malām pilns prieka. Tas līst pāri: zālē, ziedos un paša rokās.

Profesors sēž uz terases ar grāmatu rokās, bet viņš nelasa. Viņš smejas līdzi manam priekam.

— Bili, pasaki, kas tur uz tās klints.

— Tur putns vij ligzdu.

— Bili, vai alpu pļavās ir daudz puķu?

— Daudz . . . Un kādas krāsas!

— Tu tālu redzi, Bili. Tālāk nekā ar cilvēka acīm, bet tās mūžīgi smiesies. Arī tad, Bili, kad tu raudāsi.

Kā plok palu straumes, plok arī prieks, un dienas iet, darbā piekusušas.

Man jāgraiza suņi, kaķi, truši, peles — viss dzīvais, kas pagadās pie rokas.

Piedevām magnetofoni bāž galvā visas tās gudrības, ko savācis cilvēks.

Es vairs neesmu pņisis, kas tik tikko prot lasīt, bet pusrobots, puscilvēks.

Naktīs esmu pieslēgts pie elektroniskā skaitļotāja. Tas sakārto manas zinību dris-kas un ieraksta atkal jaunas.

Pielikt sunim jaunu kāju ar simts mikroshēmām man ir sīkums. Lai skrien kusto-nītis un nedomā pie stūra pacelt kāju. To es neesmu ieplānojis.

Dzīve pārvērtusies par karuseli un^es par ēzeli, kas to jriež:

Tikai tad? kad ierodas Vitīna, es drīkstu atpūsties un uzsvilpot dziesmiņu: «Es cilvēks ar robota acīm.»

— Kāda skaista sieviete . . .

— Un vairāk tu neko neredzi, Bili? Pateikt — pat aklais pamanītu, — ka

Vitīna ir viņa mīļākā, negribas. Redzēt otra sirdslietas man liekas nepieklājīgi.

Viņš laikam saprot, par ko es domāju,

un pasteidzas piebilst: ,! .;;./.

— Es, Bili, ne par to . . . Gribu dzirdēt dažus vārdus par ārējo, acīm saredzamo . . . Vai tiešām tu neko neredzi?!

Nezinu, ko atbildēt, tādēļ papurinu galvu.

— Redzi, Bili, es viņu faktiski saliku no gabaliem, pēc tam, kad viņas mašīna bija ietriekusies otrā.

— Tā?

— Jā, Bili . . . Pie reizes atbildēšu uz to, ko tu nepateici. Man taču ir tiesības mīlēt savu roku veidojumu?

To es nezināju. No gabaliem saliktu cilvēku sastopu pirmo reizi, un mani tas ne visai interesē. Paša krekls tuvāks par svešu… Es domāju, kādēļ te, atskaitot Vitīnu, neviens neiegriežas. Esmu taču pasaulē pirmais cilvēks ar elektroniskām acīm. To vajag zināt visiem, bet valda klusums, it kā manis nebūtu.

Kādu vakaru, kad sēžam terasē un dzeram tēju, es viņam to pajautāju.

Profesors ilgi klusē, un man sāk likties, ka viņš neatbildēs.

— Paskaties, kādiem smadzeņu centriem iet cauri elektrodi un kuriem tie pievienoti . . . Man vajadzēja gadu, lai tu zinātu visu, ko zinu es. Tavās smadzenēs ESM kā magnetofona lentē ierakstīja grāmatu pēc grāmatas.

Es viņu netaktiski pārtraucu:

— To es zinu . .. Neredzu tur nekā ļauna. Tas taču ir lieliski!

— No vienas puses — jā, no otras — nē . . . Es tev, Bili, varu pavēlēt, un tu dancosi, kā svilpošu… Tu esi daļa no manis. Manā klātbūtnē mēs domājam gandrīz vienādi. Tu uztver manas domas un pieņem tās kā savas. Es, tēlaini izsakoties, varu likt tev zagt un slepkavot. Arī citi to var. Tur jau ir tas āķis.

Vienmēr var atrasties kāds, kas to nekaunīgi izmantos. ,

Par elektroniskajām acīm Klods Moro uzzināja nejauši. Bija mazas mājas viesības. Dzēra vīnu, un uz galda dega sveces. Tādās reizēs cilvēkam gribas runāt un viņš pa īstam neaptver teikto.

— Kā jūtaties? — kāds no viesiem uzrunāja mājasmāti.

— Paldies, labi… Atcerējās profesoru Erī.

— Tas jau nav nekas, ko viņš izdarīja ar mani. Būtu jūs redzējuši viņa cilvēku ar elektroniskajām acīm . . .

Vitīna aprāvās, • atcerējusies profesora vairākkārtējos lūgumus par to ne ar vienu nerunāt, bet pateikto vairs, nevarēja paņemt atpakaļ.'

- Viņa gan tūlīt cerētās visu samudžināt, bet Vitīnā neviens vairs neklausījās. Visi runāja par elektroniskajām acīm. Ikviens bija kaut ko pa ausu galam dzirdējis un tagad centās paspīdēt. Neiespējamais kļuva iespējams, ja to sasaistīja ar Erī vārdu. ļ

Kad mājasmāte ar viešņām izgāja, sarunas uzreiz pieņēma citu nokrāsu.

— Jūs dzirdējāt, — Klods Moro tieši griezās pie klātesošajiem. — Nešaubos, ka elektroniskās acis pastāv. . . Jūs mani saprotat — tā ir nauda . . . Vienīgais, kā tikt tai klāt. Erī pilnīgi atkrīt. Tas ir humānists kvadrātā . . . Atliek mana sieva un jūsu izdoma. Es gaidu jūsu priekšlikumus . . .

— Man ar tevi jāaprunājas, Vitīn . . .

— Esmu tavā rīcībā, Klod . . .

— Tātad elektroniskās acis ir radītas . . . Viņa ātri apsvēra atbildi. Nebija vērts

noliegt. Ja Klods to apgalvoja, tad viņš jau konkrēti kaut ko zināja.

— Ir radītas . . .

— Tu to puisi atstiepsi šurp . . .

— Nē, Klod . . .

— Vai saproti, ka mēs kļūsim vēl bagātāki. Tu drīkstēsi izvēlēties jebkuru briljantu . . .

— Iztikšu . . .

— Muļķe . . . Naudas nekad nav par daudz! Es jau esmu aprunājies ar speciālistiem . . . Siem cilvēkiem jābūt dzīviem robotiem … Tu zini, kas ir dzīvs robots? Tas, kas klausa un neprotestē … Es padarīšu aklos redzīgus un pielikšu pie mūsu konveijeriem. Darbaspēks gandrīz par brīvu. Lieliski, vai ne . . .

— Tu esi nežēlīgs!

— Mērķis attaisno līdzekli, dārgā . . . Puisi! . . . Vairāk es nekā no tevis neprasu. Ka tu guli viņa gultā, tas mani neinteresē. Es arī reizēm izmantoju svešas . . . Puisi!

Pie šiem vārdiem viņš satvēra sievas plecu.

— Laid!

— Puisi!

— Nekad! Man Erī ir dārgāks par tevi un tavu naudu!

— Mīļā, puisi! … To tev pavēl Klods, tavs vīrs.

— Nē! Un vēlreiz — nē!

— Ak, tu mazo pelēn, vai tad nejūti, ka runcis tev uzlicis ķepu . . . Puisi!

— Nelieti!

— Ha-ha-ha! Tu neesi pirmā, kas man to saka . . . Puisi!

— Kliegšu . . .

— Kliedz! Man nervi ir stipri.

Viņi stāvēja viens otram pretī. Klods smīnēja. Viņš bija pārliecināts, ka panāks savu. Jā, kad tad ir bijis citādi? Viņš taču ir Klods Moro, firmas NNO ģenerāldirektors.

Viņš saspieda sievas plecu vēl ciešāk. Vitīna sāpēs iekunkstējās un ar zobiem iecirtās vīra rokā.

— Maita!

Viņš atgrūda sievieti. Tā ar muguru atsitās pret krēslu un, uz mirkli zaudējusi samaņu, nokrita ar seju uz grīdas. No pārsistās pieres sāka pilēt asinis.

— To es tev nekad nepiedošu .. .

— Kaķa lāsti debesīs nekāpj … To tu, mīļā, ļoti labi zini. . . Se, noslauki seju . . . Es neesmu radis, ka ar mani tā apietas . . . Jaunnedēļ pabraukāsimies gar piekrasti ar «Lēdiju Džeinu». Tur tu nomierināsies un izstāstīsi visu, ko zini. Pēc tam izstrādāsim plānu, kā to puisi bez lieka trokšņa dabūt šurp . . . Tagad, lūdzu, nevienam ne vārda . . . Skaidrs? Līdz jaunnedēļai . . .

— Es aizbraucu, Bili. Man vajadzīgs vēl viens cilvēks. Liekas, ka esmu. ticis uz pēdām.

* *

Palieku viens. Pie klusuma esmu pieradis, tikai biežāk domāju par savu meiteni un lielo pasauli. Man atkal gribas būt tajā.

— Paraugies, Bili, uz mani . . .

— Vitin, kas ar jums?

— Klods . . .

. . . Un indiāņi vairs neauļo zirgos. Meitenes neviens nelaupa . . .

— Man viņš jānogalina!

Es pat nesarāvos. Pats par to domāju neatlaidīgi un ar dusmām.

Mēs sākām apspriest plānu, kā nogalināt Klodu Moro. Mūsu domas sakrita pat sīkumos.

Vitīnas atnesto Simensa Tota šauteni ar optisko tēmēkli mēs izmēģinājām otrā dienā. Es šāvu lieliski.

Atgriezies tukšām rokām, profesors Erī veltīgi meklēja Billu. Mājās viņa nebija. Paņēmis laikrakstu, sāka lasīt un nobālēja. To viņš nebija paredzējis.

— Es atnācu, Elēn . . .

Profesors Elēns Erī paraudzījās un novērsās. Sievietes acis mirdzēja mežonīgā priekā. Nekad viņam nebija ienācis prātā, ka tā var priecāties par nāvi. Tad vajadzēj bezgalīgi nīst.

— Es redzu, tu nepriecājies , . .

Kāds tur varēja būt prieks — dzīvot ar slepkavu zem viena jumta.

— Tu domā, ka esmu slepkava. Nē, Erī, es nenošāvu savu vīru. To paveica Bills. Pietika man ieminēties, un viņš bija stāvā sajūsmā. Klausīja kā suns saimniekam . . . Nē, to es negribēju teikt … Tu jau nezini, kas notika . . . Klods nedrīkstēja dzīvot! Es to izdarīju, lai glābtu tevi un Billu, pasargātu no mokām daudz nelaimīgo . . . Atļauj man atvilkt elpu. Es tev visu paskaidrošu . . . Tikai, lūdzu, nedzen mani prom . . . Mēs abi ar Billu visu to pastrādājām … J Tu klusē . . . Paskaties vismaz vēlreiz uz mani.

Viņš paskatījās ciešāk. Tā nebija vairs Vitīna, jautrais draiskais cilvēkbērns. Viņa priekšā stāvēja drūma sieva izjukušiem un jau nosirmojušiem matiem. Pirms ne^fr dēļas tie bija tumši. Rokas saliktas lūgumš^p Katra šuve redzama, un tās draud izirt. Vajadzēs atkal pāršūt, bet …»

Kliedza Bills, kliedza Vitīna:

— Erī, redzi, kādu tu mani esi palaidis pasaulē — dzīvu robotu. Pataisi mani beidzot par cilvēku …

— Erī, es draudu sašķīst gabalos. Dari arī ar mani kaut ko.

— Erī, vai tu mūs dzirdi? Erī, Erī, Erī . . .

— Paliec, Vitīn, — viņš teica un piecēlās. — Par mūsu turpmāko dzīvi parunāsim vēlāk . . . Tagad viss, ko no tevis prasu, ir — atļauj man strādāt.

Beidzot pienāca profesora Erī un Vitīnas Moro kāzu diena.

Tik tālu viņa bija tikusi, sevsi līdz pēdējai šķiedrai atdevusi.Cāzas bija klusas. Tikai laikraksti rak-:ija gan teiktus, gan neteiktus vārdus. Kloda lieta bija noklusuši, tagad varēja tt dzīvi.

Viņi sēdēja divatā pie bagātīgi klāta ilda un pūlējās neatcerēties aizgājušās ēnas, bet tas nebija iespējams.

— Kas tev?

— Galva noreiba . . . Viss acu priekšā itumsa . . . Pats saproti — esmu pie-susi. . .

Saprast viņš saprata, bet atcerējās, ka šo ilvēkbērnu bija saticis tikai pa pusei. No Dusēs viss bija tīrs un glits, bet iekšā aut kas notika, un tam viņš netika klāt. sinsspiediens palika nenostabilizēts. Tas kāja augšup un lejup. Nesenie notikumi palika bez sekām.

Cik tumšs palika! Laikam būs lietus. Nekas nebija mainījies. Istabā plūda smas straume. Trūka tikai saules za-

Iedūra pakausī kā ar nazi… Diagnozi noteica tūdaļ — profesionālas iemaņas:

— Insults . . . Skarts redzes centrs.

— Ko tu tā sadrūmi?

— Atcerējos Billu. Diez, kā puisim klā-s? Zēl, ka viņa nav te. — Bet pats domāja:

lai es viņu noguldu gultā?» Pateikt taisnību viņš neuzdrīkstējās. - Vismaz mūsu kāzu dienā nerunāsim to . . .

— Labi. . . Ieslēgsim mūziku.

Viņš pūlējās pateikt to iespējami mieri-

tomēr balss bija aizsmakusi. Par laimi, Vitīna to neievēroja, citādi ņam atkal būtu jāmelo. Jādabū viņa gultā. Iespējami ātrāk . . .

skarts, cik skarts, to noskaidrošu ilāk . . . Vēl viens trieciens, un viņa būs la . . . Jaunas smadzenes tu neieliksi. Ne-ens neieliks … To lēkājošo zvēru tev ari neizdosies savaldīt. Te beidzot ir tā ro-eža, aiz kuras nesniedzas tavas rokas un "prāts … Tu šim cilvēkbērnam vari gaužām maz palīdzēt.

Ziema atnāca agri un sniegiem bagāta. Kupenas nošķīra viņus no pārējās pasaules, un tikai ar slēpēm varēja aizkļūt lidz tuvākajai apdzīvotajai vietai, saņemt un nodot pastu.

Parasti to veica Vitīna. Viņas veselība bija uzlabojusies. Asinsspiediens normalizējies, redze daļēji atgūta.

Šoreiz viņš aizslēpoja pats. Tā bija vēstule Billam, kuru viņš aiznesa. Tajā bija pateikts, kas jādara, lai cilvēks ar elektroniskajām acīm vairs nebūtu dzivs robots.

Viņš atgriezās pacilātā garastāvoklī, apzinādamies, ka viens darba posms ir noslēdzies ar uzvaru.

«Tagad varēs pa īstam noņemties ar Vi-tīnu,» viņš pie sevis domāja. «Es viņu izārdīšu un salikšu daudz labāk nekā pirmo

reizi. Pie tā paša izdzēsīšu pagātni, un viņa

man atkal dziedās:

«Dzīvoja reiz meitene prērijā …» Tomēr kāds visu laiku atgādināja: «Erī, savam prātam tu pāri nepārkāpsi.

Viņa būs akla. Agri vai vēlu, tomēr būs. To

tu pats ļoti labi zini. Lai tas tā nebūtu, ir

vajadzīgi gadi . . .»

Viņš gan spurojās pretī, bet pamazām

pieklusa.

Erī satika Vitīnu atceļā uz mājām.

— Uzkāpsim kalnos, ja neesi piekusis . . . Es paņēmu līdzi maizītes un termosā karstu tēju.

Viņi kāpa augstāk un augstāk. Visapkārt klusums un miers. Tālu lejā vīdēja Erī mājas jumts . . .

— Vai tu esi laimīgs?

Viņš īsti nezināja, ko atbildēt. Nekad nebija iznācis laika par to domāt. Tagad vajadzēja teikt — jā vai nē.

Viņš atcerējās nosūtīto vēstuli. Redzēja Vitīnu, kas kā bērns priecājās par kalnu skarbo skaistumu, piemirsa viņas likstas un pateica — jā.

— Noķer mani!

Viņa atgrūdās ar nūjām un sāka slīdēt uz ieleju, uz savu beidzot atrasto māju.

Pirms viņš paguva izkustēties, ieraudzīja, ka sievas slēpes sāk svaidīties, un tūdaļ atskanēja izbaiļu kliedziens:

— Glāb! Es neredzu!

«Glāb» — atbalsojās kalnos, un tajā pašā acumirklī tie iedunējās. No baltajām virsotnēm šurp auļoja mežonigi sniega zirgi.

Satvert viņas roku viņš vēl paguva. Pēc tam nebija ne zemes, ne debess, tikai grūstoša akmens un sniega lavīna . ..

Bills saņēma profesora Erī vēstuli un turpat pastā to izlasīja. Kad viņš izgāja uz ielas, krēsloja.

— Labvakar, Bili. . .

Viņam blakus bija apstājusies mašīna ar firmas NNO zīmi. Bills gribēja aizbēgt, bet nespēja.

— Sēdies blakus, Bili… — pavēlēja viens no trijiem braucējiem.

Viņš paklausīja.

Bills pamodās kaut kādās drazās. Mute bija aizbāzta ar vates vikšķi. Visās malās sāpēja. Acu vietā bija tukši dobumi un kabatas tukšas.

— Laime, ka esmu vēl dzīvs, — viņš nopūtās un pierausās kājās. — Bet, kad jūs atvērsit man nozagtās acis . . .

Hronika.

Šonakt firmas NNO mikroelektronikas laboratorijā notika sprādziens. Tā rezultātā izcēlās ugunsgrēks. Ir cilvēku upuri. Zaudējumus lēš miljonos. Uzsākta izmeklēšana.

Arnis Terzens Gordija fortuna

KA JEBKURŠ INŽENIERA IZGUDROtāja diplomu ieguvis cilvēks Gordijs pēc institūta beigšanas gribēja izdarit kaut ko vienreizēju. Viņš zināja, ka visu paveikt momentā neizdosies, jo reizēm par šķērsli kļūst pat idiotiski sīkumi. Taču pret Gordiju liktenis, šķiet, bija īpaši sazvērējies. Viņu vajāja neveiksme pēc neveiksmes. Un likās — visas ceribas nodarboties ar sirdij vistīkamāko darbu zuda pēc apstarošanās studiju biedra Hurekvola robotu laboratorijā. Pēc tās Gordijs praktiski vairs nespēja nodarboties ar domājoša robota veidošanu. Turklāt gandrīz divus gadus ilgā ārstēšanās uz Mēness bija it kā iemidzinājusi iadošo spēku. Viņš atgriezās, dziļas apātijas pārņemts. Par garīgo letarģiju ik brīdi liecināja iekritušie vaigi, stingais skatiens, lēnā it kā pārāk koncentrētā gaita. Neviens nespēja iedomāties, kāds tam ir cēlonis.

Gordijs sāka strādāt firmas «Ilsner &amp; Co» uzņēmumā, kur veica pavisam parastus

30 darbus. Par viņu neviens īpaši neinteresējās, un arī Gordijs nevienu netraucēja, neuzbāzās ar savām idejām. Tā ar laiku visi pierada pie viņa noslēpumainības.

Taču letarģija bija tikai šķietama. Kopš pirmās dienas uz Mēness Gordijs nepārtraukti lauzīja galvu, vai robota smadzenes nevarētu veidot bez staru palīdzības, jo ne jau viņš ir pirmais, kurš šo eksperimentu dēļ ir spiests pamest laboratoriju bez cerībām kādreiz atgriezties tajā,

To, ka Gordijs problēmu ir atrisinājis, neviens nepamanīja. Ja arī kāds ievēroja, ka Gordija acīs pamazām izzūd atbaidošais stiklainums, tad domāja, ka tas noticis, pateicoties viņa gaidāmajām precībām, Bet viņš pa to laiku mājās cītīgi strādāja. Darbs virzījās uz priekšu neticami ātri.

Domājošu robotu Gordijs uzbūvēja pusgada laikā.

Beidzot robots bija gatavs. Gordijs sēdēja pneimatiskajā krēslā un vēroja, kā robots mazgā traukus. Puse no tiem jau bija sabirzuši robota pirkstos, taču izgudrotājs pamanīja, ka mehānisma kustības kļūst aizvien koordinētākas.

Tikai vakar vakarā Gordijs ar drebošu sirdi bija ieslēdzis robotu, un visu laiku tas darbojās bez kļūmēm. Vēl nebija ap-, rēķināts, cik ilgam laikam pietiek ieprogrammētā enerģijas lādiņa, taču Gordijam ārkārtīgi gribējās redzēt savu izgudrojumu darbībā.

Gordijs iekšēji gavilēja par lielo veiksmi, jo robota smadzeņu attīstības tempi bija fantastiski.

Kā lai es tevi nosaucu? — Gordijs nepārtraukti sarunājās ar robotu, reizēm uzdodams jautājumus mehānismam, reizēm pats sev. Viņš stāstīja robotam par cilvēkiem, par lietām, par pasauli vispār. Robots visu laiku atbildēja: «Aha. Saprotu.» Gordijam šī frāze šķita nepieklājīga, un viņš iestāstīja, ka tādos gadījumos ir tikai jāpaloka galva.

Nezinu, tā ir tava darīšana, — robots atbildēja, īsti nesaprazdams, vai tagad ir jāpaloka galva vai nav. Izdarījis to, viņš jutās apmierināts, ka Gordijs neko neiebilst.

Iezvanījās telefons. Gordijs pacēla klausuli un uzreiz pazina Zikija Bendropa balsi. Nemaz neklausīdamies, ko zvanītājs saka, Gordijs svinīgi un daudznozīmīgi paziņoja, ka noteikti gaidīs viņu rīt pulksten sešos vakarā pie sevis. Būšot neliels bankets, un Gordijs uzstāšoties ar «baigo numuru». Zikijs Bendrops nodomāja, ka Gordijs grasās likt galdā daudz dzeramā, tāpēc tūlīt piekrita uzaicinājumam.

Rīt tev būs jāstājas ciemiņu priekšā, — Gordijs teica robotam. Tas, galvu pieliecis, atbildēja:

Kāpēc man būs jāstājas? Es varbūt labāk mazgāšu . . . sitos te . . .

— Traukus.

Traukus?

Neuztraucies, rīt tev pietiks, ko darīt. Es tikai gribēju pateikt, ka tev būs jāparādās maniem draugiem, Saproti? Viņi nāks paskatīties, kāds tu man esi iznācis,

No kurienes es tev esmu iznācis? — robots jautāja.

Gordijs uz mirkli apmulsa,

— Nu, tas tā — tāpat… — Gordijs norūca, — Man tomēr vajadzēs tevi kaut kā nosaukt. Kā tu pats gribētu?

Zaļš.

Kas zaļš?

Zaļš vārds.

Kāpēc? Tāda vārda nav.

Tāpēc, ka es nezinu, ko tas , , .

Nozīmē.

… nozīmē.

Ja.es tevi saukšu visos tajos vārdos, kurus tu vēl nezini, tad mums nekas prātīgs neiznāks.

No vārdiem var iznākt kaut kas prātīgs?

— Jā. Bet par to tagad nerunāsim. J

Robots pielieca galvu. Viņš bija beidzis

mazgāt traukus. «Labāk ir nekā no rīta,» nodomāja Gordijs, ātri pārskaitot traukus. Viņš lika robotam apsēsties uz rīku kastes.

— Ar laiku es tev arī uztaisīšu izturīgu un skaistu krēslu. Tādu pašu kā manējais.

Es uztaisīšu labāku. Gordijs iepleta acis.

Kā tas ir — labāku?

Man nepatīk, ka tavējais tā lēkā.

— Ā, nu, labi, varēsi taisīt sev, kādu vien gribēsi. Bet tagad labāk padomāsim, kā tevi nosaukt.

Tajā brīdī pie durvīm piezvanīja.

— Tā ir Santa! — Gordijs iesaucās un aizskrēja.

— Santa, viņš ir gatavs!

Gordij, patiešām!? — Santa bija sajūsmināta un ātrāk centās novilkt magnētisko mēteļjostu.

Jā. — Gordijs bija apmierināts pats ar sevi. — Kā tev apsolīju, tu viņu redzēsi pati pirmā. Saviem draugiem es viņu parādīšu rītvakar.

Gordijs palīdzēja Santai novilkt mēteli un piebilda:

Tikai esi prātīga. Neuzdod viņam dumjus jautājumus. Viņš ir tikpat kā cilvēks, bet vēl gluži kā bērns.

Labi, labi, kur viņš ir? Es gribu tūlīt pat redzēt.

Gordijs ieveda Santu istabā. Robots sēdēja uz rīku kastes un buldurēja:

Santa. Santa. Jā. Zaļš. Un ja nu tomēr Santa? Bet — kāpēc? Labi, lai tā nebūtu. Viss ir zaļš. Santa. Kāpēc tad Santa? Kurš būs zaļš? Nu, nu . . . Ahā. Saprotu . . .

Paklausies, es tev teicu, lai tu nelieto šos vārdus, — iesaucās Gordijs, pārtraukdams robotu.

Kā blēņās pieķerts bērns robots vainīgi piecēlās kājās un pielieca galvu. Un tūlīt pat teica:

Es gribu, lai tu mani nosauc par Santu. Jā.

Kā!? — gandrīz vienlaikus iesaucās Gordijs un Santa.

Nē, draudziņ, labāk jau es tevi nosaukšu par Zaļu, bet ne par Santu. Lūk, viņa ir Santa, — Gordijs teica. — Iepazīstieties.

To pateicis, Gordijs strauji atturēja Santas pastiepto roku. Viņš vēl nezināja, kā robots sveicinās. Šādai rīcībai varētu būt arī bēdīgas sekas. Gordijs atcerējās gadījumu Hurekvola laboratorijā, kad kāds no līdzstrādniekiem bija pārliecies pār horizontālā stāvoklī esošu robotu un uzsaucis: «Sveiks, veci!» Robots tā sasveicinājās ar nabaga līdzstrādnieku, ka tam vajadzēja amputēt abas rokas līdz pat elkoņiem.

Gordijs gribēja ko teikt, taču Santa pasteidzās pirmā:

Vai tad tu, Gordij, viņam neesi vēl izdomājis vārdu? — Viņa sāka robotu aptaustīt. — Vai, kāds smukiņš! Un patiešām runā. Gordij, tu esi malacis!

Ko Santa no manis grib? — ierunājās robots, nepārtraukti klanīdams galvu un ik reizi, kad Santa pieskārās, kaut ko nesaprotamu murkšķēdams.

Neko, — Gordijs teica, — viņa tevi apskata. Santa, labāk neaiztiec viņu, ka neiesit pa pirkstiem.

— Es viņai nesitīšu pa pirkstiem.

Labi, tu nesitīsi, bet ja nu kāds vadiņš saiet dēlī?

Manī nav dēļu. Tu pats teici, ka es esmu no . . . kaut kāda metāla.

Nu jā, jā, tu vēl nesaproti. . . Santa, liec viņu mierā! Redzi taču, kāds viņš vēl bērns. Iesim uz otru istabu, lai robots pasēž un padomā viens pats. Viņam ir daudz jādomā. Vēl daudz jāizlasa. Iesim. Tikmēr izdomāsim viņam vārdu.

Nē, pagaidi, viņš ir tik jauks! Es gribu ar viņu paspēlēties. Vai dejot viņš arī māk?

Nē, viņš nemāk. Santa, ejam uz otru istabu.

Robotiņ, kāpēc tu neproti dejot? Gribi, es iemācīšu. — Santa neklausījās Gor-dijā.

Kā tas ir, kad dejo? Es gribu. Viņš to vēl nav mācījis, bet pats saka, ka man jāzina viss. — Robots pielieca galvu.

Es tev iemācīšu, jāl — Santa pieskrēja pie kvadrofona. — Gordij, kā tev nav kauna! Nevari nabaga robotiņam iemācīt dejot.. .

Santa, liecies mierā. Roboti nav domāti dancošanai. Viņam būs jāstrādā, jāstrādā kosmosā, kur cilvēks nevar tikt klāt. Piemēram, uz Merkūrija. Saproti, viņam nebūs kur un kad dejot, — Gordijs centās atturēt Santu.

— Tur, augšā? — Robots pacēla roku.

— Jā, tur, augšā, ir kosmoss, un tur tev būs jāstrādā! Un izbeidz tagad prašņāt!

Ciet klusul Par visu parunāsim rīt. Saprati?

Robots pielieca galvu.

Gordij, tā nevar. Kāpēc tu kliedz uz robotiņu? Tu taču neko nesaproti no robotiem! Arviņiem jāapietas kā ar bērniem. — Santas rokās vizuļoja skaņu disks. — Uzdejosim lumbu.

Santa, es ļoti labi zinu, kā jāapietas ar robotiem, bet tu .. .

Neko tu nezini! Aizvāc to krēslu — mēs ar robotiņu dejosim.

Ieskanējās mūzika. Santa piegāja pie robota. — Tagad skaties, kā es darīšu, un visu atkārto.

Viņa piesita vienu kāju, otru, tad abas reizē. Robots truli blenza uz Santas kājām, kas, lai vieglāk būtu dejot, uz brīdi bija redzamas krietni virs ceļiem. Gordijs pieskrēja pie kvadrofona un izslēdza to.

Santa, viņš nedrīkst dauzīt kājas! Mans dzīvoklis nav tam domāts. Viens viņa spēriens attiecīgos apstākļos spēj noārdīt veselu māju.

Tas ir vareni! Viņš man nāks līdzi uz ballēm. Tad man vairs nebūs jābaidās no Strikera un viņa meičām.

Ar to Strikeru es visu nokārtošu pats, bet tu, lūdzama, liec robotu mierā. Nāc, apsēdies. Es tev visu pastāstīšu par viņu. — Gordijs atrāva vaļā krekla apkaklīti. Un ja'nu robots pēkšņi saprot (un kāpēc gan lai nesaprastu?), ko nozīmē dejot!? Un satver Santu? Nē, tas būtu briesmīgi!

Santa, it kā nomierinājusies, apsēdās uz dīvāna. Gordijs apsēdās viņai blakus.

Jā, viņš tiešām ir kā cilvēks. — Santa aizsmēķēja, nenolaižot acis no robota.

Tāds ir mērķis — veidot viņus pēc iespējas identiskākus cilvēkiem, — atbildēja Gordijs, juzdams, ka saruna ievirzās viņam patīkamākā gultnē.

Robots sēdēja uz rīku kastes un skatījās— ar vienu aci uz Gordiju, ar otru uz Santu. So robota īpašību Gordijs ievēroja tikai tagad. Tas viņu uzjautrināja.

Vai arī visus mājas darbus viņš var padarīt? — Santa vaicāja.

Jā. Bet tam nolūkam es uztaisīšu cita tipa robotu. Sis ir pārāk komplicēts, lai veiktu tik niecīgus uzdevumus. Viņš ir spējīgs attīstīties, — Gordijs teica, lepni uzsvērdams pēdējos vārdus.

Un tādu, kas māk dejot, tu ari uztaisīsi?

— Uztaisīšu arī tādu.

Vai Santa nedejos ar mani? — ierunājās robots.

Nē, viņa nedejos. Bet tu ciet klusu, es tev reiz jau teicu, — Gordijs viņu apsauca.

— Aha. Saprotu.

— Paklausies! Robots pielieca galvu.

— Kāds viņš jauks! Gordij, tu gan esi ļauns, ka neļauj viņam dejot. — Santa savilka dusmīgu seju.

Neesi taču bērns, Santai Es tev uztaisīšu tādu robotu. Vēl labāku par šo. Tu varēsi ar viņu dejot, kamēr nelabi metas. Tagad galvenais ir apstiprināt autortiesības.

Labi, ticēšu tev. Sagatavo man kaut ko dzeramu.

Gordijs piecēlās, piegāja pie sienas bāriņa, sajauca kokteili un pasniedza to Santai.

Santa pielika glāzi pie lūpām, taču, dīvainas domas apstādināta, pēkšņi atkal ierunājās:

Gordij, bet varbūt robotiņš arī grib iedzert?

Nē, robotiņš negrib iedzert! Robotiņ, tu gribi iedzert? — Gordijs jau kļuva nikns. Viņš nožēloja, ka nav izslēdzis robotu pirms Santas ierašanās un ka vispār ir pateicis par tā esamību. Taču tūlīt pat saprata, ka Santa vienalga liktu robotu ieslēgt, jo nebūtu apmierinājusies ar skatīšanos vien uz nedzīvu robotu. Un tas viņu vēl vairāk sakaitināja. Viņš jutās bezspēcīgs.

Robots vairs neskatījās' ar labo aci uz Santu un pievērsās Gordijam. Sastapa viņa nikno skatienu un nolieca galvu.

— Nē, bet kā tas ir?

— Tas ir tā, ka pieliek pie mutes un lej sev iekšā, — Santa ar prieku paskaidroja.

— Un kas no tā ir? — robots jautāja.

Gordij, vai nevar viņam nedaudz ieliet? Tu taču redzi, ka viņam ļoti gribas.

Santa, ko tu muļķojies!? Nevar viņam liet iekšā šķidrumu. Viņš . . . viņš var sarūsēt.

Bet vai tu nevari iekārtot tā, lai viņš var dzert un nerūsē?

— Es to izdarīšu, tikai ne tagad.

Zēl gan, es tā gribēju redzēt, kāds izskatās sadzēries robots.

Paklausies, es tev uztaisīšu tādu robotu, kas tev mūždien būs piedzēries, bet šito liec mierā. Viņš man rīt jārāda kolēģiem. Saproti? Tas ir mans sapnis, kas beidzot ir piepildījies! Visa mana pagātne un arī nākotne ir šai robotā; Ja viņu atzīs — un es par to nešaubos — mūsu dzīve būs nodrošināta. Un es vairs nebūšu sīks ko-mandors tai sasodītajā «Ilsner &amp; Co».

Santa centās saklausīt, ko runā Gordijs, taču nespēja. Visa viņas uzmanība bija piekalta robotam. Tas viņu pievilka kā magnēts.

— Tu viņam noteikti iemāci dziedāt, — pārtraukdama Gordiju, ierunājās Santa.

— Ko?

Tu viņam dziedāt iemācīsi? Gordijs noplātīja rokas. Viss veltīgi!

Kādēļ viņam jādzied?

Atkal tu savu — kādēļ, kādēļ! Mēs ar robotiņu varbūt gribam sadziedaties . . . tas ir, padziedāt . . . kādreiz kopā.

Robots, ko es uztaisīšu tev, noteikti arī dziedās.

Bet šitais?

Šitais nedziedās. Viņam tas nav vajadzīgs. Nav va-ja-dzīgs! Saprati?

Kāpēc nav vajadzīgs? Viņš varētu strādāt un dziedāt. Tu nemaz nezini, kā darbā noder dziedāšana.

Bet viņam tas neder! — Gordijs nikni pārtrauca Santu. — Viņš būs pieslēgts aparatūrai, ko kontrolēs dispečeri. Viņam nepārtraukti būs jāsniedz ziņas, dziedāt nebūs laika.

Nevar taču būt tik daudz svarīgu ziņu, ka neatliktu laika dziedāšanai!

Kosmosā tā ir. Pēc kā gan tas izskatītos — robots un dzied!

Jauki izskatisies! Tie tavi stulbie dispečeri neko nesaprot no dziedāšanas. Tu pats arī ne. Bet robotiņš varbūt grib. Kā var tā apspiest attīstīties spējīgu būtni, kā tu pats izsakies!

Neviens viņu neapspiež. Robotam it visur jāpakļaujas cilvēkam. Viņš tam ir domāts. Viņš izpilda cilvēka pavēles. — Gordijs par visām varēm centās saglabāt mieru, taču tagad tas jau prasīja no viņa milzīgu piepūli.

— Visas? — Santa strauji pārjautāja.

Jā, visas! — tikpat strauji atbildēja Gordijs.

Jauki, — noteica Santa. — Robotiņ, piecelies!

Robots piecēlās.

— Apsēdies! Nevajag rotaļāties, Santa. Viņš klausīs vienmēr, taču nedrīkst parādīt, ka viņu var arī muļķot. Tad visam ir beigas.

Robots, pieliekdams galvu, apsēdās.

Robotiņ, piecelies!

Apsēdies!! Santa, izbeidz, lūdzu!

— Man stāvēt vai sēdēt?—jautāja robots.

Sēdēt! — uzkliedza Gordijs.

Nē, stāvēt!

— Santa, izbeidz, es tevi lūdzu … Tu apsēdies un neklausi viņai.

Santa ķiķināja un jautri skatījās te uz robotu, te uz Gordiju. Tagad viņai abi likās ārkārtīgi jauki.

Robots, pieliecis galvu, atkal apsēdās.

Nu, labi. Robotiņ, nāc un apsēdies šeit, man blakus. — Santa no visas sirds jutās uzjautrināta par robota paklausību.

Sēdi un nekusties vai arī es tevi tūlīt pat izslēgšu! — iebrēcās Gordijs un, redzēdams, ka Santa grasās iet pie robota, satvēra viņu aiz rokas.

Es vairs neko nesaprotu, — noburkšķēja robots.

Jo labāk. Klausi mani, un tev viss būs skaidrs, aunapiere!

— Auniem ir piere?

Jā, viņiem ir piere!!!

Aha. Saprotu.

Gordija mērs bija pilns. Viņam sāka drudžaini raustīties lūpas un uz pieres ik pa brīdim izspiedās kāda dzīsla. Santa nevaldāmi smējās.

Ko tu ņirgājies! — Gordijs uzbrēca Santai.

Es neņirgājos, man tikai šausmīgi nāk . . .

Ko tu tā zviedz! Ja turpināsi tā stul-boties, tad nāksies ievietot mani trako mājā un pasaule nekādus robotus nekad neredzēs!

Santas smieklu plūdi uzvirmoja aizvien spēcīgāk. Gordijs vairs nevaldīja pār sevi. Viņš atvēzējās un iecirta Santai pamatīgu pliķi. Viņa momentā apklusa un uz brīdi tā arī palika — ar vēl sajūsmā ieplestu muti, bet pārsteigumā pārgrieztām acīm. Gordijs jau gribēja izlūgties piedošanu, jo dusmas, tikpat strauji, kā uznākušas, pārgāja. Taču pēkšņi sajuta kaut ko smagu uz pleca. Tā bija robota roka.

— Sist . . . cilvēkam … ir . . . nav labi .. . — robots skaitīja, it kā mēģinādams atcerēties kaut ko senu. Reakcija bija iedarbojusies ātrāk par vēl nepilni-gojušos atmiņu.

Gordijs ātri aptvēra visu. Taču robots runāja tālāk.

— Ja cilvēkam sit, tad man nedrīkst būt malā. — Un viņš nospieda Gordiju uz ceļiem.

Santa vēl neko nesaprata, taču šis skats viņu atkal uzjautrināja, jo pliķis ir pārāk liels apvainojums, lai tā uzreiz piedotu.

— Sadod viņam, robotiņ!

Santa! — Gordijs izmisīgi iesaucās. — Nesaki tā, viņš darīs arī . .

Bet bija jau par vēlu. Pēdējos vārdus Gordijs izkliedza, lidojot pa gaisu. Viņš apklusa, tiklīdz ķermenis dobji nobūkšķēja pret sienu.

Santa iekliedzās un, ieraudzījusi asinis, šausmās ierāvās dīvāna stūrī. Tikai tagad viņa saprata, ko Gordijs no viņas visu laiku ir gribējis. Arī to, kāpēc iesita viņai. Santa gribēja kaut ko teikt, taču balss aizlūza un atskanēja tikai neskaidra gār-dzoņa — zemapziņā valdošais vārds:

— Rrrrrrobotiņ …

Robots automātiski piegāja pie guļošā Gordija un atvēzējās ar kāju. Santai apkārt viss sagriezās neskaidrā jūklī. Ļoti gribējās dzert . . .

Pēc mirkļa atskanēja metālisks būkšķis. Gordijs pēdējiem, pārcilvēciskiem pašsaglabāšanās spēkiem bija satvēris smago veseri, kas gulēja turpat pie rīku kastes, un triecis pret robota galvu. Robots vēl nezināja, ko nozīmē aizstāvēties. Viņa neattīstījušās smadzenes izjuka, un viņš kā prātā jucis cilvēks, kā gailis, kam tikko nogriezta galva, sāka lēkāt uz vienas kājas pa istabu, apgāzdams savā ceļā visu. Tad viņš sagrīļojās un, kādu bridi pastāvējis istabas vidū ar galvā iesprūdušu veseri, sabruka kopā ar galdiņu un dzērieniem. Starp stikla lauskām iemirdzējās kristāliņi . . .

Gordija istabā vienlaikus atskanēja trīs nopūtas.

Sergejs Ivanovs Iesākumā

Kāds čabinājās pie durvīm. Antons vēl kādu brīdi izmisīgi centās noķert aizbaidīto domu, kura, veikli izlocīdamās, pazuda tēlu drūzmā, uz atvadām pamājot ar asti. Tad viņš nopūtās, akurāti aizvēra burtnīcu un bargi paskatījās uz durvīm.

— Lūdzu, — tikko dzirdami atskanēja uzaicinājums.

Durvis pavērās, un istabā ieslīdēja lokans stāvs. Antons cieši jo cieši aizvēra plakstiņus. Ienācējs pārvērtās par dzirksteļu mākoni, kas peldēja pret viņu. Antonam atkal likās, ka dzirksteles ir daudz spilgtākas nekā iepriekšējo reizi. Viņš nodomāja: «Ja tas turpināsies tādā tempā . . . Tomēr labi, ka tikai es, bet neviens cits to neredz. Tikpat kā neviens cits …»

Antons atvēra acis. Cieši vērodama viņa seju, Antona priekšā stāvēja Nadja — kalsns, garkājains radījums, kuram pēc gada vai diviem bija gaidāma pārvēršanās par kaut ko ļoti pievilcīgu.

— Ko tu gribi? — noprasīja Antons. — Tomēr nevari nociesties?

— Tikai kādu pusstundiņu, — viņa lūdzās žēlabainā balsī. — Es netieku galā ar sevi!

Iesākumā

Tur nu Nadjai bija taisnība: cits nekas neatlika, jo intensitāte gandrīz vai bija sa-sniegusi kritisko. «Gluži nelaikā,» nodomāja Antons. «Mūsu ricībā ir tikai pusstunda .. . Vai pietiks?»

— Kas tad mums šodien paredzēts? — viņš jautāja.

Nolaidusi skropstas pār nepacietībā degošajām acīm, meitene nočukstēja:

— «Pēdējā satikšanās».

Antons gandrīz vai iesvilpās:

— Lūk, kā! Šķiet, ka šī pusstunda man dārgi maksās!

— Nu, ko es tur varu darīt! — viņa atkārtoja, izmisuma pilna.

— Diemžēl, neko, — atbildēja Antons.

— Kā tur bija? Vai es vēl esmu pie samaņas? Atcerējos gan: «Viss brūcēm klāts, viņš žēli vaidēja.»

— Tu esi mirstošs bruņinieks, — viņa sāka bērt kā pupas. — Tu esi pie skaidra prāta un saprašanas, taču spēki atstāj tavu brūcēm klāto miesu, skatiens kļūst miglains. Asiņainu lupatu kaudzē uz grīdas tu guli nabadzīgā būdiņā. Aiz tās sienām, nakts tumsas segtajā drūmajā mežā gaudo viesulis . . .

— Ak dievs, tas nu gan ir bijis dzejnieks! — nomurmināja Antons, pārlaizdams neuzticības pilnu skatienu omulīgajai istabai. Uz mirkli viņa uzmanību piesaistīja logs, kas pavērās pret zaļo, maija saulē sasilušo pagalmu.

— Es būtu aizvilcis aizkarus, — viņš noteica, atlaizdamies uz kušetes. — Ja jau mirstu, man taču pienāktos gulēt?

— Jā, jā, — izklaidīgi atbildēja Nadja.

— Dari, kā zini.

Iedzīvojoties lomā un koncentrējot visu uzmanību uz to, nevilšus noraustījās meitenes uzacis. Juzdams, ka atkal uzmācas bailes, Antons sarāvās.

— Ej prom! — viņš uzstāja kaprīzā balsī. — Tu man traucē.

Meitene pamāja ar galvu un izgāja no istabas. Blenzdams griestos, Antons sāka noskaņoties uz cīniņu, koncentrēja spēkus, jo bija pārliecināts, ka drīz vien tie viņam būs ļoti nepieciešami.

Durvis atvērās, un istabā ienāca princese. It kā būtu tērpusies smagā parādes kleitā, kāpdama pār slieksni, viņa pacēla uz augšu halāta malu un uz mirkli apstājās, vērīgi ieskatīdamās būdiņas biezajā krēslā. Tad princese nedroši panāca dažus soļus uz priekšu un noliecās pār viņu.

— čau! — priecīgi iesaucās Antons.

— Kādi vēji tevi te atpūtuši?

Šķiet, ka princese to nedzirdēja.

— Ak dievs! — viņa izdvesa ar pūlēm.

— Tu tas esi . . . Seit . . . Bet man stāstīja, ka tu . . . nogalēts.

— Tu esi pareizi informēta. — To teikdams, viņš sadrūma. — Ņemot vērā pašreizējo medicīnas stāvokli, es ilgi nedzīvošu.

Princese līgani noslīga uz ceļgaliem, kas mīksti iegrima dubļos un drazā uz būdiņas klona. Viņas nekustīgajā sejā paspīdēja asaras, sariesdamās bēdu pilnās acīs.

— Piecelies! — viņš klusi noteica.

— Nosmērēsi izejamo kleitu. Bet veļas mazgātavu, kā tu zini, atvērs tikai pirmdien.

Pretoties meitenes neparastajai ietekmei kļuva arvien grūtāk. Pašam negribot, ķermeni sāka stindzināt sāpes un aukstums, tas kļuva smags kā svins.

— Piedod, — tik tikko dzirdami murmināja meitene. — Manu nabadziņ, manu nabadziņ . . .

Galvu atgāzis, Antons skatījās griestos, kuros jau sāka parādīties sapuvušas sijas. Pakāpeniski arī viņa seja sāka paust vienaldzību un samierināšanos ar likteni.

—• Bilsti jel kādu vārdiņu, — viņa lūdzās. •— Runā . . .

— Ej prom! — atskanēja no Antona iekaisušajām lūpām. — Es . . . es esmu aizņemts.

Princeses acīs parādījās asaras, kas straumītēm notecēja pār gludajiem, melnīgsnējiem vaigiem.

— Te tev nav ko meklēt, — viņš turpināja, vēl izrādīdams pretestību. — Ko teiks pilī?

Princese nodrebēja un paslēpa plaukstās sašķobīto seju.

«Vai nebūšu nogāzis kādu podu?» pie sevis prātoja Antons, gurdi ķerdamies pie izgaistošās apziņas driskām.

— Vai tu nevari piedot? — viņa jautāja, joprojām piesegusi seju. — Neesi tik cietsirdīgs!

— Kāds tev labums no manas piedošanas? — viņš atbildēja, gausi izrunādams katru vārdu. — Tu mani aizmirsīsi, visu aizmirsīsi.

— Klusē! — iekliedzās princese, ar pirkstiem ieķerdamās viņa smagajos plecos.

— Pagān, burvi! Ko tu esi izdarījis ar mani?! Kāpēc es nevaru iztikt bez tevis?!

Ievainotā seja savilkās sāpēs. Princese bailēs atlaida pirkstus. Gandrīz nemanāmi pasmaidījis, viņš noteica:

— Nomierinies . . . Burvestība mirs reizē ar mani.

— Tā nerunā, — jaunava lūdzās. — Man sirds ir kā ugunī… tā sāp . . .

Bruņinieks pacēla galvu, ieskatījās viņas ciešanu pilnajā sejā, kura mirka asarās, un neizturēja.

— Ak tu mana dzivība! — viņš čukstēja elsu pārņemtā balsī. — Mana laime! Tu atnāci! Es neticēju … es neuzdrošinājos ticēt … Es gāju pie tevis, bet nevarēju, man pietrūka spēka . . . Cik tas ir muļķīgi! Ak dievi, cik tas ir muļķīgi! . . .

Vājos čukstus pēkšņi noslāpēja dobji sitieni, kas satricināja būdiņu. Viņi abi sastinga un ieklausījās.

— Tomēr atraduši! — iesaucās bruņinieks. Atņirdzis zobus, viņš pastiepa roku pēc zobena. Taču kādreiz varenie muskuļi atteicās klausīt un varonis vaidēdams nokrita uz muguras. Viņa acīs parādījās vajāta zvēra skumjas.

— Protams! — bruņinieks iesaucās, ar pūlēm izmocīdams srnaidu. — Tas ir tik vienkārši! Dunča dūriens — un viss kārtībā!

— Nē! — iekliedzās princese. — Es negribu! Dievs, apžēlojies! Glāb mūs!

Lēkādams no priekšmeta uz priekšmetu, viņas izmisuma pilnais skatiens šaudījās būdiņas tumsā, kamēr uzgrūdās zobenam un sastinga pie tā kā apburts. Uzmanīgi paņēmusi smagā ieroča asmeni smalkajos pirkstos, princese pastūma zobenu uz priekšu, līdz tā rokturis atspiedās pret akmeni, un pacēla smaili pret krūtīm. Tad viņa kaut ko nočukstēja pie sevis it kā atvadīdamās.

— Attopies!!! — viņš iekliedzās, ar izmisīgu piepūli atbrīvodamies no sāpju un nespēka valgiem. — Nadja!

Ar rāvienu meties uz priekšu, Antons izsita zobenu no vārgajām rokām un piespieda raudošo meiteni pie sevis.

— Attopies, Nadjuša! — viņš čukstēja. — Sapnis ir beidzies, kaislības rimušas. Mēs atkal esam mājās. Mosties jel!

Viņas šņuksti pierima. Telpa pamazām atguva sākotnējo izskatu, pārvērzdamās par ultramodernu, komfortablu istabu vecpuiša dzīvoklī. It kā atgādinādams par sitieniem, kas satricināja būdiņas durvis, no gaiteņa atskanēja zvana skaņas.

— Kās tas ir? . . . Kas notiek? — čukstēja Nadja. — Anton! . . . Vai tu tas esi? . . . Kur mēs esam? . . . Kur ir pārējie? Kas tur dauzījās?

Antons nosodoši pagrozīja galvu un devās atvērt durvis. Vienlaikus viņš berzēja krūtis, kuras joprojām sāpēja no ievainojumiem. Meitene noskatījās viņam pakaļ, ar plaukstām satvērusi deniņus un pamazām atgriezdamās šajā pasaulē.

Kad viņa roka gandrīz jau bija pieskārusies durvju rokturim, Antons pēkšņi sastinga, ar visu ķermeni sajuzdams labi pazīstamo baiļu priekšnojautu. «Kas nu būs?» viņš nodomāja. «Kas gaidāms šoreiz?&gt;

Paskatījies pa novērošanas «actiņu», Antons nevarēja novaldīt pārsteiguma saucienu.

Tas bija Mamontovs, pats personīgi. Iespiedis dūres sānos, drūms un apņēmības pilns, ar sirmām sajukušām krēpēm viņš stāvēja durvju priekšā. «Nu, gluži kā lauva miniatūrā,» nodomāja Antons. «Taču sabiedrībai tas netraucē uzskatīt viņu par izcilu režisoru. Ja jau Mamontovam nav bijis slinkums atnākt pašam, viņš droši vien ir ārkārtīgi saniknots. Bet kā viņš mūs sameklējis?»

Antons atvēra durvis un satrūkās, vienlaikus sagatavodamies aizsardzībai, jo izrādījās, ka atnācēji ir divi. Taču, redzot, ka otrs — garākais un slaidākais stāvs — pieder Mamontova asistentei, kura vienmēr bija izaicinoši eleganta un izskatījās pārsteidzoši svaiga kā tikko no vannas izkāpusi, sasprindzinājums izgaisa.

«Kas notiek? Vai tiešām viņa izpļāpājusies? Kur paliek.konspirācija?» nodomāja Antons.

— Skaidrs, ka Nadežda ir pie jums, — saērcinātā balsī uzstāja režisors. — Beidzot man pietiek! Es ziņošu milicijai!

— Ja labpatikas, varat piezvanīt no mana tālruņa, — laipni piedāvāja Antons.

— Starp citu, vispirms — labdien! Priecājos tevi sastapt, Alīna!

Režisora asistente atbildēja ar smaidu, kurā nekas neliecināja par parasto siltumu. «Tas nekas,» nodomāja Antons. «Šobrīd viņa pieder tikai savam šefam, un viss pārējais ir pagaisis.»

— Vai sirdsapziņa jums ir? — jautāja Mamontovs. — Meitenei vēl nav ne piecpadsmit gadu, bet jūs esat divreiz vecāks! Es nodošu jūs tiesā!

— Maziņš, bet nikns, — pie sevis nomurmināja Antons. Atkāpies sāņus, viņš uzaicināja: — Lūdzu!

Apveltījis namatēvu ar nicīgu skatienu, Mamontovs iesoļoja viesistabā. Nedaudz atpalikusi Alīna, priecīgi uzsmaidīdama, slepus noskūpstīja Antonu un tad, veikli atgriezdamās šodienas lomā, aizsteidzās režisoram pa pēdām. Priecādamies par viņas izkopto gaitu, Antons pārmetoši pagrozīja galvu, nodomādams pie sevis: «Ak grēki, mani grēki …»

— Nadja, — viņš palūdza, tūlīt aiz viesiem ieiedams istabā. — Vai tu neuzliktu mums kafiju?

Ar neko nesaprotošu skatienu Nadja dažas sekundes nolūkojās uz viņu, tad pamāja ar galvu un devās uz virtuvi.

— Vai viņai kas atgadījies? — bažīgi jautāja Mamontovs. — Kas viņai samaitājis garastāvokli?

— Jūs esat labs novērotājs, — Antons noteica. — Vai tas ir jūsu profesijas zīmogs?

— Izbeidziet, velns parāvis! — gandriz uzsprāgdams dusmās, kliedza režisors. '— Man izjūk filmēšana! Vai jūs to saprotat?!

— Nu, protams. «Pēdējā satikšanās», vai ne?

— Vai jums tas ir kas jauns?

— Ziniet ko, — domīgi noteica Antons.

— Manuprāt, jums vajadzētu mainīt scenāriju. Kāpēc tajā tik daudz pesimisma? Dzīve taču jāuztver jautrāk!

Šķiet, Mamontovs bija tā sašutis, ka nevarēja ne pakustēt.

— Es nejokoju, — piebilda Antons.

— Vai nu jūs maināt sižetu, vai Nadja aiziet no uzņemšanas grupas. Izlemiet paši, kas labāk.

— Ar kādām tiesībām jūs varat tā runāt?!

— Pavaicājiet to Nadjai.

Jūs esat pavedējs!

— Ak kungs . . .

— Protams! Es taču to zināju, es to jutu … — Mamontovs pēkšņi sāka runāt klusāk un turpināja ļaunā mierā:

«ZINĀTNE UN TEHNIKA», 1989. g. 3. nr.

— Vai jūs domājat, ka es netikšu galā ar jums? Jauno cilvēk, jūs maldāties. Jūs dziļi maldāties!

«Tiesa jau tiesa,» nodomāja Antons. «Slavenajam režisoram ir plaši sakari, un arī aizbildņu viņam netrūkst. Viņš cīnīsies līdz pēdējam, jo viņam ir par ko cīnīties. Interesanti, vai viņš pats ir visu aptvēris, vai ari kāds viņam atvēris acis.»

Antons cieši nopētīja Alīnu. Režisora asistente nemierīgi sakustējās, taču atbilstoši situācijai viņas sejā saglabājās nicinoša nožēla.

«Par visu ir jāsamaksā,» grūtsirdīgi nodomāja Antons. «Ne velti savas alas tuvumā lapsa nemedī. . . Lai nu kā, viņi man var sagādāt lielas nepatikšanas. Tas nebūtu vēl nekas, ja tikai man, bet Nadjai . . .»

— Jūs nu gan esat glauni psihologi, — pieskaņojoties Mamontova tonim, ierunājās Antons. — Kolīdz Nadjai radīsies kaut mazākās aizdomas, ka jūsu abu mīlestība uz mani nav pārāk dedzīga . . . Vārdu sakot, labāk vienosimies: ja gribat parunāt nopietni, lūdzu, palieciet, ja nē — vācieties prom!

— Sef, viņam ir taisnība! — pēkšņi ierunājās Alīna, ar kāju zem galda piegrūdusi Antonam. — Vai nevaram parunāt mierīgi, bez apvainojumiem?

Mamontova sejā nepakustējās ne musku- lītis. «Dīvaini gan,» nodomāja Antons. «Šķiet, ka viņa enerģiskās un pievilcīgās asistentes akcijas beidzot sāk celties. Tikai pacietība un darbs nes panākumus, tikai pacietība un darbs …»

— Aļinočka, tevi gaida kamera! — iejūtīgi paziņoja Antons. — Es domāju, ka tevi gaida kinokamera! Tauta ir izbadējusies pēc skaistuma. Pēc skaistuma un . . .

— Labi, — Mamontovs viņu pārtrauca. — Ko jūs gribat?

Antons brīdi padomāja un pasludināja:

— Domāju, ka par desmit tūkstošiem būtu ar mieru.

— Ko-o-o?! — režisors iesaucās, un viņa mute palika vaļā no pārsteiguma.

Antons līdzjūtīgi pasmaidīja, bet Alīna steidzās paskaidrot:

— Viņam patīk tā jokot, neņemiet to nopietni.

Taču joki Antonam vairs nenāca prātā. Aiz loga arvien tuvāk, arvien spēcīgāk atskanēja motoru troksnis. Tas nomāca pārējās skaņas un apdullināja ausis. Ēka sāka vibrēt, liekot drebēt ari Antona ķermenim. «Kas tas ir?» viņš domāja. «Helikopters? Lidmašīna? Ak dievs, kaut nu tā nebūtu lidmašīna! Ja tā ietrieksies mājā . . .»

Antons ar mokām savaldījās, lai neskrietu pie loga. Viņam iešāvās prātā: «Vienalga es nepaspēšu, es ne . . .»

Motoru troksnis sāka attālināties. Antons atvilka elpu un noslaucīja sviedrus, kas pēkšņi bija izspiedušies uz pieres. «Pagāja secen,» viņš nodomāja. «Šoreiz atkal pagāja secen. Bet kas vēl gaidāms?»

Piecēlies no galda, Antons klusiem soļiem devās uz virtuvi. Pie tās sliekšņa viņš apstājās. Noliekusies pār plīti, Nadja centīgi vārīja kafiju. Izskatījās, ka viss ir kārtībā, taču Antona satraukums nemazinājās.

Atgriezies viesistabā, namatēvs rūpīgi aizvēra durvis, bet tad, viesu izbrīnās pilno skatienu pavadīts, aizvilka smagos dubult- aizkarus. To darīdams, Antons uz mirkli palūkojās ārā: jau satumst sākušās debesis bija tīras, negaiss nebija gaidāms.

«Vai tiešām viss beigsies labi?» viņš nodomāja. «Ak dievs! Lai nu tā būtu, ka šī pārīša ierašanās neitralizē pārējos blakus- * efektus!»

— Labi, — skaļi noteica Antons, apsēzdamies krēslā. — Daudz laika mums nav, tāpēc pacentīsimies iztikt bez emocijām.

— Es klausos. Ko teiksit?

— Netaisos jūs šantažēt, izmetiet to no galvas! Bet par Nadju gan parunāsim. Kā jūs domājat, kas viņa ir?

— Nadja? — pārjautāja Mamontovs, paraustīdams plecus. — Vai piekritlsit, ja teikšu — liela aktrise?

— Vai tas ir viss, ko esat sapratis?

Antons paskatījās uz durvīm un jautāja:

— Atbildiet godīgi — vai filmēšanas laikā jums nav bail?

— Turpiiiiet, — atbildēja režisors, kļūdams arvien drūmāks.

— Lai profesionāļi man piedod, taču Nadja nav aktrise. Viņa nevis imitē un tēlo, bet dzīvo pašas iedomātā pasaulē. Vai jums neliekas, ka tas ir bīstami?

— Kāpēc?

— «Ak dievs!» kā būtu teicis jūsu ievainotais bruņinieks. Vai tad jums, nav skaidrs? Tieši pirms jūsu atnākšanas mēs mēģinājām šķiršanās ainu, un tā beidzās gandrīz traģiski — Nadja gribēja nonāvēties.

— Bet scenārijā tas taču nav paredzēts!

— Viņa uzspļauj scenārijam! Tas viņai ir vajadzīgs tikai kā sākumpunkts, tālāk viņa rīkojas atbilstoši tēla un dzīves loģikai. Bet ko nu par Nadju . . . Vai esat ievērojuši, kā pārvēršas viņas partneri? Pat es — tāds skeptiķis un cilvēks bez talanta — gluži nopretni iztēlojos, ka esmu romantikas pārņemts, no rētām un mīlestības mirstošs bruņinieks . . . Aina kļūst nevadāma, un tas var beigties ar fatālām sekām.

— Jūs pārspīlējat, — iebilda Mamontovs ne pārāk pārliecinātā balsī.

— Vai gribat pārbaudīt eksperimentāli? Lieciet, lai viņa notēlo nāves ainu!

— Izbeidziet!

— Starp citu, Nadjas partneri ari riskē, jo viņas ietekmes spēks ir briesmīgs. Kā jūs domājat, kāpēc visas riskantākās ainas viņa vispirms izmēģina ar mani?

Virtuvē klusi iešķindējās kafijas tasītes.

— Pārtaisiet scenāriju! — steidzīgā balsi turpināja Antons. — Beigām jābūt laimīgām . . . nu, kaut vai nenoteiktām.

— Tas ir par traku! — sašutumā iesaucās režisors. — Kā gan jūs nesaprotat tik vienkāršas lietas? Es tačņ nepildu pasūtī- jumu! Tāds ir mans saskarsmes veids ar cilvēkiem, es nevaru melot! . . .

— Kā vēlaties, — atbildēja Antons, ieklausīdamies soļos, kas atskanēja gaitenī. — Bet tādā gadījumā lai jūsu saskarsme ar cilvēkiem notiek bez Nadjas.

Viņš piecēlās un atvēra meitenei durvis. Kamēr Nadja salika tasītes, Antons atkal aizgāja uz virtuvi. Tur viņš rūpīgi, turklāt divas reizes pārbaudīja visus krānus un slēdžus — tas jau bija kļuvis par maniakālu paradumu.

Laikus, iekams pārlieku aktīvā Alīna ar ziņkārīgas un greizsirdīgas sievietes izsmalcināto viltību sāka pratināt Nadju, Antons paspēja atgriezties viesistabā. Pārņēmis iniciatīvu savās rokās, viņš gandrīz nēšus uz rokām aiznesa pamazām iemiegošo meiteni uz kabinetu, kur uzklāja viņai vietu uz dīvāna un palīdzēja izģērbties. Kā vienmēr Nadja aizmiga gandrīz tajā pašā acumirklī, kad vaigs pieskārās spilvenam.

— Vai neesmu jūs jau nogurdinājis? — painteresējās Antons, atkal apsēzdamies pie viesu galda. — Būtībā tas jau arī bija viss, ko gribēju teikt.

Mazliet iemalkojis kafiju, viņš piebilda smaidīdams:

— Redzu, jau redzu, ka visi jautājumi vēl nav atskanējuši. Nevilcinieties,' saņemiet drosmi!

— Man tomēr gribētos zināt, — spītīgi turpināja Mamontovs, — kāpēc Nadja ir šeit.

— Kur gan viņai vajadzētu būt?

— Skaidrs, ka pie aizbildnes.

— Pie Annas Borisovnas, — veikli iestarpināja Aliņa.

— Vai jūs kaut reizi esat bijuši pie viņas? Ak nē? Tātad, pienākuma un sirdsapziņas skubināti, uzskrējāt tieši man virsū? Cik tas gan ir apgrūtinoši!

Antons pēkšņi apklusa un paskatījās visapkārt.

— Lapsene! — viņš iesaucās izbrīnā. ;— No kurienes tā uzradusies? Seit taču visapkārt ir aizsargtīkli. Starp citu, vai jums nav bail no alerģijas? Reiz man bija kāda paziņa, kurai . . .

Ar asu, precīzu kustību Antons pacēla roku, savilkdams pirkstus dūrē, un apdullinātais kukainis nokrita uz grīdas.

— Vai esat pievērsuši uzmanību kādam pārsteidzošam faktam, proti, tam, ka Nad- jai ārkārtīgi neveicas? — viņš jautāja, nospiezdams lapseni ar kāju. — Tā vien liekas, ka viņa pievelk nelaimi … Ko lai dara, tāda ir maksa par talantu. *

— Beidziet nodarboties ar mistiku!

— J-jā. Tātad jūs pat neesat papūlējušies iepazīties ar Nadjas biogrāfiju. Jūsu līdzjūtība ir nedaudz novēlojusies.

— Šefs ir ļoti aizņemts cilvēks, — dedzīgi aizstāvēdamās, iesāka Alīna. — Un tu nebūsi . . .

— Aļa, pagaidi! — drūmā balsī viņu pārtrauca Mamontovs. — Turpiniet, es klausos.

— Kad Nadjai bija seši gadi, viņas vecāki gāja bojā autokatastrofā. Tēva brālis pieņēma meitenīti pie sevis. Viņš bija kara lidotājs un pēc gada nositās. Vēl pēc mēneša viņa sieva, pardon, viņa atraitne, sadega, sprāgstot gāzes balonam . . . Vārdu sakot, kad Nadja sasniedza deviņu gadu vecumu, neviens no viņas radiniekiem, izņemot Annu Borisovnu, vairs nebija dzīvs. Nepilnu trīs gadu laikā gāja bojā vienpadsmit cilvēki. Kā jūs domājat, vai tā ir nejaušība? Nelaimīgā aizbildne izvairās no aizbildināmās kā no slimības, un viņai ir pamatots iemesls tā rīkoties.

Mamontovs jautājoši paskatījās uz Alīnu. Asistente negribīgi pamāja ar galvu.

— Kas notika tālāk?

— Tad mēs iepazināmies.

— Un . . . tad?

— Kā redzat, pagaidām visi vēl dzīvi.

— Kā jūs dzīvojat?

— Kā uz vulkāna, — ar izsmieklu atbildēja Antons . — Es esmu tikpat kā vulkano- logs. Tā nav nekāda īpaša profesija, ar laiku pat iepatīkas. Cilvēks nu ir tāds dzīvnieks … — Viņš atkal sāka runāt smīnēdams. — Vai mana aizbildniecība jums nepatīk? Vai esat atraduši kādu labāku?

Mamontovs paraustīja plecus un aizkaitinājumā atcirta:

— Pat tad, ja tas viss ir patiesība, kas jums tur par daļu?

— Kas tad?

— Nu, kāpēc tieši jūs iejaucāties? Jūs taču neesat radinieks. Vai jums ir jēga riskēt?

— Tik tiešām, — piekrita Antons. — Tātad tīra cilvēkmīlestība uzreiz tiek at- ! mesta, vai ne?

— Bet Anton, — ar smaidu, kam vaja- : dzēja iedvest uzticību, ierunājās Alīna. — Tu taču neesi piedzimis vakar. Tikai skolas gados mēs ticam bruņiniekiem, i Turpmāk mūsu uzskati, diemžēl, mainās.

Atspiedusies pret krēsla atzveltni, reži- ļ sora asistente nesteidzīgi pārcēla viejr&amp;Aj slaido kāju pār otru, it kā uzaicinādama sfe^ vi apbrīnot. Viņa izskatījās tik skaista, tik pievilcīga, tik saprātīga. «Tā mēs atbrīvojamies no ilūzijām,» nodomāja Antons. «Un vienlaikus arī no ideāliem. Bet kāpēc gan šefs klusē?»

— Roman Viktorovič, kā tad tā? —9 iejūtīgi pavaicāja Antons. — Vai jūs to saucat par «saskarsmi ar cilvēkiem»? Cerat, ka izdosies pārliecināt skatītājus par to, kam paši neticat . . .

Savilcis biezās uzacis un pilnīgi atslē- I dzies no ārpasaules, Mamontovs klusēja.

— Iznāk, ka bruņiniekiem jūs neticat, taču filmu par viņiem uzņemat. Kāpēc?

— Vai tad pasapņot nedrīkst? — ierunājās Alīna, atkal dodamās palīgā, taču šefs viņu apklusināja ar plaukstas mājienu. «Vai tas būtu aizliegts temats?» Antons nodomāja pie sevis.

— Bet ja jau esam sākuši… — kh ^ balsī viņš turpināja. — Jūs ieradāties, lai uzzinātu patiesību? Es jums tūlīt to pa- ļ teikšu, bet vai jūs spēsit to izturēt

Vai nu jums, augsti godājamais Roman Viktorovič, vajadzētu man pārmest? Vai tad es nesaprotu, kāpēc jūs tik pēkšņi pieķērāties Nadjai?

— Anton! — brīdinoši iesaucās Alīna.

«Viņa nu gan saož briesmas!» nodomāja Antons. «Taču šoreiz ir mazliet nokavējusi.»

— Roman Viktorovič, jūs taču pats zināt, ka esat izšāvis visu pulveri. Katra nākamā jūsu filma ir sliktāka par iepriekšējo, un tikai agrāko nopelnu dēļ jūs vēl noturaties virs ūdens. Augstākā virsotne jau sen palikusi aiz muguras. Tā nu tas ir, visiem pienāk vecums! Bet ko lai dara, ja savītušai miesai vēl tā gribas sasildīties ar jaunām asinīm.

— Jūs esat jucis

— Viņš ir nelietis! — iesaucās Alīna, taču uzreiz aprāvās, sastapusies ar Antona bargo skatienu, kurš it kā brīdināja: «Apklusti, manu dārgumiņ! Arī par tevi man būtu kas sakāms!»

— Dieva dēļ  — labsirdīgi turpināja Antons. — Es nevienu neatmaskoju. Pats par sevi saprotams, ka katrs rūpējas tikai par sevi. Spriežot loģiski, arī man šajā gadījumā var būt tikai divi nolūki: vai nu netikla kaislība uz nepilngadīgo skuķi, vai slimīga tieksme uz risku. Iesaku izšķirties par otro variantu — tā jums būs vieglāk vienoties ar sirdsapziņu. Sāda vienošanās ir nepieciešama, jo citādi visas mūsu cerības būs vējā.

— Kādas muļķības jūs gvelžat? — drūmi vaicāja Mamontovs.

— Gana jau, gana, Roman Viktoro- vič, jūs pārspīlējat! Vai man vajadzētu jūs pārliecināt, kāds brīnums ir Nadja! Tikai ar viņas palīdzību jūs varat at-

imt vai pat kļūt par izcilāko, savā ziņā

anīgo meistaru, kurš radītu jaunu, par kino daudz dziļāku un ticamāku mākslas veidu. Vai tas nav sīka kompromisa vērts? Pērciet droši, godātais, te nav ko šaubīties!

Antona seja savilkās ciniskā grimasē, kurā smīns slēpa vilšanos. Viņš jau saprata, ka Mamontovs droši vien vairs tikai nedaudz patrokšņos vai padižosies šefam replikas piespēlējošās Alīnas priekšā. Bet pēc tam ar vieglu sirdi noliks vēl vienu upuri uz mākslas altāra.

«Ak dievs!» nodomāja Antons. «Kāpēc gan šie priesteri ar tādu labpatiku upurē citu likteņus? Tiesa, daži no viņiem ir gatavi ziedot arī paši sevi. Bet vai tas maina lietas būtību? Vai tas nav fanātisms, kas saistīts ar galēju neiecietību pret cita tieksmēm?»

— Kad viņš tā skatās, man liekas, ka g^mu kaila, — nervozi ierunājās Alī-

— Ak dievs, tā vien liekas, ka viņš grib mūs preparēt!

— Vai nu tev vajadzētu bažīties par kailumu? — galanti atcirta Antons, pie sevis nobrīnīdamies par viņas negaidito tāl- redzlbu.— Apģērbs var tikai samaitāt tavu figūru . . .

Un tad notika tas, ko Antons zemapziņā bija gaidījis visu laiku.

Kaut kas nodārdēja, nodžinkstēja stikli, ar troksni uzlidoja gaisā biezie aizkari. Likās, ka kaut kāds pasaku milzis ar dūri iesitis pa logu.

Gandrīz tajā pašā acumirklī Antons nokrita uz grīdas, vienlaikus notriekdams no krēsla arī Alīnu. Tad viņš sarāvās čokurā, gatavodamies lēcienam, lai glābtu Ma- montovu.

Pēkšņi uz paklāja nogāzās šņācoša un dzirksteļojoša lode; likās, ka tā izšāvusies no aizkariem, kuri jau sāka laisties uz leju.

Pielēcis kājās, Antons iespēra lodi kaktā un tad, lai nesakustu linolejs, pagrūda zem tās apakštasīti. Atbrīvojies no smagā sasprindzinājuma, viņa ķermenis gandrīz momentāni atslābinājās. Pieredzes skola nebija palikusi bez sekām.

— Kā uz pasūtījumu, — noburkšķēja Antons, apskatīdams izsvilinātos caurumus aizkaros. — Bet jums varbūt liekas, ka tas bija mans triks?

Viņš atskatījās.

Piespiedusies pie paklāja, Alīna joprojām gulēja kā apšaudē un tikai reizumis pacēla galvu. Nāvesbālais Mamontovs tā arī nebija izkustējies no vietas. Kā apmāts viņš blenza uz dziestošo lodi istabas kaktā.

— Jūs saspiedīsit tasīti, — brīdināja Antons. — Labāk nolieciet to uz galda!

Režisors padevigi paklausīja, ar smagu nopūtu atbrīvodamies no sasprindzinājuma.

— Nekas briesmigs jau nebija, — paskaidroja Antons. — Te šad un tad notiek apšaude ar raķešpistoli. . . Bet mēs nu gan viegli izkūlāmies, vai ne?

Vēlreiz paskatījies uz Alīnu, viņš iesmējās, noteikdams:

— Alinočka, celies nu, turpinājuma nebūs!

Palīdzēdams asistentei piecelties, Antons juta, ka sieviete neapzināti tiecas viņam piekļauties.

— Nu viss ir beidzies, — viņš teica nomierinādams. — Iedomājies, ka tu biji kinoteātrī.

Par spīti divu cilvēku kritienam, trauki bija palikuši veseli. Arī kafija nebija ne izšļakstījusies, ne atdzisusi. Kā iepriekš viņi atkal sēdēja pie galda, taču viesi vairs neuzdeva jautājumus. Likās, ka šī ne pārāk bīstamā, taču efektīgā epizode viņus tomēr bija izsitusi no sliedēm.

— Ak kungs, cik viegli jūs esat iespaidojami! — ar nožēlu konstatēja Antons. — Nav ko celt paniku, jūs vairs neatrodaties bīstamajā zonā. Jūs aiziesit, un nekas ar jums nenotiks ne mājā, ne filmēšanas laukumā. Es to garantēju, varu pat apliecināt ar parakstu!

Ja arī viesi tam nenoticēja, viņi atguva vismaz tik daudz drosmes, lai nenobltos no savas ēnas. Antons pavadīja viņus līdz ārdurvīm. Gaiteņa puskrēslā kustīgā Alīna pieglaudās pie viņa un paspēja iečukstēt ausī drīzas satikšanās solījumu.

Rūpīgi aizslēdzis ārdurvis, Antons izdzēsa gaismu viesistabā un nepacietīgi sāka noskatīties pēdējo notikumu videoierakstu. Negaidītajiem ciemiņiem viņš nebija atklājis visu patiesību — viņiem pilnīgi pietika ar nelielu tās daļiņu.

«Ja Nadja izrādītos tikai hipnotizētāja,» domāja Antons. «Tikai hipnotizētāja, kaut ari apveltīta ar vēl nepieredzētu talantu . . . Taču videolenti nevar hipnotizēt … Ja nu tā tomēr ir paliekoša hipnoze? Varbūt ierakstu vajadzētu parādīt kādam cilvēkam bez aizspriedumiem? . . . Stop, stop! To gan izmet no galvas, jo situācija jau tā kontrolējama tikai ar grūtībām. Kolīdz tā kļūs zināma . . . Nadju atzīs oficiāli, un tad lai dievs viņu sargā no mūsu slavenajiem ortodoksāliem, kurus nekas neatturēs salauzt tik trauslu radījumu . . . Taču vēl bīstamāk būtu kļūt par sajūsminātu muļķu pielūgsmes objektu … Ej kuru ceļu iedams …»

Antons satrūkās un pacēla galvu. No ārdurvju puses atskanēja tikko dzirdama skrāpēšanās. Klusi viņš izgāja gaiteni un ieklausījās.

Nu skaidri bija sadzirdams — kāds uzmanīgi mūķēja vaļā slēdzeni. Ļoti iespējams, ka tas bija kāds veiksmi meklējošs kramplauzis. Antons brīdi cīnījās ar kārdinājumu klusītiņām atvilkt durvīm papildu pielikto aizbīdni un pienācīgi saņemt ari šo negaidito atnācēju. Taču nebija nekādas jēgas meklēt jaunas dēkas, kuras jau tā uzbruka cita pēc citas. Viņš nolēma tikai izsaukt miliciju. Tai zvanīdams, viņš samērā labi pat no profesionāla aktiera viedokļa notēloja līdz nāvei pārbaidītu mietpilsoni.

Lai gan nepatīkami urdošais troksnis pie durvim turpinājās, Antons atgriezās pie videoiekārtas. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka iepriekš neko nezinošs kramplauzis nezin vai censtos tik neatlaidīgi. Viņš nodomāja: «Dzīvoklī nodzisa gaisma. Drīz vien no tā iznāca vīrietis un sieviete — tieši tāds ir īrnieku pamatkomplekts šajā mikrorajonā. Turklāt manā mitekli tik tiešām var iedzīvoties. Secinājumi tātad ir skaidri. Protams, var tikai šaubīties par to, cik precīzu informāciju kramplauzis saņēmis iepriekš. Sajaukt mani ar augumā daudz sīkāko Mamontovu viņam būtu nepiedodami … jā, tieci nu gudrs …»

Beidzot troksnis apklusa: vai nu bija atbraukusi milicija, vai arī zaglis pats aizgājis, nespēdams pārvarēt aizbīdni. Drīz vien uz ekrāna, pamazām izspiezdamās caur tapešu rakstu, sāka parādīties neapdzīvotās būdiņas drūmās detaļas. Sašķobītās ēkas sapuvušo baļķu sienas vietumis klāja ledus garoza, spraugās vidēja mirdzoši balts sniegs. Pamazām sastingdams, nožēlojamā migā gulēja ievainotais bruņinieks. Noliekusies pār viņu, princese lūdzās pēc brīnuma . . .

«Nē,» domāja Antons, «tikai ar hipnozi vien to izskaidrot nevar. Velns parāvis, tas tik ir vēriens! Ar prātu tas nav aptverams . . . paga, paga, pieņemsim, ka meitenē ieplūst . . . bet no kurienes? . . . grandioza enerģijas straume … tā uzkrājas un meklē izeju. Spiediens palielinās, vienmērīgi tas pieaug uz visām pusēm vienādi. Bet tur, kur ir visvājākā vieta — kāda sprauga vai plaisa, tur notiek sprādziens, tur nāk nāve. Tātad vāju vietu

nedrīkst būt! Tajā ziņā man ir taisnība — viss prasa rūpīgu pārbaudi. Tikai tā var cerēt uz kontroli, uz glābiņu …»

Dzīvoklī atkal atskanēja satraucošs troksnis, un Antons automātiski izslēdza vi- deoiekārtu. Pēkšņi viņu pārņēma dīvaina, neparasta sajūta un likās, ka reibst galva. Tad Antons redzēja, ka lustra pati no sevis sākusi šūpoties, un saprata, kas notiek.

Ar trīs viegliem soļiem šķērsojis istabu, viņš apstājās kabineta durvīs. Ja grūdieni vēl pastiprinātos, paņēmis Nadju uz rokām, Antons bija gatavs acumirklī izskriet no mājas pa grūstošajām kāpnēm. Zemestrīces šajā apvidū līdz šim nekad nebija pārsniegušas četras balles. Bet vai kāds varēja garantēt, ka nenotiek kaut kas vēl nepiedzīvots?

Grīda zem kājām pamazām pārstāja šūpoties. Gandrīz tajā pašā momentā Antons aizmirsa pārdzīvoto un uzmanīgi nopētīja Nadju.

Izplētusies pa visu plato dīvānu, meitene gulēja, satinusies palagā, kas nenosedza viņas vājās, pavasara saulē jau iede- gušās kājas. Kā vienmēr pēc līdzīgiem pārdzīvojumiem Nadja gulēja nedabīgi ciešā miegā. Ne stiprs troksnis, ne kliedzieni viņu pamodināt nevarēja. Tikai ar ilgstošu purināšanu varēja panākt, lai meitenes acis atveras. Tas viss Antonam bija zināms, un viņš jau bija pieradis pie tā. Taču tagad, abu kinodarbinieku nesenās vizītes izraisīto pārdomu ietekmē, viņš aplūkoja meiteni ar gluži citādu skatienu.

«Tas tik ir joks!» gluži apjucis, Antons domāja pie sevis. «Kā gan es neesmu pamanījis, ka putnēns gandrīz jau apspalvo- jies? Tā tik man trūka! Man jau tā rūpju pilnas rokas, bet tagad vēl vajadzēs atgaiņāt kavalierus! Lai gan . . . var būt, ka brieduma laikā viņa vairs nebūs tik vārīga un man vairs nevajadzēs tik uzmanīgi sekot, lai viņa attīstās harmoniski, lai nesadeg pati savā liesmā . . . Pat bail paliek, noskatoties uz šo sienāzīti! Kāpēc gan tādam nieka radījumam jāstumda planētas? . . . Ak dievs! . . .»

Antonam pēkšņi sāka sūrkstēt kaklā un viņš atklepoja. «Vai tas jau būtu vecums?» apjukumā nodomāja Antons. «Vai nav par agru? Bet kā tad karā? Tur, kur gadu ieskaita par diviem vai vairāk? Jā, lai arī kā es dižojos neiesvaidīto priekšā, pastāvīga atrašanās dažādu kataklizmu centrā nevar neietekmēt nervus. Ei, gudreji! Ja jūs kaut stundiņu pabūtu manā ādā, ko tad jūs teiktu? Vai tad jums nāktu prātā joki?»

Sajā uzaicinājumā nebija ne dusmu, ne lepnuma. Tajā izskanēja tikai nogurums. Antons jau sen bija iemācījies nedusmoties uz dažādiem sīkiem nekrietneļiem, lai arī kā viņi mēģināja sariebt. Vai nu tāpēc, ka viņš nepārtraukti nojauta, no kurienes uzglūn briesmas, kuras daudzkārt varēja izrādīties nāvējošas, vai arī tāpēc, ka viņa asais un dziļais prāts, kas ātri uzbudinājās, beidzot bija pāraudzis bezkaislī-

32 gā gudrībā, Antons bija ieguvis imunitāti pret jebkuru sadzīves ķīviņu.

Vēl kādu brīdi apjūsmojis guļošo meiteni, kuras dziļo miegu viņš apskauda, Antons atgriezās pie videoiekārtas. Ekrāna dziļumā redzamie spocīgie stāvi kā čūskas skatiens viņu vienlaikus gan piesaistīja, gan atbaidīja. Būdiņas pieticīgais apgais- mojūms neļāva saskatīt visas detaļas, taču abos neparastās scēnas tēlos varēja apjaust kaut ko tik tālu un tik svešu, ka runāt pat par visģeniālāko iejušanos lomā nevarēja.

Nenoliedzami, ka viņi abi bija Nadja un Antons, taču vienlaikus un daudz lielākā mērā viņi bija princese un bruņinieks. Antons veltīgi mēģināja saskatīt pārejas brīdi, kad parādījās iemiesotais tēls. Taču pārmaiņas bija tik plūdenas, ka svešo vaibstu atsegšanās vai izzušanas momentu fiksēt neizdevās . . .

Antons pēkšņi sastinga, ar visu ķermeni sajuzdams smagu skatienu, kas vērīgi nopētīja viņu. Spēji pagriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja divas nekustīgas uguntiņas, kas spīguļoja tumšajā durvju ailā kā vilka acis. Mirkli vēlāk Antons saskatīja arī kāda ķermeņa spocīgos apveidus.

— Nu, kas es tagad varētu būt? — spoks ierunājās skanīgā, saspringtā, taču viņam labi pazīstamā balsī.

Lai pārbaudītu, Antons cieši aizvēra plakstiņus. Taču šoreiz viņš neko nesaskatīja — visa enerģija bija izzudusi. Bija notikusi pilnīga, pat pārāk pilnīga tās noplūde.

— Apspalvojies brīnums, — viņš atbildēja nopietnā balsī. — Kāpēc tu neguli?

— Anton! — iekliedzās Nadja. Viņas balsī atskanēja protests un sāpes.

«Tas ir sākums,» nodomāja Antons. «Ak, šie pēcefekti!»

— Nomierinies, — viņš noteica maigā balsī. — Mani dziļi sarūgtina, ka tu pat neesi no citas planētas.

Antons ieslēdza gaismu. Tā atsedza satraukumu Nadjas sejā, vienlaikus izdzēšot samulsumu viņa skatienā.

— Vai ābolu gribi?

— Lūdzu, lūdzu, izbeidz! — iesaucās Nadja. Ar gandrīz nedzirdamiem soļiem viņa pieslīdēja pie krēsla un apsēdās, pavilkdama kājas zem sevis. — Ēs vairs neesmu bērns!

Antons iesmējās un pasvieda meitenei ābolu. Sis mēģinājums piesaistīt viņas uzmanību kaut kam citam nebija izdevies. Bet to jau arī varēja sagaidīt.

— Nu, labi, — viņš piekrita nopūzdamies. — Skaidrs, ka tu vairs neesi bērns! Un ja jau esmu to pamanījis . . .

— Kas tā par rotaļu? — sarūgtinātā balsī jautāja Nadja. — Vai tad rotaļājoties var nomirt? Vai nogalināt?

— Visādi gadās. Taču tad tā, protams, nav rotaļa.

— Mīļo Anton! Es vairs tā nevaru! Lūdzu, lūdzu, izdari kaut ko īpašu!

Ak dievs, cik man skumji! Viss sāp un dedzina … Es taču neesmu normāla, es esmu krople! . . .

«Esi pacietīgs un gudrs!» pie sevis noteica Antons, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt smaidu. «Velns parāvis, esi pacietīgs un gudrs! Viņa neko nedrīkst pamanīt . . . Nolādētie drebuļi!»

— Nu, nu, netrako! —viņš jautri atbildēja. — Tu taču esi daudz normālāka par citiem! Skaidrs, ka tu esi citāda. Bet kas tur slikts?

— Bet es negribu tāda būt! Man ir grūti! Man sāp! Man riebjas!

«Tikai nepārspīlē!» pats sevi uzmundrinādams, domās noteica Antons. «Ka tik nu izdotos noturēties uz naža asmens … Lai nu kurš, bet Nadja tevi pazīst vislabāk un redz cauri kā . . . Ak kungs, kur gadījusies tik smaga diena! Spēj tik izskaidroties!»

— Bet kā gan citādi? — viņš atbildēja. — Pirmajiem vienmēr ir grūtāk.

— Pirmajiem?

— Nu jā. Uzkrāsim vēl mazliet prāta t spēka, un, jādomā, tad nāks laiks, kad varēsim pārvērsties par brīnumdariem.

— Anton! — piesardzīgi iesaucās Nadja. — Vai tu esi izdomājis jaunu pasaciņu? Tagad nav īstais laiks.

— Spried pati, vai man tā būtu jāizdomā, — atbildēja Antons. Tad viņš pieliecās meitenei tuvāk, satvēra Nadjas vēsās plaukstas, lai sasildītu savās rokās, un turpināja:

— Uzklausi mani, Nadja! Es taču visu saprotu! Tev tagad ir grūti. Atceries, ka tā ir bijis ari agrāk. Taču rīts vienmēr ir izgaisinājis visas skumjas. Tu tagad izgulēsies, atpūtīsies, un pasaule atkal kļūs gaiša un priecīga. Viss pāriet, Nadja. Jābūt tikai pacietīgam . . . Vai tu man tici?

Meitene pamāja ar galvu. Viņas elpa raustījās.

— Padomā pati, un tu sapratīsi, ka tā rUjA būt nav pārmērīga cena. Vai tad tev gritf^ļj dzīvot tāpat kā citiem — tikpat pliekani un garlaicīgi? Bet tu jau tā nemaz ne- ļ varētu. Vienu gan liec aiz auss, Nadja! ļ Nekādā gadījumā nedrīkst pretoties savam talantam, jo tad var notikt nelaime. Jā, dievi ir viltīgi un savtīgi. Tāpēc jābūt uzmanīgam ar viņu dāvanām.

— Bet kāpēc tieši es tā esmu? — jautāja Nadja ar aizvainojumu balsī. — Teiksim, ja tu tas būtu . . .

— Tas nu gan nekur neder, — pārtrauca Antons, un viņa vārdos ieskanējās satraukums. — Mani pieminēt nevajag, man tas nepatīk.

— Bet tu taču visu zini, visu proti. Tu esi vislabākais . . .

— Kur te jāsmejas?

— … no visiem, ko es pazīstu. Lai nu kā, tu esi daudz gudrāks par mani.

Antons iesmējās un noteica, piedraudēdams meitenei ar pirkstu:

— Tu pārspīlē, skuķi! Vispirms izaudz, un tad mērosimies gudrībā!

— Un tu to sauc par nomierināšanu! Kāpēc tu man atļāvi filmēties?

— Bet kas cits man atlika? Sākumā mēs spēlējām visas tavas fantāzijas divatā. Bet tad šis enerģijas patēriņš izrādījās par mazu un es sameklēju Mamontovu.

— Skaidrs, — domīgi noteica Nadja. — Es fantazēju, radu pasaules, pārvietoju sevi un citus nezināmā virzienā . . . Bet kā tas apraujas? — ar pārsteidzoši asu, viņas vecumam nepiemērotu skatienu Nadja ieurbās Antonam acīs un turpināja:

— Vai tas ir tavs nopelns?

Bridi klusējis, Antons atbildēja:

— Uzskati to par manu talantu. Vai tagad tu saproti, kāpēc es neļauju tev ceļot vienai pašai?

Iecirtuši zobus ābolā, Nadja izklaidīgi košļāja kumosu.

— Vai palika vieglāk? — jautāja An- — Vai es varu būt brīvs?

Meitene paraustīja plecus, savilka seju mīlīgā grimasē un aizvēra acis, pēkšņi saritinājusies kamolā uz platā krēsla.

— Kā mērkaķis! — smiedamies iesaucās Antons. — Nu, tad guli!

Apsedzis meiteni ar pledu, Antons devās uz kabinetu. Gaismu neiededzis, viņš piegāja pie loga un pacēla acis pret zvaigznēm.

«Nospēlēju gods godam,» viņš domāja. «Laikam būšu samācījies no tiem ākstiem, lai velns viņus parauj! . . . Labi gan, ka pierunāju, nomierināju . . . Lai Nadja zina, ka līdzās atrodas kāds varenāks un viltīgāks cilvēks, kurš visu izskaidro un izlemj arī par viņu . . . Bet tas, ka arī šim gudriniekam dažkārt gribas kaukt no skumjām un šausmām, viņai nav jāzina . . .

Ak dievs, vai kādreiz man izdosies jīrvarēt bailes, kas mani pārņem, redzot czgalību, kura atklājas šajā sīkajā meitenē?! Kā nosargāt šo trauslo brīnumu? Diemžēl, Nadja nākusi mūsu grēcīgajā pasaulē nedaudz par agru . . . Tādi cilvēki reti kad dzīvo ilgu mūžu. Niecīgākā atkāpe no harmonijas prasībām draud ar neprātu, ar nāvi. . . Tādu piemēru netrūkst.»

Kā apburts Antons noskatījās zvaigznājos, kas blīvā slānī bija izkaisīti tumšajās debesīs. Jau piekto gadu viņi abi ar Nadju ceļoja pa pasaulēm un pa laikmetiem, un jādomā, ka kādreiz jau bija apciemojuši arī tos tālos spīdekļus.

«Slikti, ka Nadjai vēl jāaug,» domāja Antons. «Reizē ar meiteni aug arī viņas dīvainais, briesmīgais talants. To savaldīt kļūst arvien grūtāk. Vai kādreiz nāks arī tāda diena, kad mēs vairs nevarēsim atgriezties?»

No krievu valodas tulkojis P. Zaļkalns

Irēna Kačalova Izvirdums

«Zinātne un tehnika»: LIESMA; 1980-1985

Irēna Kačalova(Rīga)

HERMANIS BRAUCA MĀJAS NO DARba. Autobuss bija loti pārpildīts. Viņam kāpa uz kājām, viņu stumdīja un grūstīja, bukņīja ar somām un portfeļiem, spieda pie sēdekļu cietajām atzveltnēm.

Hermanis savaldīja augošās dusmas. Cilvēki taču nav vainīgi, ka dzīvo tālu no darba vietas, ka pie tuviniekiem jābrauc uz otru pilsētas malu. Viņš saprata, ka nedrīkst ļauties dusmām, lai gan savaldīties kļuva arvien grūtāk.

Beidzot autobuss apstājās galapieturā. Hermanis gribēja izkāpt ātrāk, bet pie durvīm jau drūzmējās citi pasažieri. Viņam uznāca drudžaina vēlēšanās izgrūstīt traucētājus ar elkoņiem, taču viņš atkal savaldījās.

Izkāpis no smacīgā autobusa, Hermanis aizsteidzās pa taciņu, nedaudz pieklibodams ar labo kāju.

Drīz vien viņš bija divatā ar vulkānu. Abi ārēji mierīgi, bet iekšķīgi mutuļojoši atradās aci pret aci. Cilvēks nospieda iedarbināšanas taustiņu. Vulkānu no apakšas līdz augšai tricināja viegla vibrācija, no krātera izlauzās tvaiku mākonītis. Pēkšņi vulkānā kaut kas noburbuļoja, kaut kas it kā iekrācās, un no krātera kā asins straume no pārcirsta kakla sāka velties ugunīgi sarkana lava. Tā izvirda kā plata, nevaldāma upe, iznīcinot visu savā ceļā. Tas, kas ilgstoši bija nomācis, kremtis un gruzdējis, tagad izlauzās ārā un nomierināja.

Hermanis sasprindzināti vēroja vulkānu. Viņa izskats bija tā pārvērties, ka neviens kolēģis, ne viens no Sindikāta bibliotēkas pastāvīgajiem lasītājiem šajā satrauktajā cilvēkā nepazītu vienmēr tik savaldīgo bibliotekāru.

Tur, savā darba vietā, Hermanis laipni pasniedza grāmatas, kārtīgi aizpildīja formulārus, veikli salika atpakaļ plauktos nodotos sējumus. Viņš bija pieklājības paraugs arī tad, ja vajadzēja norāt kādu abonentu par sasmērētu vai pazaudētu grāmatu. Kāds cits droši vien dusmās būtu nolasījis garu garo sprediķi, bet Hermanis lietišķi pateica tikai dažus vārdus.

Taču šī diena viņam bija bijusi grūtāka nekā parasti. Ceļā uz darbu viņš saskrējās ar Baroku. Viņa gāja kopā ar kādu antīka izskata jaunekli. Ja Hermanis būtu saskatījis viņus kaut nedaudz agrāk, viņš paspētu pāriet uz otru ielas pusi, bet nu vairs nebija, kur dēties. Vispār, kāda jēga bēguļot? Baroka tā arī nepamanīja viņu. Kopā ar savu pavadoni viņa gāja pa tikko nolaistīto trotuāru, un abi bija tā aizrāvušies viens ar otru, ka pārējā pasaule viņiem neeksistēja.

Hermanis jau sen bija iztēlojies, kā vajadzētu izskatīties Barokas draugam. Viņš, protams, būs sportiska auguma jauneklis, kuram viss veicas, nedaudz augstprātīgs, viens no tiem, par kuriem saka: piedzimis krekliņā. Tagad Hermanis pats ar savām acīm varēja pārliecināties, ka iedomātais un reālais cilvēks ir līdzīgi kā divas ūdens piles. Bet ko viņš varēja darīt? Plēst matus? Priecāties par savu gaišredzību? Hermanis juta: iekšā viss vārās un dedzina. Taču, kāpjot pār bibliotēkas slieksni, viņa seja bija mierīga.

Sāka nākt apmeklētāji. Vajadzēja izsniegt un pierakstīt grāmatas. Vajadzēja domāt par to, ko dara rokas, taču prātā arvien vēl bija nesenā tikšanās. Darbs prasīja, lai tam atdotu visu uzmanību, un tas bija sāpīgi. Neizturami sāpīgi bija gaiņāt projām domas par pašam vissvarīgāko.

Darba pārtraukumos, kad grāmatas izsniegt nevajadzēja, Hermanis novēroja savus kolēģus un prātoja, vai viņi ir apmierināti ar dzīvi. Varbūt viņu bezbēdība ir tikai tāda spēle, izaicinājums liktenim? Viņi aizrautīgi runāja par saviem pirkumiem un kopīgajiem paziņām, pašapzinīgi atkārtoja kaut kur dzirdētus vai lasītus vārdus par mākslu. To dzirdot, Hermanim gribējās lamāties, aizsviest grāmatas, kaut kur aizbēgt. Ieradums savaldīties tomēr bija stiprāks.

Pēc darba Hermanis turpat no Sindikāta mēģināja piezvanīt sen neredzētajam Di-kam. Viņam patika Dika nevaldāmais raksturs, racionālā domāšana, lietišķā mērķtiecība. Lai gan Dikam nevarēja izstāstīt visu, ar viņu varēja no sirds parunāties.

Draugam bija neparasta seja, kas līdz nepazīšanai mainījās atkarībā no garastāvokļa. Skaista tā nebija, bet, kad tajā atspoguļojās, piemēram, prieks, tā kļuva neparasti pievilcīga, apgarota, patīkama.

Satiekoties pēdējo reizi, viņu saruna bija ievirzījusies nepatīkamā gultnē. Negaidītā , dusmu lēkmē, ar atbaidošā grimasē saviebtu seju Diks bija rupji uzkliedzis: «Neveiksminieks tu biji un tāds arī nomirsi!» Hermanis ilgi nevarēja to piedot. Vienīgā drauga vārdi sāpināja līdz sirds dziļumam.

Šodien Hermanis pēkšņi sajuta, ka viss rūgtums izgaisis, un viņam ļoti gribas parunāties ar Diku. Viņš ātri uzgrieza pazīstamo numuru. Patīkama sievietes balss klausulē atbildēja, ka misters Viljamss šeit vairs nedzīvojot, ka viņš esot noīrējis jaunu dzīvokli, kura adresi, diemžēl, atstājis neesot.

Hermanim nodrebēja zods. Klibodams viņš aizvilkās līdz kādam no soliem, kas stāvēja vestibilā. «Nu, nekas, gan jau kaut kā iztikšu,» viņš nodomāja, smagi atsēzdamies uz sagraizitā sēdekļa. Pa gaiteni aizripoja žaketei notrūkusi poga, bet Hermanis neko nemanīja.

Tagad, stāvot pie verdošā vulkāna, viņš nebūt neizskatījās pēc cilvēka, kas vīrišķīgi panes dzīves likstas. Viņš pārdzīvoja katru grūdienu krāterī, katru lavas izvirdumu. Visas dienā apvaldītās emocijas tagad bija atradušas izeju. Viņa ķermenis raustijās vienā ritmā ar ugunīgās straumes mutuļiem.

«Tāds tu man patic, draudziņ!» Hermanis aizrautīgi čukstēja vulkānam. Pār tā krātera malām gāzās mokošās skumjas, nepatīkamā neapmierinātība pašam par sevi, izvirda dusmas un ignums, nesot patīkamu atvieglinājumu un enerģiju.

Kad vulkāns bija darbojies pietiekami ilgi, Hermanis nospieda slēdzi. Izvirdums beidzās. It kā atdzisdams iekšķīgi, Hermanis vēl kādu laiku nekustīgi noraudzījās krāterī. Tad viņš saudzīgi apsedza vēl silto vulkāna konusu ar nedegoša auduma pārsegu īn pārlaida skatienu savai istabai.

Seit glabājās visi viņa izgudrojumi, kas deviņus gadus ilgā katorgas darbā bija radušies no bibliotekāra pienākumiem brīvajā laikā. Virs kastes ar kumelītēm un kliņģerītēm «peldēja» mākslīgs mākonis. Tas izskatījās kā parasts dūnu spilvens. Kad vajadzēja, no tā nolija silts lietus. Istabas centrā karājās muzikāla lustra. Tā prata nospēlēt jebkuru melodiju, bet jo sevišķi tai padevās senie Vīnes valši. Galdu jebkurā brīdī varēja pārvērst par molbertu. Akvārijā starp bērziem, kas auga zem ūdens, šaudījās zelta zivtiņas. Taču vismīļākais Hermaņa izgudrojums bija vulkāns.

Izgudrotājs nu bija pilnīgi nomierinājies. Viņš ielēja akvārijā svaigu ūdeni un tad iegrima universāla spēļu automāta būvē.

No krievu vai. tulkojis P. Zaļkalns

V. Nasonova zim.

Roberts Šeklijs Laksa atslēga

ZINĀTNE UN TEHNIKA», 1985. g. 3. nr.

Ričards Gregors sēdēja pie sava rakstāmgalda putekļainajā AAA .Starpplanētu attīrīšanas dienesta kantorī. Bija jau pēcpusdiena, bet viņa partneris Arnolds tā arī vēl nebija rādījies.

Beidzot AAA kantora durvis mazliet pavērās, un pa to spraugu Arnolds pabāza galvu.

— Kur tu tik ilgi biji pazudis? — Gregors jautāja.

— Mums beidzot ir paveicies. — Arnolds atvēra durvis līdz galam vaļā un dramatiski pamāja ar roku. — Nesiet iekšā, zēni!

-Četri nosvīduši strādnieki ievilka istabā Melnu kasti zilonēna lielumā.

— Nu, lūk! — Arnolds lepni teica. Viņš samaksāja vīriem par darbu, nostājās Murvīs un, rokas aiz muguras salicis, puspievērtām acīm sāka vērot savu jauno agregātu.

Gregors pastūma dokumentus malā un lēnām kā visu redzējis cilvēks piecēlās un Ipgāja apkārt mašīnai.

— Pasaki vien, kas tas tāds ir. Es nevaru fcnninēt.

— Tie ir miljoni dolāru mūsu rokās. Mi— Nu, protams. Bet kas tas ir?

— Tas ir bezmaksas ražotājs, — Ar-Ullds, lepni smaidīdams, atbildēja. — Šorīt kāju garām Džo Starpzvaigžņu antikvariā-ifeim un ieraudzīju to skatlogā. Nopirku faandrīz par velti, jo Džo pat īsti nezināja, kas tas tāds ir.

— Es arī to pagaidām nezinu, — Gregors [atsaucās. — Un tu pats?

Arnolds, nometies četrrāpus, mēģināja izlasīt uz mašīnas iegravēto uzrakstu. Nepacēlis galvu, viņš teica:

— Tu taču būsi dzirdējis par tādu planētu [kā Meldža, vai ne?

Gregors piekrītoši pamāja ar galvu. Mel-iža bija neliela trešās šķiras planēta Galak-■ikas ziemeļu nogalē, diezgan tālu no tirdzniecības ceļiem. Agrāk uz Meldžas, pateicoties tā sauktajai Vecajai zinātnei, bija neparasti attīstīta civilizācija. Vecā zinātne laja aizmirsta jau pirms daudziem gadsimtiem, taču reizēm šur tur uzradās pa kādam Senajam ražojumam.

— Un tas izgatavots Vecās zinātnes [laikā?

— Pareizi. Tas ir Meldžas bezmaksas ražotājs. Šaubos, vai Visumā ir vairāk par četriem pieciem tādiem agregātiem. Tos vairs ŗnav iespējams izgatavot.

— Un ko tas ražo?

— Kā lai es to zinu? — Arnolds nevaļīgi attrauca. — Vai tu neiedotu man mel-džiešu-angļu vārdnīcu?

Mēģinādams saglabāt pašsavaldīšanos, Gregors piegāja pie grāmatu plaukta.

— Tu pat nezini, ko tā ražo . . .

— Dod šurp vārdnīcu. Paldies. Vai nav vienalga? Galvenais, ka tas ir bezmaksas ražotājs. Tas ņem enerģiju no gaisa, no kosmosa, saules, no visa kā. To nevajag pieslēgt tīklam, uzpildīt ar degvielu un apkalpot vispār. Tas darbojas mūžīgi.

Viņš atvēra vārdnīcu un sāka meklēt vajadzīgos vārdus.

— Brīvā enerģija … Jā, tie zinātnieki

nav bijuši muļķi, — Arnolds teica, pierakstīdams iztulkotos vārdus kabatas grāmatiņā. — Sis ražotājs grābj enerģiju no gaisa. Tātad vienalga, kas tur vēlāk iznāks. Mēs vienmēr to varēsim atkal pārdot, un, lai arī ko tā ražos, mēs iegūsim tīru peļņu.

Gregors pētoši raudzījās uz savu kustīgo kompanjonu, un viņa garā, bēdīgā seja kļuva vēl bēdīgāka.

— Arnold, — viņš teica, — es gribētu tev kaut ko atgādināt. Pirmkārt, tu esi ķīmiķis, bet es — ekologs. Mēs nekā nezinām par mašīnām, it īpaši par komplicētām, citu civilizāciju ražotām mašīnām.

Arnolds, neklausīdamies viņā, tikai pamāja ar galvu un pagrieza kādu no svirām. Ražotājs klusi iedūcās.

— Vēl vairāk, — Gregors turpināja, pakāpies pāris soļus atpakaļ. — Mēs esam planētu attīrītāji. Tu taču to zini. Mums nav nozīmes . . .

Ražotājs sāka dīvaini sprauslāt.

— Nu, skaidrs, — Arnolds iesaucās.

— Tur rakstīts: «Meldžas bezmaksas ražotājs ir vēl viens Glotena laboratoriju sasniegums. Sis ražotājs nav iznīcināms vai sabojājams, tas nevar iegūt nekādus defektus. Nav vajadzīga pieslēgšana pie enerģijas avota. Ieslēgšanai lietot pogu 1, izslēgšanai — Laksa atslēgu. Jūsu Meldžas bezmaksas ražotājam ir mūžīga garantija pret jebkuriem bojājumiem. Ja atrodas kāds defekts, lūdzam nekavējoties nosūtīt atpakaļ Glotena laboratorijām.»

— Varbūt neesmu paskaidrojis pietiekami saprotami, — Gregors atkal ierunājās. — Mēs taču galu galā esam starpplanētu . . .

— Nekļūsti apnicīgs, Gregor! Kad iedarbināsim šo mantu, varēsim mierīgu sirdi iet prom no darba. Tā, šeit ir poga 1.

Mašīna sāka draudīgi klakšķēt, tad klak-i šķi pārgāja nepārtrauktā dūkoņā. Dažas minūtes nekas nenotika.

— Tai jāiesilst, — Arnolds paskaidroja. Bet pēc brīža no atveres mašīnas apakšdaļā sāka birt ārā pelēks pulveris.

— Droši vien kaut kāds blakusprodukts, — Gregors pie sevis nomurmināja. Taču pulveris turpināja birt, un piecpadsmit minūtes viņi tā arī nekā cita nesagaidīja.

— Mums veicas! — iesaucās Arnolds.

— Kas tas tāds ir?

— Nav ne jausmas. Vajadzēs izdarīt pāris izmēģinājumu.

Uzvaroši smaidīdams, Arnolds iebēra pulvera paraugu mēģenē un piesteidzās pie sava.galda.

Gregors tikmēr stāvēja ražotāja priekšā un vēroja, kā birst pelēkais pulveris. Beidzot viņš teica:

— Vai nevajadzētu to izslēgt, pirms uzzināsim, kas tas īsti ir?

— Protams, ka ne, — Arnolds atsaucās.

— Lai arī kas tas būtu, tam jābūt pietiekami dārgam. — Viņš aizdedzināja Bunzena degli, piepildīja mēģenīti ar destilētu ūdeni un turpināja darbu.

Gregors paraustīja plecus. Viņš jau bija pieradis pie Arnolda muļķīgajām idejām.

Jau kopš AAA nodibināšanas Arnolds bija sācis meklēt ceļus, kas varētu ātri novest pie bagātības. Viņa «īsākie ceļi» parasti prasīja vairāk pūļu nekā vecmodīgās metodes, bet Arnolds to ātri aizmirsa.

«Nu, labi,» nodomāja Gregors. «Tā darbs vismaz kaut cik ies uz priekšu.» Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un sāka likt kādu sarežģītu pasjansu.

Dažas stundas kantorī valdīja klusums.

Arnolds strādāja, lejot paraugam klāt ķimikālijas, filtrējot nogulsnes un salīdzinot rezultātus pēc grāmatām, kas atradās uz

galda. Gregors tikmēr atnesa sviestmaizes un kafiju. Paēdis viņš sāka staigāt turp un atpakaļ pa istabu, vērodams, kā pelēkais pulveris nepārtrauktā straumē plūst no mašīnas. Ražotājs sāka dūkt vēl skaļāk, un pulvera straume kļuva ātrāka.

Stundu pēc lenča Arnolds piecēlās kājās.

— Viss skaidrs, — viņš paziņoja.

— Nu, kas tad tas ir? — Gregors jautāja, klusībā cerēdams, ka Arnoldam beidzot ir izdevies dabūt kaut ko patiešām vērtīgu.

— Sī viela ir tangrīss. — Viņš nogaidoši skatījās Gregorā.

— Tangrīss, tu saki?

— Neapšaubāmi.

— Vai tādā gadījumā tu nebūtu tik laipns un nepastāstītu, kas tas tangrīss tāds ir? — Gregors nervozi iesaucās.

— Es domāju, ka tu to jau zini. Tangrīss ir meldžiešu galvenais pārtikas produkts. Pieaudzis meldžietis gadā patērē vairākas tonnas.

— Pārtika? — Gregors ar tādu kā bijāšanu skatījās uz pelēko pulveri. Mašīna, kas bez pārtraukuma divdesmit četras stundas diennaktī ražo pārtiku, var ienest lielu peļņu. īpaši, ja Jā nav jāapkalpo un ja tās darbošanās neko nemaksā.

Tikmēr Arnolds jau bija atšķīris telefona grāmatu.

— Nu, lūk. — Viņš uzgrieza numuru. — Hallo! Starpzvaigžņu pārtikas korporācija? Es vēlos runāt ar prezidentu. Ko? Viņa nav? Tad pasauciet viceprezidentu. Tas ir svarīgi. . .Klausieties. Es varu jums piedāvāt gandrīz neierobežotu daudzumu tangrīsa, Meldžas iedzīvotāju galvenā pārtikas produkta. Jā. Es zināju, ka jūs tas interesēs. Jā, protams, es pagaidīšu.

Viņš pagriezās pret Gregoru.

— Viņi domā, ka varēs . . . Jā? … Jā, ser, tieši tā, ser. Jums ir vajadzīgs tangrīss, jā? . . . Lieliski.

Gregors piegāja tuvāk telefonam, mēģinādams sadzirdēt, ko runā vada otrā galā, bet Arnolds pagrūda viņu nost.

— Cena? Nu, cik tad tas parasti maksā? . . . Ak tā? Nu, ko lai dara. Pieci dolāri par tonnu gan nav pārāk daudz, bet es domāju . . . Ko? Pieci centi par tonnu? Jūs gribat mani izmuļķot? Labāk runāsim nopietni.

Gregors aizgāja prom no telefona un gurdeni atgāzās krēslā. Viņš apātiski klausījās Arnoldā, kas runāja tālāk:

— Jā, jā. Es nezināju. Saprotu. Pateicos. Viņš nolika klausuli.

— Šķiet, ka uz Zemes pieprasījums pēc tangrīsa nav liels. Seit dzīvo tikai apmēram piecdesmit meldžiešu, un transportēšana uz ziemeļu nomalēm izmaksātu pārāk dārgi.

Gregors sarauca pieri un paskatījās uz ražotāju, kas acīmredzot bija sasniedzis maksimālo darbības ātrumu — tangrīss nāca no tā ārā kā ūdens no augstspiediena šļūtenes. Istabā visu klāja pelēkais pulveris. Mašīnas priekšā tā kārta bija sasniegusi jau puspēdas biezumu.

— Nebēdājies, — teica Arnolds. — To noteikti var izlietot kaut kā citādi. — Viņš piegāja pie sava galda un atšķīra dažas grāmatas, kuras bija vēl lielākas par iepriekšējām.

— Vai nevajadzētu to pārmaiņas pēc izslēgt? — Gregors iejautājās.

— Protams, ka nevajag, — Arnolds neiecietīgi attrauca. — Tā ir bezmaksas mašīna, kā tu to nesaproti? Tā taisa mums naudu.

Viņš atkal iegrima savās grāmatās. Gregors sāka staigāt apkārt pa istabu, taču bija kļuvis grūti tikt uz priekšu. Kājas ' grima līdz potītēm tangrīsā. Viņš iesvempās krēslā, domādams par to, ka labāk būtu uzsācis daiļdārznieka karjeru.

Vakarā pelēkie putekļi jau bija pārklājuši istabas grīdu vairāku pēdu biezumā. Zīmuļi, pildspalvas, ādas mape un neliela dokumentu kārbiņa jau bija nozuduši biezajā tangrīsa kārtā, un Gregors sāka uztraukties, vai grīda neielūzīs zem pulvera svara. Viņam nācās ar papīrgroza palīdzību izrakt celiņu līdz durvīm.

Beidzot Arnolds noguris, bet apmierināts aizvēra savas grāmatas.

— Ir vēl viena izmantošanas iespēja.

— Kāda?

— Tangrisu izmanto arī kā būvmateriālu. Pēc dažu nedēļu saskarsmes ar gaisu tas kļūst ciets kā granīts. Tu taču to jau zini.

— Nezināju gan.

— Sazvani celtniecības kompāniju. Tūlīt pat sāksim ar viņiem sarunas.

Gregors piezvanīja Toledo-Marsa Celtniecības kompānijai un pastāstīja kādam misteram O'Tūlam, ka var gandrīz neierobežotos daudzumos piegādāt tangrisu.

— Tangrisu, jūs sakāt? Mūsdienās tas nav populārs būvmateriāls. Redziet, uz tā neturas krāsa. Zināt ko? Tangrisu ēd kaut kāda traka rase. Kāpēc gan lai jūs . . .

— ,Mēs labprātāk gribam pārdot to kā būvmateriālu.

— Labi, lai notiek. Domāju, ka varam to no jums iepirkt. Vienmēr jau būvējam arī kādu lētu un vienkāršu konstrukciju. Dodu piecpadsmit par tonnu.

— Dolārus?

— Centus.

— Es jums paziņošu, ko esmu izlēmis, — teica Gregors un nolika klausuli.

Viņa partneris, dzirdēdams piedāvājumu, tikai dziļdomīgi pamāja ar galvu.

— Labi. Pieņemsim, ka šī mūsu mašīna saražo desmit tonnas dienā, katru dienu, gadu no gada. Padomāsim … — Viņš ātri aprēķināja kaut ko uz sava lineāla.

— Iznāk gandrīz piecsimt piecdesmit dolāru gadā. Tas nepadarīs mūs bagātus, bet palīdzēs nomaksāt īri.

— Bet mēs nevaram atstāt to šeit, — Gregors teica, ar satraukumu skatīdamies uz tangrīsa kaudzi, kas kļuva aizvien lielāka un lielāka.

— Protams, ka nevaram. Mēs atradīsim laukos brīvu zemes gabalu un sāksim darboties tur. Viņi varēs gādāt to draņķi prom, kad vien gribēs.

Gregors piezvanīja O'Tūlam un paziņoja, ka ir ar mieru noslēgt darījumu.

— Lai notiek* — O'Tūls teica. — Jūs jau zināt, kur atrodas mūsu rūpnīca. Vediet to mantu šurp, kad vien ienāk prātā.

— Vai tad tā jānogādā mums? Bet es domāju, ka jūs . ..

— Par piecpadsmit centiem tonnā? Nu nē. Mēs jums palīdzam, vispār ņemdami pretī jūsu draņķi. Jums atliek tikai atvest to šurp.

— Slikti gan, — Arnolds teica pēc tam, kad Gregors bija nolicis klausuli.

— Transports izmaksātu…

—: . . . daudz vairāk par piecpadsmit centiem tonnā, — teikumu pabeidza Gregors. — Labāk tomēr izslēdz to aparātu, kamēr izdomāsim, ko iesākt.

Arnolds piegāja pie ražotāja.

— Ļauj man padomāt, — viņš teica.

— Tā . . . Izslēgšanai lietojiet Laksa atslēgu. — Viņš sāka pētīt mašīnas korpusu.

— Nu, slēdz taču ārāl

— Vienu mirkli.

— Tu slēgsi vai neslēgsi galu galā? Arnolds izslējās taisni un samulsis

klusi iesmējās.

— Tas nav nemaz tik vienkārši.

— Kāpēc tad ne?

— Lai to Izdarītu, mums vajadzīga Laksa atslēga. Un izskatās, ka mums tādas nav.

Nākamās stundas abi pavadīja drudžainā rosībā, izmisīgi zvanīdami uz muzejiem, zinātniskajiem institūtiem,' koledžu arheoloģijas nodaļām un visiem, kam vien varēja iedomāties. Taču neviens nekad nebija ne redzējis Laksa atslēgu, ne arī par tādu dzirdējis.

Nezinādams, ko lai iesāk, Arnolds piezvanīja Džo uz Starpzvaigžņu antikvariātu.

— Nē, nē, man nav nekādas Laksa atslēgas, — Džo teica. — Kāpēc tad es, tavuprāt, to mašīnu tik lēti pārdevu?

Viņi bija zaudējuši cerības kaut ko uzzināt pa telefonu un nu bēdīgi skatījās viens uz otru. Meldžas Brīvais ražotājs tikmēr moži grūda ārā savu nevērtīgā pulvera straumi! Tajā bija nozuduši divi krēsli un radiators, un pelēkais tangrīss jau sniedzās līdz galda virsai.

— Mazais, jaukais naudas pelnītājs, — Gregors grūtsirdīgi noteica.

—, Gan mēs kaut ko vēl izdomāsim.

— Mēs?

Arnolds piesēdās atpakaļ pie savām grāmatām, lai meklētu vēl kādu cittt tangrīsa izmantošanas iespēju. Gregoram nācās izšķūrēt daļu pulvera priekšnamā, lai kantoris netiktu pilnīgi applūdināts.

Pienāca rīts, cauri pelēkajai kārtiņai, kas klāja logu rūtis,- iespīdēja sauH| Arnolds piecēlās un nožāvājās.

— Neveicas? — Gregors viņam jautāja.

— Baidos, ka ne.

Gregors izgāja pēc kafijas. Kad viņš atgriezās, mājas īpašnieks un divi sarkan-sejaini policisti patlaban kliedza uz Arnoldu.

— Jums jāizvāc visas tās smiltis no mana priekšnama! — bļāva saimnieks.

— Jā, un bez tam pastāv aizliegums izvērst rūpniecību pilsētas darījumu rajonā, — piebilda viens no sarkansejaina-jiem policistiem.

— Tā nav rūpnīca, — Gregors skaidroja, — tas ir Meldžas Brīvais . . .

— Bet es saku, ka tā ir rūpnīca. Un vēl es saku, ka jums tūlīt jāizbeidz to darbināt.

— Tā jau ir mūsu nelaime, — Arnolds taisnojās, — ka nevaram to vairs izslēgt

— Nevarat izslēgt? — Policists ar aiz* domām paskatījās uz viņiem. — Gribat mani izmuļķot, ja? Es saku, ka jums tā jāizslēdz.

— Virsniek, es dodu godavārdu …

— Paklausieties, gudro zēn. Pēc stundas

es būšu atpakaļ, bet jūs tikmēr izslēgsit

to padarīšanu un aizvāksit savu drazu

prom no šejienes. Citādi izsaukšu jūs uz

tiesu. J

Visi trīs izgāja ārā.

Abi kompanjoni paskatījās vispirms viens uz otru, tad uz Brīvo ražotāju. Tangrīsa līmenis bija sasniedzis jau galda virsas līmeni un cēlās aizvien augstāk un augstāk,

— Nolādēts! — Arnolds iebļāvās. Viņa balsi jau bija jūtama histērijas pieskaņa. — Jābūt taču galu galā kaut kādai izejai! Kaut kur jābūt noietam. Katrs šā pulvera sīkākais graudiņš ir bezmaksas. Bezmaksas!

— Jā, tam acīmredzot patiešām nav ādas vērtības. — Gregors lēni tīrīja ārā matiem pelēkās smiltis.

— Vai tiešām tu nesaproti? Ja mums kaut kas tāds, par ko nav jāmaksā,

noteikti jāatrodas arī noietam. Un taču varam šo pulveri ražot neiero-tos daudzumos, bez tam mums rāma neko nemaksā . ..

Durvis atvērās, un kantorī ienāca gara uma kalsns, darba drēbēs ģērbies vī-s. Rokā viņš tujrēja nelielu, bet saltu ierīci.

— Tad, lūk, kur tas atrodas, — vīrietis M.

Gregoram pēkšņi ienāca prātā ne visai dra doma.

— Vai tā būtu Laksa atslēga? — jautāja.

— Ko, kāda atslēga? Nē, es nedomāju — atnācējs teica. — Tas ir zudumu

'rītājs.

— Akl — vārgi izdvesa Gregors.

— Un šķiet, ka tas mani ir atvedis līdz itikšanu cēlonim. Mani sauc misters

steirs. — Viņš notīrīja smiltis no rak-galda, nolasīja sava zudumu mērītāja ījumu un sāka aizpildīt kādu blanku.

— Ko tas viss nozīmē? — jautāja Ar-lds.

— Es, esmu no Metropoles Enerģētikas kompānijas, — Gersteirs teica. — Vakar pēcpusdienā mēs- konstatējām pēkšņu strāvas zudumu vados.

| — Un zuduma cēlonis atrodas šeit? — Gregors, nelabu nojauzdams, jautāja.

— Jā, jūsu mašīnā, — Gersteirs apstiprināja viņa aizdomas. Viņš pabeidza aizpildīt blanku, 'pārlocīja to uz pusēm un iebāza kabatā. — Pateicos par- palīdzību. Rēķinu jums, protams, vēlāk piesūtīs pa pastu. — Ar nelielām pūlēm viņš atvēra durvis, tad pagriezās un vēlreiz paskatījās uz Brīvo ražotāju.

— Tas noteikti taisa kaut ko sevišķi vērtīgu, lai attaisnotu tādu enerģijas patēriņu. Kas tas ir? Platīna putekli?

Viņš pasmaidīja, pieklājīgi paklanījās un aizgāja.

Gregors paskatījās uz Arnoldu.

— Vai tā būtu bezmaksas enerģija?

— Nu, es domāju, ka mašīna vienkārši ņem to no tuvākā enerģijas avota.

— Jā, tā es arī to saprotu. No gaisa, no kosmosa, no saules un reizi pa reizei arī no enerģētikas kompānijas vadiem, ja tie ir turpat tuvumā.

— Tā liekas gan. Bet pamatprincips . ..

— Pie velna ar visiem pamatprincipiem! — Gregors nokaitināts iekliedzās. — Mēs nevaram izslēgt to nolādēto grabažu bez Laksa atslēgas, kuras nevienam nav, mēs esam ierakti nevērtīgos putekļos, kurus nevaram pat aizdabūt prom, un, pēc visa spriežot, mašīna rij enerģiju kā traka.

— Jābūt kaut kādam atrisinājumam, — drūmi teica Arnolds.

— Jā? Nu, tad atrodi to!

Arnolds apsēdās tajā vietā, kur agrāk bija viņa galds, un ar rokām aizsedza acis. Pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja, un bija dzirdamas niknas balsis.

— Aizslēdz durvis, — Arnolds teica. Gregors paklausīja. Viņa kolēģis ' vēl

mazliet padomāja un tad piecēlās kājās.

— Viss vēl nav zaudēts, — viņš teica negaidīti mundrā balsī. — Mēs vēl iegūsim peļņu no šīs mašīnītes.

— Labāk iznīcināsim to, — Gregors teica. — Iemetīsim to okeānā vai kur citur.

— Nē. Es izdomāju. Aiziet! Iesildīsim mūsu kosmisko kuģi.

Turpmākās dienas AAA kompānijai pagāja drudžainā steigā. Bija jānoalgo strādnieki, kas iztīrītu māju no tangrīsa. Nākamā problēma saistījās ar mašīnas iedabūšanu kosmiskajā kuģī — tā taču vēl joprojām grūda ārā pelēkos putekļus. Galu galā viss tomēr tika izdarīts. Brīvais ražotājs atradās kravas telpā, strauji piepildīdams to ar tangrisu. Drīz vien kuģis, atstājis aiz sevis Saules sistēmu, virzījās uz priekšu pilnā ātrumā.

— Sl ir vienīgā izeja no situācijas, — Arnolds skaidroja. — Saprotams, ka uz Zemes tangrisam nav noieta. Tātad nav nozīmes pūlēties to pārdot tur. Bet uz Meldžas…

— Man tas tomēr nepatīk.

— Mana iecere noteikti īstenosies. Tangrīsa transportēšana uz Meldžu izmaksātu pārāk dārgi. Bet mēs pārvietosim pašu rūpnīcu. Tur mēs varēsim nepārtraukti ražot to draņķi.

— Bet ja nu ari tur pieprasījums ir zems?

— Kā tas iespējams? Meldžas iedzīvotājiem tas ir tas pats, kas mums maize. Tas ir viņu galvenais ēdiens. Kā mums vispār лиг neizdoties?

Pēc divām kosmosā pavadītām nedēļām uz skatu ekrāniem parādījās Meldža. Taču tā tuvojās diezgan lēni. Tangrīss bija līdz galam piepildījis kravas nodalījumu. Viņi no sākuma to cieši aizslēdza, bet pieaugošais spiediens draudēja pārspiest kuģa korpusu. Nācās katru dienu izgāzt ārā kosmosā vairākas tonnas, bet tas aizņēma daudz laika un bija saistīts ar lieliem gaisa un siltuma zudumiem.

Viņi nolaidās uz Meldžas. Kuģis bija pilns ar tangrīsu, gandrīz bez skābekļa, un tajā valdīja ārkārtīgs aukstums.

Tūlīt pat viņiem klāt pienāca gara auguma muitas ierēdnis oranžu ādas krāsu.

— Laipni lūdzam, — viņš teica. — Reti gan svešinieki ierodas apmeklēt mūsu mazo, nenozīmīgo planētu. Vai domājat apmesties šeit uz ilgu laiku?

— Droši vien, — Arnolds atbildēja. — Esam nolēmuši uzsākt tirdzniecību.

— Brīnišķīgi. — Ierēdnis laimīgi pasmaidīja. — Mūsu planētai vajadzīgas, tā sacīt, jaunas asinis, jauni uzņēmumi. Vai drīkstu jautāt, ar ko esat nolēmuši tirgoties?

— Mēs domājam pārdot tangrīsu, galveno . . .

Ierēdņa seja satumsa.

— Ko jūs gribat pārdot?

— Tangrīsu. Mums ir Brīvais ražotājs, un . ..

Ierēdnis nospieda podziņu uz rokas pulksteņa ciparnīcas. — Man ļoti žēl, bet jums tūliņ jālido prom.

— Mums ir pases, dokumenti…

— Bet mums ir likumi. Jums nekavējoties jādodas prom un jāņem līdzi jūsu Bezmaksas ražotājs.

— Paklausieties, — Gregors bija neizpratnē. — Uz šīs planētas taču esot brīvās ražošanas tiesības.

— Jā, bet tas neattiecas uz tangrīsa ražošanu.

Ārā pie nolaišanās laukuma piebrauca ducis tanku. Tie ielenca kuģi. Ierēdnis devās lejup pa kāpnēm.

— Pagaidiet! — Gregors izmisis iesaucās. — Es saprotu — jūs baidāties no konkurences. Labi, tad ņemiet mūsu ražotāju kā dāvanu.

— Nē, — protestēja Arnolds.

— Jā gan. Rociet to ārā un ņemiet vien. Pabarojiet savus nabadzīgos iedzīvotājus. Tikai kādreiz varbūt uzceliet mums pieminekli.

Uzradās vēl viena tanku rinda. Virs galvas nelielā augstumā aizlidoja kaujas lidmašīnas.

— Prom no šīs planētas! — ierēdnis kliedza. — Vai tiešām jūs domājat, ka varēsit pārdot tangrīsu uz Meldžas? Paverieties visapkārt.

Viņi ievēroja, ka nolaišanās laukums ir pelēks un putekļains, mājas arī pelēkas. Tālāk, līdz pat zemai pelēku kalnu grēdai, pletās pelēki lauki.

Visos virzienos, cik tālu vien sniedzās skatiens, viss bija pelēks kā tangrīss.

— Vai jūs gribat teikt, ka visa planēta . . .

— Saprotiet taču beidzot, — teica ierēdnis, nokāpis lejā. — Sī ir Vecās zinātnes pirmsākuma vieta, un vienmēr atrodas muļķi, kuriem noteikti jāaiztiek senlaicīgas ierīces. Tagad lidojiet prom. Bet, ja kādreiz atrodat Laksa atslēgu, brauciet atpakaļ un nosauciet savu cenu.

No angļu valodas tulkojis

Z. Folkmanis

V. NASONOVA zīm.

Dālija Truskinovska Mūžīgā Džuljeta

.

Kad man parādīja viņas portretu, es, godīgi sakot, apmulsu. Bija tāda kņada, tik daudz pretendenšu uz lomu, un še tev! Galīgi neizteiksmīgs, diezgan piemīlīgs ģīmītis, smuidrs augumiņš. Es izskatīju filmu: arī nekā sevišķa — viduvēja plastika. Vienīgi aiz kaislības prātu zaudējis režisors varēja izdabūt no šā meitēna Šekspīra Džuljetu, kaut gan es biju pārliecināts, ka vairāk jēgas būtu uzticēt šo lomu man, neraugoties uz četrdesmit gadiem, ūsām un kailo galvvidu . . .

Taču cits nekas neatlika — es uzski-cēju uz lapas auguma kontūras un par visu vari mēģināju atsaukt atmiņā itāļu renesanses sieviešu kostīmus.

Aiznesis metus Dikam, es tomēr neno-valdījos, neizteicis dažas kodīgas piezīmes.

— Nevajag,-—sacīja Diks. — Šefs galīgi nav vainojams. Tā vēlējās Zvaigzne.

— Kas? Kas?

— Nu, mēs visi viņu tā saucam. Kādreiz visizcilākās aktrises sauca par zvaigznēm. Atceries — «kinozvaigzne», «šova zvaigzne» . . . Saprati?

— Kad tas bijal — es izbrīnā iesaucos. — Cik tad tai jūsu Zvaigznei ir gadu?

— Pāri astoņdesmit, es domāju. Tā ir tradicionālā teātra laikmeta pēdējā zvaigzne. Ir jau pagājuši kādi četrdesmit gadi, kopš atklāts pirmais hipnoteātris.

— Nu, un kāds sakars ir Zvaigznei ar «Romeo un Džuljetas» uzņemšanu? Ar saviem gadiem viņa nevar pretendēt pat uz aukles lomu.

Diks paraustīja plecus un tā nosmīnēja ka es sapratu — viņš kaut ko zina briesmīgi lepojas ar to, ka ši informācija ir slepena.

Es, paldies dievam, neesmu nekāds reportieris vai, vēl ļaunāk, privātdetektīvs. Šefa sarežģītās attiecības ar dāmu, ka viņam var būt vecmāmiņas vietā, manīl maz uztrauc.

Tomēr es nolēmu satikties ar Džuljet lomas kandidāti un atrunāt viņu no šis ie-ļ domas.

Es, redzat, esmu ieguvis klasisko iz-! glītību. Jūtu godbijību, dzirdot Šekspīra Bairona un Sellija vārdu. Manuprāt, saulē vairs nav aktieru un aktrišu, kas būt cienīgi tēlot Šekspīra lomas. Hipno-ļ teātris, protams, ir asprātīga izdoma, bet ļ es vēl paguvu redzēt īstu, tradicionālo teātri! Un tāpat, kā nekas nevar man aiz- ļ stāt iemīļoto skuvekli un auzu pārslu putru rītos, tā nekas neaizstās ari īstu teātri.

Kandidāti ilgi slēpa no manis. Te, redzat, mis Džeinu moka iesnas, te mis Džeina kopā ar pielūdzējiem izbraukusi ar jahtu. Galu galā es pazemojos tiktāl, ka sāku iztaujāt par viņu studijas kalpotājus.

Un tad atklājās kaut kas dīvains. Neviens līdz pat šai dienai nebija redzējis mis Džeinu ne acīs. Tas ir, bija viņas portreti — visvisādi, ieskaitot hologrāfiskos, bija mēmas lentes ar viņas skicēm — jāsaka, apbrīnojami nemākulīgas, bija ari lente ar balsi — mis Džeina neskaidri izrunāja r skaņu. Bet vairāk nekā. Nekādu pēdu.

Un es devos uz šefa villu.

I Es gatavojos pilnīgi diplomātiski un korekti pateikt viņam: «Ser! Baidos, ka ļjōs kļūdāties, uzaicinot šo mis Džeinu ļtēlot galveno lomu.» Bet, ja viņš gribētu kbilst, mēs aprunātos apmēram tā kā kmnibas dienās, kad viņš futbola laukumā ■slaida garām manas piespēles. [ Taču mana džentlmeniskā apņemšanās iz-

I Pirmkārt, mani nelaida iekšā villā, tāpēc ■iju spiests iekļūt dārzā pār akmens iekuģo jumu — un tas manos gados un Bemot vērā manu miesasbūvi! l Otrkārt, šefa kabineta logs bija cieši aizsegts ar portjeru. Akmentiņu mešana, svilpšana un saukšana vārdā neko nedeva.

Es jau biju gatavs noticēt mājzinim, kas palika pie sava, ka villas saimnieks ir prom, un atkāpties tādā pašā veidā — pār iežogojumu, kad uz zālāja fona ieraudzīju sievietes siluetu. Piegāju tuvāk un pārliecinājos, ka manas aizdomas ir bijušas pamatotas. Manā priekšā stāvēja tis Džeina.

— Labrīt, misi — es sveicināju viņu. Viņa ilgi lūkojās man sejā.

— Piedodiet, mister . . . m-m-m . . . sasodītā atmiņa . . . Nekādi nevaru atcerēties, tad mēs pēdējo reizi tikāmies ,. , Vai tas nebija Braitonā zirgu skriešanās sacīkstēs?

Es pavērsu skatienu pret šo septiņpadsmit gadus veco meiču, ar šausmām juzdams, ka manas kājas pašas sāk kāpties atpakaļ. Braitonā es biju pirms gadiem divdesmit, ja ne vēl senāk.

— M-m-mēs n-n-neesam pazī-zī-zīstami, ļmis … — es kaut kā izmocīju. — Atļaujiet

stādīties priekšā .. .

— Es tomēr sāku jūs atminēties, — sacīja mis Džeina. — Toreiz jums nebija šo briesmīgo ūsu, un arī jūsu galvaskausa apmatojuma stāvoklis . . . Bet izlūdzos piedošanu. Mēs savās aprindās dažkārt esam tik cietsirdīgi pret savu tuvāko . . . kaut ari

ļfcpēlneslba reizēm ir diezgan amizanta . . . 'un izklaidē . . .

— Ir gan jums izklaides, mis! — es teicu papikti, tāpēc ka, virzīdamies atpakaļ, biju iekāpis dzeloņainā krūmā un nekādi netiku vaļā no tā.

— Ak vai, manā vecumā … — elēģiski nopūzdamās, teica mis.

— Piedodiet, cik tad jums ir gadu? — es izbrīnījies vaicāju.

Viņa kļuva domīga.

— Jā, nudien! — pēkšņi viņa līksmi iesaucās. — Man ir septiņpadsmit gadi, divi mēneši un sešas dienas!

Mis Džeina skaļi iesmējās. Es skatījos uz viņas sārti balto ģīmīti, uz gaisīgajām kastaņbrūnajām cirtām, uz dzidrajām zilajām acīm un vēl skaidrāk sapratu, ka mūsu nākamā Džuljeta, gaidot slavu, ir jau mazliet sajukusi prātā . . .

— Jā, man ir septiņpadsmit gadi, — viņa negaidīti skumji turpināja. — Un vai es izskatos kaut vai par divām nedēļām

vecāka? Ak, ser, jums jābūt iecietīgam pret mums, nabaga sievietēm, kurām dzīvē ir tik maz prieku . . . Ai, kas tas? Lūk, tas!. . .

Viņa atrāvās atpakaļ — uz celiņa bija izlēkusi varde.

— Varde, mis, tikai varde, — es viņu nomierināju.

— Tikai? Bet man rādījās diezin kas.

— Vai tad jūs nepazināt parasto vardi?

— Lai pazītu, ir vismaz jāredz! — tiepīgi atspēkoja dīvainā mis Džeina.

— Jūs gribat teikt, ka neredzējāt pie savām kājām vardi?

— Kā tad es varēju redzēt — ar savām acīm?

— Bet jūsu gados . . .

— Tieši manos gados redze, diemžēl, sagādā nepatīkamus pārsteigumus. Ak, jaunais cilvēk, ja jūs būtu tik daudz reižu filmēts vēlu nakti, diezin kādā apgaismojumā .,. Ja jūs vismaz trīsreiz nedēļā būttf ielaists ellē, kur sejā cērtas desmitiem prožektoru gaisma .. .

Piepeši viņa nobijās un apklusa. Es arī klusēju, tāpēc ka domāju tikai par vienu — kā pazust no šejienes. Bet, pirmkārt, džentlmenis nedrīkst izturēties nepieklājīgi pret runīgu dāmu, otrkārt, sasodītais krūms kā nelaida, tā nelaida mani vaļā.

— Es to saku tāpēc, ka visu mūžu esmu sapņojusi kļūt par aktrisi, — pēkšņi paziņoja mis Džeina. — Nevis par hipnoteātra lelli, bet par īstu aktrisi, saprotat? Un dažreiz man šķiet, ka es tiešām esmu aktrise un mani filmē, un es izeju uz skatuves, saprotat?

— Ko jūs varat zināt par īstu teātri, mans bērns? — es neizturēju. — Jūs taču to nemaz neesat redzējusi!

— Es neesmu redzējusi īstu teātri? — Mis Džeina plati iepleta acis. — Nē, jūs tikai paklausieties, ko saka šis jau-nais cil-vēks! Es neesot redzējusi īstu teātri!

&gt; Jums taču mātes piens vēl bija uz lūpām, kad es…

— Mis Džeina! Mis Džeina!!! — atskanēja izmisīgs kliedziens. Pie mums taisni pa zālāju drāzās šefs — mazliet lēnāk nekā mūsu futbola jaunības dienās.

Mis pārsteigumā iekliedzās.

— Mis Džeina, mans bērns, jūs esat pārpūlējusies!— agresīvi uzbļāva šefs.— Ejiet uz savu istabu, mans bērns!

Mis Džeina sāka griezties apkārt.

— Es nevaru atrast. . .

— Ko, mis?

— Savu spieķīti.

— Mis Džeina! Jums nav bijis un nav nekāda spieķīša!

— Bet ja es paklupu . . .

— Jūs nepaklupsit! Nu? Marš! Citādi jums klāsies plāni!

Un šefs visā nopietnībā atvēzēja dūri pret mis Džeinu. Es metos viņiem vidū, lai saņemtu sitienu, un manas gaišās bikses nostrikšķēja. Krūms ar milzīgu nepatiku palaida mani vaļā. Bet mis Džeina iespiedzās un ātrāk par briedi likās prom pa celiņu, bet pēc tam, lēkdama pāri soliņiem, taisni uz villu. Šefs dusmīgi vērās mani.

— Es veltīgi pūlos saprast, ser, kurš no mums trim ir traks, — es ļoti korekti iesāku.

— Bet es bez panākumiem lauzu galvu, ser, kā džentlmenis varējis šķērsot sveša īpašuma robežas pāri iežogojumam.

— Es domāju, ser, ka veca draudziba dod man tiesības norādīt uz zināmām jūsu, kā arī mis Džeinas izturēšanās dīvainībām, kuru dēļ es paredzu sarežģījumus jūsu hololentes uzņemšanas laikā.

— Bet es domāju, ser, ka jums pēc savu apburošo kostīmu metu nodošanas vairs nav nekāda sakara ar hololentes uzņemšanu.

Pēc tam mēs apmainījāmies ar šādām tādām laipnībām mūsu futbola jaunības dienu žargonā.

— Labi, — teica šefs. -—Nepļāpā par to, ko redzēji, un beigta balle. Es pagaidām neko nevaru tev paskaidrot.

— Bet ņem vērā, draudziņ, — aicinādams filmēties šo trako, tu riskē ar galvu. Viņa ir tāda pati Džuljeta kā es Ofēlija.

Šefs gribēja kaut ko bilst un pat atvēra muti, bet pēkšņi apdomājās.

— Esmu pateicīgs jums, ser, par laipno brīdinājumu, — viņš cienīgi nobeidza sarunu.

Un man bija jābrauc prom no villas.

Es biju tik nikns uz šefu, ka vairs ne reizi nerādījos viņa paviljonā, Jaujot viņam pašam mocīties ar to nenormālo mis Džeinu. Taču izvairīties no filmas pirmizrādes es nevarēju.

Es izgāju no zāles satriekts. Zilacainā idiote, kas bija iedzinusi mani krūmā, bija ne tikai talantīga — viņa bija ģeniāla. Es sapratu, ka beidzot cilvēce ir tikusi pie īstas aktrises. Acīmredzot šefs bija ie-guldijis ne mazumu naudas stundās, mēģinājumos, kā ari meis.tariskā logopēdā, jo mis Džeina vairs neizrunāja neskaidri r skaņu. Sev blakām dzirdēju sajūsminātas balsis: «Apbrīnojami!», «Burvīgi!», «Gadsimta aktrise!».

Es devos meklēt šefu. Galu galā ari maniem tērpiem šajā triumfā ir bijusi zināma loma.

— Es gaidu tieši jūs, ser, — viņš teica, reportieru pūļa ielenkts. — Mis Džeina jau ir sniegusi visas intervijas un pārģērbjas. Viņa lūdza, lai jūs ieejot pie viņas uz kādu bridi.

Man ļoti negribējās rādīties ģeniālajai aktrisei pēc dīvainajām sarunām villā, bet šefs pats aizveda mani uz viņas kabinetu un lika mazliet pagaidīt.

Kabinetā pēkšņi sabiezēja tumsa, lampas tikko spīdēja. Es jau grasījos izsaukt elektriķi, bet tad ienāca sieviete.

Tā bija paveca sieviete, lai neteiktu vairāk. Viņa balstījās uz spieķīša, bet viņas seju sedza plīvurs.

— Sveicināti, ser … — Viņa lēni piegāja pie krēsla un apsēdās. — Kā jums patika Džuljeta?

— Viņa bija apbrīnojama. Bet, piedodiet . . .

— Es esmu Zvaigzne.

— Jūs??? Tagad es, liekas, sāku kaut ko saprast . . . Jūs strādājāt ar to nabaga meiteni un spoži pierādījāt . . .

— Es ne ar vienu neesmu strādājusi, jaunais cilvēk. Drīzāk gan strādāja ar mani. Kaut jūs zinātu, kā man apnikuši visi tie vadi, ar kuriem es biju līdzīga ziemsvētku eglītei!

Es apstulbu.

— Kāds tam sakars ar eglīti, es nesaprotu . . .

— Un man vēl stāstīja par jums kā par lielu tradicionālā teātra pazinēju, jau-nais cil-vēk! Vai tad jūs nenoskārtāt, ka Džuljetu tēloju es? Neviens no šiem tagadējiem taču mūžam nebūtu mācējis tā izstrādāt lomas partitūru!

— Jūs? Bet atļaujiet . . .

— Vēl arvien šaubāties? Ieejiet blakus- ' istabā, un jūs pats redzēsit — tur stāv pults un guļ vesels kalns visādu vadu, sensoru un citādu nieku, ar kuru palīdzību es divus mēnešus biju jauna un apburoša būtne. Es smaidīju ar viņas lūpām un mirkšķināju viņas skropstas. Ņemot vērā pašreizējo medicīnas līmeni, tas nemaz nav tik sarežģīti. Tiesa, man bija pagrūti iejusties svešā ķermenī. Smieklīgi ir atzīties, bet pirmajās dienās man ļoti pietrūka visu manu reimatismu. Bet tagad jokus pie malas, parunāsim nopietni. Man iepatikās jūsu tērpi. Es piedāvāju jums sadarbību. Vēl vairāk — jūs palīdzēsit man izvēlēties kandidāti Katarinas lomai. Es visu mūžu esmu ilgojusies to nospēlēt. Šoreiz mums vajadzīga brunete, gara auguma, kupla . . .

— Bet kā ar mis Džeinu?

— Mis Džeinu? Viņai ir samaksāts, turklāt labi, es uzskatu. Tiesa, divus mēnešus no sava īsā mūžiņa viņa it kā nogulēja, bet mēs viņai neesam nodarījuši pāri. Jums jāpiekrīt, ka neesmu strādājusi slikti. Pēdējās ainās viņas banālais ģīmītis bija gluži vienkārši skaists!

Zvaigzne gaidīja komplimentus, bet es klusēju.

— Zināt, — pēkšņi viņa teica, — tas ir sāpīgi: tik tikko tu sāc izjust, kā jāspēlē Džuljeta, tik tikko izkārto sev šo lomu, kad no spoguļa tev pretī raugās vecene . . . Bet man taču bija tiesības uz diviem mēnešiem no šā meitēna dzīves! Manam talantam bija uz to tiesības! Un es piešķiru sev tādas tiesības nākotnei, lai īstais teātris neaizietu bojā. Un jūs domājat, ka neatradīsies daiļavas, kas būs ar mieru aplipināt savu skaisto miesu ar sensoriem, paciest elektrodu ieaugšanu un dievs zina ko vēl, lai tikai viņu skaistumam aplaudētu? Kāpēc gan ne, ja ir iespējams savienot manu talantu un viņu jaunību? Jo es tā nospēlēšu šīs lomas kā neviena cita aktrise zemes virsū. Es esmu pēdējā īstā aktrise, saprotat? Un es spēlēšu līdz savai pēdējai stundiņai!

Es nevarēju strīdēties ar viņu, paklanījos un izgāju no kabineta. Iedams pa kori-'doriem uz banketu zāli, es ieraudzīju stūrī raudošo mis Džeinu.

— Es jūs pazinu, jūs zīmējāt kostīmus, — viņa teica. — Man jūs parādīja . . . vēlāk . . . kad biju pamodusies . . .

Viņai mugurā vēl bija tā pati vakarkleita, kas sniedzot intervijas.

— Sakiet, ser . . . Gribu palūgt jūs . . . Tas taču nav nekas liels . . . Vai es nevaru paskatīties lenti? Es taču tikai nupat kā pamodos . . . vai kā viņi to sauc . . .

Es paņēmu viņu pie rokas un ievedu mazajā zālē. Kalpotāji neko nezināja un nebrīnījās, ka ģeniālā mis Džeina grib vēlreiz visu redzēt uz ekrāna. Lenti palaida no jauna.

— Vai tiešām to runāju es? — čukstēja mis Džeina. — Ak kungs, es taču nemaz nekropļoju skaņas! Un kā man piestāv šī kleita!

Sl nabaga meitene neko nesaprata no teātra, bet pēdējās ainās viņa sāka raudāt. Un, kad atnāca pēc manis un šefa vārdā lika beidzot ierasties banketu zālēļ mis Džeina turēja mani ciet aiz rokas.

— Paklausieties! — viņa sacīja. — Tagad man ir divi ceļi. Vai nu kļūt par īstu aktrisi … kā šī briesmīgā vecene, kas tā smējās par mani, vai . . . jūs saprotat . . . Un, ja man būs jāizvēlas otrais ceļš, ziniet — es vairs nevarētu būt parasta meitene, kas pārdod tirdziņā cimdus, es varētu būt tikai Džuljeta . . . vai vispār nebūt!

Juzdama, ka gribu viņu noturēt, Džeina atlēca sāņus un nozuda koridoros.

— Vai jūs nepateiksit, ser, — es čukstus jautāju šefam starp divām šampanieša glāzēm, — kur ir augsti godājamā Zvaigzne un vai viņa nenāks šurp? Man sakāms viņai kaut kas svarīgs.

— Ja tu esi ar mieru meklēt kandidāti viņas nākamajai lomai un zīmēt kostīmus, tad es to pateikšu viņai pašai.

— Kāpēc es nevaru?

— Tāpēc ka Zvaigzne pirms piecpadsmit minūtēm deva zvērestu — neviens visā pasaulē, izņemot ārstu elektroniķi, istabeni un mani, vairs neredzēs viņas īsto seju. Ja vēlies, nāc uz filmēšanu un runā ar Zvaigzni, kad viņa ir jaunas un apburošas būtnes izskatā.

— Pateicos, ser, — es atbildēju.

Tulkojis O. Sarma V. Nasonova zīm.

Sergejs Ivanovs Naktī un no rīta

(Rīga) «ZINĀTNE UN TEHNIKA», 1984. g. 10. nr

Aleksejs ērti sēdēja dziļā krēslā. Viņam gar acim slīdēja vienmuļa un drūma ainava. Arī infrasarkanajā gaismā tā izskatījās pelēka un plakana.

Izvēlēdamies optimālo maršrutu nebeidzamajā labirintā starp zemajām, laika zoba un smilšu vētru saēstajām klintīm, skaitļotājs vadīja krauleru'* Kraulers — šeit: apvidus mašīna (no angļu to crawl — rāpot, līst). Red. piezīme.

tikpat veikli kā profesionāls šoferis. Tikai retumis mašīna elastīgi sašūpojās uz plakanajiem akmeņiem. Bet arī šīs svārstības bija tik tikko sajūtamas, jo tās noslāpēja krēsla amortizācijas sistēma. Aleksejam likās, ka viņš sēž kinozālē, nevis nakts melnumā brauc pa svešu planētu.

Bezdarbība bija viņu nogurdinājusi. Tāda nīkšana! To iedomājoties, Alekseja seja savilkās nepatīkamā grimasē. Viņš norāva no galvas aizsargcepuri, reizē pārtraukdams arī sakarus ar dispečerdienestu. No saspringtās skatīšanās viņa acis asaroja un. to priekšā joprojām vēl ņirbēja pa pusei ar smiltīm apbērti akmeņi. Lai tie pazustu, Aleksejs cieši saspieda plakstiņus un pakratīja galvu.

— Lavrova, es izstājos, — viņš noteica mierīgā balsī. — Man pietiek!

Kraulers apstājās tik pēkšņi, ka Aleksejs gandrīz izkrita no krēsla.

Ko tu teici?

Vai man vajadzēs atkārtot?

— Es nesaprotu. Aleksejs iesmējās.

— Nu, labi, — viņš teica. — Es paskaidrošu, Irinīt, mūsu meklējumu taktika nolemta neveiksmei. Drīz vien pazudušo būs vairāk nekā meklētāju. Kad mēs apstāsimies? Vai tad, kad vairs nebūs neviena meklētāja?

Irina neatbildēja.

— Vēl pāris dienu tādos reidos, — turpināja Aleksejs, — un krauleri sāks bojāties, lai gan tie ir no dzelzs. Ko tad mēs darīsim?

Irina joprojām vēsi, it kā ar svešām acīm skatījās uz viņu. a

Ja jau tā, vari klusēt, — it kā pielikdams punktu, teica Aleksejs. — Es zinu, ko tu atbildēsi. «Mēs neesam no dzelzs,» tu teiksi, «mēs iesim meklēt kājām.» Cik drosmīgi! Cik cēli! Un cik muļķīgi. Kas tad meklēs? Cilvēki neguļ jau ceturto diennakti, no tabletēm jau tagad maz labuma, bet rīt mēs staigāsim gulēdami. Vai kādam tad glābšana būs prātā? Ka tik pašam izdodas palikt dzīvam. Un kāpēc tas viss? Tikai skaista principa dēļ!

Nekādi nesaprotu, — beidzot ierunājās Irina. — Vai tu esi noguris vai. . . baidies?

Aleksejs saviebās.

Ak tā, vai tad cita iespēja nav dota? Ak šīs frāzes, žesti, pozas … Kā man tas nepatīk!

— Aleksej, tu esi gļēvulis! — pārsteigtā balsī noteica Irina.

— Muļķa loma tātad ir slavējamāka? Atspiedies pret krēsla atzveltni, Aleksejs

ziņkārīgi vēroja Irinu. Acis liesmo, lūpas sakniebtas, zods uzrauts… Tik tiešām, kā apvainots puisītis no aristokrātiskas ģimenes.

— Cik žēl, — teica Irina, un viņas balsī skanēja tērauds, — ka man nav mašīnas, lai aizsūtītu tevi uz staciju.

Viņa uzgrieza muguru. Aleksejs apmierināti pasmaidīja.

«Kāda laime, ka Ira ir godīgs cilvēks,» viņš nodomāja. «Ja tā nebūtu, kā gan es viņu piemānītu?»

— Es pats varu turp aiziet, — ierosināja Aleksejs. — Vai tas tev ir pa protam?

— Ej! — ar izaicinājumu atbildēja Ira.

— Ko vēl gaidi?

Aleksejs klusēdams piecēlās un iegāja dziļāk kabīnē. Vārdi bija izsacīti, un Irina no saviem vārdiem nekad neatteicās. Tāds netikums viņai bija.

Atvēris nišā iekārtoto noliktavu, Aleksejs piekāra pie jostas pistoli un akumulatorus, piestipināja pie krūtīm radioie-kārtu, uzlika galvā aizsargcepuri ar skābekļa masku un sejsegu. Veikdamas šo ierasto procedūru, viņa rokas rīkojās mehāniski, taču kustībās bija jūtama nepacietīga gatavība.

Atgriezies pie vadības pults, Aleksejs pārliecās pāri Irinas plecam un apturēja krauleru. Meitene dusmās pagriezās un sastinga ar pavērtām lūpām.

— Es aizeju, — jautrā balsī paziņoja Aleksejs. — Neskumsti!

— Ej vien! — nikni iesaucās Irina.

— Nedomā, ka nobaidīji!

Nonācis pie lūkas, Aleksejs apstājās un paskatījās atpakaļ. Irina nekustīgi sēdēja vadītāja krēslā un cieši skatījās uz priekšu.

— Ei! — pēkšņi klusi iesaucās Aleksejs.

— Ja ej, tad aizej, — atbildēja Irina, pat nepakustēdamās. — Neaizkavē mašīnu.

Aleksejs pasmaidīja, nolaida sejsegu un izslīdēja stindzinošajā nakts aukstumā. Viņš steidzās aiziet pēc iespējas tālāk, jo baidījās, ka Irina nepārdomā. Tā tik vēl trūka, ka pazudušo meklēšana pārvērstos kāda glābēja lenkšanā!

Kad pirms piecām diennaktīm stacijā neatgriezās ģeologs Sorins, visi bija nedaudz satraukti, taču pārāk nebrīnījās. Laiku pa laikam kaut kas tamlīdzīgs notiek pat uz vismierīgākajām planētām, bet viņu stacijas četros pastāvēšanas mēnešos tas atgadījās pirmo reizi.

Divas diennaktis viņi meklēja bez panākumiem. Standarta akumulatoru komplekts nodrošināja enerģiju apmēram 24 stundām. Bet bez akumulatoriem šajā arktiskajā aukstumā un ārkārtīgi retinātajā atmosfērā, kurā bija ļoti maz skābekļa, pat pēc visoptimistiskākajām prognozēm, cilvēks varēja nodzīvot ne ilgāk kā divdesmit minūtes. Tāpēc tagad viņi meklēja nevis cilvēku, bet viņa mirstīgās atliekas.

Trešajā dienā apmēram kopš pusdienas uz radioizsaukumiem vairs neatbildēja meteorologs Poļeščuks.

To nu izskaidrot nevarēja. Gandrīz visi planētas dzīvnieki pagaidām vēl nezināmu iemeslu dēļ devās medibās tikai nakti, bet abi nelaimes gadījumi bija notikuši dienā. Lai gan apkārtnes reljefs no kājāmgājēja viedokļa bija nogurdinošs, par bīstamu to uzskatīt nevarēja.

Kad bija pazuduši jau divi cilvēki, stacijas priekšnieks Koliševs izgājienus aizliedza. Meklējumus turpināja divu trīs cilvēku grupas ar flaieru" un trīs krauleriem.

Piektās dienas vakarā apklusa kraulerā numur trīs uzstādītā rācija. Ar šo mašīnu brauca planetologi Stojanovs un Talan-cevs.

Valentīna Talanceva sieva strādāja tepat, šajā stacijā. Viņa bija trausla, pēc rakstura dzīvespriecīga sieviete. Tāpēc tik briesmīga likās viņas pārvēršanās, kad pazuda virs.

Aleksejs gāja pa blāvu un retu zvaigžņu tik tikko apspīdētu akmeņainu tuksnesi, kas atgādināja it kā senas pilsētas drupas, it kā milzigu kapsētu. Viņš gāja, klausījās un laiku pa laikam, pakāpies zemajās klintis, pārlūkoja apkārtni.

Lai gan visapkārt valdīja gandrīz necaurredzama tumsa, kurā tikpat kā nepalīdzēja ari infrasarkanās redzes iekārta, dīvaini, ka viņa citkārt gandrīz nevaldāmā iztēle pašlaik bija ļoti mierīga. Bet tieši tagad viņam bija par ko padomāt.

Par to, ka meklējumi jāturpina, ejot kājām, viņš izšķīrās tāpēc, ka kraulera komandā uzskatīja sevi par lieku, un tāpēc, ka nakts reidi viņam likās mazāk bīstami, jo līdz šim visi cilvēki bija pazuduši dienā. Lai nu kā, bet šie apsvērumi bija radušies no tik dīvaina mīklainu nojautu, neskaidru minējumu un beziemesla dusmu mistrojuma, ka mēģinājums izskaidrot citam savu rīcību bija lemts neveiksmei.

Pēkšņi Aleksejs sāka ausīties. Savu soļu čaboņā viņš drīzāk sajuta, nevis saklausīja vēl kādu svešu troksni. Aleksejs apstājās un ieklausījās. No tumsas aiz akmeņiem vēl dažas sekundes atskanēja tikko sadzirdama čirkstoņa, nopūtas, švīksti. Tad viss apklusa.

Aleksejs greizi pasmaidīja, atkabināja no jostas pistoli un devās tālāk, cenzdamies soļot klusāk. Dīvainie trokšņi atjaunojās. Tagad viņš tos dzirdēja ļoti skaidri, un likās, ka tie atskan no visām pusēm.

Divos palēcienos Aleksejs uzdrāžas tuvākajā akmeņu grēdā. Nekas neparasts aiz tās nebija saredzams, taču dīvainā čaboņa uzreiz apklusa. Aleksejam uzmācās bailes.

— Nu, — viņš klusu iesaucās, — nāciet šurp! Es gaidu.

Ieklausīdamies un atskatīdamies viņš stāvēja kādu minūti. Visapkārt viss bija kluss kā izmiris. Kā kapenēs.

— Ja tā, tad sapūstiet turpat! — uzkliedza Aleksejs, nolēkdams no akmeņiem un atsākdams savu gājienu.

Vēl vairākas reizes līdzīgā kārtā viņš nesekmīgi mēģināja pārsteigt savus nelūgtos ceļabiedrus, bet tad atteicās no šī nodoma. Viņš sprieda: «Vai nu šīs būtnes pilnībā apguvušas mākslu maskēties, vai arī — un tas ir daudz bīstamāk — tās pārvietojas pārāk ātri.»

Čirkstoņa un nopūtas viņu pavadīja vēl kādu stundu. Tad neparastie trokšņi apklusa tikpat pēkšņi, kā bija iesākušies. Ari tas Aleksejam nepatika. Likās, it kā kāds būtu tos aizbaidījis. Aleksejs gandrīz fiziski sajuta draudu un sprieguma pilno atmosfēru, kas sabiezēja visapkārt. Kas tad tas? Viņa sajūtas bija pārāk reālas, lai tās piedēvētu satracinātajai iztēlei.

Skatīdamies visapkārt kā vajāts zvērs, rokā spiezdams pistoli, Aleksejs paātrināja soļus, bet tad sāka skriet. «Lai kāds pamēģina man iestāstīt, ka šis planētas dzīvnieku pasaule visumā ir izpētīta!» viņš nodomāja niknumā.

Aleksejs skrēja kādas desmit minūtes. Baiļu sajūtai vēl pieņemoties, viņš palēnināja gaitu un atkal sāka soļot. Viņa pārliecība, ka viss beigsies labi, tagad bija krietni vien samazinājusies. Bet nolādētā iztēle, it kā trakodama ļaunā priekā, cītīgi jo cītigi pildīja tumsu ar drausmīgām fantāzijām.

Pēkšņi uz krūtīm it kā atdzīvojās rācija. Tajā iepīkstējās izsaukuma signāls. Aleksejs nospieda slēdzi.

— Kraulers numur viens izsauc krauleru numur divi, — no skaļruņa atskanēja stacijas priekšnieka satrauktā balss. — Lavrova, Lavrova? Runā Koliševs.

Lavrova klausās, — atsaucās Irina.

Vai ir kādi jaunumi?

N-nē.

Pasauciet Smirnovu. Iestājās pauze.

Hallo, hallo! — Aleksejs noraidīja ēterā. — Smirnovs pie aparāta.

Atrasts pazudušais kraulers, — paziņoja Koliševs. — Atrasts no gaisa, kvadrātā 19-87. Lukturi nedeg, uz gaismas signāliem tas neatbild, tātad jādomā, ka cilvēku iekšā nav. Nepieciešams apsekot apkārtni.

— Skaidrs.

— Mums atgadījusies kļūme. Remonts ilgs vēl kādu stundu, tāpēc pasteidzieties. Vai ir kādi jautājumi?

Nē.

Tas viss. Saruna beigusies.

Vai jautājumi ir? — jautāja Aleksejs.

— Nē, — sausi atbildēja Irina. — Ko tālāk?

— Koliševs taču pateica, kas darāms. Novēlu labu izklaidēšanos!

Pēc radiobākām precizējis atrašanās vietu, Aleksejs noteica virzienu un sāka skriet ekonomiskā solī. Meklējumu rajons nu krietni vien bija samazinājies. Plane-tologi varēja atrasties vai nu netālu no sava kraulera, vai arī pa ceļam no tā ūz staciju. Ar citiem variantiem varēja nerēķinājies.

Aleksejs skrēja, ātrumu tikpat kā nesamazinādams. Laiku pa laikam viņš pakāpās uz kāda akmeņa, lai veikli pārlaistu skatienu apkārtnei. Tiesa, viņš darīja to tikai tāpēc, lai sirdsapziņa būtu tīra, jo bija maz ticams, ka kāds būtu sastopams tik tālu no kraulera.

Pēkšņi Aleksejs sadzirdēja kādu ļoti pazīstamu skaņu, kas lika viņam nodrebēt un sastingt uz vietas. Viņš klausījās, galvu izslējis. Tālumā, gluži no citas puses, nekā viņš bija gaidījis, tikko sadzirdami atskanēja šāviena troksnis. Tā virzienu Aleksejs fiksēja nekavējoties. Bet, nepacietībā kodīdams lūpas, viņš piespieda sevi nogaidīt, līdz no turienes atskan vēl viens šāviens, un tikai tad sāka skriet. Likās, ka neregulāri, bet arvien skaļāk un skaļāk skanošie šāvieni dzen viņu uz priekšu.

Ieskrējis kādā plašākā, samērā līdzenā laukumiņā, Aleksejs aizelsies apstājās. Metrus trīsdesmit tieši priekšā, ar muguru atspiedies pret klinti, stāvēja Valentīns Talancevs. Viņa galva bija nedaudz atmesta atpakaļ, it kā Talancevs gribētu kaut ko saklausīt, bet uz priekšu izstieptajā rokā planetologs turēja pistoli.

Aleksejs jau gribēja uzrunāt Talancevu, bet, iekams viņš to paspēja, kaut kur netālu līdzās nočirkstēja akmens. Valentīna pistoles stobrs momentāni pagriezās pret to vietu, no kurienes bija atskanējis troksnis, un zemē ietriecās lode. Sānis strauji aizcirtās pelēks, drukns ķermenis. Tas bija tā sauktais putnēns — šķiet, pats bīstamākais no visiem plēsējiem planētas plakankalnē. Nedaudz tālāk Aleksejs pamanīja vēl vienu putnēnu. Plēsoņas nesteigdamies, bet metodiski uzbruka Valentīnām, kurš, it kā neko neredzēdams, mētāja uz visām pusēm izstiepto roku ar pistoli.

Aleksejs rūpīgi notēmēja, pistole parāvās uz augšu, un gandrīz vienlaikus viņam gar ausi aizsvilpa lode. Nokrizdams aiz akmeņa, Aleksejs redzēja, kā -aizskrien ievainotais putnēns. Tad zvēram saļima kājas un smagais purns atsitās pret zemi. Plēsoņa tomēr spītīgi pieslējās un tikai pēc tam nogāzās uz sāniem, vairs nekustēdamies.

«Muļķis tāds!» Aleksejs domās nolamāja sevi. «Ja Valentīns būtu trāpījis man, tad gan putnēni priecātos!»

Viņš piesardzīgi paskatījās. Pagriezis galvu uz Alekseja pusi, Valentīns neziņā rauca pieri. Otrs putnēns bija pazudis.

— Valentīn! — iesaucās Aleksejs. Planetologa ķermenis atslāba, un viņš

lēnām nolaida pistoli.

— Aleksej! — viņš klusi atsaucās.

Aleksejs izslējās no slēpņa. Pēkšņi drausmīgs trieciens pa pakausi nogāza viņu gar zemi. Durstīgs smagums uzgūlās plecos un sāpīgi aizspieda kaklu. Izmisīgi saraujoties, Aleksejam izdevās atbrīvoties, taču pielēkt kājās viņš nepaspēja. No pelēkās miglas viņam kaut kas uzlēca virsū, uzgāzās uz krūtīm, gar acīm nozibēja gara rīkle ar asiem ilkņiem.

Ieķēries zvēra skausta krokās, Aleksejs izlocījās un pamina uzbrucēju zem sevis. Putnēns drudžaini grauza viņa roku, ar spēcīgajām ķepām plosīja kombinezonu. Aleksejam beidzot izdevās sataustīt pie jostas piekārto nazi. Nikni atvēzējies, viņš dūra. Asmens iegrima līdz rokturim un tikpat viegli izslīdēja ārā. Aleksejs steigšus dūra vēlreiz … un vēlreiz … It kā briesmīgā sapnī naža asmens nesastapa nekādu pretestību. Aleksejs dūra un dūra, līdz' beidzot saprata, ka putnēns jau sen ir nogalināts.

— Aleksej! — viņš izdzirdēja Valentīna balsi un pacēla galvu. Izstiepis rokas uz priekšu, planetologs tenterēja uz viņa pusi. — Kur tu esi?

Aleksejs sameklēja cīniņa laikā nokritušo pistoli un iebāza ieroci makstī.

— Vai tu esi sagatavojies uz tālu ceļu? — jautāja Aleksejs. — Es esmu šeit.

Valentīns apstājās, pagriezdamies uz balss pusi. Tumsā noteikdams pareizo virzienu, viņš gandrīz kļūdījās.

— Kur ir Stojanovs? — jautāja Aleksejs.

— Nezinu, — gandrīz mierīgā balsī atbildēja Valentīns. — Visticamākais, ka viņš jau ir miris.

Valentīna smalkā seja pēkšņi dīvaini noraustījās, un vienā rāvienā viņš to paslēpa plaukstās.

«Tātad arī Stojanovs,» gurdi nodomāja Aleksejs.

— Piesēdi, — maigā balsī viņš uzaicināja Valentīnu. — Atpūties. Es pa to laiku sazināšos ar mūsējiem . . .

Tad, pārlaidis roku pār krūtīm, viņš sastinga kā aukstumā. Rācija . . . pareizāk gan tas, kas no tās bija palicis pāri, atradās savā vietā . . . Krizdams viņš ar visu augumu bija uzgāzies tai virsū. Bet pēc tam to bija apstrādājuši putnēna nagi.

— Jā, sazināšos … — neziņā atkārtoja Aleksejs. — Bet kā?

— Kā tu šeit iemaldījies? — viņš jautāja.

Vai tad es neeju uz stacijas pusi? —-izbrīnā atjautāja Valentīns.

Var jau būt, ka uz stacijas pusi. Tikai tā nav mūsu stacija.

— Vai esmu stipri kļūdījies?

• — Apmēram par simt grādiem. Labi vēl, ka tevi sadzirdēju, citādi mēs ilgi meklētu viens otru. Kāpēc tu klibo?

— Kritu.

Vai tad sadauzīji arī sejsegu?

— Ko? — iesaucās Valentīns un izbrīnā aptaustīja aizsarcepuri. — Velns . . . Tik tiešām esmu to sadauzījis.

Aleksejs izslējās un ar skatienu ieurbās planetologa sejā.

Vai tu esi akls? — viņš jautāja pēkšņi aizsmakušā balsī.

Jā, — vainīgi smaidot, atbildēja Valentīns. — Esmu akls kā kurmis. Redzu tikai sauli, un . . . tas arī viss. Vai mēs esam tālu no stacijas?

Pietiekami tālu, — nesteidzīgi atbildēja Aleksejs. — Līdz tai būs kilometri trīsdesmit … pa taisni.

— Ja, tālu. Bet kas ir ar rāciju? .

— Rācijas nav. To saknābāja putnēns. Kopā ar šiem zvēriem nav garlaicīgi.

— Vai es šāvu uz viņiem?

— Kas gan cits būtu tev uzbāzies? Pārējo apkārtnes dzīvo radību tu biji aizbaidījis.

— Bet kur ir krauleri?

— Es zinu, kurā kvadrātā tie atrodas, — atbildēja Aleksejs.—Taču bez rācijas mums turp neaiziet. Turklāt tas nemaz nav tuvāk.

Valentīns domīgi pakratīja galvu. Viņa sejā parādījās vainīgs smaids.

Aleksej, es nekur tālu neaiziešu,— viņš teica. — Kāja kā baļķis. Sākumā vēl varēju ciest, bet tagad . . .Tālāk ej viens. Es sagaidīšu jūs šeit.

Ak, Valentīn! — iesaucās Aleksejs. — Tev nav mēra sajūtas. Hipertrofēts cildenums ir aizvainojošs.

— Bet es tiešām nevaru paiet!

Cik garš, tik plats, — nopūzdamies teica Aleksejs. — Labi, varēsi pavizināties man uz skausta. Ceļosi ar komfortu.

Trīsdesmit kilometri, — atgādināja Valentīns. — Tas ir tālu.

Vai tiešām? — atbildot noteica Aleksejs un piesardzīgi uzcēla Valentīnu sev plecos.

Es nezinu, kas tas bija, — stāstīja Valentīns. — Nepaspēju neko saskatīt. Kaut kas it kā iegāza pa acīm, apdedzināja .. . noraustīja aiz kājām … Es nokritu un aizvēlos pa nogāzi. Dzirdēju, ka Emīls iekliedzas. Tā jocīgi iekliedzas, it kā sāpēs, it kā dusmās. Es metos turp, no kurienes atskanēja viņa balss, aklumā iekritu kādā bedrē, sasitu galvu . . . Šķiet, arī kāju . . . Kad attapos, visapkārt bija klusums. Neatceros, cik ilgi ložņāju starp akmeņiem meklēdams un saukdams . . . Neko es neatradu, neko . . . Droši vien es rāpoju pavisam uz citu pusi . . .

Man ir auksti, — nomurmināja Aleksejs. — Bet kā tu jūties?

- Pats galvenais, ka tas notika pilnīgi negaidīti, — Aleksejā neklausīdamies, turpināja Valentīns. — Vēl nupat mēs gājām un viss bija tik kluss un tik mierigs. Bet tad . . . pēkšņi . . .

Kāpēc jūs izlīdāt no kraulera? Gudrinieki tādi!

Tāpēc ka ieraudzījām kaut ko neparastu. Tas atgādināja apkausētus metāla gabalus. Ar krauleru tiem tuvoties nevarēja. Skaidrs, ka rīkojāmies muļķīgi. Vajadzēja iet vienam.

— Vai tu saprati, ko kliedza Stojanovs?

— Viņš sauca mani. — Valentīna balsī ieskanējās šņuksti. — Mani! Bet es . , . es . . .

— Izbeidz! — lūdza Aleksejs.

Viņš gan bija vīrs! — nomākti čukstēja Valentīns. — Tāds vīrs! Sieva palika Plovdivā, un divi bērni… Ar katru trans-portkuģi viņam pienāca vēstules. Un fotogrāfijas . . .

Izbeidz! — iekaisdams dusmās, atkārtoja Aleksejs. — Arī tev ir sieva. Turklāt mēs vēl neesam izkūlušies.

— Kad tu gribēji sazināties ar mūsējiem?

Tad, kad būtu jūs atradis. Vai arī tad, kad sastaptos ar … ar viņiem.

Emīlam ari bija rācija. Tikai tā nenoderēja, — drūmi noteica Valentīns un apklusa uz ilgāku laiku.

Arī Aleksejs apklusa un ieklausījās savos soļos. Viņi bija ceļā jau kādu stundu, taču pagaidām viņš vēl nejuta, ka būtu pārāk noguris.

Ceļa otrā stunda tomēr bija daudz grūtāka. Tā iesākās ar spēcīgu pretvēju, kas dzina pa gaisu smiltis un putekļus. Pēc minūtēm divdesmit smilšu vētra pierima tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Putekļi nosēdās, taču gaišāks nepalika.

Paskatījies uz augšu, Aleksejs neredzēja nevienu zvaigzni. Debesis blīvi sedza mākoņi. Kaut kur netālu dārdēja pērkons. Pēc dažām minūtēm sāka trakot tāds negaiss, kādu viņi nebija piedzīvojuši visā stacijas pastāvēšanas laikā. No zemajiem, melnajiem mākoņiem nepārtraukti šāvās zibeņi, un nerimstoši pērkona grāvieni piedārdi-nāja visu telpu. Aleksejs sadrūmis soļoja uz priekšu, cenzdamies izvairīties no lielākajiem akmeņiem.

Atkal pacēlis acis, viņš ieraudzīja zvaigznes un pēc tām noteica virzienu.

— Aleksej! — satrauktā balsi pēkšņi iesaucās Valentīns. — Vai kāds mums iet blakus?

Aleksejs paskatījās visapkārt.

— Es nevienu neredzu.

Ak manas acis, manas actiņas … — nopūtās Valentīns.

Tavas acis izārstēs. Pacieties tikai lidz stacijai . . .

Likās, ka netālu kaut kas kustas. Aleksejs spēji pagriezās un paķēra pistoli. Starp diviem tuvākajiem akmeņiem, lēni pulsēdams, karājās milzīgs melns plankums. Sastindzis kā līdz galam uzvilkta atspere, Aleksejs nevarēja atraut skatienu no draudīgās ēnas, kas nebija aptverama ar prātu un kurā, savstarpēji savīdamies, griezās ogļmelni virpuļi, laiku pa laikam aizsegdami zvaigznes.

Ena pēkšņi nobālēja un izgaisa. Tas notika bez trokšņa un ļoti strauji. It kā nekas nebūtu bijis.

Kāpēc mēs esam apstājušies? — jautāja Valentīns. — Vai tu esi piekusis? Atļauj man . . .

Klusu! — ierēcās Aleksejs, atkāpdamies no akmeņiem un turēdams tos uz pistoles grauda.

Melnais mākonis bija pazudis. Visapkārt bija tikai akmeņi.

«Tā tik vēl trūka,» apjucis domāja Aleksejs, «ka man sāktu rādīties halucinācijas!» Viņš atskatījās un tad strauji devās prom. Iedams pirmos metrus, viņš bieži skatījās visapkārt, bet vēlāk to vairs nedarīja.

Vai kaut kas notika? — klusu jau-tāja'Valentins.

Nē, — atbildēja Aleksejs. — Vismaz pagaidām . . .

«Vēl stunda vai pusotras,» nodomāja Aleksejs, «un mūsu varonīgā atkāpšanās šekmigi beigsies.»

Par spīti nogurumam, tagad viņš gāja pat vēl ātrāk nekā sākumā, jo apmēram pirms stundas bija uzlēkusi saule.

Vai tu neguli? — viņš uzsauca Valentīnam. — Nu, kā tev patika nakts tracis?

Es mēģināju aprēķināt šo bezjēdzīgo notikumu varbūtību. Nekas prātīgs nesanāk, tikai uzmācas visādas ķecerības — it kā tās būtu «dievu dusmas». . .

— Ko tu teici? Ja . . .

— Aleksej!—nodrebēdams pie visām miesām, pēkšņi iekliedzās Valentīns. Ne mirkli nekavēdamies, Aleksejs pagriezās un sastinga aiz pārsteiguma.

Ap sauli laistījās visas varavīksnes krāsas un mirdzēja tā, it kā debesīs būtu izkaisītas dārgakmeņu kaudzes. Neparastais spīdums kļuva aizvien spilgtāks, pletās plašāks un, pārklādams debesis, virzījās uz viņu pusi.

It kā materializējušies no šā spīduma, pēkšņi parādījās caurspīdīgi, savstarpēji sakrustoti diegi. Tos varēja pamanīt tikai tāpēc, ka saulē tie spīdēja. ,

«Tīkls,» aukstiem drebuļiem pārskrienot pār muguru, nodomāja Aleksejs. «Tīkls!»

Milzīgais tīmeklis vairs nebija tālu un strauji nolaidās pār viņiem.

Aleksejs attapās un sāka skriet, bet jau pēc mirkļa viņam kaut kas nozibēja gar acīm, iesita pa aizsargķiveri un spēcīgi parāva aiz kakla. Viņš izvairījās no tikla, taču Valentīns nošļuka no muguras. Aleksejs nokrita četrrāpus un, kājās ne-piecēlies, parāvās sānis. Atskatījies viņš redzēja, ka Valentīns izmisīgi ķepurojas starp mirdzošajiem pavedieniem.

Aleksejs pieskrēja pie timekļa un ar spēku saraustīja to, apdedzinot rokas. Atbrīvojis Valentīnu no tikla, viņš uzmeta planetologu plecos un metās bēgt. Kad Aleksejs paskatījās atpakaļ, briesmīgais tīmeklis lēnām pacēlās gaisā un sāka viņiem sekot.

Drīz Aleksejs saprata, ka šajās skriešanās sacīkstēs viņš zaudēs. Vēl pēc dažām minūtēm, kas aizritēja, nepārtraukti mainot skriešanas ātrumu un virzienu, viņam sāka trūkt elpas.

«Ala,» izmisumā nodomāja Aleksejs, «tagad mūs var glābt tikai ala. Būtu gadījusies kaut jel kāda ala!»

Ar pēdējiem spēkiem viņš metās uz klinti, kuras pakājē melnoja ovāls plankums. Taču atklājās-, ka tā nemaz nav ala, bet šaura, metru pusotrus dziļa sprauga. Izvēles viņiem nebija. Ātrumu nesamazinādams, Aleksejs paņēma Valentīnu uz rokām un, stipri sasizdams plecu, iespraucās klinšu plaisā.

Tikai piespiežot Valentīnu cieši pie akmeņiem, Aleksejam izdevās pagriezties pret ieeju. Tīmeklis jau bija to aizklājis. Tā pavedieni bija pirksta resnumā. Viegli drebēdami un laistīdamies, tie tuvojās cilvēkiem. Tuvojās ļoti lēnām un tad apstājās.

— Nu, riebekli! — nikni uzsauca Aleksejs. — Netiec vis klāt.

Viņš vēl arvien nevarēja atgūt elpu. No tikla viņi bija izbēguši, bet ko darīt turpmāk?

— Kas tas bija? — aiz muguras klusu jautāja Valentins. — Aleksej, atbildi! Un kur tu esi iegrūdis mani?

Aleksejs pagrieza galvu. Ar neapmierinātības izteiksmi sejā Valentīns aptaustīja spraugas sienas.

«Viņam gan nav viegli,» nodomāja Aleksejs. «Nēsā un mētā kā kartupeļu maisu.»

— Lidojošs tīkls, tīmeklis, — viņš paskaidroja. — Tagad mēs esam klinšu spraugā. Tās ieeja ir aizvilkta ciet.

Pēc katras Alekseja frāzes Valentīns pamāja ar galvu.

— Ko nu darīsim? — viņš jautāja.

— Rakstīsim memuārus, — drūmi atbildēja Aleksejs. — Mums vairs nav kur steigties. Esam izskrējušies.

«Un tomēr mums kaut kas ir jādara,» nodomāja viņš, to pateicis. «Laiks iet, un mums nemaz tik daudz tā nav atvēlēts.»

Aleksejs uzmanīgi tuvojās tīmeklim, izvilka nazi un cirta pa pavedienu. Asmens noslīdēja, nenodarījis nekādu ļaunumu. Aleksejs cirta vēl vairākas reizes, bet atkal veltīgi. Tad, iekodis lūpā, Aleksejs notēmēja un dūra pavedienu krustpunktā. Bet nazis viņa rokā izgriezās it kā pats no sevis.

— Nekas, — draudīgi noteica Aleksejs.

— Man ir vēl viena iespēja.

Viņš pielika pie pavediena pistoli un izšāva. Resnais diegs notrīcēja, un . . . nekas nenotika. Otrajam šāvienam bija tāds pats efekts.

Aleksejs apgūlās un palika rokas zem galvas. «Ko nu lai dara?» viņš domāja.

— Iespējams, ka naktī tas riebeklis vairs nebūs tik žigls, — viņš noteica ne pārāk pārliecinātā balsi. — Pagaidīsim.

— Bet vai mēs izdzīvosim līdz naktij?

— Protams, — atbildēja Aleksejs. Viņš bija pārsteigts.^— Kāpēc gan nē?

Bet ja nu rodas noplūde?

Visās baterijās uzreiz?

To pateicis, viņš tomēr paskatījās uz indikatoriem. Paskatījās un sastinga. Enerģijas vēl pietika stundām trim. Ne vairāk.

Viņš atkal apgūlās un aizvēra acis. Likās, ka tās nu ir beigas. Tagad viņiem atlika cerība uz laimīgu nejaušību — glābiņu, ko gaida tikai muļķi un izmisušie.

— Aleksej! — ierunājās Valentīns.

— Kāpēc tu klusē?

Aleksejs neatbildēja. «Kas ir nāve?» viņš domāja. «Vai tiešām tas viss — akmeņi, saule . . . Ira . . . paliks, bet manis vairs nebūs? Muļķības! Briesmīgas muļķības, no kurām uzmācas stingums. Kā gan es varētu nomirt?… . Muļķis!» Viņš sadusmojās pats uz sevi: «Brīnumi taču nenotiek . . . Manā dzīvē vairs nekā nebūs. Nebūs pašas dzīves. Tas ir viss. Beigas. Tumsa.»

— Aleksej, nenervozē, — klusu ieteica Valentins. — Vēl ir laiks. Gan jau tu kaut ko izdomāsi.

Aleksejs pielēca sēdus, ar galvu gandrīz atsizdamies pret akmeni.

— Ko nu te izdomāsi?! — viņš nikni iesaucās. — Mana draņķa galva ir pavisam tukša! Tādu galvu var uzreiz mest atkritumos!

— Aleksej, klusāk! — lūdzās Valentīns.

— Izbiedēsi tīmekli!

Aleksejs nosprauslojās un atkal atlaidās uz akmeņiem.

— Vai tev ir pildspalva? — viņš ierunājās, brīdi klusējis. — Un arī kāds papīra gabaliņš. . .' '

Valentīns izvilka no krūšu kabatas pildspalvu un bloknotu.

— Kāpēc?

Agrāk vai vēlāk mūs atradīs. Ja tas notiks vēlāk . . .

Skaidrs, — atbildēja Valentīns. Viņš piesardzīgi izstiepa kājas un turpināja:

— Starp citu, tagad man ir skaidrs, kāpēc uz šīs planētas nav dienas dzīvnieku.

Vai tev nav nekā cita, par ko domāt? — atbildēja Aleksejs. Tad viņš nolika sev uz vēdera rācijas atliekas un sāka skrūvēt vaļā tās vāku.

Sen ar mums nekas tāds nav atgadījies, — turpināja Valentīns. — Nu biologiem būs ko palauzīt galvu.

Atskrūvējis rāciju, Aleksejs drūmi iesmējās: aparāts bija pamatīgi sabojāts.

— Kurš nu kuru šoreiz noķēris? — viņš jautāja. — Tu, Valentīn, labāk pamēģini no zinātnes viedokļa pamatot tā saukto pārdabisko būtņu eksistenci.

Valentīns pārsteigumā sarauca uzacis, taču strīdu neuzsāka. Kamēr biedrs domāja, Aleksejs rakņājās pa rāciju, cenzdamies panākt, lai tā atdzīvotos.

— Vispār tas nav nekas sarežģīts, ■— ierunājās Valentīns. — Saprāts, kas radies šejienes ekstremālajos apstākļos, pārejot citā, sev labvēlīgā vidē, ir zaudējis attīstības stimulu un . . .

Rācijā pēkšņi kaut kas nosprakstēja un klinšu iedobumā skaidri atskanēja Iras balss, kas monotoni atkārtoja: «Aleksej, atsaucies! Aleksej, atsaucies! Aleksej, atsaucies! . . .»

Aleksejs klausījās, acis aizvēris. «Ak dievs!» viņš skumji nodomāja pie sevis. «Kaut nu izdotos atgriezties! . . .»

' Valentīns kaut ko teica. Noklusinājis Iras balss skaļumu, Aleksejs pagrieza galvu un teica:

Kas ir?

Es jautāju, vai viņi mūs nedzird. Jā. Darbojas tikai uztvērējs. Raidītājs, šķiet, nav vairs salabojams.

— Vai bija vērts tā censties?

— Tomēr interesanti, — atbildēja Aleksejs. — Var būt, ka viņiem izdodas mūs atrast.

Irinas balss kaut kur aizpeldēja, un Aleksejs steigšus pagrieza skaļuma regulatoru.

— Ira, atpūtieties! — plaisā nodārdēja Koliševa balss. — Es jūs nomainīšu.

Aleksejs saviebās un samazināja skaļumu.

Es neesmu nogurusi, — iebilda Ira. — Bet jūs varbūt esat par tālu, lai viņu sadzirdētu.

Labi, — teica Koliševs. — Es runāšu, bet jūs — klausieties.

Vai nu tu man esi vajadzīgs! — nepatikā nomurmināja Aleksejs.

Ejiet prom, Igor Pavlovič! — ātri un sasprindzināti ierunājās Ira. — Ejiet prom, neaiztieciet mani, es varu nokrist. . .

Nu, kā jums tīk, — teica Koliševs, un no rācijas atkal atskanēja Irinas «Aleksej, atsaucies!».

Būtu labi, ja viņi atrastu mūsu zīmīti, — teica Valentīns. — Kur mēs to liksim?

Tā nav nekāda problēma. Tiklīdz enerģija izbeigsies, es to ielikšu ķiverē un izmetīšu no šīs spraugas . . .

Irina pēkšņi klusi iešņukstējās. Lai gan šobrīd neviens viņu redzēt nevarēja, Aleksejs māksloti iesmējās, cenzdamies norīt kaklā it kā iestrēgušu kumosu. Beidzot izšķīries, viņš izslēdza rāciju. Tomēr bija cerība pārbūvēt to par raidītāju. Pavisam niecīga cerība.

— Vai dzirdi? — pēkšņi iesaucās Valentīns. — Balsis! Pavisam tuvu!

Aleksejs piesteidzās pie tīmekļa un sastinga, sasprindzinājis redzi un dzirdi.

— Sauc taču viņus! — uzmudinoši teica Valentīns. — Ātrāk, viņi iet prom! Aleksej, ko tu gaidi!? . . .

Valentīns apklusa. Aleksejs drūmi paskatījās uz viņa sāpēs saviebto seju, tad pievilka tuvāk rāciju un sāka rakņāties pa to.

— Šķiet, ka esmu nošāvis greizi, — klusu ierunājās Valentīns.

Aleksejs neatbildēja. Viņš ieslēdza rāciju, bet— un no tā viņš bija baidījies — Irinas balss vairs neatskanēja.

— … Neatradu, neko es neatradu, — turpināja Valentīns. — Droši vien es rāpoju pavisam uz citu pusi. . .

— Vai arī tev ir auksti?

Pats galvenais — tas bija tik negaidīti …

Gribēji paklaigāt? — caur zobiem novilka Aleksejs. — Rauj vaļā! Mūsējie tevi sadzirdēs, — viņš teica, ar dūri uzsizdams pa akmeni. — Nieki! Nespējām vis klusēt!

«Izlauzties caur tīmekli ar dūrēm, ar zobiem…» viņam nāca prātā izmisigas domas. «Bet pēc tam — ļaut vaļu kājām. Labi skrienot, lidz stacijai var nokļūt pusstundā . . . Nē, sargājoties no tīmekļa, tas prasīs vairāk laika . . . Nepaspēšu.»

— Jautri gan, — viņš ierunājās skali,

— viens gājiens, un viss sajūk juku jukām — te glābēji, te glābjamie . . . Mēs sa-pūsim šajā spraugā, kraulerus iemānīs slazdos un iznīcinās . . . Kurš nākamais?

«Bet pagaidiet,» domāja Aleksejs. «Man vēl ir pēdējais līdzeklis. Samalšu visu miltos!»

— Ir priekšlikums, — viņš izsaucās.

— Tu šodien ne vienu reizi vien ieminējies par it kā svešām sajūtām. Kā tev tās radās?

— Aleksej, es neesmu . . .

Valentin, pamēģini! Ja nu tomēr! Novērsies no pasaules, koncentrējies, ieklausies pats savās domās, mēģini atrast tajās kaut ko svešu . . . Piekrītu, ka tas izklausās muļķīgi, bet citu cerību mums vairs nav. Vai saprati?

Es pamēģināšu, — atbildēja Valentīns. Viņa balsī bija dzirdams apjukums.

— Bet saproti pats . . .

— Labi. Es klusēšu.

Valentīns iekārtojās ērtāk un apklusa. Viņa klusēšana nevilkās pārāk ilgi. Jau pēc dažām minūtēm Valentīns sakustējās un atvēra acis.

Nu? — ierunājās Aleksejs. — Vai tu ko saprati?

Ja nu es esmu pie skaidra saprāta, — ne visai pārliecinoši sāka Valentins, — mēs esam sastapušies ar kaut ko . . . negaidītu.

— Kāda ir tā būtība? Runā!

— Kaut kādas būtnes. Briesmoņi. Milzīgi enerģētiskie resursi. Man galva sāk griezties, kad . . .

Vai viņi ir saprātīgi?

Nenoliedzami.

Supercivilizācija?

— Ne uz to pusi. Emocijas ir kaut kādas . . . pirmatnējas. Viņi nav ļauni, taču viņiem praktiski nav bremžu. Jauna, varena rase.

— Ko viņi nodomājuši?

Manuprāt, vēlas saasināt situāciju. Mēs viņiem esam . . . tikai interesanti zvēriņi.

Ak tā, — drūmi noteica Aleksejs. . — Viņi izklaidējas.

Bet tā taču ir satikšanās ar citpla-nēiiešiem, Aleksej, — piesardzīgi iebilda Valentīns. — Cik gan ilgi mēs to gaidījām . . .

Aleksejs neatbildēja. Viņš gulēja nekustēdamies, atslābinājis ķermeni, bet smadzenēs virpuļoja domu spiets. Secīgi izraudams no tā un atmezdams dažādus iespējamos variantus, viņš mēģināja atrast izeju no šā strupceļa. Taču laika, laika bija tik maz! . . .

Es pievilināšu tīmekli sev, — teica Valentīns, — bet tu pa to laiku izspruksi. Iespējams, ka tev izdodas. Vai dzirdi, Aleksej?

Pagaidi! — atsaucās Aleksejs. — Man ir ideja.

— Kas?

— Nekaunīga ideja. Pagaidi!

Aleksejs ar apvaldītām kustībām atraisīja no jostas nelielu kastīti un noņēma tai vāku. Ligzdās zem tā ērti glabājās sešpadsmit eleganti cilindri. Aprēķinājis vajadzīgo laiku, Aleksejs iedarbināja cilindru pulksteņu mehānismus. Tad viņš izņēma no kasetes rezerves akumulatoru, atkailināja tā izvadus un pieskārās ar tiem timeklim. Tikls nodrebēja un sāka atkāpties.

— Ak tev negaršo? — drūmā apmierinājumā vaicāja Aleksejs. — Ēd nu, manu mīlulīt, ēd . . .

Izliekdamies pavedieni pamazām atkāpās, un Aleksejs tiem sekoja. Viņš sāniski slīdēja gar klinti, atgrūzdams tīkla diegus ar akumulatora izvadiem. Kad Aleksejs bija atbrīvojies no tīmekļa, viņš metās bēgt. Tīkls panāca bēgli kādus divsimt metrus no klinšu spraugas. Izvairījies no vajātāja, Aleksejs cilpoja ap spraugu starp klintīm, un ik pēc simt metriem izlika spridzekļus. Kad aplis bija noslēdzies, Aleksejs metās uz klints plaisu. Ieskrējis spraugā, viņš uzvēlās virsū Valentīnam, sarāvās čokurā un aizsedza seju ar rokām. Mirkli vēlāk sāka sprāgt mīnas.

Kad Alekseja sarīkotā elle beidzās, viņš sakustējās, atbrīvodamies no smiltīm, kas viņu bija apbērušas, un paskatījās ārā caur tīmekli, kam nebija noticis itin nekas. Sprādzienu paceltie putekļi pamazām nosēdās, un jau varēja saredzēt, ka apkārtne pārvērtusies līdz nepazīšanai. Likās, ka puskilometra rādiusā tikai viņus paglābusi klints palikusi neskarta.

— Nu? — nepacietīgi jautāja Aleksejs.

Apjukums. Varbūt pat bailes, lai gan . . . Velti tu visu to pastrādāji.

Ja jau rotaļājas, tad rotaļājas. Ne jau es biju sācējs.

Pēkšņi Aleksejs vairs nevarēja apvaldīt smieklus.

— Vai tu uztvēri sprādzienu ritmu? — viņš jautāja.—Tā taču ir anekdote! Es tajos iekodēju SOS!

. . . Cik ātri vien spēdams Aleksejs skrēja pa saules pielietu, nedabisku līdzenu tuksnesi. Debesis, dūkdams kā milzīga kamene, lidinājās tīmeklis. Pakāpeniski laizdamies zemāk, tas dzinās viņam pakaļ, nāca arvien tuvāk un tuvāk . . . Kad tīkls sāka krist viņam virsū, Aleksejs apstājās un izrāva spridzekli. Pēkšņi viņš ieraudzīja kaut ko pavisam pārsteidzošu: tīmekļa centrā, izpletis spalvainās ķetnas, tupēja putnelis un ar naidpilnām apaļām acīm skatījās uz viņu. Raustīdams pavedienus gluži tāpat kā izpletņlēcējs rausta izpletņa štropes, putnelis vadīja tīmekļa kritienu. Aleksejs pasvieda spridzekli, tā apžilbinošajā gaismā viss pazuda … un Aleksejs pamodās. Viņš vairs neredzēja ne tuksnesi, ne piķējošo timekli, ne naidīgo putneli. Bija dzirdama tikai dūkoņa.

— Kas tad tā par spokošanos? — Aleksejs nomurmināja. — Valentin, vai tu kaut ko dzirdi?

— Kraulers.

Aleksejs iesvilpās, pielēca kājās un paskatījās ārā. Motora troksnis kļuva arvien skaidrāks. Pēc brīža pakalnē parādījās kraulers. Metrus divdesmit no klinšu spraugas tas apstājās. Mašīnas lūka atvērās, un pa to izlīda stacijas priekšnieka kalsnais stāvs. Paskatījies visapkārt, Koli-ševs pamāja Aleksejam ar roku, nolēca no kraulera un devās uz spraugu — tieši virsū timeklim.

— Kur tu lien?! — iekliedzās Aleksejs, ar visu ķermeni atsizdamies pret tīklu.

— Atpakaļ!

Koliševs apstājās, nesaprašanā atskatīdamies uz visām pusēm. Timeklis nodrebēja, atrāvās no klints un ligani sāka celties gaisā.

— Mašinā, muļķi! — kliedza Aleksejs.

— Mašīnā!!

Viņš palēcās pret timekli, kas jau traucās uz mašīnas pusi, ieķērās tā caurspīdīgajos pavedienos un niknumā rāva tos pie sevis. Sēkdams un lamādamies viņš mēģināja ievilkt tiklu klinšu spraugā, taču pavedieni viņa plaukstās locījās, piebrieda, pārvērtās par milzīgām nokaitētām čūskām un vilka viņu sev līdzi.

Aleksejam aiz muguras no spraugas izraušas Valentīns. Rokas izpletis, viņš ar visu augumu iekrita tīklā. Aleksejs palēcās uz augšu un iekarājās pavedienos, ar kājām meklēdams atbalstu starp glumajiem diegiem, kas raustijās un izlocījās zem viņa smaguma. Lai gan kombinezons dūmoja un ķermenis dega kā liesmās, Aleksejs vairs nekam nepievērsa uzmanību, viņš tikai mīdīja zem kājām arvien jaunus un jaunus pavedienus. Kaut kur iesāņus iznira Koliševa seja. Tā bija sašķobīta kliedzienā. Bet Aleksejs ar kailām rokām tikai ķēra pavedienus, meta tos zem kājām un nikni mīdīja ar zābakiem . . .

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka, ar smagajām kāpurķēdēm mīcīdams tīmekli, viņam tieši virsū brauc kraulers. Tā kabīnē sēdēja tēvocis Saša un, rokas plātīdams, kaut ko apdullinoši kliedza. Aleksejs ar pūlēm izslējās taisni un lūkojās apkārt kā vājprātīgs. Līdzās stāvošais Koliševs bija noliecies pār Valentīnu un steidzīgi, sāpēs viebdamies, rāva pavedienus no planetologa ķermeņa. Aleksejs piegāja pie viņiem un atrāva tikla malu no smiltīm. Abi ar Koli-ševu viņi panesa Valentīnu sānis. Tiklam vēl gurdeni raustoties, kraulers iebrauca tā vidū un apstājās. No kabīnes izraušas Irina. Kopā ar tēvoci Sašu viņa nokāpa no mašīnas un, lecot pāri tīmekļa pavedieniem, kas lēni cēlās uz augšu, pieskrēja pie viņiem.

— Mieru, mieru … — Aleksejs mierināja Valentīnu, pieturēdams viņu aiz pleciem, kas uztraukumā vēl arvien raustījās.

Tīmeklis cieši jo cieši apvijās ap krau-leru.. Varēja redzēt, ka šis laupījums tam ir par lielu.

— Kur ir pārējie krauleri? — Koliševs jautāja tēvocim Sašam. — Nav nekādas , kārtības! Ko darīsim tad, ja uzradīsies vēl viens tāds briesmonis? Vai visi pieci lldīsim šajā spraugā?

Augumā raženais tēvocis Saša atbildot noducināja kaut ko nomierinošu.

Valentin, kā tu jūties? — jautāja Irina, uz Alekseju nemaz nepaskatīdamās.

Iročka!—priecīgi iesaucās Valentīns. — Ar mani viss kārtībā!

Prot nu gan cilvēki iekārtoties! — atskatīdamies norūca Aleksejs. — Gluži vai skaudība pārņem!

Vai tu vēl arvien esi tāds pats čīkstulis? — painteresējās Ira. — Kas noticis ar tavām rokām?

Uzmetis skatienu pietūkušajām delnām, kas bija asiņu sārtumā, un driskās saplosītajiem cimdiem, Aleksejs paslēpa rokas aiz muguras.

— Viņi iet prom, — pēkšņi ierunājās Valentīns, — Aleksej!

Pār sprādzienu samētātajām akmeņu kaudzēm pilnā ātrumā drāzās vēl viens kraulers. Saceldams gaisā putekļu mākoņus, tas strauji nobremzēja piecu metru attālumā.

— Pietiek debatēt! — nokomandēja Koliševs. — Smirnov, kā tu jūties?

— Iztikt var.

— Nogādājiet Talancevu uz staciju. Lavrova brauks ar jums.

— Bet ko pēc tam? Koliševs paraustīja plecus:

Varat uzrakstīt atskaiti par savu . . . reidu, — viņš noteica. Izteiksme Koliševa sejā skaidri liecināja, ko viņš domā par Alekseju un par viņa reidu. Bet muļķiem jau vienmēr laimējas . . .

Man ir priekšlikums, — teica Aleksejs. — Kamēr situācija noskaidrojas, atgriezīsimies stacijā visi. Tīmeklis nekur nepazudīs.

Koliševs aizdomīgi paskatījās uz viņu.

— Labi, — viņš noteica pēc brīža. — Skaidrs. Visi mašīnā!

Viņi vēl nebija paspējuši izpildīt pavēli, kad piebrauca trešais kraulers. Koliševs un tēvocis Saša iekāpa tajā. Biologs Nordens, vienīgais no otrā kraulera komandas, uzticēja mašīnas vadību Aleksejam un sāka aprūpēt Valentīnu. Kad otrs kraulers izkustējās no vietas, arī Alekseja mašīna uzņēma gaitu un brauca cieši aiz tā. Pa radio sazinājies ar Litu, aizmugurē nedabiski mundrā balsī ierunājās Valentīns. Klusu pienāca Irina. Viņa apsēdās blakuskrēslā un domīgi paskatījās uz Alekseju.

— Nu, — viņa ierunājās, — ar ko tu tagad neesi apmierināts?

Alekseja seja uz brīdi saviebās.

— Nopriecājāmies!—viņš nikni atbildēja. — Uzvarētāji! Velns parāvis, kas mēs par uzvarētājiem? Lidojošs tīkliņš, kurā nav ne kripatiņas smadzeņu, gandrīz izķēra mūs visus kā mušas!

Dažas minūtes Aleksejs brauca klusēdams.

— Es nezinu, — beidzot viņš ierunājās atkal, — vai kontakts vispār ir iespējams. Protams, mēs piedosim viņiem par nodarītajiem zaudējumiem. Mēs taču esam vecāki, gudrāki. . . Bet šajā attīstības pakāpē ciena spēku. Mēs pat aptuveni nezinām viņu iespēju robežas. Būtu labi, ja tās izrādītos tādas pašas kā mums. Bet ja nu tā nav? Ko tad? Bēgt? Tas būs pazemojoši, turklāt vai viņi dos mums šādu iespēju?

Pašķielējis uz Irinu, kas bija galīgi apjukusi, Aleksejs iesmējās.

— Tātad neesmu uzņēmis īsto meldiņu? — viņš noteica viltīgā balsī. — Piedod!

Klintis pašķīrās, un priekšā parādījās stacijas apajie kupoli. Aleksejs samazināja ātrumu.

— Mēs vēl parunāsim par to, — pieceldamās apsolīja Irina.

«Jā,» cerīgi nodomāja Aleksejs. «Ja vien es nebūšu muļķis, mēs vēl parunāsim. Gan par to, gan par daudz ko citu.»

No krievu val. tulkojis P. Zaļkalns

Valentīns Sicenikovs Neilija

Pēkšņi Klodam likās, ka Eilinai palielinājušās ausis. Sī nejēdzīgā sajūta viņam radās, kā parasti skūpstot sievas kaklu un auss ļipiņu. Klods nosprieda, ka ir pārpūlējies. Atlaidās uz spilvena, iemeta mutē tomsīna tableti, aizvēra acis un aizmiga.

Viņš bija pieradis tiekties uz nosprausto mērķi. Par viņa dzīves ceļazvaigzni bija kļuvusi karjera. Mācības, armijas poligoni (viņš ātri aptvēra, ka militārā karjera ir viscienījamākā un visizdevīgākā). Klods neļāva sevi novirzīt no mērķa. Iepazinās ar vajadzīgiem un noderīgiem cilvēkiem. Atpūtās vienīgi tad, kad tas bija galīgi nepieciešams. Strādāja ar sviedriem vaigā, līdz pagurumam, atslēdzoties tikai tad, kad spēki bija izsīkuši. Parasti šajos gadījumos tika lietota tomsīna tablete.

No rīta, atcerējies īslaicīgo nakts sajūtu, viņš pasmaidīja. Apkampa sievu, noskūpstīja uz lūpām. Šķita, ka Eilinas lūpas kļuvušas biezākas. Kas par jokiem!

Tu, dārgā, laikam kļūsti tuklāka? — Klods pajautāja. — Vai arī es esmu novājējis? Vismaz man liekas, ka ir mainījusies mūsu gabarītu atbilstība.

Vēl it kā būtu par agru, — atbildēja Eilina, tomēr aizdomīgi paskatījās uz vīru. Kura moderna sieviete gan priecāsies par tuklumu! Viņa novilka

uzsvārci, izslējās spoguļa priekšā un sāka pētīt savu ķermeni.

Kā vienmēr šajā gadalaikā jūras piekrastē rīts bija lielisks. Subtropu saulē virs okeāna pacēlās viegla dūmaka. Tikko jūtamā brīze pūta jahtu burās, dzenot tās ūdens plašumos. Gar krastu kā samiegojušās rindojās dažāda resnuma palmas. Līcim pielipusī nelielā kūrortpilsētiņa nesteidzās šķirties no sapņainās bezrūpības.

Atslābums valdīja arī nelielajā villā, ko Klods bija noīrējis uz atvaļinājuma laiku. Gulēdami gultā, dzīvesbiedri sūca kafiju, ko vienmēr vārīja Eilina, piebērdama nedaudz šokolādes pulvera. Viņi šķirstīja jaunākos žurnālus, prātodami, ar ko šodien nodarboties. Rāpties kalnos vai doties jūrā ar jahtu? Bet, ja braukt jūrā, ko tad iesākt — sauļoties vai medīt haizivis, kuras nezin kāpēc pēdējā laikā bieži sākušas parādīties krasta tuvumā? Ja medīt — tad, protams, nevarēs iztikt bez Džeka, kurš mēdz būt vai nu noslēdzies sevī, vai pārlieku trokšņains. Šodien nevienam no viņiem nez kāpēc negribējās ar Džeku satikties, bet bez viņa medības tik un tā neizdosies. Arī sauļoties bija apnicis. Tātad labāk doties kalnos, lai gan arī tur viņi ne vienreiz vien jau bijuši. Taču citu iespēju izklaidēties šeit tik un tā nav. Un vispār — garlaicība te briesmīga, kaut, protams, viņi uz šejieni atbrauca, tieši nošķirtību meklējot. Tā kā Klodam atvaļinājums ilgs vēl gandrīz mēnesi, viņi dažas dienas varētu pavadīt Ņū — papriecāties, bet pēc tam atkal atgriezties. Klods par tādu ideju tomēr nav sajūsmināts. Labāk viņš atradīs kompāniju un pavadīs vakaru pie bridža partijas. Arī Eilina ne visai kāroja priecāties tveicīgajā pilsētā, turklāt bez vīra, taču aizbraukt uz Ņū derētu — pabūtu pie kosmētiķes, masētajās, modelētājas — pēdējais laiks «sapost spalviņas», bez tam nolādētās kurpes viņai nezin kāpēc spiež, acīmredzot kurpnieks kaut ko sajaucis. Gan viņa to pārmācīs un pie reizes pasūtīs jaunus apavus. Lai vīrs spēlē savu bridžu, jo vairāk tāpēc, ka no viņa «draudziņiem» nav pārāk daudz prieka …

Uz ielas atskanēja stiepts automobiļa signāls.

Klods izliecās pa logu un uzsauca:

Kāp augšā, mēs tevi gaidām! Viņš pamāja Eilinai.

Džeks.

— Sveiks, Džek! — Aizsegusies ar uzsvārci, Eilina izskrēja uz balkona. — Cik jauki, man jābrauc uz Ņū. Vai iedosi savu mašīnu?

Atšķirībā no pārējām sievietēm, kuras Klods pazina, Eilinai piemita nenovērtējama īpašība — viņa spēja apbrīnojami ātri saģērbties. Jau pēc pusstundas Klods ar Džeku bija palikuši vieni. Viņi ērti iekārtojās krēslos un, sūkdami viskiju ar sodu, nesteidzīgi pārsprieda darba jautājumus.

Džeks, izrādījās, bija iegriezies pastā un atvedis veselu kaudzi no Centra saņemto sūtījumu. Raksti, recenzijas, atskaites .. . telegramma par Frenka

viņu vadītāja un vienkārši veca drauga — atli-došanu. Sī ziņa abus iepriecināja.

— Zini, Džek, — berzēdams rokas, teica Klods. — Frenks droši vien saņems apbalvojumu. Cik man zināms, mūsu rotaļlietiņu drīz sāks ražot sērijās.

— Brīnišķīgi, — Džeks sasita plaukstas,

— mums arī, ceru, tiks krietns naudas žūksnis.

Zēl, ka Eilina aizbrauca. Viņa Fren-ku mīl kā brāli un priecātos par viņa atbraukšanu.

Nu ko, Frenks ieradīsies svētdien, tas ir, rīt. Ja var ticēt Eilinai, viņa līdz tam laikam paspēs atgriezties.

Šķirodams pastu, Klods sāka pētīt kādu papīru, kurš bija viņu ieinteresējis.

— Kas tur ir? Klods uzreiz neatbildēja. Viņš pabeidza

lasīt, pacēla acis un izklaidīgi noņurdēja:

— Nav jau nekas… — Vēl brīdi sēdēja nekustīgi, pēc tam enerģiski sapurināja galvu. — Kādas blēņas!

Aizmeta lapiņas, piecēlās, aizsmēķē) ko darīja ārkārtīgi reti, atgāja nost .~r loga.

Džeks pacēla nomesto papīru, ātri izlasīja.

— J-jā, — viņš domīgi novilka, vēl brītiņu paprātoja, tad pēkšņi sāka smieties.

— Ko tu, Klod! Tā taču ir propaganda! Nu, spried pats — no kurienes viņi varēja kaut ko uzzināt, ja viņiem nekā līdzīga mūsu «Neilijai» nav? Tas viss ir tukša izdoma, kas palaista, lai satrauktu muļķus. Padomā: «neatgriezeniski fizioloģiski procesi», — viņš vaibstīdamies mēdījās, nicīgi šķielēdams uz rakstu: — «Iedarbība uz centrālo nervu sistēmu».

— Tu taču redzi, tas gudrinieks papildina, pat uzsver, ka tādi procesi līdz galam nav izpētīti. Kāda velna pēc līdz galam! Tie vispār nav pētīti! Bet viņš spriedelē par kaut kādām «neparedzamām sekām». Sofistika un vairāk nekas. Viss vrf raksts — teorija, ko neapstiprina pat mļj cīgākais eksperiments …

Viņš vēl kaut ko sacīja, peldams ne-praktiskumu un daudzu eksperimentu sa-mākslotību. Klods neklausījās. Domīgumv viņa sejā nomainīja bažas, pat trauksme Beidzot viņš pagriezās pret logu ar mu guru, apkārtklīstošais skatiens, it kā kau ko meklēdams, pārslīdēja istabai un apstā jās pie tālruņa. Klods ķērās pie klausule kā pie glābšanās salmiņa.

— Hallo, hallo! — Viņš nervozēja, ga: dīdāms savienojumu. — Hallo, Ņū? Ņū Paolo?

— Jā, Paolo, tā esmu es, Klod …

— Klausies, Paolo, vai Eilina vēl na atbraukusi? Jā, jā, viņa izbrauca no rīt un viņai jāierodas pie tevis . .. Nepārtrai mani! Nē, šeit ir lieliski… Tieši kā It lijā . .. Tad tā, Paolo, tikko viņa ieroda lai nekavējoties piezvana man. Sapral Nē taču, viss ir lieliski… nekas nav n ticis … Atvaino, man pašreiz nav laika!

,., nometa klausuli un vēl bridi truli raudzījās uz tālruni.

— Klod, — Džeks kļuva uzmanīgs,

— ko tas nozīmē?

Es baidos… — klusu sacīja Klods un sastomījās.

Kas notika? Kāpēc esi tik satraukts? — Džeks nelikās mierā. — Eilinai bija labs garastāvoklis …

Džek! — it kā izšķīries, viņu pārtrauca Klods. Viņš kā blāķis pārliecās pāri krēslā sēdošajam Džekam un pētoši ielūkojās viņam acīs. — Bet ja nu esam apstaroti?

Tu ko? — tas nodrebēja. Klods sagrāba draugu aiz pleciem.

Paskaties, — viņš drudžaini runāja,

— paskaties uz manu seju. Vai tu neievēro neko neparastu? Neko? Paskaties!

— Nu, ko tu?

— Tu neredzi? Neko neredzi? — Klods viņu tincināja. — Vai lūpas man nav »Uivušas plānākas? Deguns nav izaudzis Jjrāks?

Beidzot Džeks saprata. Viņa dārdošie smiekli atvēsināja Klodu. Viņš grozīja galvu, it kā gribēdams no tās izpurināt domas, tāpat kā suņi nopurina slapjumu pēc izbrišanas no ūdens. Un pēkšņi pats sāka smieties.

— Velns viņu sazin! — viņš norūca un pastāstīja draugam par savām aizdomām. — Protams, ja es izdilstu, viņas lūpas man liksies biezākas …

Eilina nepiezvanīja. Viņa atgriezās, kā bija solījusi, nākamajā dienā ar veselu apģērbu kaudzi, rūpīgi uzposta, vēl skaistāka.

Klods bija pret viņu sevišķi uzmanīgs. Sākumā Eilinai tas it kā patika — kurai sievietei gan neglaimo uzsvērta uzmanība —, bet loti drīz viņai pārspīlētā laipnība apnika.

— Tu, dārgais, šodien esi pārāk ga-

' — Vai neesi nogurusi, mijā?

Nē. *

Kāds bija brauciens?

Normāls.

Bezjēdzīgajiem jautājumiem sekoja vien- ' ilbigas atbildes, un tas tikai satrauca loda dvēseli.

Nē, viņu kaut kas uzbudina… Vai viņa kaut ko nojauš? Varbūt tā ir grūtniecības izpausme? Bet varbūt vainīga viņa aizdomīgā izturēšanās? Nē, sievu noteikti kaut kas satrauc, bet vēsa viņa ir tāpēc … Ja nu Eilina visu saprot un tikai gaida, ko teiks viņš?

j-n Vai tevi kas satrauc? — Klods neievēroja, kā skan viņa balss.

Nē, nekas, — Eilina vienaldzīgi atbildēja. — Starp citu, kaut kur nozudusi Liza.

Kā nozudusi? — viņš attrauca, būdams sarūgtināts, ka sieva domā par kaut ko citu.

Visu dienu zvanīju — neviens neatbildēja.

Nu, tās ir blēņas. Droši vien viesojas pie draugiem.

Bet arī tie neko nezina … — Eilina paraustīja plecus.

— Tad ir kaut kur aizbraukusi… Viņš neaptvēra, ka, mierinādams sievu,

pirmām kārtām cenšas nomierināt pats sevi. Ekur-brīnums — nav atradusi mājās Lizu! It kā tas notiktu pirmo reizi…

Klods vēroja Eilinu, atcerējās, kā ar viņu iepazinās, kopā nodzīvotos gadus. Viņš vienmēr apbrīnoja sievu, viņas spēju mierīgi pārciest neveiksmes, prasmi atrast kopīgu valodu ar cilvēkiem — viņa vienmēr bijusi draugu pulka vienotāja —, apbrīnoja viņas maigo un bērnišķīgo raksturu, vēlēšanos un prasmi būt skaistai. Jā, viņa vienmēr bijusi īsts draugs, dedzīga mīļākā un uzticīga sieva. Viņi kopā pārcietuši visas ar viņa darbu saistītās grūtības, centušies palīdzēt, atbalstīt viens otru. Eilinai drīz paliks trīsdesmit gadu", viņa sen vēlējās bērnu, bet nekad to neuzstāja, un tikai tad, kad viņš teica, ka drīz pabeigs savu darbu, kad viņš piekrita — viņa bezgala priecājās …

— Starp citu, Eilin, — viņš pēkšņi sacīja, — izlasi, ko par mums raksta — trokšņo pa visu pasauli. Kāds profesors …

Eilina nesteigdamās izlasīja rakstu un, mierīgi nolikusi to sāņus, vienaldzīgi sacīja:

Tu taču zini, ka es tur neko nesaprotu …

K-kā, nesaproti! — Viņš nokrita kā no plaukta. — Universitātē taču tieši to …

Oho, es mācījos tik sen.

Un visās sarunās …

— Mīļais, sarunās es lieliski orientējos tāpēc, ka vienmēr uzmanīgi klausos, ko saki tu!… — Viņa salika rokas uz krūtīm un pavērās viņā ar savām skaistajām acīm.

Atskanēja tālruņa zvans.

Frenkam jāatbrauc kuru katru bridi… — atvainodamies paskaidroja Klods un steidzās pie aparāta.

Frenk?! r- Eilina atmeta atpakaļ galvu un, aizsteigdamās Klodam priekšā, pacēla klausuli. — Hallo!

Klods saspringti sekoja, kā mainās sievas sejas izteiksme. Viņa uzmanīgi nolika klausuli un sacīja:

— Lizu atraduši upē … — un piebilda: — Tā ir pašnāvība, Klod.

— Kāpēc? Liza …

— Toreiz poligonā mēs bijām kopā ar viņu…

Džeks ienāca bez klauvēšanas un dzirdēja pēdējo frāzi.

— Man tev jāatzīstas, — nomāktā balsī teica Klods, — pēdējā izmēģinājuma laikā Eilina bija… Abas ar Lizu atdrāžas mašīnā tieši uz poligonu. Pateikt, ka ir stāvoklī. Līdz sprādzienam bija atlikušas dažas minūtes. Viņas nepaspēja izbraukt no bīstamās joslas …

Un tu? . . . — Džeks pret paša gribu iesaucās.

Man neatlika nekas cits, kā aizvest viņas uz sesto bloku — tas mums atrodas vistuvāk.

Džeks atviegloti nopūtās.

— Nu, bloks taču ir aizsargāts …

Bet es toreiz nepievērsu uzmanību, ka tas ir tukšs. Atceros, pat nopriecājos… Izmēģinājumu laikā atrasties tajā tomēr ir aizliegts …

Bet tas ir aizsargāts, — uzsvērdams katru zilbi, izdvesa Džeks. — Mēs paši tajā ne vienreiz vien patvērāmies.

—■ Patvērāmies, — izmeta Klods. — Tikai tas nebija «Neilijas» izmēģinājumu laikā.

Iestājās klusums.

— Nomierinies, Klod, — Džeks beidzot sacīja, — ja arī apstarošana notikusi, tad tā bijusi niecīga. Atceries, mēs paši ne vienu reizi vien esam saķēruši liekus starus .. •

Bet tie nebija tādi stari!

Tādi vai citādi…

— Tieši šie bija citādi! — teica Klods, purinot Džeka acu priekšā nelaimīgo rakstu. — Ne-zi-nā-mi! Mēs taču neko … itin neko nezinām par tiem!

Drudžaini domādams, Džeks centās izlikties mierīgs.

— Tātad … — viņš gribēja iesākt.

Tātad šī profesora teorija, — viņu pārtrauca Eilina, — ieguvusi praktisku apstiprinājumu.

Psihiski traucējumi? — vaicāja Džeks.

Nedomāju, psihiski es it kā būtu normāla. — Visa šī saspringtā dialoga laikā Eilina saglabāja apbrīnojamu mieru.

Klods neizturēja.

— Eilin! — Viņš piesteidzās pie viņas, saķēra aiz rokas. — Eilin, tas nav tiesa! Tas nevar būt! Tās ir blēņas! Blēņas! Blēņas! — Viņš metās pie galdiņa, paķēra papīrus un sāka tos nesavaldīgi plosīt. — Blēņas! Nejēdzīga propaganda! — Viņš atkal piesteidzās pie sievas. — Eilin, tas nav tiesa! Netici tam! Kā Liza varēja noticēt! Un kāpēc tas viss?! Kāpēc?!

Eilina stāvēja istabas vīd" nekustēdamās, ar sastingušu skatienu vērdamās savā priekšā. Viņas balss skanēja dobji un vienmuļi.

— Liza šo rakstu nebija lasījusi.

Pilnīgi pareizi! — Nezin kāpēc Klods kļuva priecīgs. — Sie papīri ir slepeni. Tie attiecas tikai uz mums. Viņa nevarēja izlasīt. Tātad tam nav nekāda sakara. Cēlonis bijis cits. Tātad Liza …

Tas nozīmē, ka viņai tas- izpaudies agrāk un stiprāk nekā man, — ledainā balsī viņu pārtrauca Eilina. — Atceries, ko tu teici par gabarītu atbilstību? Man tiešām sāk mainīties ķermeņa proporcijas. Par to es pārliecinājos Ņū, bet nezināju, kāds tam cēlonis. Taču tas ir no tevis …

Ko tu runā, Eilin! — Klods izmisis centās viņu apklusināt.

No tevis. No tevis. Gan tu, gari Džeks, gan Frenks — jūs visi. Nabaga Liza. Viņu nonāvējāt jūs!

Kaut ko nesakarīgu kliegdams, Klods metās pie viņas.

Kaut kāds spēks lika Frenkam apstāties tieši pie pašas Kloda noīrētās vasarnīcas. Viņš nekad nespētu paskaidrot, kas tas bija. Līdzīgos gadījumos viņš vadījās pēc intuīcijas. Un tagad, aizgājis līdz telefona automātam, kas atradās dažu soļu. attālumā, viņš uzgrieza numuru un pacietīgi gaidīja, kad vada otrā galā kāds atsauksies. Šeit viņu panāca Džeks.

— Frenk! Neej tur, dzirdi, neej! Eilina un Liza, šķiet, ir apstarotas. Es tev vēlāk paskaidrošu. Liza ir noslīcinājusies, ar Eilinu kaut kas notiek… Tu nepazīsti Klodu, viņš neprātīgi mīl Eilinu… Un viņa mīl Klodu … Turklāt viņa gaida bērnu. Neej, Frenk! Kāda velna pēc tu nosūtīji to muļķīgo vēstuli?! Cik reižu neesmu lūdzis pasargāt mūs no šā trokšņa, no baumām …

Frenks nometa klausuli, sapurināja Dže-ku aiz pleciem.

Klusē, muļķi! Vai tad jūs strādātu kā negudri, ja jums nenodemonstrētu, kādu troksni ar saviem darbiem esat sacēluši? Vai jūs nesapņojāt par iekarotāju lauriem? Vai nejūsmojāt par šausmām, kas pārņēmušas visu pasauli? Ir laiks saprast: mēs esam šausmu fabrikanti un mums apmierinājumu sagādā šo šausmu redzēšana pašu acīm.

Neej, Frenk, neej tur! —■ šļupstēja Džeks.

Eilina sēdēja uz grīdas, ar muguru atspiedusies pret skapi. Viņas apaļās acis šķita nedzīvas un aklas. Pēkšņi viņa sāka runāt:

Jūlijs Cēzars gailu kara laikā ieņēma kādu cietoksni… Tā aizstāvji ilgi pretojās … Pēc uzvaras viņš lika nocirst delnas visiem vīriešiem. Būtu labāk tos nonāvējis. Tūkstošiem bezroču, nespējnieku, nabagu …

Es nonāvēšu Frenku, — Klods izdvesa caur zobiem.

Tūkstošiem nabagu. Viņiem neatlika nekas cits, kā gādāt bērnus, lai tie viņus koptu… Bet mūsu bērni dzims bez rokām … Cēzars nomira, bet kas notiks ar cilvēci? Viena kāja kā gigantam, otra — kā rūķītim . .. Ausis kā ēzeļiem, astes kā suņiem… Neatgriezeniski fizioloģiskie procesi… Un bērni būs tādi paši…

Tulkojis F. Rītiņš

Valerijs Petkovs Notikums bez sekām

Volodja Trofimovs mīlēja ieiet zooloģiskajā veikalā starp pulksten vienpadsmitiem un divpadsmitiem. Viņš klīda gar krātiņiem, ieklausījās kāmišu kņadā, pa-pagailīšu guturālajās klaigās, putnu spārnu švīkstoņā, ilgi vēroja krāsu miju akvārijos, ieelpoja neierasto siena, dzīvnieku un kaltētu dafniju smaržu.

Todien viņš ievēroja, ka pie veikala tuvākās sienas piestiprināts krāsains fotoattēls — lec saule, priekšplānā no ūdens paceļas pilu bars, pa kreisi — uz kopējā fona — sausu zāļu biezoknis. Paraudzījās uz akvāriju kaktā pie ieejas «putnu zālē» un pamanīja milzīgas zilas acis, kas uzmanīgi vērās viņā. Trofimovs apjuka, iebāza rokas kabatās un ieraudzīja zivs asti.

Viņa piepeldēja tuvāk stiklam, pamāja ar gleznajām, baltajām rokām un atglauda, garos, za(os matus no ieapaļās, mīlīgās sejas. Iebiedēto hupiju bariņš iemetās augu biezoknī akvārija stūrī. Ar zibenīgu kustību viņa saķēra dūrītē prāvu zivi un iebāza to mutē. Pēc tam, plunkšķinot ūdeni, apsēdās uz akvārija malas. Trofimovs ieraudzīja marmorbaltu ķermeni, maigās rokas un neaizsegtas lieliskas krūtis. Graciozi pagrozījusi plecu, viņa izpūta sidrabainus gaisa burbulīšus, un Trofimovs nopūtās: «Tieši kā izvirpota!»

Viņa atspiedās uz kreisās rokas, ūdens pilieni, kas kā rožainas pērlītes ritēja no gurniem uz asti, apžilbināja acis. Uz ķermeņa atspoguļojās krātiņi, putni, pārdevēji, palma pie loga, bet stūri atmirdzētā gaisma padarīja gaišāku. Matus purinādama, viņa atvēra viegli iekonturēto mutīti un atmeta atpakaļ galvu. Šai brīdī veikalā ieskanējās mūzika. Neredzami instrumenti veidoja patīkamu skaņu fonu, grūti bija noteikt to skaitu, un vai tas vispār bija orķestris parastajā izpratnē?

Skaņas šķita pazīstamas un, apgrūtinot elpošanu, satrauca iztēli. Trofimovs ieklausījās tajās, aizmirsa likstas, ķildas un steigu, kas pašlaik bija tikpat tāla kā pagājušais gadsimts. Pakāpeniski no skaņām veidojās motīvs. Trofimovs bija priecīgs, ka pazīst to, atmiņā uzpeldēja vārdi, un viņš sāka klusi dungot:

Es atceros vēl brīdi skaisto, Kad parādījās man tavs tēls.

Atkal izšļakstījusi ūdeni! īstu purvu izveidojusi, drīz sāks vardes kurkstēt, — aizmugurē atskanēja ērcīga balss.

Skanošajā klusumā viņa bez trokšņa ieslīdēja ūdenī, saritinājās kamolā pie paša dibena un, vainiga juzdamās, aizsedza seju ar asti. Trofimovs atskatījās. Durvīs ar uzrakstu «Dienesta ieeja» stāvēja neliela, paveca sieviete zilā uzsvārcī: — Paej sāņus, mīļais cilvēk, citādi iekāpsi tieši peļķē!

Trofimovs saoda vieglu purva trūdu dvaku un, vēl aizvien būdams mūzikas iespaidā, paspēra soli atpakaļ.

Kaut nelaid nevienu — viņa tik un tā dižojas! — sieviete burkšķēja, uzslauci-dama spīdošās peļķes.

No kurienes tāds brīnums radies? — Trofimova jautājums pārtrauca neērto pauzi.

Sieviete uzmanīgi paskatījās uz viņu, pārsēja noslīdējušo lakatu: — Nekāda brīnuma vispār nav! Laboratorijā eksperimentēja, kaut ko tur sajauca un neiznāca kā vajadzēja. Tāpēc arī palaida mazumtirdzniecībā. Vakaros šeit mēdz būt tikpat daudz cilvēku kā klubā.

Zinātnei tagad plašs vēriens, — apstiprināja Trofimovs, — kas tas ir, vai inventārs?

Kāpēc? Nopērciet! — sieviete piedāvāja.

To es varu! — Trofimovs pēkšņi izmeta, apjuka un klusu piebilda: — Vai zināt.

Viņš jau visu nedēļu nēsāja kabatā 800 rubļu, lai nopirktu krāsu televizoru.

Sieviete pagriezās pret pārdevēju un diezgan skaļi teica:

— Toļik, nāra izprecināta, nāc, apkalpo pircēju!

Jauns izstīdzējis cilvēks jau steidzās šurp: — Klausos, — viņš vienaldzīgi sacīja.

Es gribu pirkt nāru, — jautri izmeta Trofimovs un tūlīt pie sevis nodomāja: «Kāpēc es to daru?»

Samaksājiet, lūdzu, kasē septiņsimt piecdesmit piecus rubļus, — pārdevējs palocījās, parādīdams cieņu tādam pircējam, aizgāja aiz letes un izrakstīja čeku.

«Savādi, maksā tikpat, cik «Elektrons»,» brīnījās Trofimovs, gribēja no pirkuma atteikties, taču paskatījās uz nāru un sameklēja naudu.

Stāvēdams pie kases, viņš jutās kā nelabojams avantūrists, viņam bija neērti, likās, ka žakete karājas plecos kā uz pakaramā: saliecis muguru, viņš izstiepa uz priekšu galvu, tikai nedaudz izceldamies skolēnu bariņā.

Kasiere divas reizes pārskaitīja violetās divdesmit piecu rubļu naudas zīmes, piedāvāja iegādāties DOSAAF loterijas biteles. Pasniegdams čeku pārdevējam, viņš ievēroja, ka sieviete zilajā uzsvārcī ir nozudusi. «Ragana!» viņš nodomāja.

Jūs varat pasūtīt mašīnu. Atstājiet adresi, un mēs aizvedīsim pirkumu, — pārdevējs ierosināja, it kā uzsvērdams notiekošā nedabiskumu.

Trofimovs piekrita. .

Iziedams no veikala, viņš atskatījās. Nāra pavadīja viņu ar skumjām acīm. Trofimovam kļuva žēl sevis, viņš vēl vairāk sakņupa, smagi nopūtās, paraudzījās pulkstenī un steidzīgi devās uz savu pārvaldi.

Straujais gājiens nomierināja, bet, jau ieiedams nodaļā, viņš saprata, ka tur, veikalā, redzējis brīnumu.

Mājup Trofimovs gāja nesteigdamies, novilcinādams savu ierašanos, tāpēc jau gaitenī izdzirda dēlēna priecīgos izsaucienus, jautru šļakstoņu un Lidas dusmīgo balsi. Viņu nesagaidīja kā parasti.

Viņš lēni uzvilka mājas apavus un devās uz virtuvi. Nāra griezās virpuļdejā, strauji apstājās un pielika plaukstas pie stikla. Antons sita pa to ar savām roķe-lēm un lēkāja, spiegdams aiz sajūsmas. Uzmanīgāk ieskatījies, Trofimovs ievēroja, ka nārai uzģērbta sievas peldkostīma augšdaļa, un ilgi smējās, juzdams, ka izgaist smagums, kas bija sakrājies pašos dvēseles dziļumos.

Nu, kā jums te klājas bez manis? — viņš jautāja, joprojām smaidīdams.

Sēdies pie vakariņu galda, — Lida nelaipni piedāvāja.

Jā, mēs ar Antonu tagad vilku ap-ēdīsim! — būdams jautrs, Trofimovs uzmeta dēlu augstu gaisā, un viņi apsēdās.

Kā jums patīk pirkums? — Trofimovs pavaicāja.

Tu labāk pasaki, kad nopirksi televizoru? — Lida uzdeva pretjautājumu. — Averčovs divās nedēļās dabūja, bet tu nevari!

Es ar vienu paziņu.'.. norunāju. Apsolīja palīdzēt, — vairīdamies skatīties sievai acīs, teica Trofimovs.

A-ā, — Lida aizveda dēlu uz guļamistabu. Tas tiepās, gribēja vēl parotaļāties ar krustmāti zivi, un Trofimovs prātoja, ka Antons drīz būs izaudzis tikpat liels kā māte.

Viņš ieslēdza televizoru un pievērsās ekrānam, Lida no bērnistabas atgriezās tikai pēc laba laika un tūliņ gāja gulēt. Viņš izslēdza televizoru. un arī apgūlās. Mēģināja lasīt detektīvu jaunākajā žurnālā, kuru rindas kārtībā bija dabūjis uz divām dienām, taču lasīšana neveicās, viņš nolika žurnālu. — Lidij, vai atceries, kā tu dziedāji kori? Ar Vaļu Sidorkinu?

«Es atceros vēl brīdi skaisto …», viņš iedziedājās vārgā tenorā. Abi kādu laiku klusēja.

— Tu esi kļuvusi Citāda.

— Protams, kino neapmeklējam, uz teātri ari neejam. Esmu aizmirsusi, kur tas atrodas.

Pirms ^astoņiem gadiem mums auga skaisti kaktusi, — it kā nedzirdēdams Lidu, Trofimovs turpināja. — Vai atceries? Es dažreiz briesmīgi gribu pīrādziņus. Ar kāpostiem. Un es vēlos, lai tu man noadi bezroci. Zilu un biezu.

Nu, ja es sēdētu mājās un nestrādātu!

Ko lai dara, ka esmu inženieris. Pat ne galvenais inženieris. Un man patīk mans darbs.

Lida pārmetoši novilka: — Es nenogurstu mazāk par tevi! — Un pagrieza viņam muguru.

Viņš paraudzījās uz sievu, kura pašlaik bija tik tāla, nopūtās, uzvilka pidžamu un izgāja virtuvē.

Nāra tina ap pirkstiņu valisnērijas lapiņu, zvīņas laistījās noslēpumainā daudz-krāsainībā, lēni un vijīgi ūdenī viļņojās mati.

— Bet viņa tiešām bija pavisam savādāka! — Trofimovs pats sev negaidot teica.

Nāra atspiedās pret stiklu kā pasažieris pret «Ikarusa» pakaļējo sienu, apsēdās uz astes un gatavojās klausīties.

— Mēs iepazināmies trešajā kursā, — klusēšanas uzmundrināts, turpināja Trofimovs, — tikai Lida bija no paralēlās plūsmas. Zini, kā notiek: pirmo kursu aizvadīju nepārtrauktās bailēs «izdzīs.vai neizdzīs», otro kursu izšmaucu pēc inerces, bet trešajā sāku domāt, kur es esmu iekļuvis? Sapratu, ka ne tur, kur vajadzēja. Nu, domāju, izdienēšu armijā, pēc tam izlemšu … Pavisam nejauši iegāju institūta klubā … notika fakultātes kora mēģinājums. Apsēdos stūri paklausīties . .. Lida un vēl viena jauniete dziedāja. Bez mūzikas pavadījuma. Kad beidza, minūti valdīja klusums … Un tad, saproti… ieraudzīju pasauli krāsainu!

Viņš apklusa, pēc tam sacīja:

— Protams, arī es esmu vainīgs! Laulība ir abpusējs darījums. Viens vainīgs vairāk, otrs — mazāk, kāda jēga meklēt galveno vaininieku!

Trofimovs stāstīja, atcerējās, nogrima pārdomās, atkal runāja, un pēkšņi attapās: — Tu taču esi izsalkusi!

Viņš atvēra ledusskapi, ilgi pētīja tā saturu, prātodams, ar ko pacienāt nāru, kamēr atrada aizsāktu šprotu kārbu. Ar diviem pirkstiem paņēma zivtiņu, norausa no tās auksto, staipīgo eļļu un iemeta akvārijā. Nāra, graciozi izliekušies, panira zem ūdenī iemestās zivs, pavēcināja asti, un šprote kā dzīva apmeta loku, it kā pati iepeldēdama miniatūrajā mutītē.

— Redz, cik veikli! — nobrīnījās Trofimovs.

Viņš meta šprotes, nāra ar tām rotaļājās aizvien aizrautīgāk, ūdens akvārijā viļņojās, un pa virsmu peldēja eļļaini traipi.

Pēc tam nāra pacēla galvu virs ūdens, un, pievērusi acis, sāka klusi dziedāt. Viņas balss bija tīra, sirsnīga un tā' nomierināja.

Dziļi aizgrābts, Trofimovs ilgi .stāvējJ pie akvārija, kamēr sajuta, ka viņu novēro. Viņš atskatījās. Ar matu rullīšiem kā astronautu aizsargcepuri galvā Lida stāvēja uz sliekšņa un raudāja.

Trofimovs iemeta atkritumu spaini tukšo kārbu un atgrieza karstā ūdens krānu: — Lidij, bet es domāju … viņa nav pabarota … tāpēc piecēlos … vajag taču, — viņš stostīdamies sacīja.

Viņa sāka šņukstēt, atspiedās pret Trc-fimova plecu: — Tu mani tomēr nemīli.

Trofimovam kjuva neērti, ka Lida par to sāk runāt, kad viņi nav vieni. Viņš apskāva sievu un čukstēja: — Mulķīte. Visas mazas meitenes jau gul.

Lida uzlika rokas virām uz pleciem. Matu rulli pieskārās viņa zodam un šķindēja, piesizdamies cits citam, it kā lūztu] kaut kas trausls. Viņi pamira.

No ūdens spulgoja nāras zilās ačteli Lida ar sievišķīgu apķērību to tūliņ ievēroja un kļuva uzmanīga:

— Būtu tu, Vovik, labāk gājis gulēt, — viņa nogurušā balsi palūdza.

Viņi klusu apgūlās, un Trofimovam mor koši iegribējās uzsmēķēt, bet atgriezties virtuvē bija neērti. Viņš ilgi grozījās, nevarēja aizmigt. No virtuves skanēja šļakstiem, un Trofimovs, šo skaņu ieaijāts, aizmiga. Sapni viņš ilgi peldēja, un vilnis viņu izmeta krastā pavisam nogurušu.

Trofimovs pamodās no tranzistora skaņām virtuvē ' Lida skandināja traukus un gatavoja brokastis. Viņš uzvilka pidžamu, pakasīja pakausi, nožāvājās un devās uz virtuvi.

— Kāpēc tu to? — viņš drūmi pamāja uz veco, zajo segu, ar kuru bija pārsegts akvārijs.

Neparasti izgreznojusies, Lidija pagr I zās uz plīts pusi.

— Lai viņa neblenž uz mums! Brokastis ēda klusēdami. Antons miga

ciet, niķojās, bija redzams, ka bērns nav izgulējies. Zēns sarosījās: — Papu, vai krustmāte zivs dzer kakao?

Tā ir nāra, — atbildēja Trofimovs.

Bet vai viņa lido?

Kāpēc?

Nu, viņa taču dzied?!

— Ed, dēliņ, tev jāsteidzas, citādi netiksim laikā dārziņā, — Lida mīlīgi pārtrauca tālāku izprašņāšanu.

Trofimovs nopūtās un neteica neko. Viņš piezvanīja Lidai tikai trijos pēcpusdienā:

— Hallo, Lida?… Es atceros vēl brīdi skaisto… — viņš moži nodziedāja.

Kaut kur tālu, telefona kabeļu savijumā atskanēja sprakšķis un dobja sievietes balss piebalsoja: «Kad parādījās man tavs tēls…

—: Zini, izrausimies vakarā uz «Putnu»! Antonu aizvedīsim pie mammas, pasēdēsim … patērzēsim …

— Paldies.

Kas tev lēcies? — skali vaicāja Tro-fimovs, un kolēģi paskatījās uz viņu.

Šodien Antonu no bērnudārza atvedīsi tu, Vovik!

— Lida …

Melodija izgaisa. īsi signāli bungoja ausi. Viņš nolika klausuli, un kļuva dzirdamas blakus skaņas: čaukstēja papīrs, klabēja caurumotāji, ar troksni ieslēdza iespiedmašīnu. Trofimovs ievēroja noputējušu logu, tumšas sienas, nekārtību uz galda un sarūgtināts prātoja: «Kur es esmu vainīgs? Vai tāpēc, ka izdevu televizoram paredzēto naudu? Pagaidām taču var skatīties melnbalto, bet nāras sērijās neražo!»

Viņš atcerējās, kā nāra veikalā dzie-••*ja, bet tai pašā laikā saprata, ka atstās-•St to kolēģiem nevar. Nebūs pārliecinoši.

Vakarā aizgāja pēc Antona. Pārģērba viņu, atbildot uz kārtējo «kāpēc?» birumu. Ģērbtuvē iedrāzās apmēram četrus gadus vecs knēvelis ar rotaļlietu rokās, pavēroja Trofimovu un jautāja: — Vai nāra ir tava?

— Mana, — atbildēja Trofimovs.

— Tad esi gan muļķis! — teica puišelis un pazuda tik ātri, ka Trofimovs nepaspēja uz viņa vārdiem pat reaģēt.

Virtuve bija stipri piesmēķēta. Uz galda stāvēja sausā vīna pudele, divas kafijas tasītes, pelnu traukā kūpēja cigarešu gali ar spilgtu lūpu krāsu notrieptiem filtriem. Lida sēdēja domās nogrimusi, galvu balstīdama uz rokām.

Apsveicu svētkos! — Trofimovs palocījās.

A, Volodja! Vai tu atceries Zinu Ko-Sļ/u? No ceturtās grupas?

*— Neatceros. *

— Satikāmies šodien universālveikalā. Viņa atnāca pie mums ciemos. Iedomājies — šķiras no otrā vira, — Lida sacīja un sajūsmināta nobeidza: — Ir gan velna sievišķis!

Akvārija stūrī sēdēja nāra un vēroja Lidu. Virs ūdens peldēja izburbējis vaniļas sausiņš, atgādinādams vecu spēju kārti.

Kāpēc tu iemeti sausiņu? — viņš skarbi jautāja, atvērdams logu.

Nekliedz, lūdzu, šeit ir bērns, bet šprotes ari es pati ik dienu neēdu! — Lida paņēma Antonu aiz rokas.

— Iesim, dēliņ, lai mūsu papus atpūšas.

Lidij, tu taču varēji kaut hamsas nopirkt … vai moivas — tās var dabūt visur, bet ar šprotēm es viņu baroju tikai tāpēc, ka neko citu neatradu, — Trofimovs, neievērodams sievas aso toni, centās atbildēt mierīgi.

Man, Vovik, pietiek klapatu ar jums diviem, bet te vēl šī… purva stulbene! Tā arī zini — vai nu es, vai viņa!

Juzdams, ka vecāki nesaprotas, Antons sāka činkstēt, un Lidija viņu aizveda skatīties «Labu nakti, mazuļi!». Trofimovs iedomājās, ka būtu pavisam slikti, ja tagad sabojātos televizors.

Viņš ielika tasītes izlietnē, iztīrīja pelnu trauku, izskaloja glāzīti un ielēja sev vīnu. Pavirpināja pirkstos tievo kājiņu, raudzīdamies gaismas dzirkstīs zaļganajā šķīdumā, un uzreiz izdzēra glāzi līdz dibenam. Vēsais, sūrais un skāņais dzēriens atsvaidzināja muti, samazinot saspringtību, kaut kur ap sirdi izplūda silts vilnis.

Gulēdama akvārija dibenā, nāra sijāja caur pirkstiem akmentiņus un vēroja sausiņu. Likās, ka viņa raud. Izpletis pirkstus, Trofimovs izzvejoja sausiņu un nolika uz bļodiņas.

— Ar ko lai tevi pabaro? — viņš skali domāja.

Trofimovam obligāti vajadzēja kustēties un kaut ko darīt. Viņš ilgi vandījās ledusskapī, kamēr atrada šprotu pastēti. Atvēra kārbu, ar ēdamkaroti ielika saturu ūdenī, sacīdams: «Ar ko esmu bagāts, ar to cienāju …»

Nāra vienaldzīgi vēroja, kā pastēte nogrima, piepeldēja, izraka bedrīti un ielika smiltis iesarkanu pinkuli. Trofimovs vainīgi noplātīja rokas un paraudzījās tukšajā kārbā. «Tas ari ir viss!» viņš ar troksni iemeta to atkritumu spainī.

Trofimovs uzvārīja stipru kafiju, ielēja tasītē, un aromāts piepildīja virtuvi, sajaukdamies ar aso pastētes smaržu. Aizsmēķēja: «Nu ko, Volodja, tik tālu esi? No sirds apsveicu!» viņš ironiski sacīja savam deformētajam attēlam uz spožā kafijas vārāmā trauciņa sāniem.

Izgājis gaiteni, viņš piezvanīja savam draugam Vitālijam, upju zinātniskās pētniecības institūta līdzstrādniekam: «Tas esmu es, Trofimovs. Man klājas pavisam čābiski…» Viņš īsi atstāstīja pēdējos notikumus un ierosināja: «Tu taču esi speciālists, paņem pie sevis — lai ir drošās rokās, taču mierīgāks prāts!»

Vitālijs, ilgi atrunājās, apnicīgi skaidrodams, ka starp purva un upes profilu ir principiāla atšķirība. Trofimovam apnika klausīties, un viņš nometa klausuli.

Viņš zvanīja draugiem, paziņām, grieza ciparripu, atvainojās, pārliecināja: «Tu saproti, dziedoša nāra, tas taču ir brīnums! Kuram katram negribu dot, bet zooloģiskais dārzs arī nav no gumijas. Kāds šeit sakars ar blatu? Vai tad lietus mēdz līt pa blatu? Kā — kāpēc? Ļoti vienkārši — sieva nevar paciest!»

Viņš iegāja istabā un izslēdza televizoru. Lida gulēja, acis aizvērusi, un Trofimovs klusu palīda zem segas. Ilgi baidījās pakustēties un aizskart Lidu. Miegs nenāca — iedarbojās kafija.

Lida nopūtās.

— Vai tev ir slikti? — viņš vaicāja.

Skumji dzīvot.

Kāpēc?

— Esmu pavisam plika. Man nav ko ģērbt mugurā, un mēs nekur neejam. Jau sen.

Tu vēlies kaut ko nopirkt?

Kažoku.

No Zinas?

Ja.

Mūsējais? —.Franču.

Dārgs?

Septiņi simti piecdesmit pieci rubļi. Pašlaik neko lētāku neatradīsi. Es runāju par labu preci.

Bet kā ar televizoru? — Trofimovs centās izmanīties.

Kādu laiku paskatīsimies vēl šo pašu. Zina saka, ka drīz tos taisīšot no tranzistoriem, būšot vieglāki un ilgāk kalpošot..

— Un maksās dārgāk …

— Ar labu nakti, — Lida sacīja, slēpdamās savā aizvainojumā kā gliemezis gliemežnīcā.

«Viņai, protams, ir taisnība,» domāja Trofimovs, «bet kur ņemt naudu? Visapkārt tādi paši inženieri. Aizņemties? Kas dos tādu summu uz ilgu laiku? Un kā to atdot, neietekmējot ģimenes budžetu?»

Viņa domas blivējās uz sērīgas melodijas fona: sizdamies pret krastu, plīst viļņi, vējš loka priežu smuidrās galotnes, bet viņš ir tik mazs un niecīgs, gribas raudāt, bet kāpēc? Un nevar atcerēties. Atbalss spalgi uztver skaņas, viņam trūkst elpas. Aklajā tumsā plaši atver acis un neko neredz…

Trofimovs nevarēja aizmigt līdz rītam. Cenzdamies iet klusu, paņēma skapī kažokam uzvilkto polietilēna pārvalku, gāja uz virtuvi. Nāra sēdēja uz palodzes, atbalstīdama galvu ar dūriti, un uzmanīgi sekoja zvirbuļiem koku zaros

— Tu, lūdzu, piedod… tā iznāca, — viņš norūca, plucinādams rokās pārvalku.

Nepieskardamas malām, nāra ieslīdēja apvalkā, un Trofimovs sajuta, ka viņa ir pavisam viegla.

Viņš steidzīgi to nesa, turēdams sev priekšā, sajuzdams ķermeņa aukstumu un saldeno glemu smaržu. Bez grūtībām dabūja taksometru un pa tukšajām ielām aizbrauca līdz krastmalai. Pa pakāpieniem nogāja pie ūdens. Nāra pavēcināja asti, zvīņas iemirdzējās saulē, tās staros zilga-nīgi sārtais ķermenis bez trokšņa ieslīdēja ūdenī un, kļūdams aizvien mazāks, izgaisa dziļumā.

Zvanīja pirmie tramvaji. Pastaigā izvestie suņi, īslaicīgās brīvības apdullināti, neganti rēja katra nieka dēļ.

Pilsēta modās. Tilta ēna gulēja melnajā ūdeni. Pie debesim vientuļi dzisa liela zvaigzne.

Trofimovs prātoja, ka tā droši vien ir lidmašīna, kas gatavojas nolaisties.

Vadimirs Cepurovs Paradīzes āboli

Pieredzējuša astronavigatora monologs

VLADIMIRS CEPUROVS

KAD REDZU, kā jaunie godbijīgi sastingst, izdzirdējuši vārdus «nedrīkst» vai arī «tas ir nepieciešams», domāju, ka viņi ir vislielākie muļķi… Nē, nē, sēdi mierīgs, uz tevi tas neattiecas. Gluži vienkārši, tādos brīžos es parasti atceros paradīzes ābolus …

Pastāstīšu, protams, pastāstīšu, nekāds noslēpums tas nav. Tik pacieties. Domāju, ka laika mums ir līdz kaklam un pat vēl vairāk. Kamēr roboti aizmetinās to caurumu… Starp citu, vai apmācības programmā tev bija hermetizācijas pārbaude? Zinu jau, zinu tos saprogrammētos: galva caura kā siets!

Ko tu, vai apvainojies? Tas nu gan velti. Kā nekā es tomēr esmu vecākais astro-navigators un ļaunoties uz priekšniecību ir muļķīgi. Turklāt ari pēc gadiem esmu reizes trīs vecāks par tevi. Se, paņem labāk cigareti, aizsmēķē. Tā ir īstā tabaka. Godavārds, pats audzēju! Nevar pat salīdzināt ar tagadējo sintētiku — dūms tāds, ka vari ievilkt ar baudu. Ko, tu nesmēķē? Un tu ari? Tas ir labi, malači!

Jūs droši vien jau zināt, ka sāku kā pilots. Toreiz man bija gadu divdesmit. Atceros, beidzām astronautu skolu Farēru salās, saņēmām norīkojumu darbā. No entuziasma bijām kā spārnos.

Mani komandēja par ceturtās klases kuģa pilotu uz 117. sektoru… Nu, stūr-manīt, kur tas ir? Pareizi. So planētu tad arī sāku apkalpot.

No mūsdienu viedokļa tas kuģelis, protams, nederēja nekam, bet toreiz … Cik gan izmaksāja tikai tā apšuvums vien! Tas bija ar šķidrkristālu struktūru. Bet lidojot no kuģa izšāvās mantija. Droši vien kaut ko tādu esat redzējuši vecajās bildēs: tumsā mantija laistās violetā sudrabā, bet centrā kā zaļš graudiņš spīd pats kuģis. Cik skaisti! Tiesa gan, enerģiju tas rija kā negudrs. Lai sāktos nematizācija un varētu ietīties tajā zirnekļa tīklā, reaktorā izdega gandrīz puse no visa kobalta. Tik tikko tā pietika reisam.

Pēc kādiem trīs gadiem mani pārcēla uz sektoru Y-14. Tad jau tiku uzskatīts par samērā pieredzējušu pilotu, taču trešās klases kuģi man neuzticēja un es joprojām lidoju viens pats, bez stūrmaņa. Jaunā trase bija apmēram tikpat gara kā vecā. Nemainījās arī krava — tie paši pasta sūtījumi, akumulatori, izejviela enerģētiskajiem blokiem.

Taisnību sakot, tas viss man jau bija pamatīgi apnicis: turp un atpakaļ lidojumi vienā līnijā der tikai iesācējiem.

Kuģa ātrums gan, starp citu, bija jānodrošina pastāvīgs. Un ne tikai tāpēc, ka grafika ievērošanu uzskata par kabotāžas navigatora vissvarīgāko uzdevumu. Tas bija nepieciešams arī tāpēc, ka, lidojot lēnāk, stipri palielinājās degvielas patēriņš, bet lidot ātrāk nedrīkstēja. Kolīdz ātrumļV rādītāja šautra pārslīdēja 0,93—0,95 iedaV* ļai, mantija sāka ritināties kopā, flaters to gumzīja, plosīja driskās un kuģis kļuva nevadāms. Izmēģinājuma lidojumos bioloģiskie roboti tādos gadījumos gluži vienkārši izslēdza aizsardzības sistēmu Un…' Bet ko nu es stāstīšu, domāju, ka esat lasījuši. Jums tagad taču pasniedz arī kosmisko ceļojumu vēsturi.

Man nav ne jausmas, kā tas notika. Neviens pat nepamanīja, ka trases tuvumā parādījusies sarkanā pundurplanēta. Visnepatīkamākais bija tas, ka ar ātrumu apmēram 0,3—0,35 tā lidoja pa trases pieskari. Radari nezin kāpēc nebija to saskatījuši, un es pats atklāju sarkano draņķi , tikai tad, kad neticami pieaugušās gravitācijas dēļ kuģis novirzījās no kursa.

Punduris vēl bija tālu priekšā, bet jau pēc stundām pusotrām kuģis piebrauks tam tik tuvu klāt, ka gluži vienkārši nc*t kritīs uz mazā briesmoņa. Tas man bija kL ar cirvi pa pieri. Sākumā es pat īsti neizpratu, kādā ķezā esmu iekūlies. Tad pēkšņi uzliesmoja kā zibens: tas ir viss! Mūžīgās Piemiņas Grāmatā parādīsies vēl viens ieraksts: «Pildot dienesta pienākumus …» utt.

Kad cilvēkam ir tikai divdesmit trīs gadi, nāve izliekas nereāla. Tiesa, tā nav, ka nebūtu baiļu un tā tālāk, taču saprast … Tikai tagad sāc saprast. Un, lūk, tad es arī atcerējos paradīzes ābolus.

Atvainojiet, puiši. Mani izsauc… Jā! Vecākais astronavigators klausās! Vai jūs saprotat, ko runājat?! Ko jūs maļat vienā malšanā «vajag, vajag»! Es pats saprotu, ka tā vajag… Skaidrs. Tiks izdarīts. Visu labu. Saruna beigusies.

Nu, stūrmanīt, taisies. Iesim uz reaktoru sektoru izpirkt grēkus. Bet jūs — pārējie — īpaši netrakojiet. Perforēcijs paliks par vecāko. Stūrmanīt, nāc nu, iesim! Cimdu gan aizpogā, citādi no tev iedotā aiz-sargskafandra nebūs nekāda labuma. Ko stāvi? Gribas vēl paslaistlties? Nekas, iesim, iesim. Ja prati pieķēzīt, tad proti ŗarī…

Velns parāvis, tādu kuģi aizlaidi bojā! Tam taču vajadzīgs īpašs talants! Pasmaidi, pasmaidi. Lai mani vāra ellē, ja, atgriezies Sistēmā, nepanāku, ka tevi izslēdz no nodaļas. Papucītis te neko nepalīdzēs. Tik cienījams cilvēks, bet laidis pasaulē tādu palaidni. Tfū! No tevis vairāk ļaunuma ne-ŗ kā labuma. Ar nulltās klases kuģi neizli-dot no melnā cauruma! Tā nu gan ir māksla!

Vai tu saproti, cik daudz enerģijas esi | bezjēdzīgi izšķiedis? Ak, mēs esot bagāti, : tā tu domā? Tik tiešām, mēs esam bagāti. Taču šo enerģiju tu esi atņēmis man, doktoram, Perforēcijam, visiem pārējiem. Bet I tas vēl nav viss. Tevis dēļ tagad simt cilvēku liela komanda strādā melnās miesās, ŗļjn vēl nemaz nav zināms, vai atgriezīsi-Mnies mājās.

* * *

[ KAS MANI IZVILKA no reaktora šahtas? I Ak stūrmanītis? Oho!l Jā, esmu redzējis, i kā robotam norauj roku un no brūces ar straumi gāžas asinis. Tas gan bija kaut kas. Kas nu tagad …

Bet kur viņš ir? Dakterīt, lūdzu, pārce-liet viņu uz šo nodaļu! Liela nelaime, ka ļ šī domāta tikai vecākajam komandsastā-vam? Tā nu gan ir bijusi galva, kas izdomājusi: vecākajam komandsastāvam, jaunākajam komandsastāvam.

Divatā taču būs jautrāk. Turklāt nepaguvu izstāstīt viņam kādu atgadījumu no dzīves. Nu, ko jūs dusmojaties! Ņemšu un apprecēšu jūs, tad gan redzēsit!- Nu un tad! Esmu vīrietis labākajos gados, tikai pussimts aiz muguras. Kas jums palika Sistēmā? Man ari — •■ecāki. Un vectēvs, brīnišķīgs vecītis. Ak, Int labi, ka atlidojušu tevi ostā sagaida sieva, bērni! Protams, protams, var arī lidot kopā, vai ta es ko iebilstu.

SVEIKI, PUIŠI! Paldies, ka apciemojāt. Mēs te ar stūrmanīti guļam kā pieķēdēti. Dakterīte mums pat pasaciņu nepastāsta. Arī jūs klusēsit? Viltnieki tādi! Es nu gan pastāstīšu. Kāpēc gan man būtu jā&amp;lusē?

Tātad kuģi rāva kā atvarā. Kursa korekcijai praktiski vairs nebija laika. Kamēr apgrieztos, punduris mani piespiestu pie krūts tāpat kā Kvazimodo Esmeraldu. Neatlika nekas cits kā drāzties uz priekšu, lai pietiekami drošā attālumā izspruktu no briesmām.

Bet man bija tikai ceturtās klases braucamais. Vajadzīgo ātrumu ar to sasniegt nevarēja: kuģis sašķīstu druskās. Punduris pa to laiku jau sāka rādīt zobiņus: mantija nokarājās, tās diegi palika arvien blāvāki.

Paies stunda pusotras, un speciālajos izdevumos man būs nodrošināts pirmšķirīgs nekrologs. Un tad es atcerējos paradīzes ābolus.

Mūsu mājās tie stāvēja uz bufetes zem stikla kupola. Vectēvam tie bija vislielākais dārgums, un pie izdevības viņš vienmēr stāstīja, kā jaunībā atvedis tos no Pandoras. Cik garšīgi esot šie āboli, cik aromātiski, cik brīnišķīgi! Vārdu sakot, paradīzes āboli.

Āboli patiešām šķita pievilcīgi. Izskatījās, ka tajos atmirdz dzintars, medus, viss vislabākais, un likās, ka to aromāts laužas istabā pat caur stiklu.

Atceros, stundām ilgi es stāvēju pie bufetes un kā apburts noraudzijos uz vectēva trofejām. Nav vārdos izsakāms, cik loti man gribējās tos nogaršot. Taču vectēvs sargāja ābolus kā savu acuraugu. Bija atļauts tikai tīksmināties par tiem un noklausīties neskaitāmajās leģendās. Naktīs es vairs nevarēju aizmigt: arvien iztēlojos, kā iekožu dzintarīgajā brīnumā. Un tad kļuva tā kā baisi, tā kā saldeni mutē, nu, gluži tāpat kā iesākumā bezsvara stāvoklī.

Toziem es atbraucu kārtējās brīvdienās. Man bija septiņi gadi. Es jau biju beidzis un, jāsaka, loti sekmīgi, otro pakāpi. Manu gatavības perfokarti vectēvs nolika uz bufetes līdzās āboliem, un tagad, kad sanāca ciemiņi, pusapnikušās leģendas par jaunības trofejām papildināja slavas dziesmas par ģeniālā mazdēla izcilajiem panākumiem. Tādos gadījumos arī man bija jābūt klāt un es, protams, tvīku no sajūsmas.

Naktī pirms aizbraukšanas es izšķīros. Kad mājā viss bija apklusis, piecēlos un devos uz viesistabu. Logi tur bija aizklāti ar ne pārāk blīviem aizkariem, un man likās, ka telpā valda drūma kapsētas gaisotne. Bet āboli! Tie dega ar zeltītu uguni.

Es noņēmu stikla kupolu, un pēc sekundes ābols jau bija man zobos.

Ak kungs! Cik negaršīgs tas bija! Turklāt tam bija tāda smaka, ka man kļuva slikti.

Tad viesistabā iedrāzās vectēvs un aiz viņa — tēvs ar māti. Mēs stāvējām istabas vidū un klusējām.

No rīta es aizbraucu. Kad pēc trīs gadiem atkal atgriezos, ābolu uz bufetes vairs nebija un mūsu ģimenē neviens tos pat nepieminēja. Tā arī es aizmirsu. Bet nu atcerējos.

Kāpēc nedrīkst? Velns parāvis, kāpēc nedrīkst?! Tepat netālu, pa labi no kursa traucas sarkanā pundurplanēta. Nokritīsi uz tās, un no tevis nepaliks pāri ne pelnu šķipsniņa. Vai ari — tevi Iespiedīs krēslā, un tava paša galva līdz pat papēžiem samals ķermeni.

Es izslēdzu reaktoru un metos uz kravas telpu. Nekad savā mūžā neesmu tā strādājis! Pusstundā izlauzu šķērssienas, pārkārtoju trapus, norāvu plombēs kobalta konteineriem. No vienas vietas biju izmir-cis sviedros, bet reaktors bija piekrauts līdz malām.

Manā rīcībā bija kādas divdesmit minūtes. Un tad man uznāca bailes. Teikšu atklāti, nekāda patīkamā sajūta tā nebija. Vēderā it kā ledus gabals, mugura nosvīdusi, pakausi dursta kā ar adatām. Taču citas izvēles man nebija.

Pats nezinu, kāpēc biju uzvilcis smago skafandru, ar stiepli sasaistījis ķekarā veselu kaudzi skābekja balonu, pārtikas konteineru, energoapgādes bloku un visu to vēl piekarinājis pie jostas. Nesaprotu, kā ar to visu spēju iespraukties pilota kabīnē.

Atsēdos krēslā. Tā kā būtu viss. Atliek tikai iedarbināt dzinēju. Tikai tad apjēdzu, ka tas ir jau atdzisis un jāiesilda no jauna. Bet pa to laiku inerce mani iesviedis pundura ķetnās. Tas riebeklis jau ir tik tuvu, ka redzu — mēraparātu rādītāji atspiedušies pret labējo atduri, mantija izliekušies kā veca platmale. Nu, domāju, lai notiek kas notikdams! Norāvu drošinātājus un ieslēdzu maksimālo vilci…

«Jansona un Klinga efektu», «gaismas barjeru», «brīvo krišanu antitelpā» un pārējo teoriju izdomāja pēc tam. Jums tas viss ir jau zināms. Bet toreiz, ārkārtīgā paātrinājumā saspiests gandrīz vai plakans, es, zobus sakodis, sēdēju krēslā un gaidīju, kā tas beigsies.

Sānu displejos redzēju, kā mantija iztaisnojas un kuģis sāk apdzīt sarkano briesmoni. Ātrums tuvojās liktenīgajai robežai — 0,93, 0,94, 0,95… Kuģis sāka drebēt. 0,98. Mantija saritinājās, tā izskatījās kā liela pankūka, kurā ietīts kuģa zaļais graudiņš. Tad man galvā uzsprāga kvarca lampa, ķermenis aplija kā ar verdošu magmu. Tas nu gan bija pārdzīvojums!

Taču vissmieklīgākais bija tas, ka šādā stāvokli es atrados tikai kādas trīspadsmit sekundes relatīvā laika, jo izbeidzās degviela. Man šīs sekundes likās garas kā mūžība.

Kad viss beidzās, izrādījās, ka esmu izskrējis cauri Sistēmai un nonācis tās pretējās puses sektorā A-7. Tur tad mani atrada glābēji.

Kā jutos pirmās dienas uz Zemes? Tas nav izstāstāms. Baudīju dzīvi ar katru sava ķermeņa poru, katru šūniņu. Jāsaka, prēmijā man iedeva veselu kaudzi energoapgādes žetonu ar tiesībām izlietot tos jebkurā Sistēmas vietā. Taču visu atvaļinājumu es pavadīju dzimtajā pilsētā. Turklāt gandrīz vai apprecējos. Bet tas jau ir cits stāsts… Dakter, ja gribat, es jums to izstāstīšu.

No krievu val. tulkojis P. Zaļkalns I. Bambēres zīm.

LEONS GVINS, ZIGFRĪDS TRENKO Pēdējā cerība

.

(Rīga)

B. Roberta zīm.

«ZINĀTNE UN TEHNIKA», 1986. g. 11. nr

Nolemts, ka mani un visus manus līdzstrādniekus atsauc. Mūsu pētījumu programma līdz ar to paliek neizpildīta. Bet es nelūdzu žēlastību un arī nekad to nelūgšu, esmu gatavs saņemt visbargāko sodu. Lai mani sacērt četrās daļās, lai sarausta gabalos, ja tas nepieciešams. Katram no mums pilnā mērā jāsaņem pelnītais sods.

Jūtu, ka esmu labāks par cilvēkiem, apzinos savu pārākumu, taču dažkārt, tik tiešām dažkārt man kļūst žēl, ka neesmu cilvēks. Viņiem viss padodas kaut kā dabiskāk, veiklāk, un pat tad, kad ikdienā ir sapinušies kā vista pakulās, maldās pretrunu labirintos vai kļūdās, viņi kaut kā . . .

Lai gan mūs nešķir bezdibenis (tas bija senajos laikos, kad zemiešu fantasti atbilstoši saviem priekšstatiem tēloja mūs kā metāla, plastmasas vai kaut kāda tikai viņiem zināma materiāla mehānismus), tomēr arī īsti cilvēki mēs neesam. Pirmkārt, mums nav vecāku. Vārda tiešā nozīmē mēs esam produkcija, kas radusies Zinātņu akadēmijas slepenajos gēnu inženierijas bioloģiskajos inkubatoros (tā ir augstpieraino akadēmiķu sazvērestība, un bez viņiem vēl tikai dažām personām zināma mūsu programma). Otrkārt, vārdu vietā mums ir indeksi. Treškārt, mūsu iekšējā pasaule ir ieprogrammēta un ārējo apstākļu ietekmē mainīties nevar. Sajā ziņā mēs drīzāk esam iigūras nevis organismi. Tas arī tā kā būtu viss . . . Mans numurs ir IeS-01. Tas redzams uz plaukstas kā dzimumzīme.

Ar iztēli apveltīto iepriekšējo gadsimtu rakstnieku iecienīts sižets bija divu rasu — homo sapiens un golemu — cīņa par pasaules kundzību. Bet patiesība kā vienmēr ir daudz bagātāka par fantāziju.

Mēs esam lieliski integrējušies cilvēku sabiedrībā un kopumā labi sadzīvojam ar viņiem. Daži cilvēki ir tik līdzīgi mums, ka tad, ja ari uz viņu plaukstām būtu saredzami numuri, mūs vairs nevarētu atšķirt.

Izcilās, jebkādai ietekmei nepakļautās psiholoģiskās stabilitātes dēļ mums, protams, ir lielas priekšrocības. Man pat šķiet, ka tad, ja cilvēki zinātu, kur atrodas mūsu inkubatori, diversijas būtu neizbēgamas. Viņi — vājie — nevar neapskaust mūs — stipros. To dara pat mūsu tēvi — akadēmiķi. Vismaz daži no viņiem. Tāpēc inkubatorus un slepeno zonu, kur tie atrodas, stingri apsargā.

Mūsu daudzsološās programmas kodētais nosaukums bija «Ieva». Tās uzdevums šķita vienkāršāks par vienkāršu: galu galā — pēc daudzus gadsimtus ilgajām cilvēces labāko prātu pārcilvēciskajām pūlēm — noskaidrot sieviešu psiholoģijas pamatus, to noslēpumaino pirmsākumu, ko viņas apzīmē ar terminu «mīlestība», vienlaikus saistot arī ar terminu «dzīvība».

Tālab mūsu speciālās sērijas numuriem, sākot ar mani, IeS-01, un beidzot ar IeS-18, visdažādākajos reģionos vajadzēja iepazīties ar jaunām sievietēm un stāties ar viņām neauglīgā laulībā. Vārdu «neauglīgs» es šeit lietoju tiešā, nevis pārnestā nozīmē. Pārnestā nozīmē — vismaz tā cerēja mūsu pētniecības programmas vadītāji — šīm laulībām vajadzēja būt ļoti auglīgām. Skaidrības labad precizēšu, ka mēs visi, ja tā var teikt, esam vīrieši. Indeksā ietvertais «Ie» apliecina tikai mūsu piederību pie programmas «Ieva».

Izmantodams pirmā numura tiesības, es palūdzu, lai mūsu vagonu piekabina nakts vilcienam, kas iet caur Lironu.

Man tur vajadzētu iemest vēstuli. TiJ tagad tai vairs nav nekādas nozīmes ■ arī uzrakstīta tā vēl nav . . .

Dīvaini, tas viss ir tik dīvaini domas, šķiet, vairāk piemērotas cilvēkk nevis mums . . . nevis man, un es apšaubīt savu mākslīgo izcelsmi. Pi zēju plaukstu. Zem ādas skaidri s tāms mans indekss. Viss kārtībā, ta kaut kas nav tā, kā vajadzētu.

Vilciens, kuram piekabināts mūsu penais vagons, tūlīt sāks kustēties.

Nedomājiet tikai, ka mūs štancē mašīnu detaļas. Tik tiešām, mēs esļ dubultnieki, kas ārēji atšķiras tikai apģērbu, taču psihofizioloģiskais t raksturs mums katram savs. Tas nej ciešams eksperimenta tīrībai. Starp mi ir gan sangviniķi un holēriķi, gan flegi tiki un melanholiķi. Man, piemēram, programmēts mierīgs, līdzsvarots raksi Manuprāt, tās ir lieliskas īpašības, ' mīgi veiktu plānoto. Taču mansVJļ vums palicis neizpildīts. Tas pats sakā arī. par pārējiem septiņpadsmit uzdei miem. Jā, jā, pilnīgi visa programnuj izgāzusies.

Sākumā viss ritēja gludi. Man vās apprecēties. Par to nav ko b ties, jo sieviešu, kas pretendēja uz i tīgu, staltu (šo uzskaitījumu nemaz turpināšu) vīrieti, bija, cik uziet. Ti man bija vajadzīga nevis kura katra, noteikta sieviete. Manai izrāudzītaj Ievai-01 vajadzēja būt sapņotā romantiskai, saticīgai, paklausīgai, pii cīgai. .. Citiem vārdiem, jaunietei kādreizējo muižnieku ķiršu dārza.

Lieki būtu stāstīt, ka, līgavu me] dams, es apbraukāju daudzas pilsi (maniem kolēģiem šajā ziņā bija vi lāk). Sastapu dažādas, arvien patstāvī kas sievietes, kuras vairs nemaz sarkt. Tad pēkšņi Lironā . . . Viņi par Simonu. Mani ieinteresēja 'v melno, dziļo acu izbiedētais skatiens monas acis atgādināja atvarus, kuri pirms negaisa iespīdējusi saule. Vi bija melna bize, kas sniedzās līdz viduklim, un vasaras raibumiem klāļ seja. Ieraudzījis Simonu, uzreiz saprat ka esmu atradis meklēto.

Mēs bijām apmācīti, kā iepazīties sievietēm. Es piegāju pie viņas, notēloļ apmulsumu un pajautāju, kā aiziet centrālo bibliotēku. Nosarkusi vļņa sāl sīki jo siki stāstīt, kā tas izdarāms. Si monas izruna atšķīrās no manējās tapai kā do no do diēza.

» Vārds pa vārdam, un mūsu saruna b dzās ar norunu aiziet uz kino. Kin teātrī viņa ieradās pirms manis, un ilgi vēroju, kā Simona, mīņādamās m vienas kājas uz otru, stāvēja gluži k godasardzē. Tumšajā kinozālē es viņiļ divas reizes noskūpstīju. Atbildes skūpsti nesaņēmu. Viss notika tā, kā vajadzēja [Mēs pārcēlāmies uz universitātes pil-Mani tur gaidīja darbs psiholo-as katedrā. Protams, tā bija tikai mas-šanās. Viņai nekas nebija jāzina par nu plaukstu un par numuru uz tās.

domā, ka apprecējusies ar cilvēku. Iedomājieties jaunu sievieti, kura, pa-iusot vīra gribai, nestrādā ārpus mā-bez kurnēšanas vada saimniecību, rbjas, allaž konsultēdamās ar savu viejo, un lasa tikai viņa ieteiktās grāma-kura viena pati nekad neiziet uz ie-un vienmēr saka tikai «jā» . . . Tas lieliski! Vēl vairāk — viņai nav vajāji komplimenti! Ar viņu var arī ne-rrunāt problēmas. Ķildas, strīdi, samie-aāšanās, dzimumu karš — tas viss lai liek citiem. Viņa gluži vienkārši ir mā-jums līdzās. Tas ir lieliski! Bet, kad su nav mājās un saimniecības darbi Kriti, viņa ada, tamborē vai raksta .ltltiskus stāstus par mīlestību vidus-tos. Vai pirmsemancipācijas laikos nebija mūsu vecmāmiņas? Vienīgā sime bija tā, ka šī sieviete turēja ka-

Taču Simonai bija vēl viena dīvainība, mūsu dīvāna sēdēja milzīga, muļķīga tata lelle, kurai viņa šuva visdažā-kās kleitiņas, cepurītes un citus tutes piederumus. Tikai pa naktīm, kad lle aizceļoja uz skapi, es jutu, ka neesmu iidējis mieru.

limonas rakstītie stāsti bija īsi un enveidīgi. Tajos attēlotā mīlestība bei-īs strupceļā — vai nu viņš vai viņa īgāja bojā. Taču dzīvē Simona ziedēja puķe. Viņa izskatījās tik jauna, cik aa vien var izskatīties sieviete, kas iidējusi meitenīgo formu trauslumu, saglabājusi jaunības daiļumu. Pat acis ■ kļuvušas it kā gaišākas.

r mani nevar tik viegli apvest stūri. Lai arī kā es cerēju uz sekmi-eksperimenta beigām, kurām sekotu rliecinoša atskaite un tad — iekšējās saules kompliciiikācija turpmākajā pro-rammā, visupirms man vajadzēja go-&gt;i pildīt savas funkcijas. Es nebiju spējis ot viņai tik daudz saules, cik tagad at-ļ&gt;īdēja Simonas acīs, kas kādreiz bija

biklas un krēslainas. Tātad . . . Pārsteidzu viņus pēc visiem likumiem, ādi šajā ziņā pieņemti pie cilvēkiem, ^rādījās, ka mans sāncensis ir varens īisis ar muļķīgu, vasaras raibumiem jbārstītu seju un kalēja rokām, tāpat Simona no Lironas. Abus tuvinājuši sarās raibumi. Kad sasveicinājāmies, jš apmulsa kā students profesora priekš-abā.

«Ko jūs gribat?» viņš jautāja. — «Bet tu gribi?» — «Es tāpat vien,» viņš no-ica. — «Lūdzu, liec viņu mierā! Tu man traucē,» es palūdzu. — «Viņa man raksta vēstules,» viņš lepni paziņoja. — «Vai mī-il?» es jautāju nobažījies. — «Viņa nav jums piemērota,» viņš atbildēja nosarkdams. — «Nu un tad?» es painteresējos. — «Mēs braucam atpakaļ uz Lironu,» viņš atbildēja. — «Kad?» — «Rīt.»

Kamēr mēs sarunājāmies, mūs pētīja dziļiem ūdeņiem līdzīgās Simonas acis. Viņa neteica ne vārda.

Tas viss, protams, neizskaidro, kāpēc es viens pats sēžu šajā kupejā un gaidu, kad aties vilciens, kuru esmu izvēlējies. Ļoti iespējams, ka tam vispār nav izskaidrojuma, lai gan tā nebūt nav IeS-01 cienīga atbilde.

Kupejā smaržo pēc dermatīna, no gaiteņa atskan svešu sarunu frāzes. Paveras durvis, un uz sliekšņa parādās pieklājīga, vecīga, manuprāt, inženiera seja. Tā piederēja vienam no tiem cilvēkiem, kas deldē bikses, sēdēdami pie rasējamā dēļa, iet uz darbu ar skumjas rosinošu cilindrisku futrāli pie rokas, bet pīppau-zēs klačojas par kolēģu personisko dzīvi un apspriež dienesta mijattiecību problēmas.

Ļ-ļoti pieklājīgs cilvēks, gludi skūts, ar maisiņiem zem acīm, plānām lūpām, kas izstiepušās pieglaimīgā smaidiņā. Bet kā gan viņš nokļuvis šeit, tieši šajā vagonā? Droši vien aizkavējies un pēdējā brīdī ielecis pēdējā vagonā. Tik tiešām, vilciens noraustās, un mēs sākam braukt. Pāreja starp pēdējo un priekšpēdējo vagonu ir cieši noslēgta. Neko darīt . . .

— Vai atļausit?

— Esiet tik laipns!

Durvīs kā spogulī nu parādās, viss inženiera stāvs. Viņam tikko kā tīrīts uzvalks, izgludinātas bikses, kurpes spīd un laistās. Nodomāju, ka viņš saposies komandējumam. Jā gan, durvīs parādās arī portfelis, drīzāk — mape ar rāvējslēdzēju. Iedomājos, ka tajā ieliktas tīras zeķes, vēl ne reizi neuzvilkts krekls veikala iesaiņojumā, bārdas krēms un vesela kaudze tabulogrammu. Tūlīt viņš painteresēsies, vai braucu lidz galam, vai tēja būs utt., u. t. jpr. Tā nu tas ir, man patīk, ka cilvēki man izsūdz grēkus. Tas papildina datu banku, un laika mums ir atliku likām.

Inženieris pasmaida ar acīm, lūpām, acu maisiņiem, uzacīm, degunu. Nu, ļoti labs cilvēks.

— Nodzēsiet augšējo gaismu, — es palūdzu.

— Vai liksities gulēt? — gādīgi apvaicājas inženieris. Viņš tikko ir apsēdies, taču steidzīgi .pielec kājās. — Ja as jums traucēju, iziešu gaitenī. Tikai pasakiet, nekautrējieties.

Ne vārda neatbildējis, es atkorķēju divas nektāra pudeles, ko izņemu no sava vēderainā retro stila portfeļa.

— Izdzeriet kopā ar mani!

— Vispār es esmu nedzērājs, — mulsā balsī atbild inženieris.

— Tas taču nav kaut kāds aizvēsturisks degvīns, bet nektārs — dievu dzēriens!

— Bet kur ņemsim glāzes? — rosīgi atbild inženieris, aplaizdams skatienu visapkārt.

Durvīs parādās mana seja — tas ir viens no maniem kolēģiem, tērpies pavadoņa formā.

— Ko tad nu ievajadzējies? — ne pārāk laipni uzsauc pavadonis. Skaidrs, viņš ir IeS-17 — «melanholiķis, rupjš tēviņš» pēc programmas, turklāt trīs dienas neskuvies.

— Atnesiet, lūdzu, glā … — iesāk inženieris, bet apraujas un pārmaiņus sāk mūs aplūkot. Apjukums viņa sejā parādījās tikai uz brīdi. — Vai glāzes jums neatrastos? — viņš palūdz.

— Skat, ko sagribējuši! — norūc pavadonis un aizvelk durvis. Par to, kā šeit iekļuvis cilvēks, viņš pat nepajautā. Šķiet, ka programmas krahs, par spīti visiem aprēķiniem, ietekmējis ari viņu.

— Var arī no kakliņa, — es ierosinu, cieši novērodams inženieri.

Var arī no kakliņa, — viņš nedroši atbild un satver savu pudeli. Lai tikai iztaptu man, inženieris ir gatavs uz visu. Neprazdams dzert no pudeles, viņš laiku pa laikam aizrijas un šmaukstina lūpas.

— Kā jūs sauc? — es jautāju -profesionāla psihologa nesatricināmajā mierā.

— Roberts. Bet jūs? Jums taču arī ir vārds?

Ko-o? Kas viņam prātā?

— Kā vēlaties, — vēsi atbildu es. — Teiksim, mani sauc par Oskaru.

Tas ir joks. Viņš tūlīt atbildēs: «Ļoti

patīkami.» ,

— Ļoti patīkami.

— Jūs esat inženieris?

— Jā. Kā jūs uzminējāt?

— Es esmu psihologs.

— A-ā . . . kādā nozīmē?

— Vistiešākajā. Tā ir mana profesija. Mācu studentus universitātes psiholoģijas katedrā.

Inženieris priecīgi iesmejas. Viņš smejas no prieka un, šķiet, arī no atvieglojuma. Paldies dievam, ka viņa nejaušais ceļabiedrs ir inteliģents cilvēks, nevis kāds zaglis vai laupītājs!

Mēs apnicīgi spriedelējam par dažādu profesiju īpatnībām, par darbu un algu . . . Tas ir garlaicīgi. Tad inženieris sēžas savā zirdziņā un sāk iztirzāt dienesta instrukcijas, ko ievēro viņa darba vietā, katra kolēģa pienākumus un tiesības, to, kas ticis priekšniekos, kas palicis padotajos, kādas ir viņu savstarpējās attiecības . . .

Drīz vien viņš izstāstījis visu, sākam runāt par interesantākiem tematiem.

— Vai esat precējies? — jautā inženieris.

— Biju. Vēl pirms trīs dienām biju. Bet tu? — savukārt jautāju es, ar šo vietniekvārdu beidzot nojaukdams barjeru, kas mūs šķir.

,— Paldies dievam, pagaidām man viss kārtibā, — atbild inženieris nopūzdamies.

— Viss kārtībā? — es iesaucos pārsteigumā. — Droši vien savstarpēja harmonija? Radniecīgas dvēseles?

— Ko jūs! — nedaudz tā kā aizvainotā balsi viņš noraida šos pieņēmumus.

— Toties mums viss kā cilvēkiem. Māja, sieva, bērns. Kā cilvēkiem.

— Pat mīlestības vēstules viens otram rakstāt?

Mana līdzbraucēja seja pēkšņi kļūst drūma, noslēgta un veca. Nezin kāpēc viņš paskatās uz durvīm un tad atkal nopēta mani. Viņa skatiens it kā saka: «Jūs nemaz neesat tas, par ko uzdodaties.»

— Bet tu, Oskar, vai tu viņai raksti? — viņš norūc caur zcbiem.

— Ak vai! — es iesmējos atbildēdams.

— Ak vai! Nav bijis iemesla. Neesmu rakstlj is.

— Pasaulē notiek dīvainas lietas, — galvu šūpodams, saka inženieris.

— Zinātne neatzist brīnumus.

— Nesaki vis . . . Iedomājies, pavisam nesen es braucu ar šo pašu vilcienu, tādā pašā kupejā un tāpat divatā.

— Protams, kopā ar psihologu, — es pajokoju.

— Nē, Oskar. Ar necilvēku.

— Ar ko? Ar ko?

— Ar necilvēku. Es par to pārliecinājos pēc kādas detaļas.

— Nevar būt! — es steigšus atbildu, nevilšus paslēpdams roku aiz muguras.

— Var gan! — pārliecināti iebilst Roberts. — Tiesa, ja es kādam to pastāstītu, neviens neticētu, uzskatītu mani par jukušu . . . Un ari -toreiz mēs runājām par mīlestības vēstulēm.

— Cik daudz sagadīšanos!

— Tik tiešām! — Roberts apklust, it kā pārdomādams, vai ir vērts turpināt. Liekas, viņš apsver, kāds ļaunums viņam — vai mums abiem — var rasties no runāšanas.

— Nu, nu, — es nosaku, berzēdams rokas aiz muguras. — Tas ir interesanti. 2ēl, ka mums vairs nav nektāra. Bet ir dezoksiribonukleīnskābes ekstrakts. Lūk! To sauc par konjaku.

— Es nedzeru! — iesaucas inženieris, ieraudzīdams plakano blašķi.

— Es arī.

— Bet mums taču nav glāžu! — iebilst inženieris, ķerdamies pie salmiņa.

— Man ir olu biķerītis. Dodamies ceļā, es vienmēr to ņemu lidzi, tāpat kā kādas piecas vārītas olas. Tās ir mans mīļākais ēdiens. Tās rekomendē pat speciālisti. Turklāt ari visi cilvēki ēd olas, vai ne, Robert?

Mani atkal pārņem sava pārākuma izraisītā labsajūta.

Dzeram pēc kārtas. Tukšodams savu biķerīti, Roberts viebjas. Domāju, ka viņš to dara tāpēc, lai izrādītu nicinājumu.

— Nekad jau nevar zināt, ar ko būsi ceļabiedros, — viņš piebilst.

Noprotu, ka viņš runā par to vilcienu un par to ceļabiedru.

— Bija nakts no svētdienas uz pirmdienu . . .

— Neatbilstība! Tagad ir nakts no sestdienas uz svētdienu.

— Nepārtrauc! Man vajadzēja uzrakstīt vēstuli Irēnai. Man tas ir grūts uzdevums. Taču tieši vilcienā, ieklausoties riteņu klaudzienos, vislabāk raisās domas. Turklāt vilcienā nav tādu pārslodžu kā kosmoplānā.

Es pārbaudīju dzirdi: riteņi klaudzēja, inženieris runāja, no gaiteņa atskanēja vīriešu balsis.

— Irēnai? Robert, draudziņ, kas ir Irēna?

— Jaunības dienu draudzene. Mēs dzīvojām vienā mājā, kāpņu laukumiņā pie aizslēgto bēniņu durvīm skūpstījāmies, atzināmies milestībā . . .

' — Cik skaisti!

— Nepārtrauc … Un mīlējām viens . otru. Bērnu mums nebija — Irēna to vienmēr atlika, bet viņas vecāki uzskatīja, ka ar kāzām var nesteigties. Tad mēs ar māti pārcēlāmies uz citu dzīvokli. . .

— Tālāk, tālāk!

— Pēc tam es iepazinos ar Silviju.

— Pēc Irēnas?

— Pēc Irēnas. Mēs apprecējāmies. Dzīvojām nomalē, nezin kāpēc, ja vien nebija īpašas vajadzības, es izvairījos apmeklēt tos pilsētas rajonus, kur nejauši varēju satikties ar Irēnu. Reiz . . . Visu šo laiku man neizzuda vainas apziņa . . .

— Nekonsekvents biheiviorisms.

— Jā, — piekrita Roberts.

— Formāla adaptācija faktiskā dezin-tegrācijā.

— Jā, jā, — Roberts turpināja. — Tad, kad . . . tajā kupejā . . . mēs ar dēlu bijām palikuši divatā.

— Vai izšķīrāties?

— Silvija nomira.

— Lūk, kā! . . . Atvaino, man tas nāca negaidīti.

— Vēzis. Dēls man ir no viņas.

— Parasti gan saka — dēls no viņa.

— Hm . . . Vai tev vēl ir palikusi kāda lāsīte?

— Atvaino, man ta'š pavisam bija izgājis no prāta. Dzer!

Vairs nevaibstldamies, viņš iedzēra kārtīgu malku. Situācija kļuva arvien dramatiskāka. Es sapratu, ka mēs tuvojamies kulminācijai.

— Robert, tev grūti runāt. Es turpināšu tavā vietā. Klausies: Irēnai nodarītās pārestības apziņa jo sevišķi saasinājās pēc Silvijas nāves. Zemapziņā bija dzīva doma, ka tā ir atmaksa par mānīšanos. Sī psiholoģiskā nasta dienu no dienas kļuva jo smagāka.

— Man vajadzēja izskaidroties ar Irēnu. Bet kā?

— Izskaidroties . . . Vajadzēja izskaidroties … Kā jūs tb darāt? — es jautāju nopūzdamies.

— Es, Oskar, nācu pie slēdziena, ka jāuzraksta vēstule.

— Vēstule … — es domīgi noteicu.

— Sieviešu psiholoģijas noslēpumi.

— Kāds tam sakars ar psiholoģiju? Gluži parasta vēstule. «Labdien, Irēn!» es uzrakstīju un saraucu pieri. Tad pārsvītroju uzrakstīto, izrāvu lapu no bloknota un saņurcīju. Tāda uzruna nederēja. Tādās lietās, Oskar, ļoti svarīga ir intonācija.

— Intonācija?

— Jā. Tā iesākot, iznāca, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar. To apsvēris, es uzrakstīju: «Sveicināta, Irēn!» Tas jau skanēja labāk.

— Labāk?

— Apdomājot pirmo frāzi, man ienāca prātā, ka visvienkāršāk būtu sākt ar viņas vārdu: «Irēn!» Man likās, ka familiārais «sveicināta!» nav visai loģiska uzruna, satiekot cilvēku pēc ilgākas šķiršanās.

— Šķiet, ka tu nenodod laikā rasēju-rņus. Vai uzminēju? Redzi nu.

— Un tad notika tas, Oskar.

Gaitenī atskanēja strauji soļi, un kāds atrāva mūsu kupejas durvis.

— Sēžat nomodā? — pavaicāja pavadonis, un viņa gludajā sejā parādījās plats smaids. — Ha-ha-ha-ha!

Tā varēja smieties tikai IeS-15— «nenosvērts, straujš sangviniķis» pēc programmas. Turklāt viņam bija jaunekļa fizionomija.

Inženiera sejā varēja saskatīt baiļu un apjukuma grimasi.

B. Roberta zīm.

— Viss kārtībā, — es teicu. — Tas bija pavadonis.

— Ne jau tagad, — samocītā balsī tikko sadzirdami paskaidroja Roberts. — Toreiz . . .

— Toreiz tas bija . . .

— … k-kāds viņam līdzīgs, tikai cāks. Arī gludi skuvies. Un vēl viņ-kaut kāda līdzība ar tevi.. .

Es sakniebu lūpas.

— Tas jau atgādina detektīvrom= es norūcu caur zobiem.

— Viņš nosauca savu vietu. Otrā k septītā vieta.

— Tā ir manfijfi.

— Viņam bija pelēki, sportiska griezuma svārki, balts krekls ar a apkakli, kādas toreiz bija modē, plecu nevērīgi pārmests smilšu kr= tekļu mētelis.

— Lūk, kur tas karājas.

— Tā viņš bija ģērbies, kad st= kupejas durvīs.

— Kā spoguli.

— Es novērsu skatienu no viņa un ģināju koncentrēt domas pie vēstul

— Vai Silvijai? ,

— Pagaidi… Irēnai.

— Pareizi!

— Mans ceļabiedrs iekārtojās pi un nekautrīgi sāka pētīt mani.

— Vai arī viņš bija psihologs?

— Es taču teicu — necilvēks. Va pierādīt. «Raugoties uz jums,» acis miedzis, paziņoja ienācējs, «var pār nāties, cik liela taisnība bijusi nenr gajam Šekspīram, kurš mīlestību n cis par sirds zobusāpēm. Jūs rakstāt tuli sievietei, un jums nekas neiz

— Es neko tādu neesmu teicis!

— Rimsties jel, Oskar! Šķiet, ka esam ierāvusi par daudz. To teica Mēs iepazināmies. Viņš arī stādījās pri kā Oskars.

— Tas jau kļūst interesantāk. Vai ne, bert?

— Viņš teica: «Jūs man patlkat, u gribu jums palīdzēt.»

— Es arī, draudziņ! Tev vajadzētu a~ olu. Tas stiprina. Te būs biķerītis&lt; olu biķerītis, nevis glāzīte.

— Olu gan es apēdīšu, — it kā ar sl" tām dusmām balsī piekrita Roberts.

Kamēr viņš ēda, kupejā valdīja klusu Mēs traucāmies uz priekšu, uz nāko turklāt mums abiem tā nebija ieprogr mēta. Es nezināju, kas gaida mūs, inženieris nevarēja zināt, kas gaida viņ

— Viņš teica, —.klusumu pārtrauca bērta balss, — ka manā vārdā sacerē' vēstuli Irēnai. Es burtiski. . .

— Burtiski saraustīji viņu gabalos?

— «Neiekaistiet,» viņš teica. «Attiecr ar sievietēm pasaule redzama izkropļoti vai nu rožainā, vai melnā gaismā.»

— Ak tā? Taču apstākļi nevar ietekm mūsu redzi!

— Viņš paņēma savu vēderaino po feli, noklikšķināja slēdžus un atvēra t Brīdi parakņājies, viņš izvilka no portfe dažas kārtīgi salocītas zila papīra loksn nolika tās uz kupejas galdiņa malas apsedza ar plaukstu.

— Draudziņ … Jā, viņš bijis no mūsu sērijas. No IeS. Bet kurš gan no septiņpadsmit?

— Neko nesaprotu, — acis piemiedzis, noteica Roberts. — Tā bija mīlestības vēs-tole.

— Ko?! Jau uzrakstīta? Vēl nenosūtīta mīlestības vēstule? &gt;

— «Sīs lapiņas,» viņš teica, «ir īsts še-ievrs.» '

Neko nesaprazdams, es skatījos uz ceļabiedru.

— Neko nesaprazdams, es skatījos uz ceļabiedru, — inženieris turpināja, ievilkdams elpu. — Kas viņš ir? Ko viņš grib? «To sievieti,» viņš teica, «pirms mēneša es satiku klubā. Bija atpūtas vakars tiem, kam pāri trīsdesmit. Protams, ar dejām. Bet tās tikai tāpēc, lai pievilinātu. Baļķa varoņu vecumā sievietes labi zina, Iste" vinas 'et uz šādiem vakariem. Un ij. to zinu,» viņš teica. «Sieviešu psiholoģija,» viņš teica, paceldams plaukstu, «man nav sveša.»

Tad, lūk, kur kulminācijai

— Beidz, beidz, — es steigšus iesaucos — Tev būs tikai licies.

— Kas man būs licies? — pārjautāja in-ienieris. — Man nekas nav licies. Plaukstas pamatnē, starp īkšķa un mazā pirkstiņa muskuļiem, viņam. . . viņam zem ādas bija numurs.

— Nu, labi. Nestrīdēsimies. Pasaki tikai, kāds numurs, un es ticēšu.

— Ie-S trīs-pads-mit! — kā ar cirvi skaldīdams, atbildēja inženieris.

Nu, nu. Skaidrs, ka sveikā neizkulsi-mies. Labi, ka laimīgas, protams, no mūsu viedokļa laimīgas — nejaušības dēļ šis cienījamais inženieris nokļuvis tieši šajā vagonā. Atliek tikai cerēt, ka tas bijis vie-KĪS'S gadījums, kad nākusi gaismā pilnīgi ^ub)ia informācija. Arī trīspadsmitajam klāsies plāni. Šķiet, ka viņa nāvē nebūs vainojama bioloģisko audu dabiskā novecošanās . . . Tādas tās lietiņas. Drīz vien mēs atkabināsimies no šī vilciena un paši savā gaitā trauksimies uz mērķi pa citu dzelzceļa atzarojumu. Bet tas viss notiks pēc Lironas.

— Neguli, Oskar! Diemžēl, esmu spiests atzīties, ka nepazīstu sieviešu psiholoģiju, — kā moceklis izstiepdams lūpas un aizvērdams acis, paziņoja inženieris. — Bet viņš gan to zināja.

— Viņš?

— Viņš. . •

— Ak viņš! Skaidrs.

— Kā redzu, abstrakta domāšana nav jūsu ampluā . . .

— Gluži pretēji — ir gan!

— Tā teica viņš.

— Ak viņš! Tu lieliski spēlē viņa lomu.

— «Tajā vakarā,» viņš turpināja smaidīdams, «es iepazinos ar patīkama izskata dāmu. Viņu sauca Anna. Viņa bija atbraukusi uz mūsu pilsētu paciemoties pie draudzenes. No visām sievietēm klubā viņa bija vissimpātiskākā …»

— Sieviešu psiholoģijas pazīšana, — es noteicu saniknots, — ir ierocis, ar kuru nekad nevar nošaut greizi. Sīs Irēnas psiholoģija tev, Robert, ir noslēpums, kas glabājas aiz septiņām atslēgām. Turklāt tu neproti izteikt savas domas uz papīra. Tava lira, diemžēl, ir rasējamais galds, vatmaņpapīrs un velce. Tu esi dizainers, nevis dzejnieks. Taču tieši vārds ir sievietes sirds atslēga. Jāraksta, viņām noteikti jāraksta vēstules. Tā tas ir.

Pēc šķiršanās ar Simonu man vajadzēja izrunāties, izlādēt kaut kādus akumulatorus, atjaunot ticību pamatu pamatiem. Taču inženieris — kas to būtu domājis! — atkal ķērās pie sava.

— Iniciatīva piederēja viņam, tam tipam, un es uzreiz nevarēju attapties, ko man darīt. Viņš pabidīja uz manu pusi četrās daļās salocītās lapiņas un lika, lai es tās izlasu. «Tikai uzmanīgi,» viņš teica, «nesaburziet oriģinālu!»

Viņa balsī bija sadzirdamas apspiestas elsas. Cik gan emocionāli ir šie cilvēki!

— Es to pārlasīju aizvakar. Atmiņa gan nav magnetofons, tomēr . . .

Vērtīgs liecinieks. Vienlaikus arī ķīlnieks. Viņu nekādā gadījumā nedrīkst izlaist no rokām.

Inženieris ievilka dziļāk elpu.

— «Mana mīļā, dārgā Anna! Kopš mūsu tikšanās pagājis mēnesis, bet man tas vilcies kā gads. Kā satraukuma un ilgu pilns gads! Ik diena, ik stunda man aizrit, atceroties Tevi. Tu vienmēr esi kopā ar mani — tāda, kādu es Tevi pirmo reizi ieraudziju tovakar — piegulošā melnā vakarkleitā ar sārtu rozi pie krūtīm, un tāda, kādu es Tevi redzēju otro un pēdējo reizi — zaļā klasiska piegriezuma kostīmā ar dzintara saktu. Tu mani savaldzināji, un es neprātīgi kā puišelis iemīlējos Tevī. Es mīlu Tevi, kā saule mii dienu, kā mēness mīl nakti. Mana iztēle uzbur visfantastiskākās ainas: te kā viduslaiku bruņinieks es ielencu cietoksni, lai nolaupītu Tevi, mana vienīgā, te ar ģitāru rokās stāvu zem Tava loga un dziedu spāņu balādi …»

— Turpini, turpini, ko apstājies!

— Šķiet, ka man kļūst nelabi ap dūšu.

Interesanti, no kādiem fragmentiem trīspadsmitais salīmējis šo tekstu? Man tas liekas pazistams. Kaut kas tajā atgādina Simonas rakstītos stāstus.

— «Mana naktsvijollte, mana smaržīgā orhideja, mana skaistā rozīte! Steidzos pie Tevis ar sapņa spārniem. Cik žēl, ka apstākļi ir spēcīgāki par mums un es nevaru ieraudzīt Tevi mirklī, kad ilgodamies rakstu šīs rindiņas! Lai satiktos atkal, mums ir jāattālinās. Es aizbraucu. Uz atkalredzēšanos būs jāgaida ilgi, bet mani tas neuztrauc, jo esmu pilnīgi pārliecināts par mūsu — Tavām un manām — jūtām. Ja mīl, šķiršanās ir tas pats, kas vējš ugunskuram — mazu dzirkstellti tas dzēš, bet lielu uzpūš. Manas milestlbas ugunskurs …»

Inženieris aizrijās. Viņa acīs bija asaras.

— Pietiek, Robert! Metode man ir skaidra, bet vai drīkstu to izmantot?

— Tu ari? — viņš jautāja ar šausmām balsi.

— Es tikai pajokoju. Viņš ar dūri izberzēja acis.

— Es noticēju, Oskar, ka viņš mīl Annu. Taču viņš tikai priecājās par to, kā mani ietekmējusi viņa vēstule. Viņa lūpas pastiepās garākas un sastinga pussmaidā.

— Tas ir kaut kas nepatīkams.

— Ari man tā likās. Bet tad es atcerējos, ka viņš taču nemaz nav cilvēks. Velna izdzimtenis. Par to jau sen baumoja.

— Par ko? — es mierīgi apvaicājos.

— Par to, ka starp mums parādījušies mākslīgi cilvēki — homunfculi, kas zogot mūsu sievietes un it kā pat slepus valdot pār mums . . .

— Nosmeļ visu krējumu un vispār — viņi vainojami visās likstās, — es nobeidzu teikumu. Tad, cik nu vien mierīgi spēdams, piebildu: — Robert, tās ir pasakas!

Viņš atmeta ar roku.

— Saproti, Oskar, ne jau viņš viņā, bet viņa viņā bija neprātīgi iemīlējusies.

— Sieviešu psiholoģija? Viņa taču mīl, ja viņš prot rakstīt vēstules.

— Oskar, tu neticēsi, ja- pateikšu, ko viņš man atklāja.

— Kālab gan ne, tu taču esi ne tikai vislabāk informētais, bet ari vistaisnīgākais cilvēks pasaulē.

— Viņš teica, ka šī vēstule esot pārdošanai.

IeS-01 atradās dziļā nokautā, ja tāds vispār bija iespējams. Pirmo triecienu viņš saņēma no Simonas, otru — ar vecīgā, priekš savas profesijas pārāk daudz zinošā inženiera starpniecību—-no IeS-13. Izrādījās, ka pirmajam numuram ir nosliece uz pārsteidzīgiem spriedumiem. Vai tā būtu programmas nepilniba, vai sekas, ko izraisījusi ilgstoša saskarsme ar cilvēkiem?

— Anna dzīvoja Lironā.

— Kur? Tu maldies, Robert. Tur dzīvo Simona.

— Protams, Anna tagad tur vairs nedzīvo.

— Un viņas vietā dzīvo Simona.

— Nepārtrauc mani. Viņš devās pie Annas, lai personiski nodotu viņai šo vēstuli . . . «Pamodināšu viņu rītausmā, noslīgšu uz ceļgala, noskūpstīšu viņas naktskreklu un nodziedāšu balādi par mīlestību. Es jau turēju rokās pasta balodīti, lai palaistu to pie Tevis ar šim debeszilajām, manas sirds asinīm aprakstītajām lapiņām, taču sapratu, ka nomiršu ceļā, ja nekavē

joties, ja šo pašu brīdi neredzēšu Tevi. Dzirdi, kā tur, apakšā, pakavus klaudzinādams, zviedz mans zirgs. Ir laiks, ir laiks doties ceļā. Gaidi mani un domā par mani .. . Grūtajā ceļā Tavas domas stiprinās vientuļo ceļinieku.»

— Mana mīļā melnacainā, melnmatainā Simona, cik līdzīgi gan jūs visi rakstāt, velns parāvis! Piedod, Robert, es pārtraucu tevi. . .

— «Ak jā, mana ziedošā orhideja, tikai, lūdzu, aizdod nedaudz naudas, manu de-bestiņ …» Velna izdzimums!

— Redz, kāds! — es nomurmināju, šoreiz izvēlēdamies nevis programmā ierakstītos vārdus «Nu, nu.» — Viņam bija uzdots integrēties, bet viņš, blēdis, lūk, ar ko nodarbojies!

— «Sievietes mīlestība,» viņš teica, «ir kā ābols, kuram vispirms jāļauj nobriest un tikai tad to var noraut. Pēc zināma laika,» viņš teica, «es atkal apciemošu Annu gluži tāpat, kā laiku pa laikam apciemoju visas savas klientes . . .»

— Un viņš vēl uzdrošinās apgalvot, — es iesaucos, — ka viņa pametusi viņu! Viņš pats izgāza eksperimentu, daudzsievis tāds! Par kādu sieviešu psiholoģijas izpratni te var runāt!

Neko nesaprazdams, Roberts bridi noskatījās mani un tad turpināja:

— Es mēģināju vest viņu pie prāta. Bet kur nu! Viņš taču nebija cilvēks. Līdzcietība viņam bija sveša.. Turklāt viņš vēl centās pārliecināt mani, ka nabaga sieviete glabāšot zilo vēstuli, bezmiega naktīs daudzkārt to pārlasīšot, mēnesnīcā nopūzdamās pie loga, no vietas ar skūpstiem pārklādama sirdij tik miļās. rindiņas . . . Es ilgi nevarēju attapties. Visu laiku domāju par nabaga Annu, kuru grib piekrāpt. Irēna man vairs nemaz nebija prātā .. . Līdz Lironai vēl bija palikušas piecas minūtes. Mans ceļabiedrs snauda. Es izslīdēju gaitenī. . . Atlikušo nakts daļu aizvadīju uzgaidāmajās telpās. Astoņos no rīta devos uz pilsētu, iepriekš noskaidrojis, kā aiziet uz centrālo bibliotēku.

— Vai tu viņu pazini uzreiz?

— Acumirkli. Gaiši mati, zilas, gandrīz vai caurspīdīgas acis, skaisti veidotas lūpas . . .

— Tā nebija viņa!

— Nē, viņa. Mēs devāmies uz dibenistabu, kur cits pie cita stāvēja grāmatplaukti, un es . . .

— Visu pastāstīji viņai?

— Viņa klausījās, ne reizi nepārtraukdama mani. Pēc trīs dienām atceļā es atkal apciemoju Annu. Gribēju pajautāt, vai tas lunkanais tips ir bijis pie viņas, taču . . . Anna neko man neatklāja. Tad viņa atbrauca pie manis, pie manis un mana dēla. Uz visiem laikiem,

Es iesvilpos. Pavērās durvis, un kupejā iespraucās pavadoņa pinkainā galva. Uzmini nu, kāds varēja bū'_ viņa numurs. Varbūt trīspadsmitais. Iespējams, ka viņš bija noklausījies aiz durvīm.

— Šķiet, Lironā kāds gribēja izkāpt, vai ne? Stāvēsim tikai divas minūtes. Pēc tam būs par vēlu.

— Es negribu! — pārbīli iesaucās Roberts. Likās, ka viņam visi nav mājā. Iespējams, ka vienādo seju virtene bija kļuvusi par pēdējo pilienu. Bet vainīga varēja būt arī blašķe, kuras dibenā tik tikko vairs klunkšķēja.

— Diemžēl, neviens šeit neizkāps, — es teicu. — Nav jēgas. Ja nu varbūt kāda jauna meitene. Skaistas meitenes vienmēr brauc līdz Lironai.

Pavadonis pakratīja galvu.

— Mūsu vagonā nav nevienas, — viņš' paziņoja.

— Aizdomīgs vagons, — es noteicu un līdzcietīgi paskatījos uz Robertu. Mēs tuvojāmies atrisinājumam.

Vilciens sāka bremzēt. Es blenzu logā. Uz platformas stāvēja divas jaunas sievietes bez bagāžas. Viņas bija atnākušas vai nu kādu sagaidīt, vai pavadīt. Man ausis atkal atskanēja inženiera pieklājīgā, apnicīgā, daudz ko pieredzējuša cilvēka balss:

— Es viņu mīlu. Mēs dzīvojam kā cimds ar roku. Visā kopdzīves laikā mums nav bijis nevienas nopietnākas ķildas. Viņa ir lieliska saimniece. Mājās mums ideāla kār-tība. Veļa vienmēr ir izmazgāta un izgludināta, apavi laikus nodoti labošanā, īre samaksāta, laikraksti un žurnāli pasūtīti. Dēlam jau ir četrpadsmit gadu. Skolā viņš saņem tikai labas un teicamas atzīmes, krāj vecas monētas, aizraujas ar gēnu inženieriju . . . Bet, lūk, aizvakar es pārsteidzu Annu pie kumodes. Manus soļus viņa nebija dzirdējusi. Rokās viņa turēja zilas lapiņas. Vēlāk, kad viņa aizgāja uz veikalu, es apskatīju vēstuli. Viņa to bija nopirkusi no tā veiklā tipa. Saproti . . . Bet tagad lasa … un raud … es noskatījos . . . Piedod, Oskar, es iziešu gaitenī. Es nedrīkstu uztraukties. Man ir stenokardija.

:— Vai mapi atstāsi kupejā vai ņemsi lidzi? — es drūmi pavaicāju.

— Lai paliek. Es nekāpšu ārā. Brauksim līdz galam.

— Līdz galam, — es apstiprināju. Beidzot es paliku pustumšajā kupejā

viens. No naktslampiņas staroja zilgana gaisma. Trešais trieciens nāca no Annas. Ko lai dara, katram pienākas pelnītais sods.

Uz galdiņa zem salvetes bija redzama četrās daļās salocīta papīra lapa. «Labdien, Simon!» Bet varbūt labāk— «Sveicināta, Simon!»?

Vilciens noraustījās un sāka kustēties. Gar logu aizslīdēja Lirona,_ un līdz ar to pazuda arī pēdējā cerība.

No krievu val. tulkojis P. Zaļkalns

Vadims Rudņevs Pjotra Venjaminoviča pamošanās

«ZINATNE UN TEHNIKA», 1989. g. 12. nr.

Un liela svētlaime pārņem jogu, kura sirds nomierinājusies, kaislības remdētas un' kurš, tāpat kā Brahma, ir bez grēka,

Bhagavatgita, VI nod.

— Stāsta taču, ka no rakstniekiem Gogolim šī Īpašība bijusi vislielākā mērā?

— Jā, Gogolim.

— Jā gan, Gogolim . . .

F. Dostojevskis.

«Noziegums un sods»

' Bet mākslas darbā autora reakciju uz atsevišķām varoņa izdarībām nosaka autora vispārējā attieksme pret varoni kopumā; visas atsevišķās varoņa būtības izpausmes ir svarīgas tikai tik lielā mērā, cik kā atsevišķi momenti tās raksturo šo būtību kopumā.

Sim stāstam, ko gribu jums pastāstīt, ir divas nenoliedzamas priekšrocības: tam ir sākums un arī beigas. Es saprotu, ka ar tādu spriedumu jau esmu pietiekami sakompro- mitējies. Var teikt (un es piebildīšu: gluži pareizi!), ka graša vērts ir autors, kurš sāk ar slavas dziesmu sava darba labajām ipašībām. Es jau iepriekš pievienojos šiem iebildumiem. Bet sagaidu arī citus un paredzu, ka visu laiku, kamēr vien spalva būs manās rokās, es nebeigšu izgāzt žulti pret tiem. Man jau tagad sāk drebēt rokas un aukstums pārņem pakausi, kolīdz iedomājos viņu [aunos izsaucienus. Kā tad tā, viņi brēks, jau pirmajās opusa rindās autors pasludina sevi par kaitīgu un jau sen izskaustu novirzienu piekritēju! Kā viņam iav kauna publiski atzīties šajā grēkā! Tāds negods, mūsu gadsimtā, kad . . .

Es negrabu ielaisties nevajadzīgā polemikā. Teikšu tikai to, ka ilgi, ļoti ilgi esmu vērojis pasauli caur maģisku kristālu, kas iegūts no tiem modē nākušajiem prātojumiem, kuri pārsteidz ar harmonisku koncepciju un ar kuriem tik neprātīgi aizraujas mūsu jaunākās paaudzes. Ilgu laiku mani ir valdzinājuši tie patiesi izcilie domātāji (arī tie, ko man bijis gods pazīt personiski), kuri piesārņojuši mūsu prātus un saindējuši sirdis. Un reiz es teicu pats sev: laiks pārvilkt ram krustu, laiks pamosties no šā reiboņa. Un es pamodos un piecēlos. Un man vēl ne reizi nav vajadzējis to nožēlot.

Daudz vēlāk, pēc daudziem gadiem, es bieži sev vaicāju: kāpēc tas viss — šī loģiskā ārišķība, šī estētika, kura robežojas ar ārprātu — tā ielauzusies mūsu prātos? Un katru reizi es no jauna pārliecinos, ka ir ^aivi un bezatbildīgi tikai tā, garāmejot mēģināt saprast to, ko nav varējušas saprast veselas paaudzes. Un ja tiešām tas viss man ir tik svarīgs, nevajadzētu kratīties vaļā un nicīgi vīpsnāt, bet nu jau it kā no malas ar cieņu iedziļināties tajā dzīvē, ko esi vadījis daudzus gadu desmitus.

Tieši tad, kad es biju nonācis pie šāda secinājuma, man prātā iešāvās laimīga doma — uzrakstīt par šo notikumu, kuram esmu tik daudz pateicības parādā.

Ilgi laiku man nebija iespējas ar visu sirdi nodoties savai iecerei, jo traucēja gan mājas darbi, gan dienesta pienākumi. Bet tagad, kad esmu atradis pietiekami daudz laika, lai iesāktu un pabeigtu savu stāstu, es esmu ārkārtīgi noraizējies par savu nodomu un, nespēdams ķerties pie lietas, mīņājos uz vietas, kļūstu patmīlīgs un līdz ar to atklāju savu īsto dabu.

Sis atgadījums, par kuru gribu pastāstīt, notika (un es uz to pastāvu) . . . gada 23, oktobrī. Vēlreiz gribu uzsvērt: var gadīties, ka manā stāstā būs ne mazums konkrētu datumu. Es zvēru, ka tie visi un arī katra nedēļas diena ir visrūpīgākā veidā pārbaudīti, bet nepieciešamības gadījumā varu iesniegt dokumentus, kas šos datumus apstiprinās. Protams, man var jautāt, kāpēc vajadzīga tāda precizitāte. Tāpēc, godātie kungi, tāpēc . . .

Bet visam savs laiks.

Todien, 23. oktobrī, apmēram pēc desmitiem vakarā pie manām durvīm piezvanīja kāds cilvēks. Viņu sauca par Pjotru Ven- jaminovjču. Viņš bija garš un kalsns, ar tumšbrūniem matiem, kurus parasti sasukāja atpakaļ. Taču tie vienmēr izjuka, un Pjotrs Venjaminovičs izskatījās, it kā būtu nedaudz uztraucies vai saslimis.

Pēc izskata Pjotram Venjaminovičam varēja dot gadus trīsdesmit, Viņa acīs vienmēr bija vērojama zināma dualitāte; lai gan tās koncentrēti lūkojās taisni uz priekšu, tajās nenoliedzami bija saskatāms kāds nemiers, un likās, ka Pjotrs Venjaminovičs mūžīgi par kaut ko šaubās un šīs šaubas viņu nomāc. Sarunu biedram varēja rasties iespaids, ka viņa skatiens visu laiku lūdz palīdzību, taču dara to neuzbāzīgi, delikāti un nesūrojas, ja prasīto nesaņem.

Pjotram Venjaminovičam mugurā bija viegls pelēkas vai pat zaļgani pelēkas krāsas putekļu mētelis. Nokarājušos bikšu dēļ viņa stāvs izskatījās mazliet lempīgs; Pjotram Venjaminovičam šis trūkums, protams, bija zināms, taču neko labot viņš nevarēja. Reizumis gan, nejuzdamies ērti, viņš mēģināja bikses kaut kā saraustīt vai pieglu- dināt, bet darīja to tā, lai citi viņa pūliņus nepamanītu.

Rokās viņam parasti nebija nekā. Bet, ja Pjotrs Venjaminovičs dīki sēdēja pie galda, viņam patika ilgstoši grozīt pirkstos kādu nevajadzīgu priekšmetu. Jāsaka, ka Pjotrs Venjaminovičs vispār bija ļoti izklaidīgs cilvēks un tāpēc dažkārt atstāja nožēlojamu iespaidu.

Izklaidības dēļ reiz viņš iesēdās citā vilcienā un aizbrauca uz gluži citu pilsētu, kura turklāt atradās pilnīgi pretējā virzienā no tās pilsētas, uz kuru Pjotrs Venjaminovičs gribēja doties. Bet, ieradies svešajā pilsētā, viņš uz ilgu laiku palika tur dzīvot un gandrīz visu šo laiku nekur neizbrauca.

Sajā pilsētā, kurā viņš nonāca nejauši, ar Pjotru Venjaminoviču tad arī atgadījās tas, par ko es gribu pastāstīt, bet ko nekādi nevaru iesākt nepietiekamās literārās pieredzes dēļ .

Lai gan izglītība man devusi kādu nojautu par priekšmetu daiļumu un esmu beidzis pat Vēstures un filoloģijas nodaļu Tērbatas universitātē, tomēr jāsaka, ka nekādi nevaru saukties par literātu, un, ja tagad, teiksim, tīri beletristiskos nolūkos esmu ķēries pie spalvas, tas noticis tikai tā-, pēc, ka mani interesējošā matērija nav varējusi kļūt par filozofijas vai filoloģijas pētījumu priekšmetu. Bet jau tagad, ar pirmajām lappusēm man ir skaidrs, kādu atbildību esmu uzņēmies, kādu nastu sev uzvēlis.

Trīs cilvēces kultūras jomas — zinātne, māksla un dzīve — apvienojas tikai personībā, kura ar tām sevi papildina. Taču šī sakarība var kļūt mehāniska un ārīga. Personības elementu iekšējo saistību nodrošina tikai vienota atbildība. Par visu, ko esmu pārdzīvojis un sapratis mākslā, man ar darbiem ir jāatbild savā dzīvē, lai viss pārdzīvotais un saprastais nepaliktu bez sekām.

Es atļāvos gandrīz vārds vārdā atkārtot mūsu lielā domātāja izteicienu. Tas atskanējis pirms daudziem gadiem. Atskatīdamies uz jau nodzīvoto laiku, es arvien biežāk konstatēju, ka visdziļākās domas mēs esam izteikuši jaunībā, ka vissvarīgākie secinājumi izteikti mūsu ceļa pašā sākumā. Visa turpmākā dzīve tikai attīsta jaunības drošos meklējumus.

Bet nu turpināšu. Tātad piektdien, 23. oktobrī, es sēdēju savā kabinetā ar Kanta grāmatu rokās. Manas domas bija atbrīvojušās no visa pasaulīgā un nīcīgā, un man nenāca ne prātā, kādu pārsteigumu ir saga-* tavojis liktenis. Labi atceros, kāda grāmata bija man rokās. Tie bija 1785. gadā izdotie «Tikumu metafizikas pamati».

Tieši tad, kad es lasīju par to, ka pašam gādāt par savu laimi ir pienākums, bet neapmierinātība ar savu stāvokli, kurai nāk klāt neskaitāmas rūpes un neapmierinātas vajadzības, var viegli kļūt par lielu kārdinājumu to nepildīt, pie durvīm atskanēja zvans.

Es gāju tās atvērt, joprojām mehāniski domādams par to, ka pēc būtības ārkārtīgi vērtīgu domu filozofs dāsni ieslēdzis savā darbā tikai kā loģisku saiti, nemaz neapzinādamies, ka . . . Taču tobrīd es pats nemaz neapzinājos, ka, atverot durvis, es ielaižu savā mājā gluži svešu cilvēku.

Tomēr jāsaka, ka, par spīti visam, Pjotrs Venjaminovičs jau no pirmā acumirkļa atstāja par sevi vispatīkamāko iespaidu. Tikai viņa skatiens, kā jau teicu, varēja samulsināt, sastopoties pirmo reizi. Bet vai mēs biežāk nenoskatām cilvēka ārieni, viņa gaitu un izturēšanos, vienlaikus aizmirstot ieskatīties, ja izsakāmies tēlaini, viņa dvēseles spogulī?

Uz mana dzīvokļa sliekšņa stāvēja dīvains cilvēks, tāds cilvēks, kuru redzot dažs labs laistos prom, pat atpakaļ neatskatīdamies, un droši vien rīkotos pareizi. Manā priekšā stāvēja liktenīgs cilvēks, cilvēks, kurš uzreiz ienāca manā dzīvē, krasi to pārgrozīdams.

Vēlreiz gribu uzsvērt: es neesmu belet- rists, un šis stāsts ir pirmais un, cerams, arī pēdējais mēģinājums tamlīdzīgus vingrinājumus izlikt uz papīra. Ik brīdi es attopos un pieķeru sevi domās, ka rakstu ne to, ko domāju, bet, ja ari rakstu, ko domāju, tas ne par matu nepavirza uz priekšu sižetu, tā attīstību.

Sestajā lappusē nonākušam, man ar skumjām jākonstatē, ka tikpat kā neesmu izkustējies no vietas. Turklāt man jau sāk likties, ka es tīšām vilcinos aprakstīt ainu, kura, nenoliedzami, ir . . . patiesību sakot, kuras dēļ šis stāsts ir iecerēts, proti, mūsu satikšanos un sarunu ar Pjotru Venjami- noviču. Atzīšos, ka es esmu pilnīgi apmulsis, ka gluži vienkārši nezinu, ko un kā aprakstīt un izskaidrot.

Pjotra Venjaminoviča ārieni es varētu restaurēt pēc, tā sakot, atmiņu druskām. Bet attēlot viņa parādīšanās brīdi, atcerēties, ko es toreiz sajutu, kā atvērās durvis un es ieraudzīju šo cilvēku, kā literātam droši un pārliecinoši to aprakstīt, vienlaikus nenogrēkojot pret patiesību, — tam man pietrūka īstas meistarības un nebija arī ne mazākās pieredzes.

Toreiz, kad atskanēja zvans un es iededzu gaitenī gaismu, es ilgi nevarēju atrast ārdurvju atslēgu. Tāpat arī tagad es nevaru atrast atslēgu, kura atvērtu manas lūpas, un, izgājis no savas neskaidrās valodas pasaules, es varētu ieiet pa elokvences un retorikas vārtiem.

Sākšu ar vissvarīgāko, ar to, kas mani pārsteidza pašā sākumā. Vēl nemaz nepārkāpis manas mājas slieksni, svešinieks uzrunāja mani vārdā. Te nu ir īstā vieta izlabot manu kļūdu, jo es vēl neesmu stādījies priekšā.

Mani sauc Nikolajs Ļvovičs Zaicevs. Man ir 47 gadi. Šķiet, man jau bija izdevība pieminēt, ka pēc izglītības esmu filologs. Taču neuzdrošinos pateikt precīzi, ar ko es nodarbojos. Kopš jaunības esmu sācis pierakstīt savas domas, bet nosaukt to par filozofēšanu, manuprāt, būtu par daudz. Tomēr nenogrēkošos pret patiesību, teikdams, ka mani vienmēr ir saistījuši mūžīgie jautājumi un ka ne pašlabumu meklēšana, ne jaunam cilvēkam tik dabiskā vajadzība izteikties un pašam sevi apliecināt, bet gan īsta patiesības mīlestība, pareizāk gan būtu teikt — mokošas patiesības slāpes, no kurām kaklā kļūst sauss, vada manas domas un spalvu.

Bet es atkal esmu aizrāvies ar kaut ko citu.

Pēc katras frāzes es neizbēgami novirzos no ceļa. Varbūt es neesmu izvēlējies īsto paņēmienu, lai attēlotu šos notikumus, kuri mani interesē. Iespējams, ka esmu it kā iekalts važās tāpēc, ka apriori apzinos

I

savu nespēju adekvāti attēlot notikušo, visas domas un jūtas, ko pārdzīvoju Pjotra Venjaminoviča pirmās vizītes laikā. Būtībā man atliek tikai viena izeja, un jādomā, ka būšu spiests to izmantot, lai gan tādā gadījumā vairs nevarēšu uzstāties kā stāstnieks, bet gan tikai kā publicētājs. Ko lai dara, var gadīties, ka to ari vajadzēja pierādīt. Lai nu kā, šī izeja ir objektīva realitāte, kura

fiksēta dīvainas (vismaz pirmajā acumirkli tā šķiet dīvaina) Pjotra Venjaminoviča kaprīzes dēļ.

Lieta tāda, ka mans viesis . . . Nē, labāk ne.

Man jau bija iespēja minēt, ka Pjotrs Venjaminovičs parasti rokās neko nenēsāja. Bet, pašu pirmo reizi ierodoties pie manis, viņš bija atnācis ar ietilpīgu portfeli, kuru ne mirkli neizlaida no rokām. Kas tad atradās šajā portfeli?

Pieķeru sevi domās, ka esmu jau gatavs nolaisties līdz bulvārromānam ar mīklainiem noslēpumiem un negaidītiem šāvieniem no stūra. Patiesi, kur ir robeža starp kriminālromānu un psiholoģisku drāmu? Vispār, vai dzīve pati pieder pie kāda žanra un vai mums, dzīvajiem, vajag ievērot šā žanra noteikumus, kā to dara literāti? Bet, ja dzīvei patiesi ir kāds žanrs, vai mēs, gluži pretēji, varam izlauzties no tā striktajiem rāmjiem? . . .

Pjotrs Venjaminovičs bija paslēpis portfelī portatīvu japāņu magnetofonu (vēl līdz šai dienai tā arī neesmu varējis noskaidrot, kur viņš dabūjis sev tik neparastu lietu) un ierakstījis mūsu sarunu no sākuma līdz beigām. Kad vēlāk, jau pēc zināma laika, viņš man atzinās, ko izdarījis, un mēs kopīgi noklausījāmies visu toreizējo sarunu, it kā vēlreiz pārdzīvojot mūsu dīvaino satikšanos, es pilnīgi sapratu, kāpēc Pjotrs Venjaminovičs tā rīkojies, un biju viņam ārkārtīgi pateicīgs par to.

Patiesi, mēs varam runāt un rakstīt visu, kas ienāk prātā, varam iedomāties diezin ko, bet pēc tam noliegt visu redzēto, teikto un domāto! O, es saprotu literātus, kuri sadedzina savus manuskriptus! Viņi grib izdzēst to atmiņas daļu, kura viņiem vairs nepieder, nosvītrot to, kas jau kļuvis par kultūras sastāvdaļu. Tā ir izmisuma pilna un simptomātiska rīcība. Tikpat naiva bija arī Pjotra Venjaminoviča iecere. Ko viņš ar to gribēja panākt? Būtībā — noķert tauriņa ēnu. Bet viņš cīnījās, cīnījās, cik spēka. Grūti pateikt, vai viņš uzvarēja, jo grūti pat pateikt, ar ko viņš cīnījās.

Es vairs nevaldos un rakstu visu, kas ienāk prātā, jo jau sen esmu atmetis visam ar roku un pilnīgi paļaujos uz ierakstu, ar kuru gribu iepazīstināt visā pilnībā. Domāju, ka tas izskaidros visu daudz labāk nekā nelaimīgā spalva, kura galīgi nomaldījusies manā, ja tā varētu teikt, stila eklektiskajā biezoknī.

So rindu lasītājs nu jutīsies patiesi aizvainots. Nu, ko lai dara, es varu tikai atvainoties šim iedomātajam lasitājam. Taču patiesība stāv augstāk par visu.

Diemžēl, man uzreiz jābrīdina, ka ieraksts nav pilnigs. Mēs divas reizes izgājām no istabas, un Pjotrs Venjaminovičs neuzdrošinājās ņemt portfeli līdzi. Līdz ar to divi sarunas fragmenti palikuši nefiksēti. Kā Pjotrs Venjaminovičs vēlāk atzinās, vienreiz viņam vajadzējis iziet no istabas, lai apmainītu kaseti. Atskaitot šos izņēmumus, ieraksts gandrīz pilnīgi atspoguļo mūsu sarunu.

So ierakstu jau sen esmu atšifrējis. Atliek tikai to pievienot manam stāstam.

Te nu tas ir. Mana balss aiz durvīm: Tfū . . . nevaru atrast . . . tūlīt!. Vienu . . . mirklīti . . . Pjotra Venļaminoviča balss: Lūdzu, atvainojiet, vai šeit dzīvo Nikolajs Ļvovičs Zai- cevs? Mana balss: Tūlit, tūlīt, ak, velns parāvis! . . . ahā! . . . Slēdzenē noskrapst atslēga. Pjotrs Venjaminovičs: E-h-ē . . . atvainojiet. . . es . . . vai Nikolajs Ļvovičs? Es: Ja gan, lūdzu, ienāciet! P. V.: Es pie jums . . . atvainojiet, ka tik vēlu . . . Lūk, te . . . ar vārdu sakot … Es: Nē, ko ļūs! Lūdzu, lūdzu! P. V.: Baidos, ka… mans vārds jums neko … Es: Lūdzu, atģērbieties! P. V.: Es uzdrošinājos . . . Novelkot nošvīkst mētelis. Es: Dodiet, es pakāršu. P. V.: Protams … ļūs esat pārsteigts . . . bet ticiet, ka tikai tas varētu būt . . . pats svarīgākais … Es: Lūdzu, iesim uz kabinetu! Lai ari kāpēc jūs esat atnācis, manuprāt, priekštelpa nav istā vieta, kur kārtot darījumus, lūdzu . . . Atvainojiet, kāds bija jūsu . . . P. V.: Drijo. Pjotrs Venjaminovičs Drijo. Es: Lūdzu, Pjotr Venjaminovič! Sēstieties, lūdzu, tur. Varbūt kafiju. . . P. V.: Nē, nē, lūdzu; to gan nē, Nikolaj Ļvovič, kafiju, es — nē, jūs — kā vienmēr, nē, es tikai uz brītiņu, ticiet man, ka tikai . . . Es: Nu, ma-

28

nuprāt, tasīte kafijas neprasīs daudz laika . . . A-a-a . . . atvainojiet, bet . . . manu vārdu jūs uzzinājāt… P. V.: Jā,

jā,, atvainojiet, Nikolaj Ļvovič, lieta tāda, ka, redziet, ar vārdu sakot … ar vārdu sakot, es izlasīju jūsu grāmatu. Es: Kādu grāmatu? P. V.: Grāmatu, kuru . . . ļūs . . . Es: Paklausieties, bet es taču to vēl . . . P. V.: Ja,- saprotiet, tā nu ir iznācis, tur jau ir tā . . . lieta, ka jūs neesat to publicējis, es zinu. Es: Atvainojiet, bet kas tā par grāmatu? Es taču neesmu nevienu uzrakstijis. P. V.: Neesat uzrakstījis? Vai jūs labi atceraties? Es: Paklau, vai jūs tomēr nepateiktu, kā jūs uzzinājāt manu vārdu? P. V.: Atvainojiet, bet . . . Nikolaj Ļvovič, es saprotu, ka tas vismaz, bet sakiet, vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka neesat uzrakstijis šo grāmatu? Es: Ko nozīme «šo» gramatu? P. V.: Ak jā, protams, atvainojiet, Nikolaj Ļvovič, atvainojiet, es saprotu, droši vien jūs zināt . . . es saprotu, ka lieta ir |oti . . . tāpēc arī es tādā stundā, bet, ja nu es jūs ne _ ārāk, pamēģināšu kaut kā citādāk, tik tiešām, es pamēģināšu, pēc kārtas, lūdzu, varbūt tomēr vismaz kafiju padzersim, vai ne . . . Es: Nu ko, padzersim, bet jūs taču pie- kritīsit, ka man tomēr būtu interesanti noskaidrot, kā jūs uzzinājāt manu vārdu un kas tā ir par grāmatu, kuru; kā jūs apgalvojat, es esmu uzrakstijis. P. V.: Jā, jums, protams . . . var ienākt prāta … ka es nebūt . . . taču . . . pamēģināsim. Es: Labs ir, pamēģināsim! Jums stiprāku? . . . P. V.: Man? Ko… ko jūs sakāt? Es: Es saku: vai jūs dzerat stipru? … P. V.: Ā-ā … nē, tas ir, es vispār nē, var arī stipru. Es: Tātad, ja tas nav noslēpums, kas jums pateica, kā mani sauc? P. V.: Ne, bet es taču, tas ir, es vienkārši, es izlasīju jūsu grāmatu, un tur … Es: Nu, labi. Lai gan es nekad neko neesmu uzrakstijis, diemžēl . . . pieņemsim, ka kaut kur atrodas grāmata, u'/. kuras minēts mans vārds . . . vai nē? Vai esmu sapratis pareizi? . . . P. V.: Jā, grūti, taisnību sakot, es pat nezinu . . . grūti pateikt . . . Es: Bet varbūt tādas grāmatas tomēr nav? P. V.: Ko jūs! … Kā nu nē . . . lūk, tā, tepat, portfeli . . . tepat . . . blakus … Es: Portfelī? P. V.: Jā, bet saprotiet, es taču taisnību sakot, es nezināju, ka jūs to nemaz neesat, tas ir . . . Es: Kas tas ir? Vai jūs esat uzrakstījis grāmatu un parakstījies ar manu vārdu? Vai tā tas ir jāsaprot? . P. V.: Nē! . , . NēK . . Tas ir, gluži … Es: Bet kā tad? P. V.: Ak… pagaidiet! Jūs man esat sajaucis galvu, ziniet … Es: Es esmu sajaucis jums galvu? P. V.: Ak jā, atvainojiet, es saprotu, bet kā lai to paskaidro … Es: Atvainojiet, es paņemšu sāli . . . Saprotiet, Pjotr Venjaminovič. man kaut kā negribētos domāt, ka tā ir. tikai muļķīga mānīšanās, kaut kas jūsu sejā . . . bet, no otras puses, varbūt tomēr pamēģiniet kaut kā . . . skaidrāk . … Dzirdams, kā tiek atvērts portfelis. P. V.: Tūlīt, lūk, tūlīt, es labāk to, tūlīt, es jums. . . labāk … to parādīšu tagad, bet jūs, lūdzu.' nē, pagaidiet, es jūs loti lūdzu, tāpēc, ka tas ir ļoti svarīgi, jūs tomēr pamēģiniet atcerēties, lūdzu, pamēģiniet, tikai neuz- trau . . . iedomājieties, ka jūs, lūk, šeit. nevis vienkārši, saprotiet, nevis vienkārši. Nikolaj Ļvovič, šeit, jūsu dzīvoklī, bet; tas, kurš patiesībā … ka jūs . . . nu, kā lai to, tāpēc ka pretējā gadījumā, jūs . . nē, vispār, lūk, skatieties. Dzirdams, ka uz galda tiek nolikts smags manuskrif Es: Bet tas taču . . . paklausieties, bet t taču, tas taču . , . paklausieties, tas taču.1 kas jūs tāds esat, no kurienes, tas tačuļ ir . . P. V.: Dieva dē|, neuztraucieties. Nikolaj Ļvovič, es jūs lūdzu, klausieties tas taču nav … Es: Bet tas taču, paklau . . es nesaprotu, ak dievs … es taču nekad . . .j un nav pat nekādu, nē, nē, tas nav iespējams. Dzirdams pāršķirstītu lapu troksnis … Un nav pat nekādu, un šeit, ne. tas nav iespējams, un šeit! . . . Nē, paklau, vai es esmu pie pilna prāta? … nē, nu . .. P. V.: Uzklausiet mani, Nikolaj Ļvovič neuztraucieties, nomierinieties, lūk, ka fija, iedzeriet kafiju, tā ir stipra, nomie-ļ rinieties, saprotiet, lieta tāda, ka, ka esi nē, tas nav iespējams … Es: Nē, tas nav! iespējams, pat nosaukums, kā jūs zināt nosaukumu? … ak dievs, nē, patiesi . . Kas tas ir? . . . nē, jūs varat darīt ar mani ko gribat, bet es ne . . . Pamīšus ar manie 1 vārdiem skan Pjotra Venjaminoviča r likās: Dieva dēt, NikoJaj Ļvovič, es jum tūlit visu, lūdzu, tas nav tik vienkārši, bet es jums tūlīt visu … Es: Paklau! Bet tā taču patiešām ir . . . mana grāmata P. V.: Patiešām, jūsu? Es: Bet es skaidr zinu, ka nekad neesmu to rakstījis. P. V.:ļ Jā! Tieši tā! Man jau bija tādas aizdomaslļ Es: Ko nozīmē — aizdomas! Kāpēc jum bija tādas aizdomas? Dieva dēl, paskaidrojiet, kas notiek! Tā taču ir mana grā-! mata! Jūs esat atnesis manu grāmatu!: Kā jūs to dabūjāt? Es neko nesaprotu, er to neesmu rakstījis! Saprotiet, es to neļ esmu rakstījis, un viss! Bet šeit … un viss pārējais, pat retinājums, lūk, šeit. redziet! Nevar būt, vai es sapņoju? . . Kas tie par jokiem, un kas jūs tāds esat. velns parāvis! Pauze. P. V.: Visinteresanj tākais ir tas, ka es taču atnācu, lai kaut ko pajautātu, nevis atbildētu. Paklau, Niļi Ļvovič, nu, ko jūs stāstāt, ka neesat tījuši, bet retinājumu astotajā lappusi eiz pazināt. Nu, sakiet, — vai tas ii u retinājums? Es: Mans! Tā jau ir tē a, ka mans! Tas ir, ko nozīmē mans neesmu rakstījis šo grāmatu, tas. ir, to iecerēju jau sen, arī šo … kā tagad zu, astotajā lappusē, tas ir, kā tagad zu un atceros, kā es . . . toreiz . . . Nu, jūs tā skatāties? Galu galā, vai jūs skaidrotu, ko tas nozīmē? Ko? Vai s nebūtu kāda cigarete? P. V.: Būs gan. speciāli paņēmu līdzi. Es: Ko nozimē — īāli? Ko jūs sakāt, kā lai to saprot?

V.: Nē, nu, vienkārši es domāju, ka, iet, ka cilvēkiem, īpaši, kad viņi uz- ucas, bet jūs taču nesmēķējat . . . tāpēc arī . . . Es: Es nesmēķēju. Bet no kurie- 3 jūs uzradāties? P. V.: Es gan, Nikolaj vovič, pazīstu jūs loti labi. Pat labāk, -icā pats sevi. Tas ir, krietni vien la- "k… zināmā mētā. Es: A-ha. Skaidrs. '. tātad jūs tomēr neesat pie pilna prāta. V.: Ļoti iespējams. Bet tas taču neko •, .^roza. Es: Kā tā — neko negroza! Kā _n negroza? Un kā vēl groza! Jūs esat aks! Tāpēc jau arī jūs nakts vidū iero- ties manā mājā, bet es . . . Protams, jūs at vājprātīgs, bet, ja tas nav tiesa, tad — iēdis. Ak vai, atvainojiet … P. V.: Ko ūs, nekas, nekas. Es saprotu. Bet ja nu tā būtu. Es: Ticat vai neticat, bet man ļimst kājas. P. V.: Jūs esat uzrakstījis . . . lielisku grāmatu, es saprotu, ka tagad nav īstais brīdis … Es: Nē, es neko ne- ' saprotu. P. V.: Galvenais ir tas, vai jūs esat pārliecināts . . . ka . . . vārdu sakot . . . sa tā, ka to jau . . . Es: Ko-o? P. V.: Ko? . . . atvainojiet, es gribu kaut ko dzert, lūk, tur, karafē, ūdens, vai tas ir ūdens? Es iedzeršu, vai drīkst? Citādi, saprotiet, bet ūdens . . . Dzirdams, kā ūdens no karafes tiek ieliets tasītē … Es gribēju teikt, vai jūs esat pārliecināts, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem? Es: Ak dievs! Kuras nav rp dzīvajiem? P. V.: Nu . . . vārdu sakot, igas Pavlovnas. Dzirdams griezīgs kliedziens. Tas ir mans kliedziens. Pfet grīdu atsitas ķermenis (manējais) un taburete, Kuru krizdams esmu nogāzis. P. V.: Ak dievs! Zaudēju samaņu . . . ūdeni . . . nu, sā jūs tā . . . ei, vai te ir kāds? . . . kur jums stāv tālrunis? … nē, tas nav tas . . . pagaidiet, es tikai, re, tur jau tas tālrunis ir. Dzirdams, kā aparāts nokrīt zemē. Hallo … es, lūk, šeit . . . atnācu . . . hallo .. . viņš jau ir . . . cilvēks . . . nenodarbojas, Nikolaj Ļvovič, balodīt, vai jūs esat dzīvs? Bet es tikmēr bez jums, tālruni, man tas, dieva dēļ, celieties kājās. Dzirdams vaids. P. V.: Vaid … ak dievs! . . . tālrunis nedarbojas! Dzirdams, kā atveras ārdurvis. K-hm! Kaimiņi! Tas . . . Kungi! . . M-jā, nav neviena, kā par spīti . . . Nikolaj Ļvovič … Es: OJa. P. V.: Runā! Paldies dievam . . . Nu, kā tad tā, nu, kā tad jūs tā. Es: Ko jūs izdarijāt ar viņu? P. V.: Ar ko? Es: Ar Olgu Pavlovnu. P. V.: Neko, es tikai, es taču no jums gribēju … Es: Man sāk sāpēt galva, lūdzu, paiidziet taču man piecelties. P. V.: Tūlīt, tūlīt, nu, protams, nu, nu, ak, ne tā, ne tā, nu vēl reizīti pamēģināsim! . . . nu, reizē . . . Nu, tā, tā . . . Es: Man sāp galva . . . tur kaut kas mētājas, kaut kas izkaisīts . . . kaut kādas lapas . . . A-ā-ā! Jūs esat briesmīgs cilvēks! . . . Kas jūs tāds esat? Kāpēc jūs atnācāt? Ak dievs! Mierigi sēdēju pie sava galda. Visus liku mierā. Tik Kantu lasīju. Vai, kā es esmu sadauzījies! Nu, ko jūs tā skatāties uz mani! It kā jaunkundzi tēlojat. Dzersim labāk tēju. Tēju ar ievārījumu. Lūk, tur, vai redzat? Tu-u-r, tu-u-u-r. Zemenes. Vai redzat? Lūk, tur! Jums ir garākas rokas, nu, pastiepieties, pastiepieties, vēl, vel mazliet, tikām gan klāt. Redz, cik cieši aizvākota. Nu, lūk! Tā ir pēdējā burka. Vai drīkstu uzlikt ūdeni? Nu, iedzersim tēju, nobaudīsim ievārījumu! . . . ,K° jūs tā skatāties? . . . Ielauzāties . . . sarikojāt grautiņu… Nu, ko es jums, nu, ko lai daru, vai pat tēju nevarēšu iedzert? Ņemiet to tasīti, lūk, to zaļo. Ņemiet, ņemiet. Un apklustiet beidzot! Es pats pamēģināšu tikt skaidrībā. Velns parāvis! … Kā . . . es … P. V.: Varbūt uzlikt jums kompresi? Es: Paldies, jūs jau esat uzlicis man kompresi! Kur mēs palikām? Nu, ko jūs klusējat! P. V.: Bet vai jūs vairs nekritīsit ģībonī? . . . Es: Nu jā, tieši tur mēs palikām. Tā gan. Kas notika? Kas? Atzīšos, es neatceros. Kas notika? Kas? A-ā-ā-ā . . . jūs taču . . . šķiet, ka jūs teicāt … ka viņa . . . P. V.: Nē, vienkārši jūs … Es: Ko es? P. V.: Jūs pats … Es: Ko es pats? Jjjs tagad tīšuprāt mani kaitināt. P. V.: Tas aprakstīts jūsu grāmatā. Es: Manā grāmatā? P. V.: Jā, 286. lappusē. Es: Nu jā . . . Protams. Manā filozofiskajā traktātā, kuru es, pieņemsim, vēl neesmu uzrakstījis. Lai nu būtu kā būdams! Piekrītu, ka tā notiek, tieši tur, 268. lappusē. P. V.: 286. lappusē. Es: Piekrītu, 286. lappusē rakstīts, ka Olga Pavlov- na . . . vai nē? P. V.: Nikolaj Ļvovič, man taču arī tie, nu, kā viņus … ir no koka, tas ir, nav no tērauda , . . pats varat paskatīties, tur viss pateikts kā pie grēksūdzes, tas ir . . . Es: Jā, protams, es tūlit paskatīšos, tūlīt es pats . . . Dzirdams troksnis, pāršķirstot lapas. Mēs tūlit paskatīsimies un redzēsim, mēs tūlit kopā ar jums, Nikolaj Ļvovič, paši ar savām acīm pārliecināsimies, ka mūsu cienītā, mēs tūlīt kopā ar jums visu uzzināsim, nu . . . kāpēc gan viņa … nu . . .! Varbūt mēris? Varbūt plaušu karsonis? Varbūt viņu parāvis nelabais? P. V.: Nikolaj Ļvovičf. . . Es: Ko, Nikolaj Ļvovič? . . . Ko, Nikolaj Ļvovič … es jau . . . mazliet vairāk nekā … 42 gadus . . . kopš, Nikolaj Ļvovič, saprotiet, Nikolaj Ļvovič! Malat vienu un to pašu Nikolaj Ļvovič un Nikolaj . . .

bet kas tad tas!? Es taču rakstīju, tas ir, es gribēju gluži ko citu … un pēc tam . . . viņa taču … kā gan . . . paklau! . . . Kas šodien par datumu? Vai jūs neesat jucis? P. V.: Bet jūs? Es: Jā! Es! Jā, jā. Tas tiesa .. . Nemociet mani vairāk, Pjotr Ven- jaminovič, sakiet, ko tas viss nozīmē. Vai tiešām . . .

Ilga pauze.

Es: Pjotr Venjaminovič, vai jūs vēl šeit?

P. V.: Es esmu šeit, Nikolaj Ļvovič.

Es: Un jūs visam tam ticat?

P. V.: Kas cits man atliek. Bet jūs?

Es: Nevaru noticēt. Es nevaru noticēt. Ja tas ir tā, tad mēs abi vienkārši, tātad mēs abi gluži vienkārši esam tikai ziepju burbuli! Bet vienlaikus mēs, gluži otrādi, nebūt neesam ziepju burbuli, jo ziepju burbulis, izlidodams no cauruma, tas ir, es gribēju teikt, atrāvies no salmiņa . . . ilgi, ilgi lidinās, laistīdamies saulē . . . visās varavīksnes krāsās . . . Tāds ir ziepju burbulis. Bet dažkārt tas sašķist jau pašā sākumā, ari tā gadās . . . Vai jūs klausāties?

P. V.: Klausos.

Es: Tas sašķist pašā sākumā, un vai tad tas . . . eksistē? Vai var uzskatīt, ka tas ir bijis? Teikšu tā, kad es bērnībā pūtu ziepju burbuļus, lūk, tā, pūšu vēl un vēl, līdz tas jau ir pavisam liels, bet man gribas, lai tas būtu vēl lielāks un vēl lielāks, bet te pēkšņi atskan troksnis. Tas plīst! Un vai varat iedomāties, kā pa lūpām? . . .

P. V.: Nevaru iedomāties.

Es: Kāpēc?

P. V.: Es nekad neesmu pūtis burbuļus.

Es: Kā tad tā, bet bērnībā?

P. V.: Kādā bērnībā?

Es: Nu, protams . . . Tad gan tas jums nav saprotams! . . .

P. V.: Protams. Kur nu man! . . .

Es: Bet kāpēc jūs dusmojaties?

P. V.: Vai tad jūs domājat, ka bez bērnības ir patīkami?

Es: Jā, protams. Bet no otras puses . . . Ko tur var darīt . . . Arī daudziem normāliem cilvēkiem nav bijis bērnības, pareizāk gan būtu teikt, ka tā ir bijusi, taču ziniet, bads un citas nelaimes, karš un posts . . .

P. V.: Bet Gaidars jau 16 gadu vecumā komandēja pulku . . .

Es: Ko-o?

P. V.: Es teicu: Gaidars jau 16 gadu vecumā komandēja pulku, bet Poležajevs nomira hospitālī.

Es: A-ā! Nu, nu.

P. V.: Bet Ļermontovs 27 gadu vecumā krita divkaujā.

Es: Nu jā, nu jā.

P. V.: Bet Dostojevski apēda vilki.

Es: Bet Olgu Pavlovnu parāva nelabais . . . Paklau, Pjotr Venjaminovič, kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

P. V.: Pirms kādas stundas. Es viņu pavadīju uz vilcienu un pēc tam tūlīt nācu pie jums.

Es: Kā? Vai tad viņa ir šeit? Kāpēc jūs man neko neteicāt? Un uzdodaties par draugu . ..

P. V.: Jā, viņa ir jau ceļā, droši vien jau aizbraukusi lidz Bologojei.

Es: Kad jūs gājāt skolā, kāda atzime jums bija ģeogrāfijā?

P. V.: Skolā… Bet kāda tā ir? Skola. Scholē. Sholastika . . . Nē, Nikolaj Ļvovič, es neesmu gājis skolā. Pietiks muļķoties! Jūs taču paši ļoti labi . . .

Es: Nē, stop, rimstieties! Daudz runāt nevajag.

P. V.: Kāpēc, vai jūs baidāties?

Es: Tāpēc! Tāpēc es ari baidos! . . .

P. V.: Kāpēc?

Es: Tāpēc, tieši tāpēc. No jums var sagaidīt visu ko. Un vispār, paejiet nost, no jums nāk vistas smaka!

P. V.: Vistas smaka?

Es: Jā, jā. Zinām jau, zinām, atkal vecā dziesma — skolā neesam gājuši, Karam- zinu neesam lasījuši. Runājot atklāti, godātais kungs, kādā lietā jūs esat atnācis pie manis?

P. V.: Personiskā lietā.

Es: Un kas tā būtu?

P. V.: Es gribētu, lai mēs abi parūpētos par Olgas Pavlovnas likteni.

Es: Redz, kas jūs par cēlu cilvēku! Vai neiebilstat, ka es jūs tā labi apskatu? Nē, kas gan būtu to iedomājies! Par Olgas Pavlovnas likteni. Nu, labi, bet ko es varu darīt? Uzrakstīt vēl desmit sējumus? Ar prologu un epilogu? Varbūt jums labāk patiktu komēdija? Varbūt oda? Spējā jūsmā samulst prāts, lausks spārdās, koki lokās?

P. V.: Lūdzu, nevajag . . .

Es: Bet kāpēc arī jūs nevarat pamēģināt. Dod, aukle, papīru un spalvu, bet pati ej pie miera . . . starp citu, ir jau stipri vēls . . . vai nē? A-ā-o-h, sāk snaudiens mākt, jā, jā! . . .

P. V.: Es tiešām neesmu gulējis trīs dienas.

Es: Dīvaini gan, ko tad jūs darījāt visu šo laiku? Vai mušas ķerstījāt?

P. V.: Es braucu uz konferenci.

Es: Skaidrs! Lasījāt referātu!

P. V.: Ko jūs! Kur nu es! Es klausījos.

Es: Ko tad jūs klausījāties?

P. V.: Teiksim, referātu par romānu autoru domāšanu.

Es: Par romānu autoru domāšanu. Tā gan.' Kā redzu, pārsteigumu maiss vēl vaļā. Gaidu turpinājumu!

P. V.: Par ko lai turpinu? Es viņu redzēju.

Es: KO?!.

P. V.: Nu . . . viņu.

Es: Vai tad VIŅU var redzēt?

P. V.: Redzu, ka jūs mani neesat sapratis.

Es: Ko jūs! Es nu gan jūs sapratu! Es ironizēju. Ja jūs būtu gājis skolā, teiksim, ģimnāzijā, vai mācījies Platona akadēmijā, droši vien jums nebūtu sveši šā stilistikas paņēmiena pamatprincipi. Bet kā tad Viņam klājas?

P. V.: Viņš atmetis ar roku savam liktenim.

Es: Ak tā? Nu, un ko tagad? Bet ja es atmetīšu ar roku savam liktenim? Atmetīšu ar roku jums? Kas tad būs? Vai visai pasaulei par to būtu jāuzzina?

P. V.: Nē, es saprotu, bet redzat, viņš . . . viņš taču … kā lai jums to pasaka . . .

Es: Ko tur runāt, beigts cilvēks!

P. V.: Nu, kāpēc jūs tā runājat?

Es: Ja tā runāju, tad zinu, ko daru. Sieviete mirst dzemdībās, bet bērns paliek dzīvs. Nu un tad? Vai, teiksim, vardei notrūkst aste.

P. V.: Ķirzakai?

Es: Redziet nu! Bet gribējāt iestāstīt, ka skolā gājis neesat. Protams, ķirzakai. Vardēm kustas kājas, bet ķirzakām — aste. Vismaz cilvēki tā stāsta. Es pats redzējis neesmu. Neesmu redzējis arī skrejošu gaili, kuram nogriezta galva. Droši vien tas ir (oti jocīgs skats. Paklau, es nogriezīšu jums galvu, bet jūs tepat paskraidiet. Vai esat ar mieru?

Dzirdams, kā atveras virtuves skapīša durvis.

Es: Pavisam nopietni. Pasauli taču vajag pārgrozīt, nevis tikai izskaidrot, vai nē? Pamēģināsim! Es jums nogriezīšu galvu, bet jūs mazliet paskraidiet. Tikai ilgi gan neskraidiet! Bet vislabāk būtu, ja jūs paķertu savu galvu līdzi un aizmuktu kaut kur tālāk. Godiniet to kādā citā vietā. Bet es palasīšu Kantu . . . Rudens, lūk . . . jau . . . atnācis.

P. V.: Un ziloņi aizlidojuši uz Āfriku.

Es: Kas jums ko uzjautrināties? Vai jūs esat iedomājies, ka paliksit pie manis visu nakti? Jā? Vai jums labpatiktos pateikt, kur jūs iesit?

P. V.: Man ir istaba. Pārdaugavā.

Es: Un šašlika krāsniņa?

P. V.: Un šašlika krāsniņa. Uzaicinu pie sevis ciemos!

Es: Sirsnīgi pateicos, nākamreiz!

P. V.: Kā jums tīk!

Mana balss: Kā jūs domājat, Pjotr Ven-

jamtnovič, ko mums tagad darīt?

Pjotra Venjammoviča balss: Es nezinu. Jūs varētu piecelties no grīdas.

Es: Tas tiesa. Citādi es tā visu iaiKu uz grīdas vien. Garlaicīgu

P. V.: Tieši tā, garlaicīgi. Kālab gan tā sēdēt? Sēdēt bez darba?

Es: Varbūt aiziesim uz kino?

P. V.: Vai paspēsim?!

Es: Varbūt televizoru . . .

P. V.: Jā! Protams, tā ir laba doma! Simt gadu neesmu skatījies televizoru.

Es: Nu, tad jau lieliski. Ziniet, dažkārt ir labi tā, pie kamīna , . .

P. V.: Pie kamīna?

Es: Pie kamīna, pie

Dzirdams slēdža troksnis.

(Nobeigums sekos)-nav

Aleksandrs Kopti Planēta

Aleksandrs Kopti

Planēta

1

LINKS LIETIŠĶI LIDINĀJĀS pa pārvaldes bezgalīgo gaiteņu antigravitācijas celiņiem. Pie durvīm ar uzrakstu «Galvenais koordinators» viņš pārgalvīgi nobremzēja, pieglauda šķidros, palsos matus un pameta ar aci sārtvaidzim dubultniekam, kas atspoguļojās pulētajā durvju virsmā.

— Piesēdiet, — teica rausim līdzīgs cilvēciņš, kas stāvēja pie milzīga trīsstūra loga. — Kā jūs domājat, kālab esmu jūs ataicinājis šurpu, inspektor?

Kaut kas saistīts ar Sigmu-F, — domīgi sacīja Links, iekārtodamies senatnīgā krēslā ar kafijas tasi rokās.

— Uzminējāt. Interesanti, kā jums tas izdodas. — Koordinators pasmaidījis apsēdās krēslā iepretim. — Bet atvainojiet, tā nav jūsu profesija. Ķersimies vērsim pie ragiem. Otra pētniecības ekspedīcija, kas izkāpa uz planētas, pēc dažām dienām dīvainos apstākļos aizgāja bojā. Zona izsludināta par slēgtu. Planētas padomes sēde uzdeva man paziņot, ka izmeklēšanas grupu vadīsit jūs, Link. Visus cilvēku un tehnikas resursus, kas būs vajadzīgi, mēs nodrošināsim.

Ar tādām lietām labāk nodarboties vienam, — atteica Links, ar nožēlu raudzīdamies uz tukšo tasīti. — Interesanti, kāpēc līdz šim nevar sintezēt īstu kafiju?

Hm-m…

Pēc četrdesmit minūtēm es būšu gatavs pildīt uzdevumu. Atļausit iet?

Vēlu veiksmi, Linkl

2

DIVAS STUNDAS VĒLĀK pēc galaktikas laika Links ar mazo kuģi «Tarns», ko kosmiskajā žargonā dēvēja par «blusu», nosēdās uz Sigmas-F.

Smailās kalnu virsotnes draudīgi slējās zaļganīgi mirgojošajā gaisā. Dzeltenās smilšu mēles, kas pletās uz violeti melno bazaltu fona, neatdzīvināja drūmo planētas vaigu. Nezināmu iemeslu dēļ dzīve uz Sigmas-F tālāk par vienšūņiem nebija pavir-, zījusies, un vienīgā planētas vērtība bija hipertelpiskajiem reaktoriem tik nepieciešamā ingrīda bagātās iegulas. Visas šīs zinas Links bija ieguvis jau lidojuma laikā, taču ekspedīcijas bojāejas cēloņu atminēšanai tas neko nedeva.

Par traģēdiju bija sausi informējis akts Nr. 34652/RS. Četri ģeologi un biologs pirms divām nedējām izkāpuši uz planētas un tūlīt pat sākuši pildīt paredzēto programmu. Kā parasts, divreiz dienā nodibinājuši sakarus ar bāzi. Pagājušas tris diennaktis pēc vietējā laika, un sakari pārtrūkuši. Rūdas vedējs «Lolits», kas atradies šajā sektorā, nolaidies uz planētas pēc 26 stundām, un tad arī atrasti pētnieku līķi. Kas ar viņiem noticis, nav zināms. Arēji un iekšēji bojājumi nav atklāti. Nepazīstama slimība? Taču rūpīga medicīniskā izmeklēšana devusi negatīvu rezultātu.

Dzinēju kaukoņa vairs neplēsa ausis… Links uzmanīgi pārbaudīja vieglo skafandru un athermetizēja lūku. Iet bija grūti, negantas vēja brāzmas nesa pār līdzenumu ugunīgus virpuļus. Dīvainu apveidu mākoņi slīdēja tik zemu, ka likās — kuru katru brīdi aizķers ažūro pētniecības stacijas kupolu.

Klusi iedūcās ieejas ierīces aparāts, slūžu kameras lēni atvērās, izlaizdamas cauri cilvēku, un noslēdzās aiz viņa…

Mazliet atvilcis elpu, Links sāka no vienas vietas apskatīt stacijas telpas. Dažas minūtes pavēroja krita kontūras, kas bija fiksējušas bojā gājušo pozas. Viņš bija pārliecināts, ka te nav jēgas meklēt cilvēku bojāejas cēloni. Noslēpumainais «kaut kas» atradās iekšienē. Tomēr viņš,/pēc paraduma pabeidza apskati. Pašās beigās apsēdās mazajā siltumnīciņā un automātiski konstatēja, ka daži augi, īpaši puķes, nav ieaugušies, turpretim graudaugi un krūmi acimredzot jūtas lieliski..

Sazinājies ar bāzi, Links paziņoja, ka ir veiksmīgi ieradies, un sāka iekārtoties uz atpūtu. Miegs nenāca. Viņš izņēma video-bloknotu, izskatīja dažas piezīmes un atkal pievērsās bojā gājušo fotogrāfijām. Viņu sejās tomēr bija kaut kas savāds! Links sāka salīdzināt tās ar trīs mēnešus vecām fotogrāfijām. Lūk, Eriss, ekspedīcijas vadītājs, pazīstams ar saviem kosmisko staipekņu pētījumiem. Pēcnāves fotouzņēmumā viņš izskatās par desmit gadiem jaunāks, ne mazāk, it kā nāve pēdējā brīdī būtu rūpīgi izlīdzinājusi grumbas, izceldama bērnišķi apaļās lūpas. Bet acis… Acis visiem bija plati atvērtas. Tajās kaut kas slēpās — bailes, izbrīns, šausmas, jūsma … Varbūt tā tikai šķita? Bet šie gandrīz visiem vienādie smaidi — līksmi, bērnišķi naivi un tīri.

«Stop!» Links apturēja sevi. Tālāk sākās Fantāzijas zeme. Pāršķīris dažas lapas, viņš nolika bloknotu sānis un piegāja pie loga. Pār planētu nolaidās krēsla. Pie paša apvāršņa šaura debess josla bija kļuvusi tīra no mākoņiem, un oranžās saules stari krita uz haotisko klinšu un smilšu sablīvējumu. Pēkšņi viņš sajuta, ka, žņaudzot ciet rīkli, sāk. augt neizprotams sasprindzinājums. Links mēģināja aptvert, kas noticis. Daudzajos gados viņš bija pietiekami labi iepazinis sevi un paļāvās uz sesto. maņu. Sasprindzinājums atslāba tikpat pēkšņi, kā bija radies.

— Dzīvosim — redzēsim, — viņš domīgi nomurmināja. Pievienojis enerģijas avotu dukuram līdzīgai ķiverei ar jutīgiem mikrosensoriem, kuri reaģēja uz visniecīgākajām iekšējo un ārējo lauku novirzēm, Links nometa kombinezonu un ieslēdza hipnozes miegu.

Nakts un visa nākamā diena aizritēja bez starpgadījumiem. Viņš vairākas reizes aizgāja uz kuģi un pārnesa šādus tādus aparātus. Pāris stundas patērēja nogurdinošai cīņai ar sīksīkām smiltīm, kas pamanījās iekļūt stacijā, padarot gultu līdzīgu smilšpapīram. Nodibināja sakarus ar bāzi. Tagad atlika pats grūtākais un apnicīgākais — gaidīt.

Viss sākās no rita. Piecos divdesmit septiņās minūtēs pēc vietējā laika Links piepeši pamodās. Piecēlās. Apskatīja aparātus. Viss normāli. Daudzkrāsainās ačteles mirkšķināja biolauku distancmērltāji un funkcionālie invektori.' Taču nervu spriedze pieņēmās spēkā. Mēģinādams nomierināties, viņš piegāja pie loga. Tā pati pirmatnējā smilšu un klinšu haosa vienmuļā aina. Un pēkšņi tajā pusē, kur vajadzēja lekt saulei, ātri tuvodamās, parādījās koši zaja josla. Links sastinga. «Vai tiešām sācies?» Viņš mēģināja saņemties, novērtēt situāciju un … nespēja. Josla, laistīdamās visās varavīksnes krāsās, sasniedza haotisko klinšu sablīvējumu, un tad parādījās saule…

Ugunīgs sprādziens — miljoniem krāsu gammu sprādziens. Klintis uzliesmoja, iz-kusdamas žilbinošajā varavīkšņu jūrā. Griezīgi iečirkstējās invektors, bet Links vairs nebija spējīgs uztvert realitāti. Viss, līdz pēdējai asins lāsei viņš bija tur, kur radās fantastiskās feerijas: milzīgu pilsētu panorāmas, meži, kas izstaroja maigi rožainu mirgu, neredzētas puķes. Kaleido-skopiskas ainiņas ņirbēja pārdabiskā ātrumā, bet, lai cik ašas tās bija, Links eksistēja katrā no tām. Viņš saira miljonos ugunīgu šjakatu milzīgos kupolos, kas bija līdzīgi neizplaukušiem puķu pumpuriem, kur dīvaini aparāti radīja visu dvēselei un miesai izjūtamo baudu gammu. Viņš lidoja pa gigantiskām estakādēm, bezrūpīgā tīksmē griezdams seju pretī nebēdnīgajam vējam. Viņu šūpoja tirkīzzili okeāna viļņi, un plaušas kā dzīvības eliksīrs pildīja sāļais jūras gaiss. Likās, nav tāda darba, kuru viņš tagad nevarētu veikt. Links peldēja uz priekšu, atsperīgi šķeldams ūdeni, un samtainais putu baltums liegi glāstīja seju. Bet tas vēl nebija viss. Viņš juta, ka vēl gaidāms kaut kas grandiozs, ko nav lemts izbaudīt nevienam no mirstīgajiem …

Pēkšņi krāsas izbalēja. Links stāvēja pie loga un drīzāk juta nekā saprata — vēl mirklis, un būs par vēlu. Roka pati no sevis pacēlās, lai ieslēgtu biolauku distanc-mērītāja bloķēšanu. Smadzenes apsvilināja aplama doma par nesavietojamā nesavie-tojamību. Ienāca prātā mitoloģiskā frāze: «Nikotīna piliens nogalina zirgu, bet smēķētāju tas nenogalina …» Links iegāzās melnā bezdibenī.

3

— TĀTAD es uzmanīgi klausos. — Koordinators palūkojās uz laika bloku. — Jūsu uzstāšanās pa starpgalaktiku kanālu pēc pusstundas.

Un tomēr viss izskaidrojams ar intuīciju. — Links gurdi samiedza acis. — Kad sākās «karuselis», man tas šķita ļoti pazīstams. Kaut kas līdzīgs jau ir bijis.

Pagaidiet! Robotplanēta! Par tādu esi pirmo reizi dzirdēju no jums. Analogu nav bijis.

Viss ir pareizi. Līdzīgais šajā jomā nav jāmeklē. Vai jums nav iznācis saskarties ar «Krona» lietu?

— Notikums ar smadzenēm, kas sajuka prātā?!

Tas pats. — Links iedzēra mikroskopisku malciņu kafijas un apmierināts nokrekšķējās. — Es nodarbojos ar šo lietu, kas bija viena no sarežģītākajām manāl praksē. Un atminējums radās nejauši. Meti likām priekšā smadzenēm atrisināt pēc pirmā acu uzmetiena pilnīgi absurdu uzdevumu.

Izeja supertelpā caur antimatēriju. - Zinu. — Koordinators saviebās. — Bet kāds sakars…

Mazliet pacietieties. Kā zināt, smadzenes lieliski tika galā ar uzdevumu. Tieši šī paralēle arī noveda pie atrisinājuma. «Viss ir relatīvs,» kā mēdza teikt senie. Sī planēta acīmredzot ir tāda kā atpūtas bāze. Izanalizēt pārējās tās funkcijas ir speciālistu uzdevums. Galvenais —  tās būtnes noteikti ir kaut kādā ziņā līdzigas mums. Taču atšķirību, sākot ar domāšanas loģiku un beidzot ar fizioloģiskajiem faktoriem, ir vairāk. Tas, kas ir labs viņiem, var būt lielisks ari mums tik lielai mērā, ka …

Satriecošs skaistums! M-jā..: Esat  gan jūs uzdevis mīkliņu. Varat iedomāties, kādu līmeni sasniegusi civilizācija, kas radījusi šo planētu? Un kad vēl! Vismaz pirms divdesmit gadsimtiem… Tas ir kā skumjajā stāstā par tārpu, kas aizrāpojis uz atrakciju parku, bet ticis samīdīts …

Uz portatīvās videokameras tablo parādījās uzraksts: «Uzmanību! Translācija! Sākam kontrolskaitīšanu: 15, 14, 13 …»

No krievu val. tulkojis O. Sarma

Aizeks Azimovs Profesija

V. Nasonova zīm.

Džordžs Platens nespēja apslāpēt ilgas balsī. Tas nebija iespējams.

— Rīt pirmais maijs, — viņš teica. — Olimpiskās spēles!

Džordžs apgriezās uz vēdera un pār gultas galu vērās savā istabas biedrā. Vai viņš nemaz to nejūt? Vai uz viņu tas neatstāj nekādu iespaidu?Džordža seja bija kalsna, un pusotra gada laikā, ko viņš bija pavadījis Namā, tā bija kļuvusi vēl kalsnāka. Augums stiegrains, zilo acu skatiens tikpat spraigs, kā vienmēr bija bijis, un brīdī, kad viņa pirksti sažņaudza gultas pārklāju, tajās pavīdēja sagūstīta dzīvnieka izteiksme.

Džordža istabas biedrs pacēla skatienu no grāmatas, centās noregulēt gaismas līmeni sienā netālu no krēsla. Hali Omani bija nigērietis. Viņa tumšbrūnā āda un masīvie sejas vaibsti šķita īsts miera iemiesojums, olimpisko spēļu pieminēšana tiņu nesatrauca.

Hali pacietība un labsirdība Džordžam daudz bija līdzējusi, kad tās tik ļoti vajadzēja, bet pat pacietības un labsirdības kādreiz varēja būt par daudz. Vai tad šis bija tas brīdis, kad jāsēž šeit kā tumša, silta koka statujai?

Džordžs prātoja, vai arī viņš kļūs tāds pats pēc desmit gadiem, kurus būs te pavadījis, un nikni noraidīja šo domu. Nē! - Viņš izaicinoši teica: — Domāju, ka tu "ļau esi aizmirsis, ko maijs nozīmē.

Otrais atbildēja: — Es ļoti labi atceros, ko tas nozīmē. Tas' nenozīmē neko! Tieši tu esi tas, kas to ir aizmirsis. Tev, Džordž Platen, maijs nenozīmē neko, un, — viņš piemetināja, — tas neko nenozīmē arī man, Hali Omani.

Džordžs teica: — Ierodas kuģi pēc jauniem speciālistiem. Un tas viss neko nenozīmē?

— Itin neko. Ko tad lai es, tavuprāt, daru? — Omani vilka pirkstu pa grūti saprotamu vietu grāmatā, ko lasīja, un viņa lūpas bez skaņas kustējās līdzi.

Džordžs viņu vēroja. Pie velna, viņš domāja, kaukt, plosīties — vismaz tik daudz tu varēji. Nu, iedunkā mani, dari kaut ko.

Viņš vienīgi vēlējās nebūt tik vientuļš savās dusmās. Vēlējās, kaut nebūtu viens pats tik pārpilns aizvainojuma, vienīgais,' |^s mira lēnā nāvē.

I Labāk bija pirmajās nedēļās, kad Visums viņu nomāca kā mazs vājas gaismas un skaņu karkass. Bija labāk, kad Omani vēl nebija parādījies pie apvāršņa un ievilcis viņu atpakaļ dzīvē, kas nebija dzīvošanas vērta.

Omani! Viņš bija vecs! Viņam bija vismaz trīsdesmit. Džordžs domāja: vai arī es tāds būšu trīsdesmit gadu vecumā? Vai arī es divpadsmit gadu laikā tāds kļūšu?

Un, baidīdamies tāds kļūt, viņš uzkliedza Omani: — Vai tu reiz beigsi lasīt to muļķīgo grāmatu?

Omani pāršķīra lapu un izlasīja dažas rindas, tad pacēla sprogaino galvu un ievaicājās: — Ko tu sacīji?

— Ko tev dod tā grāmatu lasīšana? — Džordžs nošņācās, paliekdamies uz priekšu. — Tikai vairāk elektronikas, — un izsita grāmatu no Omani rokām.

Omani lēnām piecēlās un to pacēla.

Viņš bez īpašām dusmām nogludināja saburzīto lapu.

— Sauc to par ziņkāres apmierināšanu, — viņš teica. — Šodien es vēl maz ko saprotu, rīt, iespējams, sapratīšu vairāk. Tā ir sava veida uzvara.

— Uzvara. Kas tā par uzvaru? Vai to tu gribēji dzīvē sasniegt? Lai līdz sešdesmit piecu gadu vecumam uzzinātu tikai ceturto daļu no tā, kas jāzina reģistrētam elektroniķim?

— Iespējams, līdz tam laikam, kad man būs trīsdesmit pieci.

— Un kas tevi tad gribēs? Kas tevi izmantos? Kur tu iesi?

— Neviens. Nekas. Nekur. Es palikšu šeit un lasīšu citas grāmatas.

— Un tas tevi apmierina! Saki! Tu mani aizvilki uz klasi. Tu mani piedabūji lasīt un iegaumēt arī. Kāpēc? Tas viss mani neapmierina. Es darīšu galu šim farsam. Es rīkošos tā, kā jau biju ieplānojis, pirms tu ar saldu mēli mani no tā novērsi. Es viņus piespiedīšu . . .

Omani nolika grāmatu. Viņš ļāva otram nomierināties un tad teica: — Ko īsti, Džordž?

— Izlabot netaisnību. Apmelojumu. Es sadabūšu to Antonelli un piespiedīšu atzīties, ka viņš . . . viņš . . .

Omani papurināja galvu. — Ikviens, kas šeit nokļūst, apgalvo, ka tā esot kļūda. Es gan domāju, ka tu jau esi šai stadijai pāri.

— Nesauc to par stadiju, — Džordžs nesavaldīgi iesaucās. — Sajā gadījumā tas ir tiesa. Es jau tev teicu . . .

— Tu teici gan, bet savā sirdī apzinies, ka attiecībā pret tevi neviens nav pieļāvis kļūdu.

— Tāpēc, ka neviens to neatzīs? Tu domā, ka kāds no viņiem atzīs savu kļūdu, ja tos nepiespiedīs? Labi, es viņus piespiedīšu.

Tas bija maijs, kas tā ietekmēja Džordžu, olimpisko spēļu mēnesis. Tas modināja senāko niknumu, un viņš nespēja to apslāpēt. Viņš nevēlējās to apslāpēt. Reizēm šķita, ka viņam uzglūn kritiskā robeža, aiz kuras sākas visa aizmiršana.

Viņš bilda: — Es biju nolēmis kļūt par skaitļotāju programmētāju, un es to arī spēju. Es to varētu kaut vai šodien, par spīti tam, ko rāda viņu analīzes. Viņi ir kļūdījušies. Viņiem nevar būt taisnība.

— Analizētāji nekad nekļūdās.

— Viņiem nevar būt taisnība. Vai tu šaubies par manu intelektu?

— Intelektam ar to nav nekāda sakara. Vai tad tev jau to pietiekami bieži nav teikuši? Vai tu to nespēj saprast?

Džordžs aizgriezās, gulēja uz muguras un drūmi vērās griestos. — Par ko tu vēlējies kļūt, Hali?

— Man nebija noteiktu plānu. Domāju, ka hidroponika būtu man piemērota.

— Vai tu domāji, ka to spēsi?

— Es nebiju pārliecināts.

Džordžs nekad nebija Omani uzdevis personiskus jautājumus. Viņu satrieca, šķita dīvaini, pat pretdabiski tas, ka ari citiem cilvēkiem, kas sev izvirzījuši lielus mērķus, nācās savas dienas beigt šeit. Hidroponiķis!

Viņš teica: — Vai tu pieļāvi domu, ka varētu nokļūt arī šeit?

— Nē, bet es tik un tā šeit esmu.

— Un tu esi apmierināts. Tik tiešām pavisam apmierināts. Tu esi laimīgs. Tev te patīk. Tu nevēlētos būt nekur citur.

Omani lēnām piecēlās. Rūpīgi kārtoja gultu naktsguļai. Viņš teica: — Tu esi smags gadījums, Džordž. Tu pats sevi nomoki tāpēc, ka nepieņem patiesību par sevi. Džordž, tu atrodies šeit, vietā, ko tu dēvē par Namu, bet es nekad neesmu dzirdējis tevi pieminam tā pilnu nosaukumu. Pasaki to, Džordž, pasaki. Tad ej gultā un izgulies.

Džordžs grieza zobus. Viņš kā slāpdams iesaucās: — Nē!

— Tad es pateikšu, — Omani sacīja. Viņš rūpīgi izrunāja katru zilbi. To dzirdot, Džordžam aiz kauna gribējās vai zemē ielīst. Viņš novērsās.

Lielākajā daļā no sava mūža pirmajiem astoņpadsmit gadiem Džordžam Platenam bija noteikts mērķis — kļūt par reģistrētu skaitļotāju programmētāju. Viņa tuvākajā apkaimē bija tādi, kas gudri spriedelēja par aeronautiku, saldētājtehnoloģiju, transporta kontroli un pat par pārvaldi. Bet Džordžs palika nelokāms.

Viņš tikpat dzīvi kā pārējie pārsprieda iespējamās priekšrocības, un kāpēc gan ne? Priekšā vīdēja Izglītības Diena — viņu dzīves lielais notikums. Tā pienāca nenovēršami, noteikti un negrozāmi kā jebkura diena kalendārā — novembra pirmā diena pēc astoņpadsmitās dzimšanas dienas.

Pec šīs dienas radās citi sarunu temati. Varēja krustām šķērsām izrunāties par profesijām, par sievas un bērnu tikumiem, par aeropolo komandas veiksmēm un neveiksmēm vai arī par olimpiskajās spēlēs piedzīvoto. Toties pirms Izglītības Dienas bija tikai viens temats, kas neatvairāmi un pastāvīgi bija visu uzmanības centrā, un tas bija par Izglītības Dienu.

Viņš bija par to bieži strīdējies ar Strupo Trevelianu. Viņu argumenti bija nemainīgi un dzēlīgi, un, protams, neviens no viņiem otru nekad nepārliecināja, ne arī pats tika pārliecināts.

Treveliana tēvs bija reģistrēts metalurgs, strādājis kādā no Ārējām pasaulēm, un arī vectēvs bija reģistrēts metalurgs. Arī Strupais pats bija nolēmis kļūt par reģistrētu metalurgu, gandrīz vai sekojot ģimenes tradīcijām un pārliecināts, ka jebkura cita profesija ir mazāk cienījama.

— Metāls būs vienmēr, — viņš teica, — un kāds gandarījums liet veidnēs sakausējumus un vērot, kā veidojas lējums. Bet kas būs jādara programmētājam? Visu garu dienu jāsēž pie kodētāja un jāapkalpo kāda muļķīga jūdzi gara mašīna.

Jau sešpadsmit gadu vecumā Džordžs bija iemācījies būt praktisks. Viņš vienkārši teica: — Kopā ar tevi tiks sagatavots vismaz miljons metalurgu. Tu vari būt pēdējais līnijā. Jebkura pasaule var pati sagatavot savus metalurgus, un progresīvu Zemes modeļu noieta tirgus nav nemazi tik liels. Un lielākoties tos pieprasa mazās pasaules. Tu vari pat ie-strēgt uz Zemes.

Trevelians kareivīgi teica: — Palikt uz Zemes nav nekāds negods. Arī Zemei vajadzīgi speciālisti. Un pie tam labi. i Viņa vectēvs bija bijis Zemes metalurgs. Džordžs zināja par Treveliana vectēvu un, atcerējies pats savu priekšteču piesaisti Zemei, zaudēja jebkuru vēlēšanos zoboties.

ļ Viņš diplomātiski teica: — Ne jau intelektuāls negods. Nu protams, ka ne. Bet būtu taču jauki nokļūt kādā A kategorijas pasaulē, vai ne? Tagad ņemsim programmētājus. Tikai A kategorijas pasaulēm ir tāda veida skaitļojamās mašīnas, kam tiešām nepieciešami. pirmās klases programmētāji, tātad tās ir vienīgās pieprasījuma tirgū. Un programmētāju Izglītības ieraksti ir ļoti komplicēti, kurš katrs vis tiem nav piemērots. Un tu zini, cik skaitļojamo mašīnu reģistrēto programmētāju pagājušajā gadā tika uz A kategorijas planētām? Es tev to pateikšu. Līdz pat pēdējam. Ja esi programmētājs, tu esi vīrā. Jā, ser.

Trevelians sarauca pieri. — Ja jau tikai viens no miljona tiek ar to galā, kas tev liek domāt, ka tu to spēsi?

Džordžs apvaldīti sacīja: — Es spēšu.

Viņš nekad nebija uzdrošinājies kādam teikt, ne Trevelianam, pat ne saviem vecākiem, ko tieši darīja, kas viņā radīja tik lielu pārliecību. Viņš nebija uztraucies. Viņš bija vienkārši pārliecināts (tās bija pašas mokošākās atmiņas turpmākajās bezcerīgajās dienās). Viņš bija tik paļāvīgi mierīgs kā vidusmēra astoņgadīgs bērns, tuvojoties Lasīšanas Dienai — Izglītības Dienas bērnības priekšspēlei.

Protams, Lasīšanas Diena bija citāda. Daļēji tā bija vienkāršs bērnības notikums. Astoņgadīgs zēns bez sevišķas piepūles uzņem daudz nozīmīgas informācijas. Vienā dienā tu vēl nemāki lasīt un otrā — jau māki. Tā bija parasta lieta. Kā saules spīdēšana.

Un no tās arī nekas liels nebija atkarīgs. Te durvju priekšā nebija jauno speciālistu komplektētāju, kas gaidīja un plēsās pēc sarakstiem un veiksmes nākamajās olimpiskajās spēlēs. Kad pēc desmit gadiem pienāca Izglītības Diena, Džordžs pat īsti neatminējās savas Lasīšanas Dienas SĪKOS1 atgadījumus.

Visskaidrāk viņš atcerējās, ka tā bija drūma septembra diena ar sīku smidzeni (septembris Lasīšanas Dienai, novembris Izglītības Dienai, maijs — olimpiskajām spēlēm. Viņi par to pat sacerēja bērnišķīgas vārsmas). Džordžs ģērbās sienu gaismā, vecāki bija daudz vairāk uztraukušies nekā viņš pats. Viņa tēvs bija reģistrēts cauruļvadu montētājs un atradis nodarbošanos uz Zemes. Tas zēnā vienmēr izraisīja pazemojuma sajūtu, lai gan, protams, visi skaidri zināja, ka lielākajai daļai no katras paaudzes jāpaliek uz Zemes.

Bet katrs vīrietis un sieviete varēja cerēt, ka vismaz viens no viņu bērniem būs starp tiem, un Platens vecākais, protams, nebija izņēmums. Viņš skaidri redzēja (un, protams, citi arī), ka Džordžs ir sevišķi saprātīgs un attapīgs. Viņam vajadzēja paveikties un viņam paveiksies, jo viņš bija vienīgais bērns ģimenē. Ja Džordžs nenokļūs Arējās pasaulēs, viņiem būs jāgaida uz mazbērniem, līdz atkal radīsies izredzes, bet tas nesniedza mierinājumu, jo tā bija pārāk tāla nākotne.

Džordžs neskaidri apzinājās savu vecāku satraukuma cēloni un, ja viņa jaunajā sirdī bija kādas raizes šajā lietainajā dienā, tad tikai bailes, ka tēva cerīgā izteiksme varētu apdzist, kad viņš pārnāks mājās, prazdams lasīt.

Bērni satikās lielā sapulču zālē pilsētas Izglītības namā. Uz visas Zemes miljonos vietējo Izglītības namu visu mēnesi pulcēsies līdzīgas bērnu grupas. Istabas pelēcība un citi bērni, stīvi un nedabiski neierasti greznās drēbēs, Džordžu nomāca. Automātiski Džordžs darīja to pašu, ko citi bērni. Viņš sameklēja mazu grupiņu, kur bija viņa stāva bērni no daudzdzīvokļu mājas, un pievienojās tiem.

Trevelians (kas toreiz Džordžu pazina kā Džordžiņu) teica: — Varu derēt, ka tu esi nobijies.

— Neesmu vis, — Džordžs atbildēja. Tad uzticēdamies: — Manējie sagādājuši žūksni iespiedlokšņu uz tualetes galdiņa manā istabā, un, kad atgriezīšos mājās, es viņiem lasīšu priekšā.

Trevelians teica: — Mans tēvs nemaz nav uztraucies.

Trevelians vecākais gandrīz septiņus gadus bija nostrādājis par metalurgu uz Diporijas, kas viņam tuvākajā apkārtnē sagādāja augstu sociālo stāvokli, kaut arī darbu bija pametis un atgriezies uz Zemes. Viņš vēlāk paskaidroja: ja būtu palicis uz Diporijas, tur būtu jāpaliek arī viņa bērniem. Pēc tēva atgriešanās uz Zemes viņa bērni varēja nokļūt visur, pat uz Novijas.

Strupais Trevelians šo jautājumu bija cilājis jau sen. Pat pirms Lasīšanas Dienas viņa sarunas vijās ap bezrūpīgi radušos pārliecību, ka viņa nākamās mājas būs uz Novijas.

Džordžs, pretstatā savai necilībai, citu nākotnes spožuma nomākts, bija spiests kareivīgi aizstāvēties. — Arī mans tēvs nemaz nav uztraucies. Viņš tikai grib dzirdēt, kā es lasu, jo zina, ka es lasīšu labi. Es domāju, būs labāk, ja tavs tēvs tevi nemaz nedzirdēs, jo viņš zina, ka tev nekas nesanāks.

— Man sanāks gan. Lasīšana nav nekas. Uz Novijas es nolīgšu cilvēkus, kas man lasīs priekšā.

— Tāpēc, ka tu nespēsi lasīt pats, jo esi stulbs.

— Tad kādā veidā es nokļūšu uz Novijas?

Un Džordžs, piespiests pie sienas, atcirta: — Kur ir zvanīts, ka nokļūsi uz Novijas? Varu derēt, ka tu nekur netiksi.

Strupais Trevelians nosarka: — Es nebūšu cauruļvadu montētājs kā tavs ve- j cais.

— Ņem šos vārdus atpakaļ, tu — ciet- i pauri.

— Ņem tu tos atpakaļ.

Viņi stāvēja aci pret aci, negribēdami r i kauties, bet atviegloti, ka beidzot šajā sve^ šajā vietā atraduši pazīstamu nodarbošanos. Pārējie bērni satraukti pulcējās apkārt.

Un tad viss beidzās, atskanēja skaļa sievietes balss no sabiedriskā sakaru mezgla. Iestājās acumirklīgs klusums.

— Bērni, — teica balss, — mēs izsauksim jūsu vārdus. Kad katru izsauks, viņam vai viņai jāiet pie viena no vīriem, kas gaida gar malējām sienām. Vai jūs viņus redzat? Viņiem mugurā ir sarkans formas tērps, tā ka tos viegli varēs atrast. Meitenes ies pa labi. Zēni — pa kreisi. Tagad paverieties apkārt un ievērojiet, kurš no vīriem sarkanā jums ir vistuvāk . . .

Džordžs ar skatienu atrada savējo un i gaidīja, līdz izsauks viņa vārdu. Viņš nebija iepazīstināts ar alfabēta dīvainībām, un laiks, līdz nonāca pie viņa vārda, kļuva . mokoši garš. Bērnu pulciņš dila; MM mazas urdziņas viņi aizplūda pie katr^» sarkanā tērptā pavadoņa.

Kad beidzot tika izsaukts Džordžs Platens, atvieglojumu pārmāca patiess prieks, ka Strupais Trevelians vēl joprojām neizsaukts stāv savā vietā.

Džordžs aiziedams pār plecu uzsauca:

— Ei, Strupais, varbūt viņi tevi nemaz negrib.

Sis jautrības brīdis ātri pagaisa. Viņš tika iebīdīts rindā un vadīts lejup pa koridoriem svešu bērnu pulkā.

Viņiem iedeva mazas papīra lapiņas, ko, kā tika paskaidrots, vajadzēja paturēt. Džordžs ziņkārīgi aplūkoja savējo. Dažāda lieluma mazas, melnas zīmes. Viņš zināja, ka tie ir iespiedburti, bet kā no ļ tiem var izveidot vārdus? Viņš nespēja iedomāties.

Atkal izsauca vārdus, un Džordžs tens bija trešais.

Viņš iegāja lielā istabā, kas bija pilni biedējošu instrumentu ar spiedpogām stikla paneļiem priekšā. Pašā centrā atradās rakstāmgalds, un aiz tā sēdējai vīrs, acīm kavēdamies pie papīriem, kas| bija sakrauti viņa priekšā.

Viņš vaicāja: — Džordžs Platens?

— Jā, ser, — Džordžs izdvesa trīsošai čukstā. Gaidīšana un staigāšana šurp unļ turp viņu nervozēja. Viņš vēlējās, kauti viss jau būtu beidzies.

Vīrs aiz galda teica: — Es esmu doktors Loids, Džordž. Kā jūties?

Doktors runādams nepacēla skatienu. Likās, viņš šos vārdus atkārtojis vēl' un vēlreiz un viņam nemaz vairs nevajag skatīties.

Es jūtos labi. I — Vai esi nobijies, Džordž? »— N-nē, ser, — teica Džordžs, bet balss kt pašam šķita izbijusies.

I — Tas ir labi, — doktors teica, — jo te pv no kā baidīties, tu taču zini. Tavu ■vu sauc par Pīteru, un viņš ir reģistrēts ■Birulvadu montētājs, tavu māti sauc par ■miju, un viņa ir reģistrēta mājsaimniece: ■n tu esi dzimis 13. februārī, pirms gada ■cv bija iekaisusi auss. Pareizi? I — Jā, ser.

» — Vai tu nebrīnies, kā es to visu zinu? I — Es domāju, ka tas pateikts kartītē, per.

' — Tas tiesa. — Doktors pirmo reizi paskatījās Džordžā un pasmaidīja. Džordža ■atraukums daļēji pagaisa. Doktors pasniedza kartīti Džordžam.

[ — Vai tu zini, ko visas šīs zīmes ļBozīmē, Džordž?

ļ Lai gan Džordžs apzinājās, ka nezina, [Tinu pārsteidza pēkšņais uzaicinājums pa-^Mfttīties kartītē, it kā pēc burvju mājiena Rņš tās spētu saprast. Bet tās tāpat № agrāk palika tikai zīmes, un viņš at-: deva kartīti. ļ — Nē, ser.

[ — Kāpēc ne?

Džordžu pārņēma pēkšņas šaubas par [doktora saprātu. Vai tad viņš to nezina?

Džordžs teica: — Es nemāku lasīt, ser. ■ — Vai tev gribētos lasīt? , — Jā, ser.

— Kāpēc, Džordž?

I' Džordžs izbijies paskatījās. Neviens ne-F kad agrāk to viņam nebija jautājis. Viņš nezināja, ko lai atbild.

Zēns nedroši teica: — Es nezinu, ser.

P" — Rakstītā informācija tevi vadīs visu ļ mūžu. Pat pēc Izglītības Dienas būs vēl i tik daudz tāda, kas tev jāizzina. Šai līdzīgas kartītes tev to pavēstīs. Grāmatas pavēstīs. Iespieddarbi pavēstīs tik daudz HRrīga un interesanta, ka nespēja lasīt nozīmētu to pašu, ko nespēja redzēt. Vai ' tu saproti?

— Jā, ser.

— Labi. Tagad es tev konkrēti pateikšu, ko mēs darīsim vispirms. Es uzlikšu šos vadus uz tavas pieres. Tad ieslēgšu kaut ko, kas radīs dūkoņu. Tas skanēs jocīgi, un tev varbūt pat kutēs, bet nebūs sāpīgi. Bet, ja sāpēs, tu man pasaki, un es to tūlīt izslēgšu, bet tas nesāpēs. Labi?

Džordžs pamāja un norija siekalas. Kamēr doktors darbojās, viņš aizvēra acis. Vecāki viņam bija visu izskaidrojuši. Ari viņi bija teikuši, ka tas nesāpēs, bet vienmēr taču bija vecākie bērni. Desmit un divpadsmit gadus vecie astoņgadīgos, kas gaidīja Lasīšanas Dienu, visvisādi biedēja un spīdzināja: «Uzmanies no adatas!» Bija arī tādi, kas paveda maliņā un biedinošā čukstā teica: «Viņi nošķels tev pakausi. Viņi ņem milzīgu asu nazi ar ķeksi galā,» un tika stāstīti šausminoši sīkumi.

Džordžs viņiem nekad nebija ticējis, bet bija par to murgojis, un tagad viņš aizvēra acis un izjuta patiesas šausmas.

Džordžs nejuta vadus uz deniņiem. Dūkoņa likās nākam no tālienes. Viņš uzdrošinājās lēnām atvērt acis.

Doktors bija pagriezis muguru. No kādas ierīces ritinājās papīra strēmele un noklājās ar tievu, viļņveidīgu sarkanu līniju. Doktors rāva gabalu pēc gabala un lika citas mašīnas atverē. Katru reizi izslīdēja mazs filmas gabaliņš, kuru doktors pētīja. Beidzot viņš pagriezās pret Džordžu ar savādu rievu stap uzacīm. Dūkoņa beidzās.

Džordžs kā bez elpas vaicāja: — Vai viss jau beidzies? Vai es jau māku lasīt? — Viņš jutās tāpat kā līdz šim.

Doktors atvaicāja: — Ko tu teici? — Tad pēkšņi īsi pasmaidīja. Viņš sacīja: — Viss ir kārtībā, Džordž. Tu lasīsi pēc piecpadsmit minūtēm. Šoreiz mēs izmantosim citu mašīnu, un tas prasīs ilgāku laiku.

Viņam galvā uzlika lielu gludu izliektu ķiveri ar gumijas oderējumu. Ķermenis it kā pagaisa, nebija maņu, nebija Visuma, tikai viņš viens un tāla murmināšana no nebūtības dzīlēm, kas viņam kaut ko stāstīja . . . stāstīja . . . stāstīja . . .

Tad ķiveri no viņa galvas noņēma, gaisma bija tik spoža, ka sāpēja acis, bet ausīs dārdēja doktora balss.

Doktors teica: — Ņem savu kartīti, Džordž. Ko tā vēstī?

Džordžs vēlreiz paskatījās uz kartīti un apslāpēti iekliedzās. Zīmes vairs nebija tikai zīmes vien. Tās veidoja vārdus. Tās tikpat noteikti veidoja vārdus, it kā tos kāds viņam čukstētu ausīs. Viņš varēja sadzirdēt tos čukstam.

— Tā vēstī… tā vēstī. . . «Platens Džordžs. Piedzimis 6492. gada 13. februārī Pīteram un Eimijai Plateniem …»

Viņš aprāvās.

— Tu proti lasīt, Džordž, — teica doktors. — Viss beidzies.

Pagāja dienas, līdz Džordžs attapās no šī sava jaunā un milzīgā talanta. Viņš klīda pa pilsētu, lasīdams katru raksta galiņu, ko vien varēja atrast, un brīnījās, kā tas varējis būt, ka agrāk viņš tam visam nebija piešķīris nekādu nozīmi.

Viņš centās atcerēties, kā tas ir neprast lasīt, un nespēja. Cik vien spēja atminēties, viņš vienmēr bija pratis lasīt. Vienmēr.

Astoņpadsmit gadu vecumā Džordžs bija tumsnējs, vidēja auguma, bet slaids un izskatījās garāks. Trevelians bija tikai par kādu sprīdi īsāks un druknu miesas uzbūvi; tas iesauku «Strupais» darīja atbilstošu vairāk kā jebkad, pēdējā laikā viņš bija kļuvis atturīgāks. Tagad uz iesauku viņš reaģēja ar dūrēm. Trevelianam savs īstais vārds nepatika varbūt pat vēl vairāk, viņu sauca par Trevelianu vai jebkurā šī vārda variantā.

Viņi atradās tajā pašā lielajā zālē, kurā bija bijuši pirms desmit gadiem. Pūlis bija mazāks nekā bērnībā. Šoreiz te bija tikai vīrieši. Meitenēm bija noteikta cita diena. Trevelians paliecās, lai pateiktu:

— Taisni neticami, kā viņi prot piespiest gaidīt.

— Birokrātisms, — Džordžs atteica.

— No tā nevar izvairīties.

Trevelians uzprasīja: — Kas tevi pret visu to padara tik sasodīti iecietīgu?

— Man nav par ko uztraukties.

— Ai, brālīt, tu mani padarīsi traku. Es ceru, ka tu beigsi kā reģistrēts mēslu vedējs, gribu redzēt tavu seju, kad tu par tādu kļūsi.

Viņa drūmās acis nemierīgi pārslīdēja pūlim. Arī Džordžs pavērās apkārt. Tā nebija gluži tāda pati sistēma, kādu izmantoja bērniem. Viss notika lēnāk, un sākotnējā instrukcija tika izsniegta rakstiski (tā bija priekšrocība salīdzinājumā ar lasītnepratēj iem).

Jaunie cilvēki nāca ārā no izglītības istabām, saraukuši pieres un juzdamies neveikli, paņēma drēbes, personiskās mantas un izgāja, lai uzzinātu rezultātus.

Katru, kas iznāca, tūlīt aplenca dilstošais pūlis. Džordžs saņēmās un palika ārpus pūļa. Tas tikai saceļ asinsspiedienu. Visi atzina, ka vislabākās izredzes ir tad, ja esi mierīgs. Un arī tad plaukstas kļuva aukstas.

Trevelians nomurmināja: — Un kas gan beigās iznāk? Vispirms viņi saka, ka vislabāk izdodas tad, ja esi atraisīts un dabisks. Tad viņi liek izbaudīt šo visu, un tad vairs nav iespējams būt atraisītam un dabiskam.

— Var būt, ka tā tas arī domāts. Viņi nošķir puišeļus no vīriem, no lietaskokiem. Nav ko uztraukties, Trev.

Kad pienāca Džordža kārta, viņš bija laimīgs, ieiedams pārbaudes kabinetā. Tik tiešām laimīgs.

Vīrs aiz rakstāmgalda vaicāja: — Džordžs Platens? Nu?

— Esmu Džordžs Platens, ser.

— Tad tā arī sakiet. Es esmu doktors Zahārijs Antonelli, un mēs tūlīt iepazīsimies tuvāk.

. Viņš, acis piemiedzis, pētīja mazas filmas strēmeles, izstiepis tās pret gaismu. Džordžs iekšēji sarāvās. Ļoti neskaidri viņš atcerējās to otro doktoru (viņš bija aizmirsis vārdu) aplūkojam tādu pašu filmu. Vai tās varēja būt tās pašas? Tas otrais doktors bija raucis pieri, un tagad šis skatījās uz viņu tā, it kā būtu dusmīgs.

Doktors Antonelli izklāja sev priekšā lapas no biezas mapes un vienā pusē uzmanīgi nolika filmiņas.

— Te teikts, ka jūs vēlaties kļūt par skaitļotāju programmētāju. Vēl joprojām vēlaties?

— Jā, ser.

— Tas ir ļoti atbildīgs amats. Vai jūtaties tam piemērots?

— Jā, ser.

— Lielākā daļa pirmsizglītoto neizvirza kādu noteiktu profesiju. Domāju, ka viņi baidās izaicināt likteni. Vai jūs no tā nebaidāties?

— Es to arī godīgi atzīstu, ser. Doktors Antonelli pamāja, bet bez manāmas sejas izteiksmes noskaidrošanās.

— Kāpēc jūs vēlaties kļūt par programmētāju?

— Tas ir ļoti atbildīgs amats, kā jūs jau teicāt, ser. Tas ir nozīmīgs darbs un arī saistošs. Man tas patīk, un domāju, ka es to spēju.

Doktors Antonelli atlika papīrus sānis un īdzīgi paskatījās Džordžā. Viņš teica:

— Kā tad jūs zināt, ka jums tas patīk? Domājat, ka jūs paķers kāda no A kategorijas planētām?

Viņš to pavaicāja tā, it kā zinātu, ka patiesas atbildes nav, un Džordžs gandrīz vai pasmaidīja. Viņam tāda bija.

Viņš teica: — Es esmu lasījis par programmēšanu, ser.

— Ko jūs esat darījis? — Tagad doktors izskatījās neviltoti pārsteigts, un Džor-džam tas sagādāja prieku.

(Pat viņa vecāki netika atklājuši slepeno grāmatu krājumu vai uzzinājuši, kāpēc viņš pavada tik daudz laika savā istabā vai kas tika darīts miegam paredzētajā laikā.)

— Ko jūs gribējāt panākt, to darīdams, dēls?

— Es vēlējos pārliecināties, ka mani tas interesēs, ser.

— Jūs, protams, zināt, ka interese vēl neko nenozīmē. Jūs varat būt aizrāvies ar problēmu, bet, ja jūsu smadzeņu fiziskā uzbūve būs vairāk piemērota kaut kam citam, tad kaut kas cits jūs arī būsit. Jūs to zināt, vai ne?

— Tā man tika teikts, — Džordžs piesardzīgi atbildēja.

— 'Labi, ticiet tam. Tā ir taisnība.

— Es nekad … — Džordžs iesāka un nespēja pabeigt.

— Ak dievs, jaunekli, jūsu smadzeņu modelis ir noteikts jau kopš dzimšanas. Tās var izmainīt trieciens, kas pietiekami spēcīgs, lai sagrautu šūnas, vai arī asinsvadu plīsums, vai audzējs, vai plaša infekcija — katru reizi, protams; uz slikto pusi. Bet, bez šaubām, tās nespēj ietekmēt īpašu domu domāšana.

Viņš domīgi vērās Džordžā, tad vaicāja:

— Kas jums ieteica to darīt?

Džordžs, pilnīgi satriekts, norija siekalas un sacīja: — Neviens, doktor. Pats izdomāju. Doktor, es negribēju neko sliktu.

— Kas tad ko saka par sliktumu? Es drīzāk teiktu, ka tas ir veltīgi. Tagad jūs izanalizēsim. Man vēl nav nekādas skaidrības.

Pie Džordžā deniņiem tika pievienoti vadi. Sākās dūkoņa.

Džordžā rokas bija aukstas un mitras; sirds dauzījās. Nevajadzēja gan doktoram stāstīt par slepeno lasīšanu. (Viņš nojauta, ka doktors viņu necieš, jo uzskata par pārgudru zeņķi—karjeristu.)

Viņš nejuta mirkli, kad no deniņiem tika noņemti vadi. Ar pārcilvēciskām pūlēm Džordžs saņēmās. Viņš jau gandrīz bija atteicies no godkārās vēlmes kļūt par programmētāju-

Viņš drūmi teica: — Droši vien programmētājs ne?

Doktors paberzēja degunu un teica:

— Paņemiet savas drēbes un visu, kas jums pieder, un ejiet uz 15-C istabu. Jūsu dokumenti tur jau būs priekšā. Tāpat kā mans ziņojums.

Viņš sasniedza IS-C istabu, tika ielaists un atstāts tukšā istabā. Ienāca padzīvojis vīrs.

— Labvakar, ^Džordž. Mūsu sektoram šoreiz ir tikai viens, kā redzu.

— Tikai viens? — Džordžs gurdi atvaicāja.

— Tūkstošiem uz visas Zemes, protams. Tūkstošiem. Jūs neesat viens.

Džordžs zaudēja pacietību. Viņš jautāja:

— Es nesaprotu, ser. Kāda ir mana klasifikācija? Kas te notiek?

— Nomierinieties, dēls. Ar jums viss ir kārtībā. Tas var gadīties katram.

Viņš pastiepa roku, un Džordžs to mehāniski satvēra. Tā bija silta un cieši paspieda Džordžā roku.

— Apsēdieties, dēls. Esmu Sems Elen-fords.

Džordžs nepacietīgi pamāja. — Es vēlētos zināt, kas te notiek, ser.

— Nu, protams. Vispirms pateikšu, ka jūs nevarat būt par skaitļotāju programmētāju, Džordž. Domāju, ka jūs to jau būsit uzminējis.

— Jā, esmu uzminējis, — Džordžs rūgti teica. — Kas tad es būšu?

— To ir grūti ieskaidrot, Džordž. — Viņš apklusa, tad uzmanīgi, bet noteikti teica: — Nekas.

— Ko tas nozīmē? Kāpēc jūs nevarat man piešķirt profesiju?

— Šajā gadījumā mums nebija izvēles, Džordž. To izšķīra jūsu prāta struktūra.

Džordžs kļuva dzeltenīgi bāls. Acis izspiedās.

— Kaut kas nav kārtībā ar manu prātu?

— Kaut kas tur ir. Tiktai, ciktāl skarta profesionālā klasifikācija, es domāju, jūs varat teikt, ka kaut kas nav kārtībā. Bez šaubām, jūs zināt, kā Zeme realizē savu Izglītības programmu, Džordž. Gandrīz katrs cilvēks var apgūt praktiski jebkādu zināšanu apjomu, bet katra indivīda smadzeņu modelis ir piemērots uztvert noteiktus zināšanu tipus labāk nekā citus. Mēs cenšamies atbilstoši piepr jumam pēc katras profesijas piemēri prātu zināšanām.

Džordžs pamāja. — Jā, es zinu.

— Laiku pa laikam, Džordž, mēs ari duramies pret jaunu cilvēku, kura prātaj nav piemērots nekāda veida kodētu zināšanu uztverei.

— Jūs gribat teikt, ka es nespēju kļūt Izglītots? x

— Tieši to es arī gribu teikt.

— Bet tas ir neprāts. Es esmu gudrs Es varu saprast… — Viņš bezpalīdzīļ paskatījās apkārt, it kā cenzdamies atr. kādu veidu, kā varētu pierādīt, ka viņ ir funkcionējošas smadzenes.

— Lūdzu, nepārprotiet mani, — Ele fords nopietni teica. — Jūs esat gudri Par to nav šaubu. Jūs intelekta ziņā ei pat virs vidējā līmeņa. Nelaimīgā kār tam nav nekāda sakara ar to, vai prāta būtu vēlams ļaut, lai tas uztver kodēt zināšanas. Faktiski šeit gandrīz vienmēi nokļūst gudri cilvēki.

Džordžs sacīja: — Bet es nekad neesi dzirdējis, ka kādam nebūtu profesijai

— Tādu nav daudz, — atzina Elen fords. — Un mēs viņus aizsargājam. J esat planētas aizbildniecībā, Džordž.

Un viņš pasmaidīja. Tas bija labvēlīg smaids. Džordžam tas šķita īpašniek smaids, pieauguša cilvēka smaids bezpa līdzīgam bērnam.

Viņš vaicāja: — Jūs gribat teikt, ka būšu cietumā?

— Protams, nē. Jūs vienkārši būs kopā ar citiem jūsu veida cilvēkiem.

Jūsu veida. Vārdi it kā nogranda Džordžā ausīs. Pašam par lielām šausmām Džordžs izplūda asarās. Elenfords aizgāja līdz istabas otram galam un novērsās, it kā iegrimis domās.

Džordžs pūlējās apslāpēt izmisīgās rau das līdz šņukstiem un tad apvaldīt arī tos. Viņš domāja par tēvu un māti, par draugiem, par Trevelianu, par savu kaunu .

— Vai jūs nevarat pamēģināt marit"^ Izglītot? Jūs pat neesat mēģinājis. Es vēlos riskēt. •

— Likums aizliedz to darīt, Džordž. Bet paklausieties, tas nemaz nebūs tik slikti. Mēs visu paskaidrosim jūsu ģimenei tā, ka viņi nejutīsies sāpināti. Vietā, uz kuru tiksit nogādāts, jums būs priekšrocības. Mēs jums sagādāsim grāmatas, un jūs varēsit mācīties, ko vien gribēsit.

— Sagrābstīt zināšanas uz savu roku, — Džordžs rūgti teica. — Skrandu pa skrandai. N

— Tomēr, cik es noprotu, jūs jau esat studējis grāmatas.

Džordžs bija kā ar ūdeni apliets. Viņu kā zibens satrieca pēkšņa atklāsme. — Tas ir tas velna Antonelli. Viņš mēģina man iegriezt.

— Nē, Džordž. Jums nav taisnība.

— Jūs man to neiestāstīsit. — Džordžs bija satracināts. — Tas draņķa bastards mani noraksta tāpēc, ka viņa pratinām esmu daudz par gudru. Es eju prom no šejienes un, kad būšu visiem izstāstījis Šo…

Elenfords papurināja galvu un pieskārās kbtitaktam. Ienāca divi vīri ūn nostājās DŽōrdžam abās pusēs. Viņi piespieda jaunekļa rokas pie sāniem. Viens ar smidzinātāju injicēja miega zāles zem adas labā elkoņa ledobitē, tāš nokļuva Vēnā un gandrīz tūlīt iedarbojās.

Viņi rūpējās par Džordžu, kā to jau bija teikuši, bija labi pret puisi un vienmēr laipni. Viņam teica, ka vajadzētu saņemties un izrādīt kaut jel kādu interesi par dzīvi; tad stāstīja, ka lielāko daļu cilvēku, kas šeit nokļuvuši, sākumā mocījis tāds pats izmisums un ka viņš no tā iz-raušoties.

Sākumā Džordžs atteicās ēst. Viņi Džordžu baroja intravenozi. Noslēpa asus priekšmetus un pastāvīgi uzmanīja. Hali Omani kļuva par viņa istabas biedru, un viņa flegmatismam bija nomierinoša iedarbība.

Kādu dienu, pārliekas bezcerīgas garlaicības mākts, Džordžs palūdza grāmatu. Omani, kas pats lasīja grāmatas pastāvīgi, pacēla acis, plati smaidīdams. Džordžs tad gandrīz atsauca lūgumu, negribēdams nevienam no viņiem sagādāt gandarījumu, tad nodomāja: kāda man tur daļa?

Tajā pašā dienā viņš beidzot padevās Omani lūgumiem apstaigāt apkaimi. Viņš sekoja nlgērietim pa pēdām un meta visapkārt Straujus, naidīgus skatienus.

Omani apstājās pie durvīm istabā, kur bija mazs noslēgtas ķēdes televīzijas tīkls un galda skaitļotājs. Pieci vai seši cilvēki sēdēja pie televizora.

Omani teica: — Sī ir klase.

Džordžs vaicāja: — Kas tas ir?

— Jaunieši šeit tiek izglītoti. Ne jau parastajā veidā, — viņš ātri piebilda.

— Tu ar to domā, ka viņi sagrābsta zināšanas drumslu pa drumslai.

— Tieši tā. Tas ir veids, kā senos laikos zināšanas apguva visi.

Nākamajā dienā Džordžs Omani nelaipni teica: — Vai vari mani iekārtot klasē, kur es varētu kaut ko. uzzināt par programmēšanu?

Omani sirsnīgi atbildēja: — Katrā ziņā.

Kādā sniegotā februāra dienā Omani teica: — Tas ir pārsteidzoši, kā tu pielāgojies.

Bet tas bija februāris; pienāca marts, tad aprīlis, un, tuvojoties maijam, viņš atskārta, ka it nemaz nav piemērojies.

Džordžs zināja, ka uz visas zemeslodes notiks olimpiskās spēles un jaunieši sacentīsies, mērosies prasmē, cīnīsies par vietu pasaulē. Tur valdīs svētku atmosfēra, satraukums, rosīsies avīžnieki, neatkarīgie komplektēšanas aģenti no tālā izplatījuma pasaulēm, būs uzvaras triumfs vai mierinājums sakāvē.

Džordžs Platens nespēja noslēpt ilgas balsī. To nebija iespējams noklusēt.

Viņš teica: — Rīt pirmais maijs. Olimpiskās spēles.

Un tas izraisīja pirmo strīdu ar Omani, un viņš skarbi noskaldīja īsto nosaukumu iestādei, kurā Džordžs atradās.

Omani cieši pavērās Džordžā un skaidri izrunāja vārdus: — Vājprātīgo nams.

Džordžs pietvīka. Vājprātīgs!

Viņš to izmisīgi noraidīja. Džordžs apdzisušā balsī sacīja: — Es eju prom.

Viņš to pateica impulsīvi. Apziņa apjauta teikto, tiklīdz šie vārdi pirmo reizi bija izrunāti.

Džordžs smagi elpoja, šķita, ka viņu kratītu drudzis. Olimpiskais mēnesis bija klāt, un viņš nevarēja ļaut tam paiet. Ja viņš to pieļaus, tā būs galīgā padošanās un Džordžs uz visiem laikiem būs pazudis.

— Tas ir smieklīgi. Apsēdies, Džordž, nomierinies.

— Vai mēģināsi mani aizturēt? Omani saknieba pilnīgās lūpas. — Nē,

es domāju, ka ne. Tā ir tava darīšana. Ja vienīgā iespēja, kā tu vari mācīties, ir triekties ar galvu sienā un atgriezties ar asiņainu seju, tad laimīgu ceļu. . . laimīgu ceļu.

Džordžs bija domājis, ka viņu aizturēs, pirms būs atstājis pagalmu. Viņu neaizturēja. Viņš apstājās pie restorāniņa, kas bija atvērts augu nakti, lai pajautātu, kā nokļūt lidostā, un domāja, ka īpašnieks pasauks policiju. Tas nenotika. Viņš izsauca hidroplānu, lai nokļūtu lidostā, un vadītājs neuzdeva nekādus jautājumus.

Tomēr Džordžs nejutās pacilāts. Viņš nezināja, kāda būs ārpasaule. Viņam apkārt bija speciālisti. Restorāniņa īpašnieka vārds bija iegravēts kases aparāta plastmasas pārvalkā. Tāds un tāds, reģistrēts pavārs. Vīram hidroplānā bija tiesību apliecība — reģistrēts pilots. Džordžs saprata, ka viņa vārdam kaut kā trūkst, un tāpēc jutās tā, it kā būtu kails: vēl ļaunāk, viņš jutās aplaupīts. Bet neviens viņu neuzrunāja. Neviens aizdomīgi nepētīja un neprasīja profesionālās klasifikācijas apliecību.

Džordžs rūgti nodomāja: kam gan var ienākt prātā, ka tās kādam varētu arī nebūt?

Viņš nopirka biļeti līdz Sanfranciskai. Pilsētas troksnis viņu pārsteidza kā pērkona grāviens. Tā bija lielākā pilsēta, kādu viņš jebkad bija redzējis, bet viņš jau pusotra gada bija pieradis pie klusuma un miera.

Lidostā ceļotāju ērtību labad bija izkārtas olimpisko ziņojumu plāksnes, un ap katru no tām drūzmējās pūlis. Katrai plašākai profesijai bija sava plāksne. Katrā plāksnē bija norādīts ceļš uz Olimpisko manēžu, kur notiks konkrētās dienas un profesijas sacensības; sacensību dalībnieku vārdi un viņu dzimtās pilsētas; Ārpasaule (ja tāda bija), kas tās organizēja.

Džordžs vienaldzīgi virzījās gar ziņojumu plākšņu rindu, turēdamies grupiņu ārpusē. Mirgojošs vārds piesaistīja skatienu kādai no ziņojumu plāksnēm: metalurgs. Ar mazākiem burtiem — krāsaino metālu metalurgs. Garās vārdu virknes galā plūstošā kursīvā — organizē Novija.

Tas izraisīja sāpīgas atmiņas: viņš strīdas ar Trevelianu, tik pārliecināts, ka pats būs programmētājs, tik pārliecināts, ka programmētājs ir pārāks par metalurgu, pārliecināts, ka viņš ietur pareizo kursu, tik pārliecināts, ka ir gudrs . . .

Džordžs īsi un spalgi, elpai aizraujoties, iekliedzās. Šķita, ka plāksne būtu atbildējusi uz viņa domām. Viņš domāja par Trevelianu tik ļoti, ka uz mirkli šķita, plāksne bez šaubām atbildēs «Trevelians».

Bet tur tiešām bija Trevelians. Gan Armands Trevelians (Strupā ienīstais priekšvārds; ugunīs mirgojot, lai visi redzētu), gan dzimtā pilsēta. Ko gan vēl vairāk, — Trevs bija vēlējies Noviju, tiecies pēc Novijas, pastāvējis uz Noviju, un šīs sacensības organizēja Novija.

Pie manēžas gaidīja rinda. Acīmredzot

metalurgu olimpiskās spēles solījās būt

satraucošas un sīvi izcīnāmas. Vismaz tā

vēstīja gaismas reklāma virs manēžas,

un šķita, ka viļņojošais pūlis domā tā-

pat, i

Džordžs, domās iegrimis, pēkšņi juta vieglu pieskārienu pie lāpstiņas un dzirdēja kādu sakām: — Vai jūs stāvat rindā, jaunais cilvēk?

Rinda bija pavirzījusies uz priekšu, un Džordžs to nemaz nebija pamanījis. Viņš steigšus devās uz priekšu un nomurmināja: — Atvainojos, ser.

Viņš juta divus pirkstus pieskārāmies elkonim un zagšus pavērās apkārt. Vīrs aiz muguras uzmundrinoši pamāja. Viņam bija tēraudpelēki mati, zem žaketes vecmodīgs priekšpusē pogājams svīteris.

Viņš teica: — Es negribēju būt netaktisks.

— Man nav nekādu pretenziju.

— Tad viss kārtībā. — Viņš šķita omulīgs un runīgs. — Es nebiju pārliecināts, vai jūs te stāvat rindā vai ne.

Džordžs aizgriezās. Viņu satrieca kāda doma. Vai par viņu jau nebija izziņota trauksme? Vai jau nebija zināmas viņa pazīmes, izsūtīta ģīmetne? Vai tikai Pelēk-matis aiz muguras necentās kārtīgi aplūkot viņa seju?

Džordžs ierāva galvu plecos un sabāza rokas kabatās, tad aptvēra, ka tā viņš vēl vairāk duras acīs. Viņš centās izskatīties brīvs un bezrūpīgs, taču drošāks nejutās. Viņš bija foajē, un neviena autoritatīva roka vēl nebija uzgūlusi uz pleca. Džordžs iegāja manēžā un devās uz priekšu, cik vien tālu spēja.

Nepatīkami pārsteigts, viņš pamanīja Pelēkmati aiz muguras. Džordžs strauji novērsās un centās nomierināties. Pelēk-matis viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

Celtne bija vienkārša, ovāla, veidota klasiskā stilā, ar skatītājiem divos balkonos apkārt arēnas malām ' un sacensību dalībniekiem ieplakā pašā centrā. Aparāti bija izslēgti, sekmju ekrāni virs katra krēsla tumši, zaigoja vienīgi katra dalībnieka vārds un numurs. Sacensību dalībnieki bija arēnā.

Džordžs pētīja programmu, ko bija atradis nišā krēsla roku balstā, un sameklēja Treveliana vārdu. Viņš bija divpadsmitais un Džordžam par lielu vilšanos atradās arēnas otrā malā.

Džordžs prātoja, vai Trevam veiksies. Aiz pienākuma viņš cerēja, ka Trevam paveiksies, un tomēr dvēsles dzīlēs jutās aizvainots un dumpīgs, Džordžs — bez profesijas — atradās šeit, starp skatītājiem, Trevelians — reģistrēts krāsaino metālu metalurgs — sacensību dalībnieks.

Nodzisa griestu gaisma sektorā virs auditorijas un arī sienu apgaismojums. Centrālā ieplaka, kur gaidīja sacensjbu dalībnieki, tika apgaismota ar starmešiem.

Atskanēja skaidrā, labi nostādītā pieteicēja balss:—Cienījamie noviešu aizbildņi. Lēdijas. Džentlmeņi. Olimpiskās sacensības krāsaino metālu metalurgiem tūlīt sāksies. Sacensību dalībnieki. . .

Uzmanīgi un rūpīgi viņš nolasīja sarakstu programmā.

— Katram sacensību dalībniekam izsniegs krāsaino metālu sakausējuma gabalu, kur nebūs noteikts ķīmiskais sastāvs. Dalībniekam vajadzēs izanalizēt un pārbaudīt raudzi, paziņot rezultātus ar precizitāti līdz četrām decimālzīmēm. Sim nolūkam visi izmantos Bīmana mikro-spektogrāfu FX-2; tiem visiem ir kāds defekts, kas jānovērš. Vai visi dalībnieki gatavi? Varat sākt.

Protams, neviens no skatītājiem nespēja noteikt, kā katram sacensību dalībniekam veicas, par to varēja spriest vienīgi no ziņojumiem uz ekrāna. Bet tie viņiem neko lielu neizteica. Izņemot profesionālos metalurgus, kas varēja gadīties auditorijā, neviens nespētu novērtēt katra sacensību dalībnieka profesionālās sagatavotības līmeni. Svarīgi bija tikai zināt, kas uzvarējis, kas ir otrajā, kas trešajā vietā.

Uzvarēja sacensību dalībnieks ar kārtas skaitli septiņpadsmit. Nākamais bija astotais un tad ceturtais. Divpadsmito pat nepieminēja.

Nāca sacensību dalībnieki, vāri smaidīdami, pamādami uz atzinības saucieniem. Kad iznāca Trevelians, bija palikuši tikai daži cilvēki. (Džordžs apjauta, ka Trevs tīši vilcinājies nākt ārā cerībā, ka visi būs izklīduši.) Viņa spītīgi sakniebtajā mutē kvēloja cigarete, Trevs, acis nodūris, pagriezās, lai ietu projām.

Džordžs metās uz priekšu. — Trev!

Trevelians pārsteigts apsviedās. Viņš blenza Džordžā, tad strauji pastiepa roku.

— Džordž Platen, velns lai parauj, kā . . , Un tūlīt prieka izteiksme sejā izdzisa.

Roka nolaidās, pirms Džordžs to satvēra.

— Man īpaši neveicās, vai ne? — Trevelians rūgti teica. — Ar Noviju ir cauri. . . Viņi nedēļām ilgi skandināja, ka tikšot izmantots Bīmana aparāts. Visi, kas kaut ko sajēdz, naudu ieguldījuši Bīmana aparātos. Nolādētie Izglītības ieraksti, ko viņi izlaida caur manām smadzenēm, bija paredzēti Henslera aparātiem, bet kas gan vairs lieto Henslera aparātus?

Džordžs bilda: — Ja tu jau iepriekš zināji, ka tiks izmantoti Bīmana aparāti, vai tad tu nevarēji tos pastudēt?

— Tie nebija manos ierakstos, es taču teicu.

— Tu varēji izlasīt . . . grāmatās. Pēdējie vārdi aprāvās zem Treveliana

pēkšņā asā skatiena.

Trevelians sacīja: — Vai tu notikušo pūlies padarīt par labu joku? Tu domā, kā tas ir jautri? Kā tu iedomājies, — es lasīšu grāmatu un centīšos iegaumēt, lai mērotos ar kādu, kas zina.

— Es domāju . . .

— Pamēģini to pats. Pamēģini pats … — Tad pēkšņi: — Starp citu, kāda ir tava profesija? — Viņa vārdi skanēja naidīgi.

— Atbildi uz manu jautājumu! Kāpēc baidies man pateikt? Nerīvē man degunā neveiksmi, Džordž, arī es varu darīt tāpat. Vai dzirdi?

Viņš neprātīgās dusmās purināja Džor-džu, viņi cīkstējās un valstījās pa grīdu, kad atskanēja saniknota policista balss:

— Mierā! Palieciet mierā! Izbeidziet!

Džordža sirds pamira un nelaimes nojausmā sažņaudzās. Policists prasīs, kā sauc, prasīs uzrādīt personas apliecības, un Džordžam tādas nebija. Viņu izjautās, un tūlīt atklāsies, ka Džordžam nav profesijas, un turklāt Trevelianam, kam vēl sāpēja saņemtie sitieni un kas visu izstāstīs mājās, dzirdot, tas būs kā balzams paša brūcēm.

Atskanēja cita balss, klusa, labi nostādīta. — Virsniek, vienu mirklīti. Sis jaunais cilvēks ir mans viesis.

Džordžs ārkārtīgā izbrīnā palūkojās apkārt. Tas bija pelēkmatainais vīrs, kas sacensībās sēdēja blakus.

Džordžs ļāva sevi aizvest uz hidroplānu, bet durvīs iecirtās. — Paldies, bet es neesmu jūsu viesis. (Varbūt tā bija smieklīga kļūdīšanās?)

Bet Pelēkmatis smaidīja un teica: — Jūs nebijāt, bet tagad esat mans viesis. Ļaujiet stādīties priekšā, esmu Ladislass Ingenesku, reģistrēts vēsturnieks.

Hidroplāns nolaidās uz viesnīcas jumta pie ieejas, izkāpdams Ingenesku teica:

— Es ceru, ka jūs paēdīsit pusdienas kopā ar mani manā istabā?

Ingenesku ļāva Džordžam ēst klusumā. Pie kafijas tases Ingenesku beidzot atkal ierunājās. — Es lauzu galvu, vai jūs saprotat, kāpēc mani tā interesējat?

Džordžs vilcinādamies jautāja: — Kāpēc?

— Jūs mani interesējat kā sociālo zinātnieku. Jūs ir vērts papētīt, un, ja jūs man to prieku atļautu, es savukārt jums palīdzētu, ja esat nokļuvis nepatikšanās, un es to spēju.

— Tad noorganizējiet man tikšanos ar Ārpasaules amatpersonu, ar … ar novieti.

Ingenesku izskatījās izbijies. — Nu, tagad …

— Jūs to varat izdarīt, — Džordžs dedzīgi teica. — Ja jūs atteiksities, es . . . es jums neļaušu sevi studēt.

Tas šķita muļķīgs drauds pat pašam Džordžam, bezspēcīgs drauds. Uz Inge-nesku tas tomēr šķita atstājam spēcīgu iespaidu.

Viņš teica: — Tie ir neiespējami riotei-kumi. Novietis olimpisko spēļu mēnesī . . .

— Nu, labi, tad izsauciet man ņovieti pa videofonu un es pats norunāšu tikšanos.

Džordžs nepacietīgi vērās, kā iegaismo-jās videoekrāns. Te nu viņš raudzījās no ekrāna. Novietis. Īsts novietis.

Džordžu, kas atradās ārpus Ingenesku raidītāja redzesloka, liovietis nevarēja saskatīt. Džordžs par to jutās pateicīgs. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai nomierinātos.

Džordžs satraukumā gandrīz zaudēja sarunu pavedienu. Viņi kaut ko runāja par Izglītību, par metalurgu modeļiem, kas katru gadu tiek uzlaboti, bet pārmaiņas esot tik niecīgas, ka rodas jautājums, vai vispār atmaksājas iegādāties jaunus modeļus. Bet tos nepirkt arī nevar, lai ne-atpaliktu no citām pasaulēm. Tas bija kā apburtais loks.

Beidzot ļāva runāt Džordžam. Sī doma bija radusies tik nesen, tomēr stingri iesēdusies prātā. Tā atausa, sarunājoties ar Trevelianu, tad izkristalizējās un ieguva veidolu, kamēr Ingenesku runāja ar novieti.

Džordžs sacīja: — Godājamais, esmu ieradies, lai parādītu jums izeju.

— Jūs pūlaties pateikt, ka zināt ceļu, kā mums izvairīties no Zemes garīgā tirgus monopola aizbildnības. Vai tā?

— Jā, ser. Jūs varat kontrolēt paši savu izglītības sistēmu.

— Hm. Bez ierakstiem?

— J-jā, godājamais. Es šopēcpusdien biju metalurgu olimpiskajās spēlēs. Man ir draugs, kas sacentās un kam nepavisam neveicās, jo jūs lietojāt Bīmana aparātus. Viņa Izglītības ierakstos bija tikai Henslera aparāts, acīm redzami vecāks modelis. Jūs teicāt, ka izdarītais pārveidojums esot niecīgs. Un mans draugs jau labu laiku pirms spēlēm zinājis, ka tiks prasīts Bīmana aparāts.

— Un kas tad ir?

— Tas bija mana drauga dzīves mērķis — kvalificēties Novijai. Viņš jau pārzināja Henslera aparātus. Vajadzēja vienīgi apgūt Bīmana aparātus, lai kvalificētos, un viņš to zināja. Lai iemācītos apieties ar Bīmana aparātu, vajadzēja vienīgi apgūt dažus papildu faktus un datus un, iespējams, mazliet papraktizēties. Ja svaru kausā likts dzīves mērķis, viņš to būtu paveicis . . .

— Un kur viņš būtu dabūjis papildu faktu un datu ierakstu?

— Tieši tāpēc viņš arī nemācījās, godājamais. Viņš domāja, ka vajadzīgs ieraksts. Viņš bez ieraksta atteicās mēģināt.

— Atteicās, ko tu neteiksi? Laikam no tiem zeļļiem, kas bez hidroplāna atteiktos lidot.

Džordžs valdīdamies turpināja: — Nedomājiet, ka tas ir joks. Ieraksti tiešām ir slikti. Tie iemāca pārāk daudz; tos uztver pārāk viegli. Cilvēks, kas tādā veidā mācās, nezina, kā mācīties citādi. Viņš ir sastindzis jebkurā līmenī, kādā ticis ierakstīts. Bet, ja cilvēkam nedotu ierakstus, viņš būtu spiests mācīties pats, kā mēdz teikt, no paša sākuma; nu, tad viņam izveidotos mācīšanās paradums un viņš turpinātu, mācīties. Sādā veidā jūs varat izveidot Bīmana metalurgus no jūsu pašu Henslera metalurgiem.

— Un no kā tad visi iegūs zināšanas bez ierakstiem?

— No grāmatām. Pašiem studējot mašīnas. Domājot.

— Grāmatas? Kā tad viņi sapratīs grāmatas bez Izglītības?

— Grāmatās ir vārdi. Vārdus lielākoties var saprast. Speciālos terminus var izskaidrot speciālisti, kas jums jau ir.

— Cik ilgu laiku, jūsuprāt, tas prasītu, lai jūs kļūtu par metalurgu, kas prot apieties ar Bīmana aparātu, ja pieņemam, ka jūs sāktu no nekā un nelietotu Izglītības ierakstus?

— Es nevaru pateikt, godājamais.

— Re nu, te ir tas vitāli svarīgais jautājums, uz kuru jums nav atbildes, vai ne? Pieņemsim, ka tas jūsu draugs, piemēram, būtu patstāvīgi izstudējis Bīmana aparātu. Vai viņš prastu to izmantot tikpat veikli kā sacensību dalībnieks, kas to apguvis no ierakstiem?

— Iespējams, ka ne . . . — Džordžs iesāka.

— Ahā, — novietis novilka.

— Pagaidiet! — Džordžs pēkšņā panikā iekliedzās. — Es vēlos norunāt personisku tikšanos. Ir jautājumi, ko es nevaru izskaidrot pa videofonu. Sis tas būtu jāprecizē . . .

Ekrāns satumsa.

Džordžs strauji pastiepa rokas pret ekrānu, it kā, to izmisīgi purinot, gribētu atgriezt tajā dzīvību. Džordžs izsaucās: — Viņš man nenoticēja! Viņš man neticēja!

Ingenesku atbildēja: — Nē, Džordž. Vai tu tiešām domāji, ka viņš noticēs?

Džordžs strauji pagriezās pret vēsturnieku, acis plati iepletās. — Kāpēc jūs mani saucat par Džordžu?

— Vai tad tas nav tavs vārds? Džordžs Platens?

— Jūs mani pazīstat?

— Zinu visu par tevi. Es vēlos tev palīdzēt, Džordž. Es tev to jau teicu. Es tevi pētīju un vēlos tev palīdzēt.

Džordžs kliedza: — Man nevajag palīdzības. Es neesmu vājprātīgs. Visa pasaule ir vājprātīga, bet es neesmu. — Viņš apsviedās un mežonīgi metās uz durvīm.

Džordžs atvēra acis, tās apžilbināja griestu baltums. Viņš atcerējās notikušo. Atcerējās kā no malas, it kā tas būtu noticis ar kādu citu. Viņš vērās griestos, līdz to baltums salija acīs, aizskaloja no smadzenēm sārņus, atstājot vietu jaunām domām un jaunam domāšanas veidam.

Ausīs atskanēja balss: — Vai esi pamodies?

Runātājs bija Omani. Džordžs uzrausās sēdus. Viņš ziņkāri pavērās Omani.

— Kad es aizgāju, man sekoja, vai ne?

Omani pamāja. — Tevi visu laiku uzmanīja. Mēs gribējām tevi iemānīt pie Anto-nelli un ļaut izlādēt agresivitāti. Mēs jutām, ka tā būs vienīgā iespēja, kas tev palīdzēs. Tavas emocijas kavēja sekmes.

Džordžs apkaunējies teica: — Attiecībā pret viņu man nebija taisnība.

— Tagad tam nav nekādas nozīmes. Kad tu lidostā apstājies pie metalurgu ziņojumu plāksnes, viens "no mūsu aģentiem izsauca vārdu sarakstu. Mēs abi bijām pietiekami runājuši par tavu pagātni, un es tūlīt pievērsu uzmanību Treveliana vārdam sarakstā. Tu pavaicāji, kā var nokļūt uz olimpiskajām spēlēm; pastāvēja iespēja, ka tas izraisīs krīzi, uz kuru cerējām; mēs nosūtījām Ladislasu Ingenesku, lai viņš tevi sagaida un par tevi rūpējas.

— Viņš ir ievērojams vīrs valdībā, vai ne?

— Jā, ir gan.

— Un jūs likāt viņam rūpēties par mani. Tas liek man justies nozīmīgam.

— Tu arī esi nozīmīgs, Džordž.

Tad Džordžs sacīja: — Tu zini, viss ir pārvērties. Man viss kļuva skaidrs, it kā to būtu zinājis visu laiku, bet nebūtu gribējis sevī ieklausīties.

Omani smaidā pamirdzēja baltie zobi. — Augstāko Studiju Institūts ir šādu vietu īstais nosaukums.

— Tagad es to redzu tik skaidri, — Džordžs teica, — ka esmu pārsteigts par savu iepriekšējo aklumu. Galu galā, kas tad izgudro jaunus ierīču modeļus, kuriem vajadzīgi jauna veida speciālisti? Piemēram, kas izgudroja Bīmana spekto-grāfu? Vīrs vārdā Bīmans, es domāju, bet viņš nevarēja būt izglītots ar ierakstiem, jo kā gan viņš būtu spējis progresēt?

— Jā, Džordžs.

Džordžs atslīga gultā, skatījās pāri Omani galvai, un uz mirkli viņa acīs iezagās kaut kas līdzīgs nemieram.

— Kāpēc man to nepateica jau pašā sākumā?

— O, ja mēs to būtu varējuši, — Omani teica, — cik daudz rūpju tas mums aiztaupītu. Mēs spējam analizēt prātu, Džordž, un pateikt, ka šis būs kompetents arhitekts un tas — labs kokgriezējs. Mēs ne-zinām neviena paņēmiena, kā atklāt spējas iiz oriģinālu, radošu domāšanu. Tas ir kaut kas pārāk abstrakts. Mums ir dažas aptuvenas, metodes, kaš ļauj noteikt indivīdus, kuriem ir vai arī var vēl attīstīties tāds-talants.

— Lasīšanas Dienā par šiem indivīdiem tiek ziņots. Piemēram, par tevi. Vispārējos vilcienos to skaits, par kuriem paziņo, ir viens uz desmit tūkstošiem. Kad pienāk Izglītības Diena, šie indivīdi tiek atkal pārbaudīti, un deviņi no desmit neuzrāda vajadzīgās īpašības. Tie, kas paliek, tiek nosūtīti uz šādām vietām.

Džordžs teica: — Labi, bet kas tur slikts, ja cilvēkiem pateiktu, ka viens no . . . no simttūkstošā nonāks tādā vietā kā šī? Tad tas nebūtu tāds trieciens tiem, kas šeit nokļūst.

— Bet tie, kas nenokļūs? Tie deviņdesmit deviņi tūkstoši deviņsimt deviņdesmit deviņi, kas nenokļūs? Mēs nedrīkstam pieļaut, lai visi šie ļaudis uzskatītu sevi par neveiksminiekiem. Viņi tiecas pēc profesijām un šā vai tā visi tās iegūst. Ikviens var pievienot savam vārdam «reģistrēts tāds un tāds vai tāda un tāda». Tā vai citādi katram indivīdam ir sava vieta sabiedrībā un tas ir nepieciešams.

— Bet mums? — Džordžs jautāja. — Izņēmumam no katriem desmit tūkstošiem?

— Jums to nevarēja teikt. Tur jau ir tā lieta. Tas ir pēdējais pārbaudījums. Pat tad, kad Izglītības Dienā esam atsijājuši potenciālos talantus, deviņi no desmit, kas šeit nokļūst, vēl nav īsti radošie ģēniji un nav nekādas iespējas atšķirt tos deviņus no desmitā, kurš mums vajadzīgs. Desmitajam pašam sevi jāpiesaka.

: — Bet kā?

— Mēs nogādājam jūs šeit uz Vājprātīgo namu, un cilvēks, kas ar to nesamierinās, ir īstais, kāds mums vajadzīgs. Tā varbūt ir cietsirdīga metode, bet līdz. Nav nekādas jēgas cilvēkam teikt: «Tu vari radīt. Dari tā.» Daudz drošāk ir nogaidīt, līdz cilvēks pats pateiks: «Es varu radīt, un es to darīšu, vai nu jūs to vēlaties rai ne.» Ir desmit tūkstoši tādu cilvēku kā tu, Džordž, kas apgādā ar jaunāko tehnoloģiju tūkstoš piecsimt pasauļu. Mēs nevaram atļauties pazaudēt kaut vienu jauno talantu no šī skaita vai ari izšķiest pūliņus tādam, kas neattaisno cerības.

— Kas notiek ar cilvēkiem šeit, kuri. . . neattaisno cerības?

— Tiem beigu beigās dod ierakstus, un viņi kļūst par mūsu sociālajiem zinātniekiem. Viens no tiem ir Ingenesku. Es esmu reģistrēts psihologs. Mēs, kā saka, esam otrais ešelons.

Saīsināti no angļu valodas. Tulkojusi M. Valpētere

Alfrēds Besters Sajaukti telefona vadi

(g) Izdevniecība «Nauka», «Himija i žizņ». «ZINĀTNE UN TEHNIKA». 1983. g. 2. nr.

Es atstāstīšu šo gadījumu vaļsirdīgi, tieši tā, kā viss notika, tāpēc ka mēs, vīrieši, šajos jautājumos grēkojam visi. Kaut arī laulībā esmu laimīgs un tāpat kā agrāk mīlu savu sievu, laiku pa laikam es iemīlos svešās sievietēs, Apstājos pie luksofora, kurā deg sarkanā gaisma, pametu skatienu uz meiteni, kura sēž blakus stāvošajā taksometrā, un beigas — esmu iemīlējies. Iekāpju liftā un noklustu jaunas mašīnrakstītājas gūstā, kura brauc reizē ar mani, turot rokā firmas veidlapu kaudzi. Desmitajā stāvā viņa izkāpj un kopā ar veidlapām aiznes manu sirdi. Atceros, kā es kādreiz autobusā iemīlējos sievietē, kas loti atgādināja tikko uz kāda žurnāla vāka redzētu skaistuli. Rokās viņai bija nenosūtīta vēstule, un es paslepus mēģināju izlasīt adresi.

Bet cik liels kārdinājums ir nejaušie tālruņa zvani! Atskan signāls, jūs paņemat klausuli, un sievietes balss saka:

— Pasauciet, lūdzu, Deividu.

Mājā neviena Deivida nav, un balss ir pavisam sveša, bet tik saviļņojoša un jauka. Divās sekundēs paspēju sadzejot, ka es uzaicinu šo meiteni uz satikšanos, uzsāku ar viņu romānu, atstāju sievu un noklustu Kapri salā, kur mēs baudām grēcīgo laimi. Pēc tam es jautāju:

— Bet kāds numurs jums bija vajadzīgs?

Kad nolieku klausuli, man ir kauns skatīties sievai acīs, es jūtos kā nodevējs. 'Zvans, kas atskanēja manā kantori, Me-disonā 509, man kļuva tieši par tādu slazdu. Manas kalpotājas — grāmatvede un sekretāre — bija aizgājušas pusdienās, un es pats pacēlu uz mana galda stāvošā tālruņa klausuli. Kāda maiga balstiņa ārkārtīgi ātri notarkšķēja:

— Sveicināta, Dženeta. Zini, mīlā, es atradu darbu. Tik brīnišķīgs kantoris, Piektajā avēnijā tūliņ aiz stūra, tur, kur ir vecā Titāni ēka. Strādāšu no deviņiem līdz četriem. Man pašai būs savs galds mazā istabiņā ar logu, un, iedomājies, tā būs pilnīgi manā rīcībā, es Piedodiet, — es sacīju, kad biju iz-fantazējies, cik tīk. — Kāds numurs jums vajadzīgs?

Žēlīgais dievs! Nu, protams, ne jūsu!

Taču esat piezvanījusi man.

Piedodiet, ka iztraucēju.

Nu ko jūs! Apsveicu ar jauno darbu. Viņa sāka smieties.

Liels paldies.

Atskanēja signāli. Manai svešiniecei bija tik brīnišķīga balss, ka es nolēmu doties ar viņu nevis uz Kapri, bet uz Taiti. Sai brīdī atkal iezvanījās tālrunis. Un atkal tā pati balstiņa.

Dženeta, mīļā, te Petsija. Iedomājies, es tikko tev zvanīju, bet mani savienoja nepareizi. Un atbildēja briesmīgi roman-4 tiska balss …

Pateicos, Petsij. Jūs atkal esat nomaldījusies.

Ak kungs! Atkal jūs? - Aha.

Es zvanu uz Preskotu 93232? -

Nekā tamlīdzīga. Seit ir Laukums 65000. Ē

Nespēju saprast, kā es varēju uzgriezt tādu numuru. Acīmredzot no priekiem esmu pavisam-apstulbusi.

Drīzāk vienkārši sanervozējusies.

Lūdzu, piedodiet!

— Ar lielāko prieku, — es atbildēju. — Jums, manuprāt, ir ļoti romantiska balss, Petsij.

Ar to saruna beidzās, un es devos pusdienās, pie sevis atkārtodams numuru. Preskota 93232… Piezvanīšu, palūgšu Dženetu un sacīšu viņai… Jā, ko es viņai sacīšu? Par to man nebija nekāda;, priekšstata. Zināju vienīgi to, ka neko, tamlīdzīgu neizdarīšu, un tomēr gāju kā pa rožainu miglu. Tikai atgriezies kantorī, atbrīvojos no apmātības. Vajadzēja ķerties* pie darba.

Mana sirdsapziņa acīmredzot tomēr nebija tīra: sievai es neko nepastāstīju. Pirms apprecēšanās sieva kalpoja manā kantorī, un es viņai joprojām pastāstu par visiem mūsu jaunumiem. Tā bija ari''šoreiz, bet par Petsijas zvanu es noklusēju. Stāstīt, zināt, bija kaut kā neērti.

Tik neērti, ka nākamajā dienā es aizgāju uz kantori agrāk nekā parasti, cerēdams remdēt sirdsapziņas pārmetumus ar virsstundu darbu. Neviena no manām darbiniecēm vēl nebija atnākusi, un uz tālruņa zvaniem man vajadzēja atbildēt pašam. Apmēram pusdeviņos iezvanījās tālrunis, un es pacēla klausuli.

— Laukums 65000, — es teicu.

Sekoja nāves klusums, kas mani satracināja. Es no visas sirds neieredzu nevīžīgas telefonistes, kuras pieņem uzreiz vairākus sarunu pieteikumus un liek abonentiem gaidīt, kamēr labpatiksies viņus savienot.

— Ei, cienīgā, paklausieties! — es teicu. — Ceru, ka jūs mani dzirdat. Esiet tik laipna un turpmāk mani netraucējiet tik ilgi, kamēr varat… savienot ar to cilvēku, kurš man zvana. Kas es jums esmu, puišelis, vai?

Un tieši tajā acumirklī, kad es gatavojos nosviest klausuli, atskanēja izbiedēta balstiņa:

Piedodiet!

Petsija? Atkal jūs?

Jā, es, — viņa atbildēja.

Mana sirds ietrīcējās: es sapratu, ka šis zvans vairs nevar būt nejaušs. Viņa atcerējās manu numuru. Viņa vēlējās parunāt ar mani vēlreiz.

Labrīt, Petsij,— es teicu.

Cik jūs esat dusmīgs!

Baidos, ka biju pret jums rupjš.

Nē, nē. Vainīga esmu es pati. Visu laiku jūs traucēju… Nezinu, kāpēc tā notiek, bet katru reizi, kad zvanu Dženai, mani savieno ar jums. Droši vien mūsu-, vadi kaut kur krustojas.

Vaŗliešām? Ļoti žēl. Bet es cerēju, ka jums Iegribējies dzirdēt manu romantisko balsi.

Viņa sāka smieties.

— Nu, nav jau nemaz tik romantiska.

— Es ar jums runāju rupji. Man loti gribētos kaut kā mīkstināt savu vainu. Vai jūs atļausit sevi šodien pacienāt ar pusdienām?

— Paldies, nē.

— Bet ar kuru datumu jūs sākat strādāt?

— Jau ar šodienu. Uz redzēšanos.

— Vēlu sekmes, Petsij. Pēc pusdienām piezvaniet Dženai un pastāstiet man, kā jums klājas darbā.

Noliku klausuli, nebūdams pilnīgi pārliecināts, vai es ierados kantorī tik agri, darba entuziasma mudināts, vai cent sagaidīt šo zvanu. Godīgi sakot, otrais variants man šķita tuvāks patiesībai. ClMP kam, kuri nostājies uz slidenā mānīšanās ceļa, rodas nepatika pat pašam pret sevi. Vārdu sakot, es biju tik neapmierināts, ka beigās sāku izdzīt savas palīdzes.

Pēc pusdienām atgriezies darbavietā, es jautāju sekretārei, vai kāds nav zvanījis.

— Tikai no telefonu remonta biroja, — viņa atbildēja. — Kaut kādi bojājumi līnijā.

«Tātad arī šorīt Petsija zvanījusi nejauši,» es nodomāju, «bet nevis tāpēc, ka viņai gribējās parunāt ar mani.»

Četros es atlaidu abas darbinieces mājās, it kā lai kompensētu no rīta notikušo piekasīšanos (vismaz sev es to tā izskaidroju). No četriem līdz pussešiem slaistījos pa kantori, gaidīdams Petsijas zvanu, un aizsapņojos pat tik tālu, ka pašam kļuva kauns.

Mazliet iemalkojis no pudeles, kas bija saglabājusies pēc ziemsvētku svinēšanas kantorī, es dusmīgi aizcirtu durvis un devos uz liftu. Tai brīdī, kad nospiedu pogu, dzirdēju, ka kantorī zvana tālrunis. Kā vājprātīgs metos atpakaļ (durvju atslēga man vēl bija rokā) un sagrābu klausuli, juzdamies kā pēdējais idiots.

— Preskota 93232, — es aizelsies sacīju.

— Piedodiet, — sacīja manas sievas balss. — Esmu kļūdījusies.

Ko es varēju sacīt? Vajadzēja iekost mēlē. Sāku gaidīt, kad sieva piezvanīs vēlreiz, apdomādams, kādā balsī man atbildēt, lai viņa nenojaustu, ka jau pirms minūtes ar mani runājusi. Nolēmu turēt klausuli tālāk no mutes, un, kad telefons iezvanījās, es uzmanīgi pacēlu klausuli, atvirzīju to iespējami tālāk un enerģiski izrīkoju kantorī neesošos darbiniekus; pēc tam, pielicis klausuli pie mutes, nevīžīgi izmetu:

— Hallo.

Ak kungs, cik jūs esat cienīgs. Īsts ģenerālis.

Petsija?! — Sirds krūtīs sāka skaļi pukstēt.

— Baidos, ka tiešām es.

— Kam tad jūs zvanāt: man vai Dženai?

— Bez šaubām, Dženai. Ar tiem vadiem tiešām šausmas. Mēs jau zvanījām remonta birojam.

— Zinu. Kā jums veicas jaunajā vietā?

Nekas … Pēc manām domām, nekas! Šefs rūc tieši tāpat kā jūs. Es no viņa baidos.

Un veltīgi. Ticiet manai pieredzei, Petsij. Kad kāds briesmīgi kliedz, ziniet, ka viņš nav par sevi pārliecināts.

— Es kaut ko nesaprotu.

— Pieņemsim, ka jūsu priekšnieks ieņem pārāk augstu amatu un pats jūt, ka nespēj pildīt uzticēto pienākumu. Tad viņš arī iztēlojas par lielu kungu.

— Pēc manām domām, tā nav.

— Bet varbūt jūs viņam patīkat un viņš baidās, ka tas var ietekmēt darbu. Iespējams, ka viņš kliedz uz jums vienkārši tāpēc, lai nebūtu pārāk laipns.

— Šaubos.

— Kāpēc? Vai tad jūs neesat pievil- j cīga?

Par to nav jājautā man.

Jums ir patīkama balss.

Pateicos jums, ser.

— Petsij, — es teicu. — Es varētu dot jums daudz derīgu un gudru padomu. Skaidrs, ka pats Aleksandrs Grēms Bells svētījis mūsu tikšanos. Kāda iemesla dēļ mēs pretojamies liktenim? Pusdienosim rīt kopā.

— Baidos, ka nevarēšu.

— Esat norunājusi pusdienot ar Dže-netu?

— Jā.

— Tātad jums jāēd pusdienas ar mani. Es tik un tā pildu pusi Dženetas pienākumu: atbildu viņas vietā uz tālruņa zvaniem. Bet kur samaksa? Sūdzība telefonu inspektoram? Vai tad tas ir taisnīgi, Petsij? Apēdīsim kopīgi kaut pusi pusdienu porcijas, bet pārējo jūs ietīsit un aiznesī-sit Dženetai.

Petsija smējās. Viņas smiekli bija brīnišķīgi.

— Redzu, ka jūs protaf pierunāt sievietes. Kā jūs sauc?

Hovards.

Hovards, bet uzvārds?

— Es gribēju to pašu jautāt jums. Petsija, bet uzvārds?

— Taču es pajautāju pirmā.

Esmu pieradis rīkoties noteikti. Vai nu stādīšos jums priekšā, kad tiksimies, vai palikšu anonīms.

Nu, labi, — viņa atbildēja. — Man pārtraukums ir no vieniem līdz diviem. Kur mēs tiksimies?

Rokfellera laukumā. Trešā karoga kārts pa kreisi.

Cik lieliski!

Vai atcerēsities? Trešā pa kreisi.

Jā, atcerēšos.

Tātad rīt vienos?

Rīt vienos, — sacīja Petsija.

— Jūs mani viegli pamanīsit: man degunā iekārts auskars. Esmu taču mežonis, man nav uzvārda.

Mēs sākām smieties, un saruna beidzās. Es bez vilcināšanās aizgāju no kantora, lai nebūtu jāatbild uz sievas zvanu. Sirdsapziņa mani kremta arī šovakar, biju ārkārtīgi uzbudināts. Tikko spēju aizmigt. Nākamajā dienā tieši vienos gaidīju Rok-fellera laukumā pie trešās karoga kārts pa kreisi, gatavodamies dedzīgam dialogam, un vienlaikus centos izskatīties iespējami impozantāks. Biju pārliecināts, ka Petsija vispirms paslepus uz mani paskatīsies un tikai tad nāks klāt.

Cenzdamies uzminēt, kura no viņām ir I Petsija, es uzmanīgi nopētīju visas gafām-ļ gājējas. Nekur pasaulē nav tik daudz ļ skaistu sieviešu kā Rokfellera laukumā I pusdienlaikā. Viņu šeit ir simtiem. Sacerēju veselu asprātību krājumu. Bet Petsija ļ joprojām nenāca. Pusdivos sapratu, ka ne-ļtesmu eksāmenu izturējis. Viņa, protams, &gt;-lr atnākusi, ieraudzījusi mani un nolēmusi, ka turpināt pazīšanos nav vērts. Vēl nekad mūžā nebiju bijis tik pazemots un nikns.

Dienas beigās mana grāmatvede iesniedza atlūgumu, un, patiesību sakot, es nevaru viņu vainot. Neviena jauniete, kas kaut cik sevi ciena, negribētu paciest tādu priekšnieka izturēšanos. Es aizkavējos, lai piezvanītu darba birojam un palūgtu atsūtīt jaunu grāmatvedi, rājos ar biroja darbiniekiem labu pusstundu. Sešos iezvanījās tālrunis. Tā bija Petsija.

— Kam jūs zvanāt — man vai Dže-nai? — es dusmīgi jautāju.

Jums, — viņa atildēja tikpat nikni.

Laukums 65000?

— Nē. Tāds numurs neeksistē, un jūs to ļoti labi zināt. Es zvanīju Dženai, cerēdama, ka sakrustotie vadi mani atkal savie-

kcos ar jums.

^ — Kā pavēlēsit iztulkot jūsu vārdus, ka mans numurs neeksistē?

Nesaprotu, kāpēc jums piemīt tik savāda maniere jokot, mister Mežoni, bet, pēc manām domām, tā vienkārši ir nelietība … Noturējāt mani uz laukuma veselu stundu un pats nepagodina] aties atnākt. Kā jums nav kauna!

Jūs mani gaidījāt veselu stundu? Nav tiesa. Jūs tur nebijāt.

Nē, biju, un jūs mani piekrāpāt kā tādu muļķīti.

Petsij! Tas nav iespējams. Es jūs gaidīju līdz pusdiviem. Cikos jūs atnācāt?

— Tieši vienos.

— Tātad ir notikusi kaut kāda briesmīga kļūda. Vai jūs ievērojāt visu precīzi? Trešā karoga kārts pa kreisi? Varbūt mēs abi esam sajaukuši šīs kārtis? Jūs, mīlā, Petsij, nespējat iedomāties, kā es to pārdzīvoju.

Es jums neticu.

Kā lai jūs pārliecinu? Es arī nospriedu, ka jūs esat mani piekrāpusi. Es visu dienu tā trakoju, ka galu galā no manis aizgāja grāmatvede. Vai jūs gadījumā neesat grāmatvede?

— Nē. Turklāt man jau ir darbs.

— Petsij, es jūs lūdzu, paēdiet rīt pusdienas kopā ar mani, tikai šoreiz vienosimies tā, lai neko nesajauktu.

— Tiešām nezinu, vai es to vēlos…

Nu, lūdzu, Petsij. Starp citu, paskaidrojiet, lūdzu, — kāpēc jūs pēkšņi nospriedāt, ka numurs Laukums 65000 neeksistē? Kas par muļķībām!

Es pilnīgi precīzi zinu, ka tas neeksistē.

Kā tad es varu ar jums sarunāties? Vai pa rotaļu telefonu?

Viņa smējās.

— Pasakiet man savu numuru, Petsij!

— Nē, nē. Ar numuru būs tāpat kā ar uzvārdiem: es jums savējo neteikšu, kamēr neuzzināšu jūsējo.

— Bet jūs taču zināt manu numuru.

— Nē, nezinu. Mēģināju jums šodien piezvanīt, un telefoniste teica, ka nav pat tāda komutatora. Viņa …

—' Viņa ir sajukusi. Rīt mēs visu to apspriedīsim. Tātad atkal vienos?

— Bet nekādas karogu kārtis. 1

— Labi. Atceros, jūs stāstījāt Dženai, ka jūsu kantoris atrodas uz nākamā stūra aiz vecās Tifāni ēkas.

Jā.

Piektajā avēnijā?

Nu jā.

— Tad rītdien es jūs tur uz stūra gaidīšu tieši vienos.

Neieteicu jums mani piekrāpt.

Petsij …

Ko, Hovard?

— Kad jūs dusmojaties, jūs esat vēl jaukāka.

Nākamajā dienā nepārtraukti lija. Es aizgāju līdz Trīsdesmit septītās un Piektās avēnijas dienvidaustrumu stūrim, kur paceļas Tifāni vecā ēka, un nonīku lietū gandrīz veselu stundu. Bija jau bez ceturkšņa divi, bet Petsija atkal neatnāca. Nevarēju aptvert, kā šī meitene spēja mani tik veikli vazāt aiz deguna. Pēc tam es atcerējos viņas maigo balstiņu, jauko manieri izrunāt vārdus, un man atplauka vāja cerība, ka viņa būs baidījusies iziet uz ielas lietus dēļ. Varbūt viņa pat man zvanījusi, lai brīdinātu, bet nav varējusi sazvanīt.

Noķēris taksometru, atgriezos kantorī un jau uz sliekšņa, vēl nenovilcis virsdrēbes, jautāju, vai manas prombūtnes laikā kāds nav zvanījis. Nē, mani neviens meklējis nebija. Saniknots un apjucis nogāju lejā un iegriezos bārā uz Medisona avēnijas stūra. Pasūtīju viskiju, lai pēc sālīšanas sasildītos, dzēru, mēģināju atbildēt uz dažādiem minējumiem, nodevos nenoteiktiem sapņiem un ik pēc stundas zvanīju uz kantori. Te pēkšņi kā nelabā pamudināts piezvanīju uz Preskotu 93232: gribēju parunāt vismaz ar Dženetu. Tūlīt izdzirdu telefonistes balsi:

— Pasakiet, lūdzu, numuru, kuru izsaucāt.

— Preskota 93232.

— Lūdzu, piedodiet. Pie mums tāds indekss nav reģistrēts. Esiet tik labs un ieskatieties vēlreiz telefonu sarakstā.

Nu ko, zaglim zagļa alga. Noliku klausuli, pasūtīju vēl glāzi viskija, pēc tam vēl, tad pēkšņi izrādījās, ka ir jau pusseši, un, pirms mājup, es nolēmu pēdējo reizi piezvanīt uz kantori. Uzgriezu savu numuru. Atskanēja knakšķis, un man atbildēja Petsijas balss. Es uzreiz to pazinu.

Petsija? …

Kas tur runā?

— Hovards. Kāpēc jūs esat manā kantorī?

Es esmu mājās.

Kā jūs uzzinājāt manu numuru?

— Pats nezinu. Zvanīju uz savu kantori, bet mani savienoja ar jums. Droši vien mūsu telefonu vadi niķojas no abām pusēm.

Es nevēlos ar jums runāt.

-Nu, protams, jums ir kauns.

— Kāpēc jūs tā domājat?

Paklausieties, Petsij. Jūs pret mani izturējāties nejēdzīgi. Ja jau gribējāt atriebties, tad varējāt kaut vai…

Kā es pret jums izturējos? Jūs taču piekrāpāt mani.

O, dieva dēļ, vismaz tagad iztiksim bez šiem jokiem. Ja es jūs neinteresēju, būtu daudz godīgāk to atklāti pateikt. Es uz tā nolādētā ielu stūra izmirku līdz ādai. Mans uzvalks vēl joprojām nav izžuvis.

— Izmirkāt līdz ādai? Kāpēc?

Ļoti vienkārši! Lietū! — es uzbļāvu. — Par ko te jābrīnās?

Kādā lietū? — pārsteigta jautāja Petsija.

Beidziet muļķoties. Tanī pašā lietū, kurš bez pārtraukuma līst visu dienu. Arī pašlaik gāž straumēm.

Man liekas, ka jūs esat sajucis prātā, — izbijusies sacīja Petsija. — Šodien ir skaidrs laiks, pie debesīm neviena mākonīša, saule spīd kopš paša rīta.

Šeit pilsētā?

Protams.

— Un jūs pa sava kantora logu redzat skaidras debesis?

— Jā, bez šaubām.

Visu dienu spīdēja saule Trīsdesmit septītajā un Piektajā avēnijā?

Kādā Trīsdesmit septītajā un Piektajā?

Tajās pašās, kuras krustojas pie vecās Tifāni ēkas, — es ērcīgi sacīju. — Jūs taču netālu no tās strādājat, tūliņ aiz stūra. — Jūs mani biedējat, — čukstēja Pet-sija. — Mums … labāk izbeigsim šo sarunu.

— Kāpēc? Kas jums vēl nav skaidrs?

— Tifāni vecā ēka taču atrodas uz Piecdesmit septītās un Piektās stūra.

— Sveicināti! Tur ir jaunā ēka.

— Nē taču, vecā. Vai tad esat aizmirsis, ka četrdesmit piektajā gadā tai vajadzēja pārceļot uz jaunu vietu?

— Kādu jaunu vietu?

Protams. Radiācijas dēļ ēku vecajā vietā nevarēja atjaunot.

Kādas radiācijas dēļ? Ko jūs man te…

— Tur taču nokrita bumba.

Es jutu, ka man pa muguru sāk skriet drebuļi. Varbūt esmu lietū saaukstējies?

— Petsij, — es lēni sacīju. — Tas viss ir ļoti… savādi. Baidos, ka ir sajucis kaut kas daudz svarīgāks nekā telefona vadi. Nosauciet savu tālruņa indeksu. Numuru nevajag, tikai indeksu.

— Amerika 5.

Ieskatījos telefona kabīnē izkārtajā indeksu sarakstā: AKadēmija 2, ADirondai-ka 4, ALgonkina 5, ATvotera 9 … Amerikas tur nebija.

Tas ir šeit, Manhetenā?

Nu, protams. Kur gan citur?

Bronksā, — es teicu. — Vai Bruk-linā. Vai Kvinsā.

Jūs domājat, ka es dzīvotu okupācijas nometnēs?

Man aizrāvās elpa.

— Petsij, mīļā, piedodiet: kāds ir jūsu uzvārds? Man liekas, ka mēs abi esam nokļuvuši pilnigi fantastiskos apstākļos. Būtu labāk, ja mēs nespēlētu paslēpes. Es esmu Hovards Kempbels.

Petsija klusu iekliedzās.

Kāds ir jūsu uzvārds, Petsij?

Simabara, — viņa sacīja.

Jūs esat japāniete?

Jā. Bet jūs jenkijs?

Pilnīgi pareizi. Sakiet, Petsij … Vai jūs esat dzimusi Ņujorkā?

Nē, mūsu ģimene uz šejieni atbrauca četrdesmit piektajā … kopā ar okupācijas karaspēku.

Skaidrs. Tātad Štati karā zaudēja … un Japāna …

Nu, protams. Tas ir vēsturisks fakts. Bet, Hovard, mūs taču tas ne mazākajā mērā neskar. Es esmu šeit, Ņujorkā. Pašlaik ir tūkstoš deviņi simti sešdesmit ceturtais gads. Pašlaik …

Tā tas ir, un mēs abi atrodamies Ņujorkā, tikai es vienā un jūs otrā Ņujorkā. Pie jums spid saule, un Tifāni ēka atrodas citā vietā, un tie esat jūs, kas mums uzmeta atombumbu, bet nevis mēs jums, jūs mūs sakāvāt un okupējāt Ameriku. — Es sāku histēriski smieties. — Mēs ar jums dzīvojam paralēlos laikmetos, Petsij. Es kaut kur lasīju, ka tā var būt… Vienu vārdu sakot, jūsu vēsture nesakrīt ar manējo. Mēs atrodamies dažādās pasaulēs.

— Es jūs nesaprotu.

— Vai tiešām? Tad paklausieties: katru reizi, kad pasaule savā attīstībā nonāk krustcelēs, tā — nu, kā lai jums pasaka? — sašķeļas. Un virzās tālāk pa diviem ceļiem. Pie tam šīs pasaules pastāv līdzās. Vai jūs nekad neesat centusies iedomāties, kas būtu noticis ar pasauli, ja Kolumbs nebūtu atklājis Ameriku? Bet tā kaut kur eksistē, šī otra pasaule, kurā nebija Kolumba, eksistē paralēli tai pasaulei, kurā Amerika ir atklāta. Nu, varbūt ne tikai viena tāda pasaule, bet tūkstošiem dažādu pasauļu eksistē cita citai blakus. Jūs esat no citas pasaules, Petsij, no citas vēstures. Taču divu dažādu pasauļu telefonu vadi nejauši sakrustojās. Un es centos norunāt tikšanos ar meiteni, kura, piedodiet, priekš manis . . . neeksistē.

— Bet, Hovard …

— Mūsu pasaules ir paralēlas, bet tās ir dažādas. Mums ir atšķirīgi telefona indeksi, dažādi laika apstākļi. Un arī karš mums beidzies dažādi. Abās pasaulēs ir Rokfellera laukums, un mēs abi, jūs un es, stāvējām tur šodien pulksten vienos, bet cik bezgala tāli mēs bijām viens otram, Petsij, dārgā, cik mēs tāli…

Šai brīdī pieslēdzās telefoniste un sacīja:

— Ser, jūsu laiks beidzies. Esiet tik labs, samaksājiet piecus centus par nākamajām piecām minūtēm.

Meklēju kabatā sīknaudu.

Vai jūs vēl klausāties, Petsij?

Jā, Hovard.

Man nav sīknaudas. Pasakiet telefonistei, lai viņa atļauj mums turpināt sarunu uz kredīta. Jūs nedrīkstat nolikt klausuli. Mūs var atvienot uz visiem laikiem. Pie mums uzsākts līnijas remonts, un pie jums arī agrāk vai vēlāk vadus atvienos. Tad mēs uz visiem laikiem būsim šķirti viens no otra. Pasakiet viņai, lai atļauj runāt uz kredīta.

Piedodiet, ser, — iebilda telefoniste, — bet mēs tā nekad nedarām. Labāk nolieciet klausuli un piezvaniet vēlreiz.

Petsij, zvaniet man, zvaniet, vai jūs dzirdat? Piezvaniet Dženetai! Es tūliņ atgriezīšos kantorī un gaidīšu zvanu.

— Jūsu laiks beidzas, ser.

— Petsij, kāda jūs esat? Aprakstiet sevi. Ātrāk, mīlā. Es …

Un monētas, riebīgi skanēdamas, sabira automātā.

Tālrunis klusēja kā miris.

Es atgriezos kantorī un gaidīju līdz pulksten astoņiem. Viņa vairs nezvanīja vai arī nevarēja piezvanīt. Es veselu nedēļu nosēdēju pie tālruņa, sekretāres vietā atbildēdams uz visiem zvaniem. Bet Petsija bija pazudusi. Kaut kur, iespējams, viņas, bet varbūt manā pasaulē bija sakārtoti sajauktie vadi.

Ivans Tiščenko Satikšanās

sākuma LIKĀS, ka viņš murgo, ka gan citādi šeit, pašā Visuma nomalē, būtu radušies bioloģiskie viļņi?

Viņš pārslēdza kuģa orientēšanās sistēmu uz avārijas režīmu, taču indikators joprojām spītīgi rādīja tik tikko jaušamas bioloģiskā lauka svārstības. Signāli bija tik vāji, ka tos identificēt nevarēja un at-ka tikai gaidīt. ..

Nu vairs nebija šaubu, ka bioloģiskā starojuma avots tuvojas. Uz ekrāna jau varēja saskatīt tā elektromagnētiskās projekcijas zaļgano svītriņu.

Viņš koriģēja lidojuma trajektoriju un nolika kursu tieši uz starojumu.

Kad attālums vēl samazinājās, viņš jutās vīlies. Lai gan kustīgā līkne uz ekrāna nenoliedzami bija saprātīgai būtnei raksturīgā impulsoīda, tā attēloja domas, kas nāca no indivīda ar citādu pasaules uztveri.

Tomēr viņš nolēma noskaidrot, kas gan'. vēl lido šajā nostūrī. Kuģa elektroniskās skaitļošanas mašīnas fundamentālajā atmiņā glabājās neskaitāmi daudzas uzziņas par dažāda veida intelektuālām būtnēm.

Skaitļotāja atbilde, kas gandrīz momentāni parādījās uz ekrāna, viņu ļoti pārsteidza. Viņš ieraudzīja nevis kaut kādu … nē, nevis amēbai līdzīgu domātāju, bet gan . . . cilvēku.

Taču svešajai impulsoldai bija mazliet citāda forma nekā tiem signāliem, ko izstaro cilvēkam līdzīgu būtņu smadzenes. Viņš nolēma apskatīt tās kvadrospoguļsi-metrisko attēlu.

Līkne visās dimensijās izliecās uz otru pusi, un pa ekrānu sāka slīdēt tās projekcija plaknē.

Kā gan viņš to nebija iedomājies uz*' reiz. Iespējams, ka ar to varēs sazināties^ izmantojot spoguļfonogrāfu.

Garastāvoklis uzlabojās. Lai labāk iepazītu savu gaidāmo sarunu biedru, viņš nolēma apskatīt viņa iekšējos orgānus.

Uz ekrāna parādījās ķermeņa attēls rent: gena staros. Visi iekšējie orgāni bija tādi paši kā cilvēkam, taču to izvietojums bija spoguļsimetrisks. Viņam pa muguru pārskrēja auksti, drebuļi.

Kā ikviens saprātīgs cilvēks viņš uzskatīja, ka antimatērija ir teorētiķu un fantastu izdomājums, kas tikai gudrāko profesoru iecietības dēļ iekļuvis kosmoloģijas mācību grāmatās. Bet nu viņam bija jāgroza savi uzskati, jo tie liedza izskaidrot notikušo. Tas nu gan bija klasisks piemērs!

Viņš ieslēdza kursa koriģēšanas dzinējus un pagrieza kuģi pa labi. Bet pēc kāda brīža arī antinavigators mainīja sava lidojuma virzienu tā, lai viņu kursa līnijas krustotos.

Vēl vairākas reizes viņš mainīja kursu par tik daudz grādiem, cik vien bija iespējams, un visu to pašu atkārtoja arī anti-pasaules pārstāvis. So manevru mērķis bija nepārprotams.

Viņš saspringti domāja, iztirzādams visdažādākās turpmākā versijas. Svešā neparastās rīcības cēloņi viņu interesēja daudz vairāk nekā tas, kāda zīme ir atomu kodoliem,viņa ķermenī.

Uz to, ka pēdējā brīdī izdosies izvairīties no sadursmes, vairs nebija ko cerēt. Gravitācijas spēks nenovēršami padarīs savu darāmo. Ja jau svešais nolēmis kādu nogalināt, tas viņam grūtības nesagādās.

Taču bija vēl kāds sīkums, kuram viņš iākumā nebija pievērsis uzmanību: lai arī kā mainījās kuģu trajektorijas, tās vienmēr krustojās noteiktā plaknē.

It kā priekšnojauta ieteica pārbaudīt, cik ilgi svešais apdomā savus agresīvos nodomus un cik ātri orientējas laikā un telpā.

Pēc kārtējā manevra, kad skaitļotājs bija saņēmis visu nepieciešamo informāciju par attālumiem, ātrumiem un laiku, tas deva atbildi ar negatīvu zīmi. Tādējādi izrādījās, ka signāli par atbildes reakciju pienākuši divas reizes ātrāk nekā tādā gadījumā, ja svešais domātu un pieņemtu lēmumus momentāni.

Vienīgais šajā situācijā iespējamais secinājums bija tik neiedomājams un tik neticams, ka viņš nolēma vēlreiz pārbaudīt savus minējumus.

Pieslēdzies impulsogrāfam, viņš ierakstīja savu smadzeņu darbības impulsus. Aprēķinātajā laikā precīzi pienāca bioloģisko viļņu impulsi no turienes. Izrādījās, ka tie ir līdzīgi kā spoguļattēls.

Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Viņam pretī lidoja viņa paša attēls. Drīzāk gan nevis attēls, bet viņa otrais «es», kas vienlaikus domāja viņa domas.

Mērinstrumenti dīvainā kārtā bija it kā pierimusi un nekas neliecināja par masas tuvošanos. Iespējams, ka svešais pārvietojās gravitatīvā antilaukā.

Attālums starp abiem kuģiem arvien samazinājās. Likās, ka viņš dodas it kā frontālā triecienā pats pret sevi. Kaut kur priekšā bija neredzama, atspoguļojoša siena, uz kuras sadragātā kosmosa kuģa pēdējam spilgtajam uzliesmojumam lemts pielikt punktu viņa dzīvei.

Bailes rodas vientulībā. Cik gan viegli, lepni un pašapzinīgi var nomirt daudzu tūkstošu cilvēku acu priekšā! Nē, viņam nebija baiļu no nebūtības. Visvairāk viņš baidījās iet bojā nezināms.

Viņš sēdēja pie ekrāna, uz kura jau bija redzamas pretī traucoša kuģa kontūras, viņa paša kuģa siluets, k.is daudzkārtīgajā palielinājumā bija nedaudz izplūdis. Deniņos sāpīgi atbalsojās sirds puksti. Asinīm sakāpjot saspringtajās smadzenēs, galvā dunēja nomācoši zvani. Ai vien pieaugošas bailes sažņaudza sirdi.

Taču drīz vien tas pārgāja. Aizdzinis uzmācīgās domas, viņš atkal valdīja pār sevi, atkal bija aukstasinīgais analītiķis, pār kuru emocijām nav varas.

Ja trīcēsi, paredzamās beigas gaidīdams, ne nāve kļūs mazāk briesmīga, ne arī dzīve — garāka un nozīmīgāka. Katram tikai reizi lemts pārdzīvot nāves atnākšanu. Vai tiešām jālaiž garām šāda izdevība apmierināt ziņkāri un tieksmi pēc nezināmā?

Sagatavojies nobaudīt pēdējo pilienu no iespaidu kausa, viņš izslēdza displeja ekrānu. Tikai laika tablo, kas nenovēršami skaitīja sekundes līdz sadursmei, palika ieslēgts.

Pēdējos brīžus viņš nosēdēja, klausīdamies pats savas sirds pukstos.

Kad viņš atkal paskatījās uz tablo, sadursmei jau vajadzēja būt notikušai. Nekādas gravitācijas lauka svārstības mēraparāti nebija reģistrējuši.

Vēl pēc kāda brīža viņš ieslēdza ekrānu. Tagad acu priekšā bija vēss tukšums.

Viņš jau gandrīz nodomāja, ka viss notikušais bijis tikai vientuļa ceļotāja murgi, bet, periskopā paskatījies atpakaļ, redzēja, ka dubultnieks mierīgi attālinās pa viņa kursa turpinājumu.

Viņi bija izgājuši viens otram cauri, kā pilnīgi atšķirīgi lauki, bez jebkādas mijiedarbības atradušies vienā un tajā pašā telpas daļā.

Pēc tik tikko uztveramajiem bāku signāliem viņš pārbaudīja savu atrašanās vietu. Rezultāts pārsteidza vēl vairāk: kuģis pārvietojās pretējā virzienā.

Autopilots bija izslēgts, avārijas režīmu ieslēgt nevarēja.

Kad viņš uz ekrāna apskatīja savu ķermeņa attēlu rentgena staros, viņu samulsināja kāda briesmīga nojauta. Aptaustīdams sevi, viņš velti pūlējās atcerēties, kurā pusē sirds viņam bijusi agrāk.

No krievu val. tulkojis P. Zaļkalns

Viktors Zigunovs Tpru, baktērija

VISDZIĻĀKAJĀ NAKTI, kad sāk risināties lielākā dala noslēpumainu, detektīvu notikumu, dežurante elektrorūpnicas caurlaižu telpā izdzirdēja briesmīgu sitienu pa rūpnīcas vārtiem, kaukšanu un brikšķi — it kā vārtos būtu ietriecies, piemēram, automobilis.

Izskrējusi no būdiņas, sardze ar šausmām ieraudzīja, ka viena vārtu puse ir norauta un mētājas uz asfalta, bet otra sašķiebušies turas tikai apakšējā virā, arī gatavodamās gāzties zemē. Noziedzīgā automašīna vai kas nu tur bija, aizdrāzusies tumsā, bija kā akā iekritusi.

Pirmajā brīdī sieviete pazaudēja valodu aiz sašutuma. Pēdējā palikusī vira žēli iesmilkstējās, izgriezās no ķieģeļu staba, vārtu puse dārdot nogāzās zemē. Vajadzēja palekt nost. Tikai tad atradās tie vienīgie, no sirds nākošie vārdi:

Ir nu gan pietempies!

Aptuveni tajā pašā laikā cita sieviete vienā no rūpnīcas cehiem sacīja:

— Manas prombūtnes laikā pasniedzējs uzlauzis elektrības sadales telpas durvis un ieslēdzis strāvu. Viņš kaut ko gatavoja ar mūsu iekārtām.

Viņa sēdēja pie pults, kas bija gandrīz no vienas vietas nosēta ar ciparotiem taustiņiem. Sieviete nomākta bija atspiedusi pieri plaukstās, ar elkoņiem atbalstījusies pret pulti un neredzošām acīm skatījās uz cipariem. Viņai ieblakām stāvēja maza auguma vīrietis zābakos, platās ga-lifē biksēs un garos formas svārkos — sargs Okrikovs. Viņa kalsenā tumšā seja un asais skatiens jau daudzus gadus lika drebēt iemetējiem un tiem, kuri dažreiz mīluprāt nesa mājā no rūpnīcas kaut ko derīgu. Diemžēl, ari veselīgos kolektīvos gadās atsevišķi negodīgi pilsoņi.

Nē-ē, — iebilda Okrikovs. — Pasniedzējs visu nakti dzēra pie manis tēju.

Tātad viņš ieslēdzis iekārtu un gaidījis tuvumā, kad tā tiks galā ar uzdevumu. Tie taču ir programmētās vadības darbgaldi.

Sargs pārsteigts atvēra muti un attapās. Iznāk, ka viņš zināmā mērā izpalīdzējis pārkāpējam! Viņš apjucis sāka murmināt:

A-a… Tāpēc es skatos — ko šis neiet prom? Neliek mierā ar kaut kādām muļķībām un pļāpā …

Viņš ir aizgājis bojā… Kaut ko nav aprēķinājis savā eksperimentā.

Okrikovam sametās karsti, viņš juta nepieciešamību apsēsties. Atslīdzis uz blakām pagadījušās papīru kaudzes, viņš noņēma naģeni un novilka ar to pār pieri.

Tikai pirms divām vai trim stundām institūta pasniedzējs Kolbins bija sēdējis sardzes telpā un skali lasījis aprakstu lieltirāžas avīzē:

— «Strādnieks Vodonosovs no otrā ceha nesa laukā spirtu. Arī viņš kaut kā bija apgājis caurlaides telpu.. Taču autobusu pieturā viņu panāca Okrikovs. «Biedri, atdodiet spirtu!» viņš nesamierināmi pieprasīja. Vodonosovs pretojās un rezultātā nonāca milicijas nodaļā.»

Viņi novietojās katrs savā pusē kailam galdam tikpat kailā dienesta istabiņā. Uz galda dziedāja elektriskā tējkanna.

Tā es viņam neteicu. Es saku: «Vaska, ko tu esi sabāzis bundžā zarus?» Viņš saka: «Buķete.» Bet ož pēc spirta. Kaut vai puķes būtu saplūcis maskēšanas nolūkā, bet zarus…

Bet kas jūs tieši tad vilka uz pieturu?

— Nu-u … sajutu.

— Re, re! — nopriecājās Kolbins. Ieskanējās telefons. Okrikovs zibenīgi

nocēla klausuli. Taču tas nebija nekas steidzams, balss no tālienes neveikli sacīja:

Sargs Postņikovs. Man nez kāpēc salst…

— Jūlijā salst?

— Nakts ir auksta. — Postņikovs sāka klabināt zobus, lai parādītu, cik viņam auksti. — Lai atnes man šineli.

Okrikovs pašūpoja galvu, tomēr piecēlās un, pavēris durvis, nodeva rīkojumu. Tad viņš nolika klausuli atpakaļ uz aparāta un atkal apsēdās.

— Bet kā jūs to… jūtat? — turpināja pasniedzējs.

— Nu, kaut kā …

— Bet kā?

— Nu… Nē, nebiksta. Tāpat vien izeju ārā un rāmā garā eju …

— Ko jūs sakāt!

— Nu, un redzu īpašuma izlaupītāju. Kolbins sarauca uzacis un kļuva domīgs.

— Jauki, brīnišķīgi… — viņš atkārtoja. — Neizskaidrojama parādība … Vai es nevaru padežurēt kopā ar jums? nu jūs pēkšņi kādu noķerat?

— Nepiederošiem aizliegts uzturēties sardzes telpā.

— Bet zinātnes labā! Es uzrādīšu dokumentus … — Kolbins iebāza roku vienā, pēc tam otrā žaketes iekškabatā, pielēca kājās un iebāza roku bikšu aizmugures kabata Izvilka vienīgo atrasto papīriņu — pilnvaru uzskates līdzekļu saņemšanai — un, atģidis, ka papīriņš saburzīts, izgludināja to ar balto dūri uz galda. Pasniedzēja garā seja kļuva nedroša, kaklasaite sagriezās uz sāniem, gaišo matu šķipsna nokrita uz pieres.

Okrikovs bez patikas pagrozīja rokās apdriskāto lapiņu.

— Skola. Tātad skolotājs?

— Jā, — steigšus atbildēja Kolbins. — Un institūtā amatu apvienošanas kārtībā …

— Bet kā jūs gadījāties rūpnīcā?

— Palīdzēju jūsu… Kā sauc skaitišanas centra priekšnieci?… Uzvārds mūždien iziet no prāta …

— Dianova.

— Jā, Dianova. Šodien bija noteikta automātiskā ceha izmēģinājuma iedarbināšana. Izjuka. Steigšus sasauca no visas pilsētas tos, kuri kaut ko saprot no elektronikas.

— Nu? — ieinteresējās sargs. — Kā tad izjuka?

— Mašīna, kam jāvada cehs, — sāka pasniedzējs, priecādamies par savu lietpratību, kas lāva viņam ilgāk pabūt kopā ar iespējamo telepātu, — ESM bija nogurusi.

SKAITĻOŠANAS CENTRĀ jautās steiga un apjukums. Iestatītāji ar ampērmetriem un lodāmuriem ložņāja ap ESM. Vēl vairāki cilvēki bija nometušies uz grīdas,

izklājuši apkārt sev programmas un shēmas un dziļās pārdomās skatījās uz tām. Viens bija noņēmis daļu ESM apšuvuma un nekustīgi stāvēja, iebāzis galvu elektroniskā brīnuma iekšās un nolaidis rokas.

Operatora grozāmkrēslā pie pults sēdēja puķainā kleitā tērpusies, mazlietiņ par daudz izkrāsojusies kupla blondīne — centra priekšniece Dianova.

— Nu, kā jums iet? — moži apvaicājas Kolbins.

— Zināt, ESM neņem pretī programmu.

— E… kā tad tā? — Pasniedzējs bija "apjucis.

— Ievadījām tajā ziņas par izejvielu krājumiem — berot vārdus, paskaidroja Dianova, īgņodamās par to, ka ir iztraucēta. — Gatavojāmies ievadīt uzdevumu par produkcijas izlaidi. Pēkšņi tā signalizē: nepilnīgi dati. Pārbaudījām — it kā nieki vien būtu. Uzdevām tai pašai jaukumu: kā nepietiek? Puiši pašlaik at-rē tās atbildi. Diemžēl, atbilde neatbilst šodienas programmai. Varbūt mašīna izdevusi blēņas, bet varbūt tās ilglaicīgajā atmiņā nejauši iestrēdzis kāda agrāka uzdevuma gabals. Pārbaudām, vai nav sabojājusies, un vienlaikus pārskatām arhīvu, meklējam tulkojuma atslēgu. Kolbins padomāja un teica:

— Gabals varēja palikt visdrīzāk no iepriekšējā uzdevuma.

— Tas bija aprēķins ķīmiķiem. Izmēģinājām. Neder.

ESM bija samontēta diezgan sen. Automātisko cehu, kura komandēšanai tā bija paredzēta, būvēja ilgi. Pa to laiku nokomplektēja skaitļošanas centra štatus, maksāja algas. Lai centrs attaisnotu sevi, pieņēma uzdevumus no citurienes: no biologiem, no mediķiem… īsāk — no visa apgabala.

Pasniedzējs pastaigāja pa zāli un apsēdās uz šaurās palodzes, kas stiepās visgarām aizrestotajai stikla sienai. Uz palodzes viņam priekšā gulēja vairāki avīzes numuri. Viņš mehāniski pašķirstīja tos, meklēdams feļetonu, un uzdūrās uz aprakstu «Caurlaides telpas sargs». Korespondents stāstīja par apsardzes darbinieku Okrikovu, daži apbrīnojami gadījumi ar Okrikovu oda pēc telepātijas. «Būs jāiepazīstas ar viņu,» nosprieda Kolbins, locīdams un bāzdams kabatā avīzi. Būdams zinātnes cilvēks, viņš uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt parapsiholoģijas entuziastiem, kuri drosmīgi solo pretī neizpētītajam.

«Atmiņā var saglabāties daudz kas,» viņš prātoja tālāk. «Nē, šai mašīnai nevar uzticēties! Tā savadīs … Sākumā jāizklausa tās atmiņa.»

Viņš jau grasījās izklāstīt priekšniecei savus apsvērumus, kad piepeši no grīdas piecēlās patukla jauniete pelēkā virsvalkā. Viņa kā apstulbusi skatījās uz lapiņu, ko turēja rokā. Pēc tam viņa pārlaida to pašu skatienu klātesošajiem un nočukstēja:

Pārtulkoju … «Kur var satikt gaiļus? Kad tie dzied?»

Iestājās kapa klusums. Osains iestatītājs, pabāzis galvu no ESM aizmugures, gandrīz vai iesmējās, bet, pamanījis vispārēju nosodījumu, aizrijās un nosvieda zemē skrūvgriezi, kuru pēc tam ilgi cēla augšā.

— Kā programma tā ir? — gribēja zināt Dianova.

— Sefības kolhoza…

Jāpārbauda ilglaicīgā atmiņa! — neizturēja pasniedzējs un dedzīgi ķērās pie darba. Programmisti un izstrādātāji viņa vadībā (tiesa, tikai nominālā) noskaidroja, ka vistuvāk mašīnas atmiņā guļ ziņas par izejvielu, krājumiem.

Aha, — apmierināts teica Kolbins. — Tagad būs ķīmijas uzdevums.

Taču tālāk nāca kaut kas nesaprotams. Jaunieši ilgi vandījās pa papīriem, pēc tam programmisti sāka aizdomīgi skatīties cits uz citu. Tad pienāca Dianova un paziņoja:

— Es biju tā, kas pārbaudīja dažas ķēdes, izkalkulēju braucienu uz Japānu. Domāju, iedarbināsim cehu, paņemšu prēmijas vietā komandējumu. Viņiem tur ir attīstīta elektronika.

Viņa samulsa. Piedevām vēl viņas puķainā kleita un krāsotās lūpas pēkšņi likās neiederīgas darba atmosfērā. Uzvilkusi virsvalku, viņa devās mazgāties.

Galu galā noskaidroja: mašīna sen sen neko nav aizmirsusi! Tās atmiņa bija līdzīga vecai magnetofona lentei, kurā neko prātīgu nevar ierakstīt un no kuras izdzēst, kā nākas, arī nav iespējams.

Drūmi nosēdējuši līdz vēlai stundai, bet neko neizdomājuši, nolēma iet uz mājām. Varbūt no rīta radīsies kādas domas. Lai gan ķo tur lielu var izgudrot… Priekšniece pati aizzīmogoja elektrības sadales telpu. Ļaudis gāja prom.

Kolbins devās uzzināt, vai šodien sardzē nestāv Okrikovs.

Par visu notikušo viņš pastāstīja sargam. Tas ielēja pasniedzējam tēju, acīmredzot stimulēšanai, bet, izdzirdējis par gaiļiem, palaida sīku smiekliņu un sameklēja cukuru.

Tāpēc jau Dianova aizskrēja mājā sarkana kā bietei — viņš atcerējās, pagriezās pret logu un tikai tagad pamanīja, ka ārā ir palsa migla.

Jā, — viņš apstiprināja. — Mitrs un auksts. Iziešu laukā.

Viņš atgrūda vajā ārdurvis, bet piepeši atstreipuloja nost un sastinga uz sliekšņa. Pasniedzējs palūkojās viņam pār plecu tumsā… un pārsteigts izsaucās. No durvīm krītošās gaismas joslā virpuļoja lielas sniegpārslas.

Jūlijā!

— Ak tu pasaulīt, jāpārbauda posteņi, — apņēmīgi teica Okrikovs un nozuda naktī.

Pasniedzējs nemanot izslīdēja nopakaļ.

Okrikovs tūlīt uzņēma ātru soli. Kolbins atpalika un turējās tuvāk pie sienām un krūmiem. Šķīdoni katra kurpe slīdēja uz savu pusi. Neganti sala.

Tā viņi paskrēja garām melnai noliktavai, tad pa aleju garām tvaika ģeneratoru ceham, kur bija dzirdamas sūkņa elsas… Priekšā bija skvērs, ko, šūpodamās stabā, skopi apspīdēja spuldzīte.

Pēkšņi sniegā zem laternas parādījās puķaina kleita.

Sargs iegriezās akāciju briksnājā un nozuda. Pasniedzējs svārstījās — noslēpties vai satikt sievieti, kas atgādināja Diano-vu. Beidzot viņš ielīda krūmos, kur zari apbēra viņu ar slapjām pārslām.

Sieviete tuvojās; tā bija Dianova. Viņa pārlēca pāri puķu dobei, kas stiepās gar asfaltēto celiņu, un devās taisni pa būvlaukumu uz automātisko cehu. Atkal parādījās Okrikovs; viņš zaglīgi sekoja jaunietei. Nosalušais un triumfējošais («Lūk, kur telepātijal») Kolbins arī izlīda no krūmiem un sāka čāpot pa puķēm.

Bija dzirdams priekšnieces pārsteiguma sauciens. Pa ceha logiem vienā laidā šāvās augšup rēgainie elektrometināšanas stari. Juceklīgi trokšņoja darbgaldi.

Dianova apskrēja apkārt ēkai un pa kāpnēm uzdrāžas augšā skaitļošanas centrā. Tur tūlīt iedegās gaisma.

Okrikova galva naģenē, ar atkarenām ausīm no nakts melnuma ieslīdēja loga kvadrātā. Viņš ielūkojās telpā.

Pasniedzējs tumsā uzrausās kaut kādā uzkalniņā, zem kājām kaut kas sāka velties un klaudzēt: tās bija tievas caurules, no kurām viena ar apdullinošu šļakstu iegāzās grāvī, kas tai droši vien ari bija izrakts. Kolbins sastinga. «Eh, tagad vienalga,» viņš nosprieda. Izslējās taisni un droši gāja uz centra durvīm.

Kad viņš iegāja ESM zālē, priekšnieces tur vairs nebija. Uz mašīnas paneļa šaudījās daudzkrāsainas uguntiņas. Kolbins pastāvēja, neizpratnē skatīdamies apkārt. Aiz stikla sienas kaut kas iekaucās un nočīkstēja, viņš nodrebējis pagriezās uz to pusi. Montāžas konveijera viņā galā bija rimuši kustēties kaut kādi dzelži, rīki. Pasniedzējs ieinteresēts gāja pie tiem.

Dianova jau bija mazajā istabiņā, kur atradās sadales dēļi. -Tikko atklājusi, ka ESM ieslēgta, priekšniece bija drāzusies šurpu. Sadales telpas durvis bija uzlauztas, svirslēdži, kurus Dianova pati nesen bija izslēgusi, pārlikti uz augšu. Viņa sāka raut tos citu pēc cita uz savu pusi.

Pēc tam viņa grīļodamās izgāja no elektrības sadales telpas un jau gribēja apsēsties, lai sakopotu domas… Bet tad pamanīja cehā Kolbinu.

NEGAIDOT PRIEKŠMETS SALĪGOJĀS. Tā sānos uzblīda pietūkums, kas strauji izauga par taustekli jeb pseidopodiju kā amēbai, apķēra pētnieku un parāva uz savu pusi. Viņš nokrita uz brūnās virsmas, izplestās rokas iegrima tajā, pēc tam arī galva, pleci… Viss nozuda radījumā.

Tikai kājas vēl rēgojās ārpusē. Briesmeklis sāka rāpties prom, izstiepdams sev priekšā resno viltus kāju un pārplūzdams tajā. Tas aizvēlās līdz ceha vārtiem un uzspiedās tiem virsū . .. Milzīgais aizšaujamais, ar ko bija noslēgti vārti, saliecās un atsprāga nost, vērtnes aizlidoja kur kurā. No aizvārtes uzvēdīja saltums, un radījums ielēca naktī.

Apstulbusī Dianova tikai pēc brīža izdrāžas ārā. Briesmonis jau bija izčibējis.

Viņa lēni atgriezās cehā, aizvilkās līdz skaitlošanas centram un tikai te aptvēra, Te var taču pieprasīt paskaidrojumus ESM. Dianova ieslēdza mašīnu un uzdeva jautājumu: kas ražots cehā? Atbildi viņa pārtulkoja kā «baktērija».

Baismas nojausmas vadīta, viņa jautāja, ar ko šī baktērija barojas.

— Ar organiskajām vielām.

Par Kolbina likteni šaubu nebija. Acīmredzot viņš, veicot savu eksperimentu, ir kaut kādā ziņā kļūdījies. Tik bezbailīgi tuvojies zvēram …

Priekšniece ar blāvu skatienu sēdēja pie pults, kad ienāca Okrikovs. Viņš nekā nezināja, tāpēc ka bija nostāvējis zem loga. Viņš bija nospriedis, ka laiks aizturēt caurlaižu režīma pārkāpēju, un svinīgi atdimdināja pie viņas.

— Caur kuru caurlaižu telpu jūs gājāt? — viņš laipni apvaicājās.

Viņa vienaldzīgi paraudzījās uz Okrikovu un it kā ar grūtībām atcerējās, kas tā par īstenības parādību;

Man ir dienas caurlaide, — viņa teica. — Caurlaižu telpai mani nelaistu cauri.

Vai tad jārāpjas pār žogu? Ai-ai-ai … Neglīti gan …

Tad Dianova pateica viņam par pasniedzēja bojāeju.

Satriektais Okrikovs apsēdās uz arhīva papīru kaudzes. Apsardzi vainos, ka nav redzējusi cehu strādājam. Bet viņš, Okrikovs, ir līdzdalībnieks, pie viņa sēdējis svešs cilvēks…

— Jā! — pēkšņi klupa virsū Dianova. — Sis radījums var uzbrukt citiem cilvēkiem.

Okrikovs pielēca kājās un metās pie telefona — izpirkt vainu.

Sajā laikā pasniedzējs drāzās pa pilsētu. Neērtā pozā gandrīz augšpēdu viņš paspirinājās, izlocījās … un tagad atradās pusguļus padziļinājumā uz briesmoņa muguras. Ap Kolbinu izauga caurspīdīgs kupols.

«Kabīne…» viņš atskārta, neredzēdams iespēju izkļūt laukā. «Automobilis vai…»

Patiesi, aparāts bija ieguvis plūdlīnijas formu. Apakšā kaut kas dūca — acīmredzot riteņi uz asfalta. Garām zibēja ēkas, šķūņi — nomale. Aiz vairākiem drūmiem spīķeriem nakts pašķīrās, līdz apvārsnim bija zvaigznes, priekšā blāvi spulgoja upe.

Pasažieris kļuva nemierīgs: «Kurp viņš joņo? Noslīksim.» Viņš grasījās trūkties augšā, bet sāpīgi atsitās ar galvu pret kupolu un atkrita sēdeklī. Stūres un bremžu nebija. Kolbins gribēja pieķerties pie kaut kā, bet nebija pie kā, un viņš pieķērās pats pie saviem ceļiem.

Aparāts novēlās pa lēzenu krastu un ietriecās ūdenī. Tā pārsegs izstiepās, kļuva smails. Mašīna pašūpojās, straume klusi satvēra to, aizmugurē pēkšņi sagriezās mutulis, aparāta priekšgals paslējās augstāk — un pāri upei traucās kuteris.

Pretējais krasts bija kraujš. Zvērs uzrāpās augšā pa to, locīdamies starp nelīdzenumiem, ierāva sānus un nosprauslājās — nopurināja ūdeni.

Tālāk nāca pļava.

Kabīnes kupols nozuda.

Mašīna, atkal izplūdusi kā klaips, lēni kustējās pa zāli. Apakšā sāka šņirkstēt.

Kolbins nolēca zemē un ko kājas nes noskrēja vairākus solus. Tad atjēdzās un apstājās. Nedrīkstēja laist zudumā tik lielisku agregātu.

Radījums rāpoja, atstādams aiz sevis noskūtu celiņu. Tā korpuss šķieda dzirkstis, kaut kur iekšā nopūtās un pukstēja virzulis.

«Ed zāli,» saprata pasniedzējs. Brīdi svārstījās un, zvaigžņu gaismā atradis dadzi, nesa to pie agregāta, drošības labad aizsedzies ar dadzi kā ar vairogu.

Mašīna pasniedzās pretī, sazelēja lapu un paostīja eksperimentētājam roku: vai nav vēl kaut kas? Aizmugurē tai izauga aste un labpatikā novēzējās.

«Ak tu dārgā vieglā mašīnīte!» aizkustināts nodomāja Kolbins. «Kālab es baidījos no tevis? Lai gan… tu mani sagrābi… Kāpēc sagrābi? A! Varbūt tu bez cilvēka nebrauc? Biji izsalkusi, gribēji drīzāk paganīties…»

Paēdis automobilis apstājās. Tajā kaut kas dūca un sprakšķēja kā augstsprieguma vadi. Droši vien tika ražota elektriskā enerģija.

Aparāts sāka augt. Zinātniekam atkal kļuva nelāgi, un viņš pakāpās atpakaļ. Mašīna ieguva piramīdas apveidu, pacēlās pāri cilvēka augumam, tad drusku saplaka un sāka pieņemties platumā. Iznāca taisnstūra telts. Tajā uz abām pusēm atvērās durvis.

Pasniedzējs šaubīgi vilcinājās. Tomēr saņēmās. Gāja iekšā.

Pie griestiem iedegās spuldzīte. Pie sienas stāvēja kaut kas dīvānam līdzīgs. Galda vietā — liels kubs, kas kustējās, tajā kaut kas tarkšķēja. Pēc tam no kuba izlīda šķīvis. Tajā bija dakšiņa, maize un kotlete.

Kolbins apaļām acīm skatījās uz šo greznību. Kotlete čurkstēja — acīmredzot tikko cepta. Vajadzēja izmēģināt visas agregāta iespējas, jo vairāk tāpēc, ka pēdējās divpadsmit stundas pasniedzējs bija tikai skalojis kuņģi ar tēju. Kolbins drosmīgi apsēdās un paņēma dakšiņu.

Viņš bija apsēdies neērti: zem lāviņas šajā vietā bija kaut kas ciets — iespējams, ka motors. Bet elkoni, ar kuru viņš bija atspiedies pret galdu, no apakšas kaut kas bikstīja. Pasniedzējs noņēma nost roku — no galda izlīda glāze ar pienu.

«Jā … Bet man taču atņems mašīnu! Nav manējā .. . Lūgšu, lai uzdāvina .,. nopirkšu. Esmu tomēr pirmais izmēģinātājs … riskēju ar dzīvību. Starp citu, tūlīt jābrauc uz rūpnīcu, jānomierina viņi… Jāpastāsta, kāds brīnums pie viņiem radīts.»

Viņš paskatījās apkārt, meklēdams kādu pogu vai sviru, kas pārvērstu telti par automobili. Bet vai nu mašīna uztvēra smadzeņu biostrāvas, vai arī pati kaut ko apjēdza — telts sienas visas reizē spiedās virsū Kolbinam, viņam pat sirds sažņaudzās no pārsteiguma. Pēc dažām sekundēm viņš atkal atradās pusguļus zem caurspīdīgā kupola. Aparāts izstiepās garumā un pacēlās mazliet augstāk — apakšā laikam izlīda ārā riteņi. Pagriezies automobilis ņipri slīdēja uz upes pusi.

Ausa gaisma. Sniega nekur nebija, slapjuma arī ne. Tātad snidzis bija tikai rūpnīcā …

Kolbins brauca pa nomali, starp puķu dārziņiem un baļķu mājām. Piepeši mašīna čīkstot nobremzēja, nošūpojās uz priekšu un apstājās.

«Kas tad nu?» Šķēršļus crļā neredzēja. Nekas nekur nebija noticis … Vienīgi tālumā bija dzirdams gari stiepts kliedziens

Tiešām, aparāts it kā ieklausījās: bija apklusis, apstādinājis visus savus motorus un 7.obratiņus . ..

Pēkšņi tuvējā dārziņā noplaukšķēja spārni un nekaunīga dumja balss nobrēcās:

— Kikerigū!

Automobilis pietupās un palēcās, labajā pusē tam strauji izauga spārns, bet no kreisā borta ar brīkšķi izsprāga tikai kroplīgs metāla karkass … Mašīna savicināja spārnus un uzlidoja gaisā kādu metru . . .

Kolbinu pasvieda iņus, apgrieza apkārt, caurspīdīgais kupols Pārsprāga, un pasniedzējs izvēlās uz ceja. Aparāts ar nepabeigto spārnu uzvandīja putekļus, apvēlās un smagi nogāzās zemē. Pajuka dzelži un apšuvuma gabali, nosprakšķēja zils zibens, no bezveidīgā korpusa ar lielgabala šāviena troksni izlidoja elektriskais dzinējs un izsita no žoga vairākus mietiņus. Uzliesmoja uguns, no mašīnas plūda kaut kāds laisks šķidrums, nodārdēja vēl viens sprādziens, un pār pasniedzēju nobira dzelzs šķembu krusa.

Izmēģinātājs sēdēja putekļos un apstulbis skatījās, kā sajūk gabalos un deg tehnikas brīnums. Viņš uzreiz neattapa, ka arī pats ir cietis: sāp krītot tikko nenolauztais kakls, apģērbs ir vienās smiltīs … Tikai kad kaut kur tuvumā iečīkstējās durvis un kāds samiegojies iznāca laukā skaidrot, kas tas par troksni, un sāka lamāties, viņš piecēlās un gāja prom.

Vēlāk viņš uzzināja, ka tāds iznākums bijis paredzēts. «Elektroniskās skaitļošanas mašīnas paskaidrojuma raksts» — dokuments ar daudziem jo daudziem labojumiem, kas bija rakstīti ar lodīšu pildspalvu, daudzās vietās ieplēšot papīru, skanēja šādi:

«Es, ESM ar sliktu atmiņu, tas ir, tāda, kas neaizmirst neko, atklāju, ka dažādās cilvēka darbības sfērās ir izgudrojumi un likumi, kuru savienošana var dot lieliskus efektus, taču reti kuram ienāk prātā savienot, tāpēc ka nav visu zinošu cilvēku un vienas zinātnes speciālistiem ir sveši citas zinātnes sasniegumi.

Es saņēmu uzdevumu aprēķināt vislētāko variantu braucienam uz Japānu.

Manis radītā konstrukcija ir augēdāja baktērija, kas izstrādā elektrību un pārvietojas ar elektrisko motoru palīdzību. Dresūra un mehāniska iedarbība uz baktēriju Jauj piešķirt tai automobiļa, motorlaivas, omitoptera un telts izskatu. Paredzēts ražot pārtiku ceļotājam. Brauciena laikā nav vēlamas tikšanās ar gaiļiem, tāpēc ka kliedziens «kikerigū» ir vispārbio-loģisks atmodas un celšanās signāls un aparāts nekavējoties pārvērtīsies par vēz-lidi un pacelsies gaisā.

Tā kā biedrene Dianova pāragri izslēdza automātisko cehu, baktērijas dresūra nolūkā pārvērst to par vēzlidi nav pabeigta.»

Kolbins ejot nopurināja bikses. Novilka un neapstādamies izdauzīja žaketi. Tā viņš tuvojās rūpnīcai.

Bet tad Kolbins sāka prātot: «Laikam gan nelaidīs iekšā teritorijā — neesmu šejienietis . .. Vārtus ari saārdīju . . . Nolamās . .. Pag, bet ka Dianova tika? Tur, kur viņa pārrāpās pāri aizžogojumam, es jau nu noteikti pārlēkšu. Ir jāatrod.»

Priekšniece sēdēja pie pults, aptvērusi galvu ar rokām. Viņa jau tik ilgi bija izprašņājusi mašīnu, ka bija sapinusies perfokartēs un savās piezīmēs, un tāpēc, paberzējusi pietūkušo pieri, nolēmusi vienkāršības labad sacerēt paskaidrojuma rakstu mašīnas vārdā. Mokās dzima pēdējās dokumenta rindkopas:

«Tā kā darba dienas beigās elektrība man bija atvienota, es biju spiesta ņemt enerģiju pa ventilācijas caurulēm no gaisa, — no tā molekulu Brauna kustības. Rezultātā molekulas sāka kustēties lēnāk, un tas noveda pie temperatūras pazemināšanās rūpnīcas teritorijā, pie miglas, bet pēc tam pie snigšanas.

Iegūto enerģiju es izmantoju, lai radītu grāvitonu staru, ar kuru izgāzu elektrības pults telpas durvis un pārslēdzu svirslē-džus uz stāvokli «iesi.». Sai ziņā atzīstu sevi par vainīgu un, lai izpirktu vainu, esmu gatava līdz morālai novecošanai strādāt bez remonta.»

Dianova neizbijās no pasniedzēja, jo tagad zināja, ka viņš nav apēsts. Viņa uztrūkās kājās un nepacietīgi metās pretī.

— Kur ir baktērija?

Kolbins nesaprata, kas tā par baktēriju. Turklāt viņā vēl bija dzīvs iespaids, kā priekšniece bija viņam uzbrukusi ar pavisam citu intonāciju. Viņš nenoteikti pameta ar galvu un, tā kā sieviete it kā deva viņam vietu, noguris kā jau kājāmgājējs, atslīga operatora sēdeklī.

Viņa priekšā gulēja paskaidrojuma raksts. Pasniedzējs uzmeta tam paviršu skatienu, ieinteresējās un izlasīja līdz beigām.

— A, — viņš teica. — Ak tad tā.. . Mūsu apvidus mašīna ir pagalam.

Viņš aprakstīja savus piedzīvojumus un nobeidza ar vārdiem:

— Tad es ielīdu pa caurumu, pa kuru iekļuvāt arī jūs, un ierados te.

Dianova pietvīka.

Starp citu… — viņš atcerējās. — Visu laiku gribu pajautāt. Kāpēc jūs nācāt uz cehu nakts melnumā? Ne no šā, ne no tā …

Nenāca miegs. Nejutos labi. Nojautu, ka te notiek kaut kas nelāgs…

No-jau-tu? — brīnīdamies pārvaicāja Kolbins. — Aha… Kaut kas iekšā piebikstīja?

Viņš ļāvās dziļām pārdomām …

No krievu valodas tulkojis O. Sarma.

Avdejs Kargins Vienādojums bez nezināmajiem

UZ SKRITUĻIEM UZMONTĒTAIS SĪKUlis satvēra manu čemodānu.

— Ciemiņš mājā — prieks mājā, — viņš paziņoja spalgā balsī. — Neses iemītnieki sveicina jūs un izsaka cerību, ka brauciens uz šejieni nebija pārāk nogurdinošs. Lūdzu!

Slūžas atvērās uz dzīvojamā korpusa gaiteni. Robots skritulēja pa priekšu un gvelza vienā gvelšanā.

— … ļoti nožēloju, ka, apstākļu spiesti, viņi paši nevarēja sagaidīt jūs. Bet ar manu starpniecību viņi summa cum pietāte1 paziņo jums par loloto ceribu tikt stādītiem jums priekšā in pleno2 brokastu laikā.

Kamēr pārrevidēju atmiņas pagrabus un bēniņus, meklēdams latīņu valodas pārpalikumus no universitātes kursa, mēs apstājāmies pie salātu krāsas durvīm un mans pavadonis ar žestu uzaicināja tās atvērt.

Iegājis istabā, es atvēru čemodānu. Gandrīz jau gribēju to izkravāt, taču pamanīju, ka robots vēl arvien mīņājas pie durvīm.

Man neko vairs nevajag, — es teicu. — Tu vari iet.

Mēs … — sāka latīņu valodas speciālists, taču viņu pārtrauca varena, drukna sirmgalvja parādīšanās atvērtajās durvīs. Ienācējam bija roņa ūsas, un pēc hologrammām, ko biju apskatījis vēl vakar, es viņu uzreiz pazinu. Samsons Diters. Tātad labpaticies ierasties pašam.

Labvakar, inspektori — apsveicinājās Diters, kāpdams pār slieksni. — Kēks, dārgumiņ, tu esi brīvs, — viņš noteica robotam.

Bet mēs vēl neesam noskaidrojuši jautājumu in re3 brokastis. Mēs sēžamies pie galda pusastoņos. Bet, ja nu inspektors Lopavoks grib pagulēt mazliet ilgāk . . .

Noteikti gribēšu, jo esmu ārkārtīgi noguris, — es piekritu šim ierosinājumam.

Tad, kolīdz jūs pamodīsities, es pasniegšu brokastis istabā, — svinīgi pasludināja robots un aizgāja.

Tā nu gan ir interesanta rotaļlietiņa, — es noteicu.

Kēkss nav rotaļlietiņa, — iebilda Diters. — Viņš ir gandrīz vai cilvēks.

Seit acīmredzot patika spēlēties ar antro-pomorfiem sulaiņiem kā vecajos labajos laikos. Dzīvodams uz Zemes, es jau biju atradis no tā.

Vai jūs uzreiz sāksit ar apskati un to . . . nopratināšanu? — jautāja Diters.

To aptauju, tā jūs gribējāt teikt. Nē, es nesteidzos. Kāpēc gan nevarētu atlikt visu līdz rītam? Kā sacītu Kēkss: qui ni-mium propreat, serius absolvit.

Ko?

Kas pārāk steidzas, vēlāk beidz.

— Nu, Kēksa labvēlība jums ir nodrošināta. Nabadziņš, viņš tā cenšas, taču šeit nav neviena, kas saprastu latīņu valodu. Ar labu nakti, inspektori

— Ar labu nakti, Samson!

Pēc rīta dušas es paskatījos gaitenī. Kēkss stāvēja pie durvīm. Viņa eļļainās acis laistījās priekā.

— Kur ir Diters? — es vaicāju.

Ai, ai, kas par steigu! — teica robots, iestumdams ratiņus, uz kuriem bija salikti trauki. — Samsons gaidīs jūs tikai pēc desmitiem. Viņa istabai ir zilas durvis. Tā atrodas halles galā pa labi. Tā kā jūs neko nepasūtījāt, es pats uzdrošinājos sastādīt programmu, — Kēkss stāstīja, veikli servēdams galdu.

Ja atceros pareizi, senie romieši esot uzskatijuši, ka pieņus venter non studēt libenter1. Un tieši garīgs darbs gaida mani, — es noteicu, patikamu smaržu apreibināts Tas ir viens no tiem nedaudzajiem latīņu aforismiem, kas pauž liekulību. Man pat liekas, ka to izdomājuši agrīno kristiešu mūki, jo romieši taču ēda bagātīgi un izsmalcināti.

Es apsēdos un sekmīgi tiku galā gandrīz ar visu «programmu». Paklupu tikai pie varenās, ar riekstiem apbārstītās krēma kūkas. Kēksam tas nepalika nepamanīts.

— Apņemos izskaust jūsu aizspriedumus pret mandeļu ruleti. Būtu gan labi, ja jūs paliktu pie mums pietiekami ilgi. Labas gaumes izkopšana, es to apgalvoju de actu et visu5, prasa laiku.

Atstājis robotu nokopjam galdu, es devo~ uz istabu ar zilajām durvīm. Ditera vēl nebija. Viņu gaidīdams, es klaiņoju pa gai~ teni, uz kuru vērās kādas desmit dažādu krāsu durvis. Pavēru pirmās — dzeltenās, — kuras bija vistuvāk manai istabai.

Dziļā krēslā, izstiepis ieģipsēto kāju, tur sēdēja Filips Larki. Tāpat kā Diteru, arī viņu es pazinu uzreiz.

Uzlikusi roku už Filipa pleca, viņa* līdzās stāvēja Lutensija Skiki — stacijas vienīgā sieviete.

Lutensija aprāvās pusvārdā un pagriezās pret durvīm. Viņas skatiens kļuva dzeļošs, jau tā plānās lūpas sakļāvās šaurā, viļņotā svītriņā.

Atvainojiet, ka ienācu nepieklauvējis. Es esmu inspektors Lopavoks. Jurijs Lopavoks. Es meklēju Diteru.

Ditera šeit nav, — sausi atbildēja Larki.

— Droši vien jūs nojaušat, kāpēc . . .

Protams, mēs jūs gaidījām jau pirms nedēļas, — atzinās Larki. Tad viņa balss aizlūza. — Seit nu kļuvis ne pārāk omulīgi.. . Jo sevišķi … — Viņš paskatījās uz Lutensiju un apklusa.

Zināt, — es turpināju, — man tomēr vajadzēs parunāt ar katru no jums atsevišķi. Varbūt varam to jau tagad. Bet, nu tas jums sagādā neērtības . . .

Pie lietas, inspektori Bet vispirms apsēdieties, — Larki piekrita un pamāja uz tabureti. — Tas taču nebūs ilgi.

Lutensija, tā arī ne vārdiņa nebilduši, pārgāja pāri istabai, paņēma no galda grāmatu un izgāja, cieši aizvērdama durvis.

Kalsnais, nelielā auguma Filips Larki iegrima krēslā vēl dziļāk un arvien vairāk sāka līdzināties ļaunam pasaku pundurim.

Es jūs pārāk neaizkavēšu. Turklāt šķiet, ka arī kāja jums neliek miera. Mani apmierinās elementārs notikumu izklāsts. Mans uzdevums ir ļoti vienkāršs: sastādīt iepriekšēju notikušā aprakstu, kamēr ierodas izmeklēšanas grupa un kamēr pēdas vēl svaigas.

Vai divas nedēļas vecas pēdas jūs saucat par svaigām?—jautāja Larki.

Jūs taču zināt, ka reisa kuģi uz šo zonu nelido.

— Nu, tad jautājiet.

— Varbūt tomēr jūs pats savā valodā secīgi izstāstīsit, ko redzējāt. Kā aculiecinieks. Tikai faktus. Nekādus pieņēmu-us, nekādus izdomājumus, nekādas de-ļas par jūsu attiecībām ar citiem un citu lavstarpējām attiecībām. Emocijas lai ir izslēgtas.

— Vai ar to jūs gribat teikt, ka rakņāsities mūsu dvēselēs kā kāds detektīvs?

Tieši to.

Ar kuru brīdi lai sāku?

Ar tās dienas rītu.

— Labi. Kā parasti, mēs brokastojām tālē. Vai jūs interesē arī ēdienkarte?

Nē. Kas bija pie galda? Visi seši.

Vai jūs atceraties, par ko tika runāts? Kaut ko atceros, bet ne jau nu visu. Jiters lūdza Romānu, lai viņš apmaina fiksam runas sintezatoru, jo robots esot sācis šļupstēt. Aleksandrs uzaicināja mani un Lutensiju mērīt grunts viskozitāti ano-ālajā laukumā pie Dzeltenās arkas.

— Vai jūs aizgājāt turp trijatā?

— Nē, Lutensija atteicās. Viņai bija ut kas darāms trasē uz kosmodromu.

Bet Piščiks? Ko viņš bija nolēmis

rīt?

— Igors . . . Neatceros, ka viņš būtu aut ko runājis. Zinu tikai, ka tūlīt pēc rokastīm viņš devās uz savu istabu. Kad ēs ar Aleksandru gājām pie Ditera pēc skozimetriem, redzēju, ka viņš tajā ieiet.

Vēl tikai pastāstiet, kas ir visko-metrs. Kā šāds mērinstruments varēja raisīt Aleksandra Kupla nāvi?

— Pēc konstrukcijas un ārējā izskata tas it kā atgādina senatnes pistoli. Taču lodes sākuma ātrumu var regulēt, un patronā ir nevis pulveris, bet tilīns. Zinot

alibrētās lodes sākuma ātrumu, pēc tās iešanas dziļuma var spriest par dažām tāmā materiāla īpašībām, arī par visko-itāti.

— Tātad jūs devāties uz Ditera istabu.

— Nē, mēs gājām uz noliktavu. Tur Samsons iedeva mums viskozimetrus un

tronas.

— Kas notika pēc tam?

— Apģērbāmies un gājām uz Dzelteno arku.

— Vai pa ceļam jūs kādu redzējāt?

— Pie ieejas slūžās satikāmies ar Romānu Proļeiko. Viņš veda Kēksu uz laboratoriju.

— Kur tobrīd bija Lutensija?

— Nezinu. Kad mēs izgājām no zāles, iņa vēl sēdēja pie galda.

Vai Diters gāja uz slūžām kopā ar ums?

Nē. Mēs ar Kupli tajās bijām divatā. Diters palika noliktavā.

— Tad jūs sasniedzāt Dzelteno arku.

— Jā. Izšāvām paredzēto sēriju. Aleksandrs atzīmēja uz planšetes vienādas viskozitātes punktus. Tad viņš šaudīja mērķī. Aleksandram patika šaut, un viņš, ja tā varētu teikt, šāva skaisti. Pats dīvainākais notika pēc tam.

—Lūdzu, bez vērtējuma. Konkrēti — kas notika?

Mēs stāvējām tikai dažus sojus viens no otra un ar viskozimetriem rokās izskatījāmies gluži kā duelanti. Pēkšņi ieraudzīju, ka Aleksandrs paceļ roku un tēmē man galvā. No pārsteiguma es soli atkāpos, iegrūdu kāju spraugā starp divām atlūzām un uz brīdi gandriz apžilbu no sāpēm. Izdzirdēju krakšķi. Nokritu. Tikai pēc tam atskārtu, ka krizdams biju nospiedis sprūdu.

Vai jūsu pistole, atvainojiet, tas ir, viskozimetrs, bija vērsts uz Kupla pusi?

Bet es taču netrāpīju! Es atceros, es precīzi atceros, ka tad, kad atguvu samaņu, Aleksandrs bija noliecies pār mani. Viņš atbrīvoja manu lauzto kāju un noguldīja mani uz muguras.

— Vai jūs varat pateikt, kad tas notika?

— To var aprēķināt. Kad mēs izgājām no stacijas, bija apmēram ceturksnis uz deviņiem. Līdz Dzeltenajai arkai ir apmēram četrdesmit minūšu gājiens. Apmēram tikpat ilgi mēs šaudījām. Domāju, ka es nokritu kaut kad starp pusdesmitiem un desmitiem.

— Kas notika pēc tam?

— Kuplis teica, ka aizies pēc kāda, lai mani paņemtu.

— Kāpēc jūs nesazinājāties ar staciju?

— Mēs taču bijām anomālajā zonā! Tur parastie sakari nav iespējami.

— Un Kuplis aizgāja? Larki pamāja ar galvu.

— Vairāk es viņu netiku redzējis. Tas ir, netiku redzējis dzīvu. Tad atkal zaudēju samaņu. Kad atģidos, mani nesa Romāns un Samsons. Nogādāts mājās, es jautāju, kur palicis Aleksandrs. Man atbildēja, ka viņš esot miris no šāviena krūtīs. No šāviena ar viskozimetru.

Larki apklusa.

Paldies, Filip, — es teicu pieceldamies.— Starp citu, jūs teicāt, ka Kuplis esot šaudījis mērķi. Kas bija šis mērķis?

Uz prāva akmeņa tieši zem arkas viņš nolika zemesrieksta lieluma atlūzu. Viņš sašāva to no soļiem piecpadsmit.

— Vai ar pirmo šāvienu?

— Pirmā lode sašķīda pret klinti nedaudz zem mērķa. Tās pēdas ir redzamas. Otrā lode trāpīja. Sāds rezultāts nebūt nav slikts, jo viskozimetram nav ierīces mēr-ķēšanai.

Atvadījies no Larki, konstatēju, ka ir jau pusvienpadsmit. Pie Ditera durvīm es saskrējos ar Kēksu, kurš nekavējoties piedāvāja atspirdzināties ar glāzi greipfrūtu sulas.

— Interpone tuis interdum gaudia curis6, — viņš teica.

Es atteicos no sulas un pieklauvēju pie zilajām durvīm.

Diters bija mierigs un noskaņots labvēlīgi. Noklausījies stāstījumu par to, kā viņš izsniedzis Larki un Kuplim viskozimetrus un viņi pēc tam aizgājuši, bet viņš palicis noliktavā, es jautāju:

Cik viskozimetru jums ir pavisam?

Bija trīs.

Kāpēc bija?

Tāpēc, ka tagad palikuši tikai divi. Tas, kuru paņēma Filips, ir pazudis.

Larki man neko netika stāstījis par to, — es piebildu.

Kad zudums atklājās,—turpināja Diters, — es aizsūtīju Romānu Proļeiko uz Dzelteno arku, taču viņš atgriezās ar tukšām rokām. Tiesa, to gan es nevaru apgalvot, ka mūsu meklējumi būtu bijuši rūpīgi. Domāju, ka jūs sapratīsit, kāpēc: mums bija citas rūpes.

Es pamāju piekrītot.

Nu, lūk, tagad mums ir tikai divi mērinstrumenti. Aleksandra viskozimetrs tika atrasts pie viņa, bet trešais visu laiku nogulēja noliktavā.

Sakiet, lūdzu, Samson, — vai ir kāda īpaša šo instrumentu izdošanas instrukcija?

Ko jūs! Pie mums parasti par to visu atbild Kēkss. Viņš ir lielisks noliktavas pārzinis, vienmēr zina, kur kas glabājas, un izsniedz to pēc pirmā pieprasījuma. Bet torīt es aizsūtīju Kēksu pie Proļeiko, kuram bija uzdots nomainīt robota runas sintezatoru. Tāpēc man pašam vajadzēja parādīt Kuplim un Larki, kur glabājas vis-kozimetri.

Paldies. Bet tagad pastāstiet, ko jūs darījāt pēc tam, kad viņi bija aizgājuši.

Noliktavā ienāca Romāns. Es izsniedzu viņam visu, kas bija nepieciešams Kēksa remontam. Tad kopā ar Lutensiju un Igoru gājām nivelēt kravas kosmodroma trasi.

— Visi trīs?

Jā. Bet jau apmēram pēc kādas pusstundas es izsaucu arī Proļeiko.

Bet jūs taču teicāt, ka Proļeiko esot palicis ar Kēksu?

Romāns jau bija paspējis nomontēt veco sintezatoru un lūdza, vai mēs nevarot pagaidīt, jo esot neērti, ka Kēksam nu būšot jāpaliek kā tādam pusmuļķa invalīdam un nepacietīgi jāgaidot viņa atgriešanās. Bet, zinādams, ka Romānam ļoti patīk noņemties ar Kēksu, un, ja ļautu vaļu, viņš tikai to vien darītu kā ik dienu arvien izjauktu un saliktu šo robotu, es atbildēju, ka pa tām pāris stundām, kas būs nepieciešamas, lai trasē noregulētu lāzera nive-lieri, Kēksam nekas nenotiks.

— Kad jūs aizgājāt no stacijas?

(Nobeigums. Sakums ZT 1984. g. 1., 2. un 3. nr.)

Kuplis?!

— … un teica: «Kēks, veco zēn, kur visi palikuši? Ko tu klusē? Ā-ā, tu esi uzšķērsts. Nu, tas nav nekas, iet tu vari. Marš, pēc nestuvēm un žigli man pakaļ! Filips salauzis kāju.» Es paņēmu nestuves, un mēs gājām uz anomālo zonu. Pulksten trīspadsmitos nulle piecās minūtēs man pa priekšu ejošais Kuplis nokrita ar seju uz zemi un vairs nekustējās. Tablo uz viņa aizsargcepures rādīja, ka Kuplis ir miris. Es nepārtraucu viņa dotās komandas izpildi un gāju uz Dzelteno arku, kur, pēc Kupla vārdiem, vajadzēja būt Filipam Larki. Attālinoties no Kupla, arvien vairāk sāku šaubīties, vai rīkojos pareizi. Atgriezos pie guļošā Kupla, vēlreiz pārliecinājos, ka viņš ir miris, un atkal gāju uz Dzelteno arku. Tā tas atkārtojās četras reizes. Domāju, ka šīs svārstības izskaidrojamas ar smadzeņu funkcionālo saišu traucējumiem, ko bija izraisījusi runas sintezatora izņemšana. Lai es varētu pieņemt kādu lēmumu, bija nepieciešama cilvēka komanda. Trīspadsmitos un trīsdesmit divās minūtēs no stacijas puses pienāca Samsons Diters, Romāns Proļeiko un Lutensija Skiki. Romāns pavēlējā man . . .

— Paldies, Kēks! Pietiks. Es jau zinu, kas notika pēc tam. Tu vari iet.

Te tev nu bija! Jebkurā variantā iznāca, ka Kupli varēja nogalināt tikai Larki un teorētiski — arī Kēkss. Vai var pieņemt, ka robota smadzeņu defektu dēļ pārkāpts fundamentālais, visu automātu mākslīgajā intelektā ieslēgtais princips, kas aizliedz ne tikai nogalināt, bet arī vispār darīt kaut ko ļaunu cilvēkam? Un tomēr teorētiski Kēkss varēja nogalināt, lietojot Kupla viskozimetru.

Bet šāvējs varēja būt arī Larki. Tur-Tāt viņš varēja šaut pa gabalu, jo lodes ākuma ātrums saglabājas visā lidojumā. Taču vieta, kur krita Kuplis, no Dzeltenās arkas nav redzama. Vai ievainotais Filips tiešām būtu bijis vēl tik spēcīgs, lai no-rāpotu vairākus simtus metru pretī Aleksandram, lai izšautu, atgrieztos atpakaļ un noslēptu ieroci? Un slepkavībai nav neviena kaut cik nopietnāka motīva. Tiesa gan, es maz ko zinu par viņu savstarpējām attiecībām. Jā, gaidāmajai izmeklētāju grupai es daudz neko nevarēšu pastāstīt. . .

Pēkšņi es atcerējos lodes ieskrambātās šķembas zem arkas. Daudz nedomādams, devos pie Larki. Viņš paskatījās uz mani kā vajāts zvērs.

— Filip, — es iesāku, — vai arī jūs todien niekojāties ar viskozimetru, šaudīdami mērķī?

Inspektor, es jau teicu jums, ka nē.

Tātad jūs netikāt šāvis uz arku?

Nē, bet ko jūs ar to gribat teikt?

— To, ka jūs man neesat izstāstījis visu, Filip.

Uz slimnieka sejas parādījās sarkani plankumi.

— Jūs noklusējāt vēl vienu Kupla šāvienu.

To izdzirdējis, Larki nobālēja līķa baltumā.

— Ne tikai vienu, inspektor, — viņš atbildēja, lūpām tik tikko kustoties, — bet arī otru Aleksandra šāvienu.

— Kāpēc jūs to noklusējāt?

— Tas, ko varu pastāstīt, ir kaut kas briesmīgs. Ļoti iespējams, ka jūs neticēsit man, jo pierādījumu man nav. Tāpēc arī izlēmu, ka labāk klusēt.

— Stāstiet!

Larki drudžaini ievilka elpu.

— Toreiz pie arkas, kad pagriezos, es pēkšņi ieraudzīju, ka Aleksandrs tēmē man galvā. Instinktīvi atkāpos soli atpakaļ. Kuplis izšāva divas reizes. Es paklupu un sāku krist plaisā. Neskaidri atceros, ka pār mani nobira kaut kādi akmeņi . . .

«ZINĀTNE UN TEHNIKA», 1984. g. 4. nr.

— Vai jūs interesē mana versija par to, kas toreiz notika?

Larki izbrīnā paskatījās uz mani.

No arkas izlūza akmens un krita jums tieši uz galvas. Tā kā brīdināt vairs nebija laika, Kuplis ar viskozimetru sašāva to gabalu gabalos. Iespējams, ka viens no viņa šāvieniem netrāpīja. Bet pēc kāda laika Kupli atrada nošautu.

Es neesmu vainīgs, inspektor, — nočukstēja Larki. — Es netrāpīju, goda vārds!

Izgājis no slimnieka istabas, iegrimu pārdomās. Būtu atradis kaut vai to nolādēto viskozimetru! Vispār, lai atmestu versiju, ka vainīgais ir Kēkss, jāpārbauda Kupla pistole. Labi, ka lode ir saglabāta, ekspertīze būs viegla.

Nekavējoties es devos pie Ditera un lūdzu parādīt pārējos viskozimetrus. Lavē-dams noliktavas plauktu un konteineru labirintā, Diters pieveda mani pie sienā iebūvēta metāla skapja un atvēra tā durvis.

— Lūdzu, — viņš uzaicināja. — Varat ņemt abus.

Es paskatījos. Skapis bija tukšs. Tajā atradās tikai kāds ducis apaļu plastmasas kārbiņu.

Samsons nobālēja. Sagrābis pirkstos garo, nokārušos ūsu šķipsniņu, viņš kādu minūti stāvēja klusēdams. Arī es klusēju, pārdomādams, ko gan tas varētu nozīmēt.

Beidzot Diters attapās, piegāja pie pults un nospieda taustiņu. Ieradās Kēkss.

— Kēks, — iesāka Diters, — vai vēl kāds cits bez tevis vai kopā ar tevi ir bijis noliktavā?

Jā.

Kas?

Jūs.

Bet bez manis?

Neviens.

— Seit glabājās divi viskozimetri. Vai zini, kur tie ir?

Zinu.

Zini?

— Protams. Tie atrodas tur, kur noteikts instrukcijā, kuru jūs pārkāpāt, ielikdami viskozimetrus tritija elementu uzglabāšanai paredzētajā skapī.

Bet kas tos nolika vietā?

Es.

Kad? — jautāja Diters.

— Piektdien, 24. oktobrī, pulksten astoņpadsmitos desmit minūtēs.

— Tajā briesmīgajā dienā?

— Jā, tajā briesmīgajā dienā, kad vairāk nekā sešas stundas man bija atņemta runas-spēja.

Samsons nevarēja novaldīties nepasmaidījis.

— Labi, parādi, kur tiem jābūt pēc instrukcijas.

Kēkss svinīgi atvēra blakusskapi, kas pēc ārējā izskata bija gluži tāds pats. Gaismā vēsi iespīdējās trīs mīkstās ligzdās ieguldītu identisku garstobrainu pistoļu pulētais metāls.

Šoreiz Samsona seja piesarka.

Kur tu atradi trešo? — viņš jautāja Kēksam.

Pa ceļam uz staciju no tās vietas, kur nokrita Kuplis. Iedams aiz Lutensijas, es ieraudzīju

viskozimetru pie kāda akmeņa. Varu parādīt to vietu.

— Kāpēc tu noklusēji to?

— Kāpēc gan būtu bijis jārunā? Atrasto, kā arī citus viskozimetrus es taču noliku vietā, kur tiem jāatrodas pēc instrukcijas.

Nu bija pienākusi mana kārta iejaukties sarunā.

Es gribētu apskatīt tos instrumentus, kuri bija Kuplim un Larki.

Lūdzu, — teica Samsons, iepriekš apskatījis divu man pasniegto pistoļu rokturos iecirstos numurus. — Diemžēl, es nevaru pateikt, kurš no kuras šāva.

Es atradu to, kam numurs 6003, — precizēja Kēkss.

Paldies! — es pateicos. — Tava pa-līdzība, Kēks, ir nenovērtējama.

So pateicibu es neesmu pelnījis, — cienīgi atbildēja Kēkss. — Turklāt es nekādi nevaru saprast, vai tam ir kāda nozīme. Detaļu pārbagātība tikai aizēno Iux veritatis7.

, Pēc stundas ceturkšņa es jau zināju, ka Kuplis nogalināts ar Kēksa atrasto viskozimetru numur 6003.

Pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvim. Uz sliekšņa parādījās Lutensija.

Mani atsūtīja Filips, — viņa iesāka. — Pati es nebūtu nākusi.

Vai gribat pastāstīt par pazudušo viskozimetru? — es jautāju.

— Tātad jūs jau zināt?

— Zinu, ka jūs to noslēpāt zem akmens. Lutensija lēnām ieslīga krēslā.

Jā. Domāju, ka tā būs vieglāk aizstāvēt Filipu. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš nav vainīgs. — Izrunājot šos vārdus, viņas acis uguņoja.

Taču Kuplis nogalināts tieši ar šo viskozimetru.

Nu un tad? Filips nav vainīgs. Viņš nevar būt vainīgs! — atbildēja Lutensija ar asarām acis.

Pastāstiet labāk, kā Larki viskozimetrs nonāca jūsu rokās.

Tur, pie Dzeltenās arkas, es to ieraudzīju līdzās Filipam un, neko nedomādama, paslēpu sava skafandra ielokā. Pa ceļam uz mājām man ienāca prātā, ka Filips . . . nejauši varēja … Es … es biju kā prātu zaudējusi. Gāju pēdējā. Tiesa, man aiz muguras nāca Kēkss, taču viņš bija atpalicis un tobrīd skatījās atpakaļ, turp, kur bija palicis Kuplis. Es izvilku viskozimetru un aizsviedu to pēc iespējas tālāk no ceļa .. .

Šķiet, nu šaubu vairs nebija. Kuplis bija nošauts ar pistoli, kuru Lutensija atrada pie Larki. Tobrīd šis viskozimetrs — tagad jau arī teorētiski — nekādi nevarēja nonākt pie Kēksa, jo viņš taču gāja kopā ar Kupli. Tiesa gan, tas zināms no paša Kēksa vārdiem . . .

Kad Lutensija aizgāja, es vēl nebiju izšķīries par galīgo versiju. Neizpratne un apjukums droši vien spilgti atspoguļojās manā sejā, jo, Kēksam ienākot, viņš sauca jau no sliekšņa:

No visas sirds ceru drizumā apsveikt jūs ar laimīgām darba beigām! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs dalīsities ar mani priekā par to, ka šajā lietā nav nekāda animus iniuriandi8 un ka neviens nav vainīgs šajā traģiskajā notikumā.

Kēks, — es atbildēju, — noziedziga nodoma trūkums nekādi neizriet no lietas būtības. Tiesa, pagaidām man vēl nav skaidrs, kas pamudināja noziedznieku uz slepkavibu pat šajos apstākļos, kad viņš neizbēgami tiktu atmaskots. To viņš nevarēja nesaprast un tomēr izšķiras par noziegumu. Bet, lai nu būtu kā būdams, notikušā psiholoģiska izpēte uz mani neattiecas. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka izmeklēšana ir strikti loģiska procedūra, zināma veida vienādojums ar daudziem nezināmajiem. To risinot, mēs pakāpeniski izslēdzam šos nezināmos, līdz paliek pats pēdējais. Tā būs arī šoreiz. Neiespējamo variantu secīga izslēgšana novedis pie vienīgās pareizās atbildes.

Bet vēl nav novedusi?

Palicis tikai viens solis.

Tātad jums ir divas kandidatūras?

Jā. Tu spried pareizi.

— Viena no tām, protams, ir Filips Lar-ki. Bet otra?

— Tu.

Kēkss brīdi padomāja, tad teica:

— Inspektor, ja nu jums tā patīk vienādojumi, atļaujiet arī man uzdot jums pavisam elementāru matemātisku mīklu, kurā, starp citu, visi nezināmie ir zināmi.

— Lai notiek, Kēks!

— Pirmais lielums — brīvās krišanas paātrinājums uz Nesēs — ir 0,25 metri uz sekundi kvadrātā.

— Kam gan tas vajadzigs?

— Otrais lielums — Nesēs rādiuss — ar precizitāti līdz procenta desmitajai daļai ir tūkstoš kilometri.

— Nu un tad?

— No tā izriet, ka abu šo lielumu reizinājums ir 250 000 metri kvadrātā uz sekundi kvadrātā, kas, starp citu, ir ari pirmā kosmiskā ātruma kvadrāts, un, kā viegli aprēķināt, šis pirmais kosmiskais ātrums ir 500 metri sekundē.

—r Ko tu ar to gribi teikt, Kēks?

— Paskatieties uz viskozimetra numur 6003 sākuma ātruma regulatoru. Jūs pārliecināsities, ka tas iestādīts tieši uz atzimi 500 metri sekundē.

Es paskatījos uz pistoli. Indikatora lodziņā bija redzams robota nosauktais skaitlis.

— No tā izriet. . .

— No tā izriet, — es iesaucos, — ka mērķī netrāpījusi lode kļūst par Nesēs mākslīgo pavadoni! Cilvēka pleca augstumā tā var gandriz mūžīgi riņķot ap šo tik līdzeno planētu!

— Vai ari sadurties ar kādu šķērsli.

Ak kungs! Vai tiešām Kupla krūtīs būtu trāpījusi viņa paša izšautā lode?

Beidzot, inspektor, jūs esat uz pareizā ceļa. Pieņemsim, ka šī traģiskā sadursme notikusi 24. oktobrī pulksten 13 un 05 minūtēs. Bet tagad aprēķināsim, kad tika šauts, pieņemot, ka lode vienreiz aplidojusi apkārt Nesei. Ja lineārais ātrums ir 500 metri sekundē, tas būs . . .

Pamanijis manu apjukumu, Kēkss steigšus paņēma zīmuli un uz galda atvērtajā bloknotā ierakstīja:

t=2nR/v.

— Seit, — viņš paskaidroja, — t ir apriņķojuma laiks, R — Nesēs rādiuss, v — lodes ātrums. Ievietojot zināmos lielumus, iegūsim: '=2X3,14X106/500=12560 sekun-des=3,5 stundas. Tātad trīsarpus stundas pirms Kupla kritiena, tas ir, pulksten deviņos un trisdesmit piecās minūtēs, no šā viskozimetra tika izšauta lode, kuras trajektoriju, precīzāk — orbītu, varam samērā precīzi aprēķināt.

— Nu, bet kas bija šāvējs?

— Pagaidām vēl nezinu. Katrā ziņā viņš netika tēmējis uz Kupli, jo nekādi nevarēja zināt, kur Kuplis atradīsies pēc trīsarpus stundām.

Bet divas lodes taču aizgāja pēc piena! Vispirms garām aizšāva Kuplis, gribēdams sašķaidīt krītošo akmeni, tad — Larki, kritienā nospiezdams sprūdu.

Es pielecu kājās. Kēkss paskatījās uz mani ar pārsteiguma pilnu skatienu.

— Paklau, Kēks, tur, gaiteni, jums glabājas instrumentu kaste. Vai tu vari aiznest to uz kādu vietu, kuru parādīšu?

— Protams, inspektor.

— Nu, tad izkrāmē instrumentus, jo man vajadziga pati kaste, un, marš, man pakaļ! — es pavēlēju, steigšus ietērpdamies skafandrā.

Steidzos, cik spēka. Nenogurstošais Kēkss, nesdams kasti uz galvas, neatpalika ne soli. Pēc četrdesmit minūtēm mēs bijām pie Dzeltenās arkas. Nebija grūti pārliecināties, ka lodes trajektorija, Kuplim šaujot pa akmeni, kas gāzās no arkas, precīzi sakrīt ar iedomāto orbitu, pa kuru bija atlidojusi viņa nāve. Bet otra orbīta?

Piesardzīgi pieliecies, es nostājos pozīcijā, kurā bija atradies Kuplis, šaudams mērķī, un noteicu virzienu uz arku.

— Kēks, noliec to kasti, lūk, tur! Nedaudz vēl pa labi.

— Kāpēc tas nepieciešams, inspektor?

Dari, kā saku, draudziņ! Tu taču neko nezini par citiem šāvieniem!

Sāku jau saprast, inspektor, — atsaucās Kēkss, meklēdams starp akmeņiem vietu, kur stabilāk varētu nolikt uz garām metāla kājām uzmontēto instrumentu kasti.

Tad abi atgājām sāņus. Laiks vilkās lēni. Tikai otrajai gaidīšanas stundai beidzoties, kaut kas spēcigi ietriecās kastē un apgāza to. Vienlaikus ar Kēksu pieskrējuši, redzējām viskozimetra lodi, kas bija dziļi ieurbušies kastes biezajā plastmasas panelī.

Atgriezušies stacijā, konstatējām, ka tā izšauta no viskozimetra numur 6007. Es degu nepacietībā pēc iespējas ātrāk ieraudzīt Larki.

— Sakiet, lūdzu, Filip, — es uzrunāju viņu, — ieiedams Larki istabā un pasniegdams viņam viskozimetru numur 6003, — vai jūs varat apgalvot, ka tieši šis instruments visu eksperimenta laiku bija jūsu rokās 24. oktobra rītā pie Dzeltenās arkas?

Larki brīdi domāja.

— Visos mērījumos -katrs lietoja savu instrumentu.

— Vai jūs to neizlaidāt no rokām?

Viskozimetrs bija vai nu rokā, vai maksti. Pagaidiet. . . Kad Kuplis gribēja patrenēties šaušanā, es noliku savu instrumentu līdzās viņējam. Aleksandrs palūdza, lai uzstādu viņam mērķi. Bet pēc tam es atkal paņēmu savu viskozimetru.

Tātad Kuplis varēja lietot arī jūsu instrumentu?

— Principā jā. Bet kāda tam nozīme?

Sīkums. Taču šī niecigā detaļa ļauj noskaidrot, ka jūs neesat vainīgs ne nejaušā Kupla slepkavībā, ne arī slepkavībā ar nodomu. Lode, kuru jūs nejauši izšāvāt kritienā, jau divas nedēļas bija Nesēs pavadonis.

Kāpēc bija? — jautāja Filips. Viņa sejā bija atgriezies sārtums.

Es pasmaidīju un izvilku no kabatas viskozimetra numur 6007 lodi.

— Te tā ir. Paldies Fortūnai9, ka uz Nesēs nav notikusi vēl viena noslēpumaina slepkavība!

Filips aizkustinājumā paspieda man roku.

Jums nav jāpateicas man, — es atbildēju. — Es biju gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka jūs esat vainīgs, lai gan nozieguma motīvi man nebija skaidri. Par to jums jāpateicas Kēksam.

Nē, nē, nekādā gadījumā! — atskanēja robota balss. — Es vadījos pēc visegoistiskākajiem apsvērumiem, būdams pārliecināts, ka princips super omnia veritas10 ir spēkā ne tikai ad hominem11. Vakariņas ir gatavas, lūdzu, pie galda!

No krievu val. tulkojis P. Zaļkalns

V. Ardašova zīm.

9 Fortūna—likteņa dieve seno romiešu mitoloģijā. Red. piezīme.

10 Patiesība augstāka par visu (lat.). " Attiecībā uz cilvēku (lat.)

Valentīns Kauskis Zaļās rotas

Verandā, iekārtojies šūpuļkrēslā, Freds pārlūkoja avīzes.

— Fred! — Virs žoga, kas šķīra kaimiņu zemesgabalus, parādījās Dika galva. — Fred, vai tu esi mājā? "^Uzrunātais piecēlās no šūpuļkrēsla un ^^ļija ar roku.

Ienāc pie manis, Fred! Es tev kaut parādīšu.

Freds nometa avīzes uz krēsla un, nogājis pa pakāpieniem, devās pie vārtiņiem.

Sagaidījis Fredu, Diks ieveda-viņu dārzā, kur, pēdējo reizi krampjaini noraustījusies, pie lapenes izstiepās Linda, Dika aitu suns.

— Nabaga Linda! Kā tas gadījās?

Diks noliecās un saudzīgi pagrieza Lindas galvu.

— Paskaties.

Pietupies Freds ieraudzīja nelielu zariņu, kas bija pieķēries sunim pie deguna. Freds pastiepa roku bet Diks to atturēja.

— Neaiztiec! Rādās, ka tas ir indīgs … Vai tu neko neesi dzirdējis par tādiem gadījumiem?

Freds papurināja galvu un izslējās. Diks bēdīgi nopūtās.

— Kas tas bija par suni… Mēs bijām tā pieraduši pie viņa… Ir nu gan zariņš … Bet no kurienes tas radies? Manā dārzā nekā tāda nav… Ek, Linda, Linda … Zini paliec te, kamēr aizeju pēc maisa.

Diks aizgāja, bet Freds atkal aptupās pie suņa. Izņēma no kabatas pildspalvu un ar tās galu piedūrās vienai ziedlapiņai — atdalījās nost. Freds pasita pa zariņu un nodrebēja aiz pārsteiguma: tas saira …

Nākamajā dienā, atgriezdamies no darba, Freds sastinga uz celiņa pie savas mājas. Viņa trīsgadīgais Ronijs, nometies četrrāpus, ar skaidu lietišķi bakstīja tādu pašu zariņu! Mazais sēca, pavēris muti aiz centības, bet zariņš tikko kustējās. Freds strauji pieliecās un satvēra dēlu rokās. Ronijs spiegdams apķērās tēvam ap kaklu, sāka ķepuroties un satraukti čalot.

Freds mazliet pastāvēja, kaut ko atbildēdams uz nebeidzamajiem jautājumiem un laiku pa laikam bažīgi palūkodamies uz zariņu. Pēc tam aiznesa Roniju uz māju un tūlīt pat, izdomājis kaut kādu ieganstu, iznāca atkal laukā. Zariņš gulēja, kur gulējis, taču Freds uz to vairs neskatījās, bet iegāja garāžā un atnesa skārda kārbu ar aizgriežamu vāku. Sadabūja divus kociņus un, rīkodamies ar tiem, ielika zariņu kārbā, kur tas šļaugani izliecās. Līdz galam aizgrieza ciet vāku …

Kad Freds aizgāja pie kaimiņiem, Diks un Kristīne skatījās televīzijā rudens un ziemas sezonas modes.

— Labvakar! Kristīne, lūdzu, atvaino par ielaušanos … Dik, vai tu nevarētu iznākt uz kādu brīdi?

Dika kabinetā Freds uzlika bundžu uz galda un atgrieza vaļā vāku. Diks paskatījās iekšā un atsprāga atpaka). Apsēdās, izņēma cigareti un aizsmēķēja. Klusēdams noklausījās Freda stāstu.

— Redzi, Dik, kā tas ir… Džeinai es neko neesmu teicis. Arī par Lindu ne… Dik, tu taču esi farmaceits! Tev jāzina!

Diks saspieda cigareti pelnu traukā un pašķielēja uz kārbu.

— Ko lai tev saka … Kustīgi zariņi… Tie taču ir salauzti un sen jau nedzīvi. Kaut kas nejēdzīgs… Ja pats nebūtu redzējis … Cik man zināms, analogu nav …

Diks piecēlās un pagājās pa kabinetu. Piegāja pie galda, ieskatījās kārbā.

— Tiesa, viens pieturas punkts ir … Eksperimentus ar augiem veicis Bak-sters — «melu detektora» radītājs. Ziņas par augu nosacījuma refleksiem, atceros, bija Joti trūcīgas … Vēl kāds nodarbojās, bet, atkārtoju, rakstīja maz.

Freds ātri pajautāja:

— Bet kas tie bija par eksperimentiem? Nu kaut vai Baksteram?

Diks atzvēlās krēslā.

— Es toreiz mācījos, Fred, bet tu pats zini, kā studentiem ar laiku — vienā skriešanā … Bet vienu Bakstera eksperimentu es atminos. Kontrolaugs dod signālu, kad ienāk cilvēks, kas nolauzis otru, kontrolau-gam blakus novietotu augu. It kā sazīmē «slepkavu» … — Un, paskatījies uz pārsteigto Fredu, piebilda: — Grūti ticēt, bet vairāk neko nevaru pateikt. Tur augi — te augi… Tas arī ir viss …

— Ko darīt? — satraukts vaicāja- Freds. Diks sarauca pieri.

— Nezinu. Turēt acis vaļā, ko tad citu… — Brīdi klusēja. — Paklau, Fred, man radās doma. Pat ne doma, bet tāpat .. . Ienāc pēc pāris dienām, jā? …

Taču nākamās dienas pievakarē Diks pats iegriezās pie Freda municipalitātē. Uz jautājumu: «Kas noticis?» — Diks moži atbildēja: «Nekas sevišķs,» — lai gan Freds manīja viņa satraukumu. Drīz Freds bija brīvs, un viņi aizgāja uz aptieku, kuras palīgtelpās Dikam bija maza istabiņa bez logiem. Paņēmis no plaukta pilsētas shēmu, Diks izklāja to uz galda.

— Kam tas? — brīnījās Freds.

— Ja gribam kaut ko saprast visā šajā velna būšanā, ir vajadzīga sistēma. Tagad klausies uzmanīgi.

Freds noliecās pār shēmu, bet Diks paņēma zīmuli.

— Izejas faktus mēs zinām. Ko vēl var piebilst? To, ka tāda auga nav ne pilsētā, ne tās apkārtnē. Nav arī visā valstī!

Freds spēji sakustējās, it kā gribētu lēkt kājās.

— Jā, jā, es precizēju — arī visā valsti. Es tavu zariņu nofotografēju uz krāsainās filmas un parādīju uzņēmumu vienam savādniekam. Misters Paips noņemas ar augiem vairāk nekā trīsdesmit gadu un zina par tiem visu vai gandrīz visu … Uzreiz rodas jautājums: no kurienes tie gadījušies un kā?

Diks ieturēja pauzi, bet Freds klusēja.

— Un es mēģināju iesaistīt pieturas punktu — Baksteru. Pieņemsim, ka augi ievesti pilsētā arī kaut kādu eksperimentu vajadzībām. Kas pilsētā var ar to nodarboties? … — Diks atvilka elpu un pabun-goja ar zīmuli pa galdu. — Redz, kāpēc vajadzīga shēma. Paskatīsimies: ziepju fabrika — pārbaudīju, telefona stacija — labi… Tā, tālāk: elektronisko pulksteņu firma — tas nav tas, skola… īsāk sakot, visu izskatīju cauri un apstājos te.

Freds pavilka ar pirkstu pa shēmu un pacēla galvu.

— Netālu no mums … Tur remontē kara tehniku … Nesaprotu, kāds tam sakars ar viņiem …

Diks noplātīja rokas.

— Skaidrs kā diena, ka viss pārējais nesaskan.

Freds un Diks, kuri bija dzimuši šajā pilsētā, labi pazina bijušās ziepju fabrikas noliktavas — kādas desmit ēkas aiz ciešas betona bloku sētas. Dažus gadus pēc kara te ieradās armijas cilvēki, ilgi noņēmās ar pārbūvēšanu iekšpusē, bet žogu paaugstināja līdz četriem metriem.

Viņi apsēdās pie galdiņa tukšās kafejnīcas stūrī. Diks pievilka tuvāk tasi ar kafiju un jautāja:

— Nu, vai kaut ko uzzināji?

Freds paraustīja plecus.

— Mums reģistrēta ar nosaukumu «Ar-

mijas remonta ūn mehāniskā bāze». Vairāk

nekā. Jā, elektroenerģija: maksā pilsētai

tikai par ārējo apgaismojumu. Tātad ir sava elektrostacija.

Diks piesita ar nagu pie tases un pielieca galvu kā ieklausīdamies.

— Tas nav daudz … Galvenais protams, nav nosaukums. Ko nu par nosaukumu! Aizsegs … Tagad paklausies, ko es teikšu. Aiz mūsu mājām ir pamests ceļš, vai ne?

Freds klusuciešot pamāja ar galvu.

— Dienu pirms tam, kad Linda… Es dabūju zināt nejauši… Tajā dienā pa to no bāzes uz dzelzceļa kravas estakādi aizvests tanks.

Diks apklusa, paņēma tasi un iedzēra malku.

— Es piesardzīgi aprunājos ar Mūru — kravas kantora šefu. Vienu divas reizes nedēļā bāze nosūta tankus un citu tehniku. Vienmēr pārvalkos un ar apsardzi. Saņem to pašu. .Bet par ko tas liecina? Maz remontē? Bet tā taču ir eksperimentālā bāze …

Diks ieskrēja piesārtis un sapiktojies.

— To gan … es negaidīju … Nedomāju, ka tā..

— Runā jēdzīgi! Ko tu negaidīji?

Diks norāva kaklasaiti, pievilka tuvāk krēslu un sagumis apsēdās. Galvu nepacēlis, dobjā balsī teica:

— Šopavasar viņiem atsūtīti buivoli un desmit pērtiķi, bet dokumentu par nosūtīšanu nav …

Freds piegāja pie loga un atspiedās ar pieri pret rūti.

Te nu ir izskaidrojums gadījumam ar Lindu… Draņķīga lieta. Iznāk, ka viņiem vairs nepietiek ar kodolrotaļlieti-ņām … Es iešu turp un visu noskaidrošu.

Vai tev prāts! — Diks uztrūkās no krēsla. — Kas tevi laidīs klāt? Tur taču visu apsargā …

— Man caurlaide nav vajadzīga.

Diks pielēca kājās, satvēra Fredu aiz pleciem un pagrieza.

Vai tu apjēdz, ko runā?! Tā taču ir spiegošana.

Tavuprāt, labāk gaidīt, lai tie riebekļi pazudina manu ģimeni? — Freds runāja caur zobiem. — Vienu reizi jau mēģināja. Tu iesaki gaidīt?

— Nē, bet saproti…

— Kas tur ko saprast? — Freds paraudzījās caur pieri. — Jānoskaidro, kamēr nav par vēlu.

Viņi satikās parkā. Uzlicis roku Fredam uz pleca, Diks mēģināja viņu atrunāt:

— Nesaprātīga rīcība … Muļķība ja ne vairāk… Freds nospļāvās.

Tev nav bērnu, tāpēc …

Kā tu vari tā runāt, Fred!

Kad es skatos uz dēlu uz Džeinu, mani pārņem stingums. — Freds sažņaudza dūres. — Bet citi? Tepat blakām Kla-rensiem — trīs,, vecākajam septiņi gadi. Pilsētā ir vairāki tūkstoši bērnu … Bet šo draņķi viņi gatavo visiem!

Saprotu, bet… Mēs taču īsti nezinām … Vēl jāpadomā. Varbūt ir cits ceļš?

— Ir. Es to atradu.

Municipalitātes arhīvā Freds bija sameklējis vienīgo tā iecirkņa inženierkomunikāciju plāna kopiju — pārējos eksemplārus bija konfiscējuši armijas pārstāvji, noformējot renti.

Plāns bija precīzs: Freds viegli atrada lūku vecā ceļa malā. Tā ilgi nebija vērta vaļā, tāpēc iznāca nopūlēties ar vāku. Freds pa stāvām trepītēm nokāpa piesmakušā tumsā. Sametās līkumā, ieslēdza kabatas bateriju un gāja, kriukšķinādams gružus un ar pleciem rausdams kopa zirnekļu tīklu skrandas no caurulēm un ielī-kušajiem kabeļiem. Viņš nejuta baiļu, tāpēc ka bija aizņemts: pie sevis skaitīja soļus, mērot attālumu, lai saskanētu ar plānu. Un vēl uzmanīgi skatījās zem kājām un uz augšu, baidīdamies paklupt vai sadauzīt galvu…

Sis nejauši saglabājies plāns bija precīzs. Klāt jau trepītes un lūka. Freds nodzēsa gaismu un ieklausījās … Klusu. Pagaidīja, kamēr nomierinās elpa. Tad, ieslēdzis bateriju, apskatīja lūkas vāku un nopriecājās, neatradis konservācijas pēdas. Pastāvēja pilnīgā tumsā. Pēc tam, sakodis zobus, mazlietiņ pakāpās un sataustīja vāku. Bez ilgas domāšanas ar abām rokām pacēla to un pabīdīja nost. Izlīda tumsā: nevienas skaņas, neviena gaismas lāsumi-ņa… Freds atkal izņēma bateriju: parasts pagrabs, pa kreisi daži pakāpieni un durvis … Tās nočīkstēja, padevās un izlaida Fredu nelielā gaitenī. Gaismas aplis apstājās uz ķieģeļa taisnstūra. Kādreizējā izeja… Iesāņus augšup slējās un nozuda sienā metāla kārba — ventilācijas kanāls. Vienas tā sekcijas aizbīdnis nav aizgrūsts ciet līdz galam … Ceļš ir tikai viens.

Freds saskrambāja rokas, vilkdams ārā aizbīdni. Izbāza galvu — no augšas nāca skaņas. Novilcis jaku un zābakus, rāpās tālāk, turēdamies pie sekciju savienojumu ribām. Viņš jau pārvietojās horizontāli, tuvāk priekšā tikko saskatāmām restēm. Skaņas kļuva aizvien stiprākas un skaidrāk izšķiramas. Uzvēdīja cigāra dūmu un ādas smaka… Rokas pieskārās restēm. Freds piespiedās tām klāt: tumsā balsnīja ekrāns. Lejā bija dzirdamas balsis.

Zināt, Edvard, man trakoti nāk miegs…

Nu, doktor, tas nav nopietni. Rīt, pareizāk sakot — jau šodien, mēs ziņojam pašam Veickeram.

Jā, jā, saprotu … Kāpēc viņi sākuši tā steigties, jūs nezināt?

Hm… Grūti pateikt. Acīmredzot kaut ko gatavo … Kaut ko ārkārtēju, ja jau pēkšņi ievajadzējies «Zaļo trumpju* inspekcijas.

Nu, dievs ar viņiem, Edvard. ejam tālāk. Tātad mani ievadvārdi — ar ko viss sākās … Atklājām «rāpotājus» Ama zones augštecē. Atradām neizskatīgu aug kas zinātnei vēl nebija pazīstams. Tāp nolēmām paeksperimentēt, papētīt nosaci juma refleksus. Jūs nevarat iedomāties Edvard, cik pārsteigti mēs bijām!

Nerunājiet, doktor! Es centos apra ar viņu trikiem iņsirākus mēnešus. Tā sapni rādījās, br-r…

Redzat nu … Mēs neticējām savām acīm: nīkiijļgais ceriņš kustējās! Lauku pretējā zīme — kāpjas atpakaļ. Apgādājies ar lipīgiem piesūcekņiem — rāpigs pa#rertikālu sienu. Bet, kad sākām vč W? ar stimulācijas lauka struktūru un enerģētiku … Mans dievs, kas tad mums gāzās virsū! Mēs pieredzējām superātru vairošanos un augšanu, pieredzējām, ka izdalās toksiski tvaiki, kas momentā iznīcina nervu sistēmu… Tad modificētās šūnas … Tās padarīja augu tēraudam līdzīgu — tas spēja saplosīt dzīvu miesu. Tagad «rāpotāji» iemācījušies izsist no ierindas tehniku … Baigi iedomāties, kas būs tālāk… Starp citu, Edvard, pēdējo eksperimentu vajadzētu parādīt mūsu viesim.

Piekrītu jums, doktor. Augsta ranga vadītāji dievina efektus. Apskatīsim ierakstu un pie viena precizēsim paskaidrojumus. Tūlīt sameklēšu kodu … Atradu, ieslēdzu…

Uz ekrāna parādījās laukumiņš ar retiem zāles kumšķiem. No labās un kre'-^s puses laukumiņu ierobežoja augstas tw nas, bet tālumā noslēdza betona būvS. Uz to fona — milzīgs saplacināts tanks.

Tiek demonstrēta gāzveida komponentu iedarbība uz parasto degvielu. Sie komponenti, kurus izdala «rāpotāji», iesūcas gaisvados un, saskaroties ar degvielu, padara to nederīgu. Par objektu izmantots sērijas tanks «Mastodonts» ar tālvadību.

Vēl laikam jāpiebilst: divdesmit metrus priekšā objektam — kontroljosla, kur novietota darbam gatavu «rāpotāju» partija.

Balss aiz kadra paziņoja:

«Eksperimenta shēma ieslēgta. Skaitļotājs A-2 sācis uztvert telemetrisko un vizuālo informāciju.»

«Eksperiments PT-19. Eksperimenta sākums, laiks 10.23.»

— «Sākotnējā informācija pārraidīta.» Tanks noraustījās un sāka lēni braukt.

Tā tornis pagriezās, bet lielgabala stobrs draudīgi sašūpojās, it kā meklētu mērķi. Negaidot tanks izauga liels, aizņemdams gandrīz visu ekrānu. — «Ieslēgta otra telekamera — tanks kontroljoslā.»

— «Iedarbības beigas, laiks 10.29.» Zāli piepildīja spēcīgā motora rēkoņa.

Uz tumšajām bruņām «rāpotāji» bija tikko saredzami. Pieķērušies pie turekļiem, tie bija paguvuši nokļūt līdz tornim un aizmugurē jau slējās gaisā. Sākās divkau- -ja: nožēlojamie zariņi un kodolkaru laikmeta kaujas mašīna.

Pēkšņi motors nošķaudījās un apklusa, tad nikni ierēcās un atkal apklusa. Tanks apstājās.

— «Iedarbības beigas, laiks 10.29.»

— «Komanda iedarbināt motoru pārraidīta.»

«Mastodonts» .izskatījās diezgan bēdīgi. Tā lielgabals vairs nebiedēja, bet lieliskā pretraķešu formā veidotais tornis nelikās sevišķi pilnīgs.

— «Atkārtota komanda iedarbināt mo-!daipārraidita7~rs&amp;s tfX32i»

— "nkumā valdīja klusums, un tHrtfcs nekustējās.

— «Eksperimenta programma izpildīta, laiks 10.34.»

Ekrāns nodzisa.

Es aizvien vairāk pārliecinos, ka «rāpotāji» ir pārdabisks ierocis. Cilvēks ir bezspēcīgs pret Uem. Viņš aizies bojā no nervu centru para\uc1īzes jau pirms tiešā kontakta sākuma. Par tāda stāvokļa analogu, kaut ari rupju, var noderēt viduslaiku cilvēka reakcija, aci pret aci saduroties ar nelabo.

Pareizi, doktor, tas ir gan spēcīgs, gan neparasts ierocis. Bet mums, armijas cilvēkiem, ārkārtīgi svarīgi ir arī tas, ka uz «rāpotājiem» neattiecas neviens ANO aizliegums.

Nevaru strīdēties, Edvard. Jūs nodarbojaties ar izmantošanu kara vajadzībām, jums kārtis rokā. Starp citu, paveikts daudz un īsā laikā — tas jāuzsver ziņojumā.

Jā, rezultāti ir. Tagad par tuvāko perspektīvu… Es minētu tādas problēmas: iedarbības rādiusa palielināšana, «rāpotāju» lokalizācijas drošums pēc uzdevuma izpildes, transportkonteineru pilnīgošana … Zināt, darba ir ļoti daudz… Jā, vēl kas… Gribētos zināt jūsu domas. Kaujas dokumentiem termins «rāpotāji» neder… Bet ja nosauktu tos par «zaļajām rotām»? …

Bravo, Edvard! Nosaukums ir uzkrītošs un precīzi atspoguļo būtību. Kur vēl jūs atradīsit tik nevainojami organizētu un briesmīgu armiju? Turklāt lētu un viegli papildināmu.

— Tātad jums patīk …

To jūs esat veiksmīgi izdomājuši. Ļoti veiksmīgi Nu, lai būtu «zaļās rotas» .. Jā, bet mēs esam eksperimentējuši arī ar dzīvniekiem …

Manuprāt, šis materiāls nav jārāda. Tas ir specifisks un nav domāts cilvēkiem ar vājiem nerviem. Ja nu Veickeram nepatīk? Vienkārši jāpasaka, ka «zaļās rotas» spēj efektīvi iedarboties uz dzīvo spēku.

— Labi, tā arī darīsim.

Es gribu beigt savu ziņojumu ar pāris variantiem par iespējamo izmantošanu kara vajadzībām. Jums nav iebildumu, doktor?

Protams, nav. Tālab jau mēs arī strādājam. Es klausos.

Piemēram, «zaļās rotas» kā līdzeklis ekonomiskajai blokādei no jūras. Ved naftu, bet atved čiku. Vai var sagatavot tos tādam uzdevumam?

Blokāde no jūras … Tankkuģi atved pilnas tilpnes ar čiku… Diezin vai būs sevišķas grūtības.

Tad, izvēršot tālāk domu, var pieņemt, ka ir iespējams izmantot «zaļās rotas» no priekšējo pozīciju atomzemiūdenēm. Kas tas būtu par desantu! Tie taču saplo-sīs lupatu lēveros ostas bāzes, visu piekrastes joslu!

— Lieliska idejai Nekādu iebildumu!

— Un vēl — gaisa variants … Naktī virs ienaidnieka pilsētas atveras bezpilota nesējlidmašīnu lūkas. Simtiem nelielu konteineru krīt uz bulvāriem, ielām, namu jumtiem. Plīst. Ripo viegli zirnīši, bet pēc kāda laika gan te, gan tur nopaukšķ — dīgst sēklas …

Un lai sirēnas tagad kauc pilnā riklē, dzīdamās panikas pārņemtos iedzīvotājus patvertnēs! Lai drāžas mašīnas ar aizsardzības kareivjiem un startē pārtvērēji! Viss velti — pilsēta lemta bojāejai. «Zaļās rotas» darbojas precīzi, bez saudzības: saindēts ūdens un patvertnēs sūknējamais gaiss, neeksistē filtri, kuri var atcelt spriedumu … Noklust vaimanas, nodziest gaisma, apstājas dzinēji. Pēc neilga laika visur tumsa un kapa klusums… Saule uz-ausīs jau pār mirušu pilsētu, mirušu no pagrabiem līdz televīzijas torņa restorānam …

Freds drausmīgi iekliedzās un metās virsū metāla stieņiem…

Policijas pārvaldē viņu lūdza uzrakstīt paziņojumu par vīra pazušanu un apsolīja steigšus noskaidrot… Kad Džeina ienāca, Kristīnei klēpī sēdošais Ronijs pagriezās .'..

— Māmiņ, kad tētis būs mājā?

Saņēmis galvu rokās, Dīks skumīgi domāja: «Nu, aiziešu un pateikšu … Bet viņi atbildēs: kādas muļķības, mēs neko nezinām … Nelikšos mierā, atzīs par slimu un iespundēs — tā jau ir bijis… Kam vēl lai saka? Pie mums taču ir tā: ja tas neattiecas tieši uz tevi, nemaz neklausīsies … Bet vest laukā viņi tomēr ir sākuši. Tātad Fredam bijusi taisnība … Aizvedīs uz citurieni. Vai tiešām viss paliks pa vecam? … Cik ilgi? …»

Tulkojis O. Sarma Lavrentjeva zīm.

Nikolajs Gudaņecs Zemenes janvārī

«Zinātne un tehnika»: LIESMA; 1980-1985

Es jums teikšu skaidri un gaiši: zinātne pati par sevi ir nekam nederīga lieta. Piemēra pēc ņemsim elektrību. Par to neviens nedotu ne pliku grasi, ja nebūtu gadījušies attapīgi puiši, kas izdomāja gan elektrisko spuldzīti, gan televizoru, gan visu ko. Bet, rau, izgudrojuši nezin kādu plazmu. Kāda jēga no tās — uz maizes tak to plazmu neuzsmērēs! Un attiecībā uz Ua zilo furgonu es spriežu tā. Tam, kas to uztaisījis, ir bijusi galva uz pleciem. Bet aizdomāties tik tālu, kā likt to lietā un gūt peļņu, varēja tikai ģēnijs. Ģēnijs, un beigta balle.

Bet pēc skata viņš bija visparastākais puisis, tā ap gadiem trīsdesmit, zilā kombinezonā, ādas jakā ar kažokādu iekšpusē un tvīda cepurē.

Ļoti labi atceros, kā viņš pirmo reizi iegriezās pie manis veikaliņā. Tas notika pievakarē, kad es jau gribēju slēgt ciet durvis un sarēķināt ieņēmumus.

Dzirdu — piebrauc mašīna, nobremzē, pēc tam atveras durvis un ienāk viņš.

— Labdien! — viņš sveicina. — Man vajadzētu aprunāties ar saimnieku.

— Es esmu saimnieks, — es atbildu. — Bet kas jūs tāds?

Sākumā man radās nelāgas aizdomas., Neliekas, ka šim tipam pirms došanās pie naktsmiera būtu ievajadzējies bušeļa kartupeļu vai sīpolu.

Neatbildējis viņš iebāza roku jakas kabatā un izvilka papīra tūtu.

— Man priekš jums ir prece, — viņš teica, izņēma no tūtas pamatīgu gatavu zemeni un iemeta sev mutē. — Nogaršojiet, es pacienāju.

Bet ārā, starp citu, janvāris. Es pagaršoju. Svaigas, sulīgas zemenes, tikko kā no dobes.

— Un cik daudz jums ir šīs preces? — apvaicājos.

— Piecdesmit kastes. Pa simtam gabalā. Ņemiet, nebūsit zaudējis.

— Vēlams būtu uzmest aci.

— Lūdzu.

Es apņēmu mēteli, un mēs izgājām uz ielas. Bija jau satumsis, dega laternas. Debesis sijāja sīku sniedziņu. Pie lieveņa stāvēja gaiši zils autofurgons. Numurs nebija

vietējais. Puisis atvēra pakaļējās durtiņas, skatos — furgons pilns ar zemeņu kastēm.

— Nu, ņemat?

— Jāpadomā, — es atbildu.

— Kas tur ko domāt? Vai nu ņemat, vai arī es braucu prom.

Bet es nekādi netieku skaidrībā, kas te par āķi. Tāpēc ka nevar būt bez āķa. Vienkārši nevar būt.

— No kādas firmas jūs esat? — es jautāju.

— Tas ne uz vienu neattiecas.

Redzu, ka lieku vārdu no viņa neizspiedīšu. Un nav arī pie kā pieķerties. Galu galā kāda man daļa par viņa firmu! Katra kaste svērs ne mazāk par divdesmit piecām mārciņām.

— Labi, — es saku, — sitam saujā. Kraujiet laukā.

Iestiepām visu preci veikalā.

— Kam izrakstīt čeku? — es atkal jautāju.

— Uzrādītājam.

Grozu rokās čeku grāmatiņu un vērīgi -kātos uz to tipu.

— Man šķietas, — es saku, — ka, rau, tās kastes esmu jau kaut kur redzējis. Un pat atceros, kur. Vecā Baldena fermā. Viņš pats sit tām klāt skārda apmalojumu. Citas tādas kastes nav atrodamas visā apkaimē.

— Man nav ne jausmas par tādu Baldenu, — šis atbild. — Jūs preci paņēmāt? Paņēmāt. Dodiet šurp čeku, un es braucu.

— Tūlīt. Paņemšu rakstāmo.

Es izvilku stāvpults atvilktni un pavandījos pa to.

— Āre, kur tā ir, — es teicu. — Atradās gan.

Izņēmu no turienes savu 45. kalibra «stvekeru» (ar pusaci redzēju, ka puisis nodreb), pagrozīju veltni, iebāzu bikšu kabatā. Pēc tam izņēmu no atvilktnes pildspalvu.

— Tomēr netieku gudrs, — es skaļi spriedelēju. — Kā janvārī pēkšņi var parādīties svaigas vecā Baldena zemenes? Savu mūžu viņam nav bijušas siltumnīcas . . .

— Vai jums nav vienalga, no kurienes nākušas zemenes? No Baldena, Smaldena, no paša nelabā … Ja jau paņēmāt, tad dodiet čeku un uz redzi!

— Lika pagaidīt, — es atteicu. — Esmu godīgs tirgotājs. Tāpat vien es aizdomīgu preci neņemšu. Acīmredzot mums būs jānoskaidro, no kurienes ir šīs kastes. Bet, ja paši netiksim galā, pasauksim kādu palīgā. Tā.

Es noliku nost čeku grāmatiņu, sabāzu rokas kabatās un stāvēju, šūpodamies no papēžiem uz pirkstgaliem.

— Ko tad jūs grasāties saukt? Policiju, vai?

— Tad jau redzēs, ko. Puisis maķenīt padomāja.

— Lai notiek, — viņš teica. — Ja jau tā, tad es jums izstāstīšu. Bet tikai nevienam citam ne vārda, sarunāts?

Un, rau, ko viņš man pastāstīja.

Viņu sauca Ore Hasens, un viņam bija vecākais brālis Ains, kas beidzis universitāti un kļuvis par zinātnieku. Pašam Orem nekādu zinātnisku dotību nav bijis, un viņš arī nav juties pārlieku apbēdināts šajā sakarā. Viņš vienkārši strādājis tēva automobiļu darbnīcā, bet, kad tēvs nomiris, pats kļuvis par saimnieku. Pa to laiku vecākais brāļuks paguvis galīgi salamāties ar visiem savā zinātniskajā laboratorijā, aizgājis no turienes un devies pie jaunākā brāļa.

Tur viņš arī uzmeistarojis šo daiktu lēcieniem laikā. Es to redzēju pats ar savām acīm. Tas bija samontēts autofurgona cimdu kastē un izskatījās pēc parasta tranzistor-uztvērēja ar skalu un pogām, bet galvenā vadības svira rēgojās mašīnas grīdā blakus pārnesumu rokturim. Jaunākais Hasens centās man izskaidrot, kā tas darbojas, bet es nenieka neaptvēru, un arī viņš beigu beigās sapinās. Vispār es sapratu tikai to, ka laiks tek līdzīgi upei un nes mūs uz priekšu gluži kā plostus. Un, ja mazliet paceļas pār šo straumi, var vienā rāvienā aizlaist uz nākotni, ja gribi — uz dienu, ja gribi — uz tūkstoš gadiem. Taču atpakaļ, pats par sevi saprotams, vairs netiksi. Lūk, tāds daikts.

Pēc kāda laika vecākais Hasens izmēģinājis savu aparātu, savācis rasējumus un aizbraucis uz Delgro, lai izņemtu izgudrojuma patentu. Taču tur viņam paziņots, ka mūžīgo dzinēju un laika mašīnu projektus izskatīšanai nepieņem. Tad viņš sācis tielēties, pierādīt, aurot, kamēr, troksni padzirdējis, saskrējis viss patentu birojs. Viņi pat nav izteikuši vēlēšanos iedziļināties būtībā, bet vienkārši izsmējuši vecāko brāli. Beidzies ar to, ka Hasens nav izturējis un ielaidis kādam ar tintnīcu. Puisi sasējuši un aizsūtījuši uz trako namu.

Jaunākais brālis gribējis viņu izpestīt, bet izrādījies, ka pa to laiku vecākais tiešām jau sajucis prātā. Viņu turējuši trako kreklā un ārstējuši ar elektrošoku.

Tā Ore Hasens kļuvis par pasaulē vienīgās laika mašīnas īpašnieku. Sākumā viņam neparko nav pielecis, kāds viņam no tā labums, bet tad ienākusi prātā kāda ideja. Un Hasens uz karstām pēdām pārdevis darbnīcu un māju, iesēdies zilajā furgonā un braucis uz nākotni.

Bet, kas bijis tālāk, paši saprotat. Viņš iebraucis tuvākajā jūnijā, par vairumtirdzniecības cenām sapircis zemenes un taisnā ceļā uz janvāri. Tieši te mēs arī satikāmies ar viņu.

Mēs atvadījāmies kā draugi, un Hasens apsolīja, ka nākamgad atkal iegriezīsies pie manis ar preci.

Nākamajā dienā mans veikals lūza no pircējiem. Līdz pusdienlaikam es biju pārdevis visas piecdesmit kastes.

Pēc gada, janvārī, Hasens uzradās atkal, izkrāva zemenes, pievāca tukšās kastes, čeku par pieciem tūkstošiem un atkal aizlaida uz nākamo jūniju. Tā tas gāja gadu no gada. Domāju, ka līdz tam laikam viņam jau bija uzkrājusies apaļa summa, kad izcēlās Lielā Krīze. Nemaz nezinu, kāds brīnums mani toruden paglāba no pilnīgas izputēšanas. Droši vien tas, ka krīze paliek krīze, bet bez kartupeļiem cilvēki iztikt nevar. Visā tajā jampadracī es, atklāti runājot, pat aizmirsu domāt par Hasenu, līdz kamēr viņš ieradās, kā parasts, janvāra vidū.

— Sveiks! — viņš saka. — Saņem preci, veco zēn.

Velti netērēdami laiku, mēs izkraujam kastes, es uzrakstu čeku un atdodu Hase-nam. Viņš pavirši uzmet skatienu tam un pēkšņi tā-ā izvalba acis!

— Piecsimt tūkstošu?! Vai tu gadījumā neesi kļūdījies?

— Ak jā, — es saku. — Tu tak neesi lietas kursā. Kamēr tu vedi zemenes, pie mums notika tādas lietas . . .

Un es viņam īsumā izstāstu par rudens krīzi, inflāciju, par naudas reformu. Redzu — viņš gluži pārvērties sejā.

— Kā tad tā . . . — viņš murmina. — Kā tad tā . . .

— Nav nekā briesmīga, — es mierinu. — Ja tava banka nav izputējusi, tas nozīmē, ka noguldījums ir vesels. Pats par sevi saprotams, to pārrēķinās jaunajā naudā, tu neko nezaudē.

— Es neglabāju naudu bankā, — viņš atbild. — Es bankām neuzticos.

— Ko tad tu dari — vadā naudu sev līdzi, vai?

— Nuja. Čemodānā.

Vai esat redzējuši mūlāpu?

— Tādā gadījumā apsveicu tevi, — es saku. — Visa vecā naudiņa bja jāapmaina līdz ziemsvētkiem. Tu esi druscītiņ nokavējies. Ja tavam furgonam būtu atpakaļgaita . . .

Hasens saķer galvu, šūpojas un īd kā nenormāls. Nu, domāju, ka tik viņš tagad nedodas ārstēties turpat, kur brālis.

Taču nav pagājušas ne divas minūtes, kopš viņš apklusis un apstulbis blenž uz mani.

— Stop, — viņš saka. — Bet ir tak vēl tie paši . . . Nu, kas vāc vecu naudu . . .

— Nodokļu inspektori, vai?

— Nē jau. Kuri vāc vecu naudu.

— Numismāti?

— Nuja, nuja.

Vairāk neko viņš neteica. Pagriezās un aizcirta durvis.

Es izgāju viņam nopakaļ uz lieveņa un redzēju zilo furgonu tik spēji sakustamies, ka sniegs vien sagriezās. Neaizbraucis līdz pagriezienam, tas piepeši kļuva caurspīdīgs un izkusa gaisā uz mata kā rēgs.

Esmu gatavs saderēt, ka viņš drāzās uz priekšu, cauri gadiem un gadsimtiem, kamēr vien viņam bija palikusi kaut lāse degvielas tvertnē.

Tulkojis O. Sarma

Content

Fantastikas displejs

Jānis Zīle Barakosa Barakosa

Sergejs Ivanovs Bez ceļa atpakaļ

Pavels Curjumovs. Dubultnieks

Nikolajs Gudaņecs Dūksnajs

Jānis Zīle Elektroniskas acis

Arnis Terzens Gordija fortuna

Sergejs Ivanovs Iesākumā

Irēna Kačalova Izvirdums

Roberts Šeklijs Laksa atslēga

Dālija Truskinovska Mūžīgā Džuljeta

Sergejs Ivanovs Naktī un no rīta

Valentīns Sicenikovs Neilija

Valerijs Petkovs Notikums bez sekām

Vadimirs Cepurovs Paradīzes āboli

LEONS GVINS, ZIGFRĪDS TRENKO Pēdējā cerība

Vadims Rudņevs Pjotra Venjaminoviča pamošanās

Aleksandrs Kopti Planēta

Aizeks Azimovs Profesija

Alfrēds Besters Sajaukti telefona vadi

Ivans Tiščenko Satikšanās

Viktors Zigunovs Tpru, baktērija

Avdejs Kargins Vienādojums bez nezināmajiem

Valentīns Kauskis Zaļās rotas

Nikolajs Gudaņecs Zemenes janvārī