Fantastisku stāstu krājums

Fantastisku stāstu krājums.

Volters S Terijs Bezdibeņa aka

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Viņi zosu gājienā devās lejup pa akmeņaino taku, uz kuras viņš nebija spēris kāju jau trīsdesmit gadu, — un toreiz viņš nebija vecāks par Kerolu.

Kerola gāja aiz viņa, bet Maiks cieši turējās māsas pēdās, cenzdamies likt tenisa kurpēs autās kājas tieši turpat, kur viņa.

—   Tēt, vai vēl tālu? — Kerola apjautājās pieauguša cilvēka balsi, kam cauri jautās pusaudzes svinīgā nopietnība.

Deivids atskatīdamies redzēja, cik ātri zib meitenes kailās kājas, un pārlaida skatienu slaikajam augumiņam, kas jau sāka zaudēt bērnišķo stūrainību.

—   Vai esi piekususi?

—   Kas nekaitētu, ja man būtu savs zirdziņš, — viņa noteica.

—   Pasēdēsim drusku, — pieprasīja Maiks ar astoņus gadus veca puišeļa tiešumu.

Nolūkojuši ērtākus akmeņus takas malā, bērni apsēdās.

—Zirdziņš, — atkārtoja Deivids. — Tu vēl joprojām esi kā uzburta uz zirgiem?

—   Es rūpētos par viņu, — meitene nopietni sacīja. — Pati viņu barotu.

—   Seit, kalnos, jau nav tā kā fermā, — teica Deivids. Viņš izvilka no pakaļējās kabatas lukturīti, no otras kabatas izņēma pustukšu alus pudeli un aizāķēja īkšķa nagu aiz cieši pieguļošā

vāciņa.

Sēdēdams un malkodams alu, viņš pievērsa skatienu kalnu mežam. Baltie un sarkanie ozoli, lazdas un kļavas pleta virs viņu galvām varenu, kuplu jūnija lapotni. Nesen bija lijis, un no zemes dvašoja miklums un trūdu smarža. «Man ar to nepietiks,» viņš nodomāja. «Vajadzēja paķert blašķi.»

Taču Greisa, kā arvien, bija neizprotamā kārtā uztraukusies. («Pastaigā nu gan nav nekādas vajadzības dzert, turklāt vēl bērnu klātbūtnē») Viņam bija jau apnicis atkārtot sievai, ka viņš vienmēr dzer ar prātu un apdomu un savu mēru zina. Galu galā tas vel nav ļaunākais paņēmiens, kā apmānīt sevi, lai dzīve liktos ciešamāka. Tad jau jāmet pie malas arī viss pārējais — kafija, cigaretes un jebkādas citas sīkas greznības.

—   Un pa ziemu viņu varētu turēt garāžā, — teica Kerola. — Protams, tad, kad tu to būsi uzcēlis.

Deivids uzmeta meitai vērīgu skatienu: vai tikai šajos vārdos neslēpās kluss mājiens?

Meitenes sejiņa bija nopietna un neizdibināma.

«Viņai ir raksturiņš,» viņš nodomāja.

Jā, sākumā viņš loloja varenas ieceres par mājas celšanu, taču vēlāk sāka pagurt — vienīgi tāpēc, ka cilvēks, tāpat kā jebkura dzīva būtne, uz beigām pagurst. Tagad viņam jau pie četrdesmit, bet toreiz, sākumā, bija trīsdesmit divi — pats zelta laiks. Nu viņš sevi jau pilnīgi izsmēlis; darbs, kas reiz bija pilns romantikas un radoša prieka, kjuvis par nogurdinošu nastu, ko arvien grūtāk un grūtāk vilkt uz priekšu.

—   Zirdziņš, — viņš novilka. — Vai zini, Kerol, visā pasaulē divpadsmit gadus vecas meitenes sapņo par zirgu. Grib būt tādas kā Zanna d'Arka.

—   Kāpēc tādas kā žandarms? — zāles stiebru košļādams, noprasīja Maiks.

—   Labs kalambūrs, dēliņ.

—   Tu nekā nesaproti, — nopietni sacīja Kerola.

—   Nesaprotu ari, — piekrita brālis. — Un kas tas ir — karam» būls?

Netālu no Flinta Arsenāla ielejā aiz pilsētas spalgi iegaudojās raķešu izmēģinājuma sistēma. Deivids ieklausījās, mehāniski skaitīdams sekundes, lai noteiktu, kura no tām darbojas. Skaņa krasi aprāvās.

Viņš paraustīja plecus. Vai nav vienalga, kura, ja jau mēģinājums neizdevās.

Viņus apņēma pilnīgs klusums. Nebija dzirdama pat sienāžu sisināšana. Rāmi svinīgais miers pieklusināja arī bērnus, un tikai plati ieplesto, bērnišķo acu skatieni lēni pārstaigāja apkārtni, kamēr lūpas neatrāvās no dzērienu pudelēm.

Deivids piecēlās, iebāza lukturīti atpakaļ kabatā un iemeta pudeli dziļāk krūmos. Viņu mocīja atraugas, un viņš neapmierināti saviebās, atcerējies savu untumaino niāgu.

—   Nu, laiks doties tālāk, citādi mēs vispār netiksim līdz tam elles caurumam.

Viņi atkal sāka kāpt lejup. Viņam neatlaidīgi uzmācās domas par to, ko būtu vajadzējis izdarīt, piemēram, pielikt durtiņas virtuves skapītim. Greisa ciešas jau sešus gadus, visi pārtikas krājumi rēgojas kā uz delnas… Pie velna, vismaz pastaigās ar meitu un dēlu vajadzētu iet biežāk, bet pat tam nepietiek pulvera. Pat neatceros, pa kurieni pēdējo reizi staigājām — ja vien vispār esam to darījuši. Sākumā strādāju bez atelpas, vēlāk pietrūka spēka.

Taka strauji pagriezās pa kreisi, un nokāpiens kļuva stāvāks. Lejā aiz pagrieziena kļuva saredzama Bezdibeņa Aka. Deivids saskatīja dzeloņstiepļu iežogojuma atliekas un mazliet attālāk nelielu mūra namiņu, ko pieminekļu aizsardzības biedrība esot uzcēlusi it kā jau trīsdesmitajos gados.

Kādreiz bija paredzēts uz šejieni izbūvēt ceļu un Aku pārvērst par tādu kā pievilinājumu tūristiem. Taču šie plāni nez kāpēc izjuka, un tagad tikai laikazoba nodeldētas atliekas liecināja par cilvēka rokas iejaukšanos.

Aka — šaura, vertikāla aiza — sākās plaša, piltuvveidiga zemes padziļinājuma centrā. Agrāk uzskatīja, ka Aka iet cauri visam kalnam un savienojas ar lielajām kaļķakmens alām Hārtas pilsētiņas pakājē. Bija pat zināms nostāsts par pīli, kas iesviesta bezdibenī un pēc nedēļas sveika un vesela, kaut stipri paplukuši, iznirusi Hārtas avotiņā, kas iztek no pakalna, uz kura atradās pilsētiņa.

Taču pavisam nesen vietējie speleologi' pūlējās atrast leģendāro pazemes eju, un viņu sausā atskaite vēstīja, ka iegruvuina dibens atrodas apmēram trīssimt pēdu dziļumā Buenavistas kalna akmeņainajās dzīlēs.

Kad viņi bija nonākuši līdz piltuvei, Deivids plaši izpleta rokas, kā brīdinādams bērnus.

Piltuves malas četrdesmit piecu grādu leņķī nolaidās tieši pie Akas melnās atveres.

—   Nu, nu, uzmanīgi! — viņš brīdināja.

Viņam jau bija piemirsies, cik nodevīgs ir šis caurums. Krāteris bija gandrīz apaļš, apmēram sešdesmit pēdu diametrā. Nelīdzenā Akas atvere piltuves dibenā visplatākajā vietā sasniedza apmēram divdesmit pēdu. Kāds tai šķērsām pāri bija pārmetis riekstkoka stumbru — acīmredzot itin nesen, jo stumbrs izskatījās pavisam stingrs. Laikam speleologi atstājuši, nosprieda Deivids, jo kur gan viņi citādi būtu varējuši kaut vai virvi, piesiet. Bija palikušas arī citas viņu darbošanās pēdas: uz stumbra tuvāko galu veda nelīdzeni, zemē izcirsti pakāpieni.

Deivids pacēla nelielu akmentiņu un iesvieda to atverē. Ilgi nekas nebija dzirdams, tad līdz viņiem nonāca apslāpēta skaņa, tad atkal sekoja klusums un atkal atskanēja klaudziens. Pēc tam vairs nevarēja pateikt, vai vēl kas dzirdams vai ne.

—   Ai-ai! — izdvesa Maiks. — Tur jau kādas tūkstoš pēdas!

—   Tas ir bezdibenis, — teica Kerola.

Deivids paraudzījās uz viņu, nevarēdams vien nobrīnīties par šīs mazās būtnes — savas miesīgās meitas — nesatricināmo nopietnību. Viņam visu laiku nezin kāpēc šķita, ka zem allaž apvaldītās ārienes meitenes kustības un vārdi slēpj pārlieku pieauguša cilvēka ironiju vai vismaz nicīgu vīpsnu.

—  Tie, kas laidušies lejā, stāsta, ka dziļums esot apmēram trīssimt pēdas, — Deivids sacīja, vērsdamies pie Maika. — Taisni uz leju. Un pēc tam esot īss tunelis sāņus.

—  Futbola laukuma garums, — piezīmēja Kerola pati pie sevis.

—   Es novedīšu jūs lejā pie Akas, bet tikai pa vienam, — teica Deivids. — Abus reizē es nevarēšu pieskatīt. — Viņš paraudzījās uz bērniem un aiz tīrās spītības gandrīz izvēlējās Maiku. — Nāc tu pirmā, Keroll

—   Labi.

—  Maik, — sacīja Deivids, — stāvi, lūk, tur. Un nekusties ne no vietas, kamēr mēs atgriezīsimies.

—   Tieši tā!

Lai nokļūtu līdz pakāpieniem, kas veda lejup, viņiem vajadzēja izlīst pa dzeloņstiepļu apakšu. Deivids pirmais palīda zem stieples un lika Kerolai sekot. Pie baļķa viņi apstājās un, drošības labad atspiedušies pret to abām rokām, piesardzīgi ielūkojās bezdibenī. Uz stāvajām iegruvuma sienām vietvietām izdalījās šauras, nelīdzenas akmens karnīzes. Lukturīša gaismas kūlis gandrīz tūlīt pazuda tumsā. Deivids atkal pacēla-akmentiņu un centās mērķēt tā, lai tas aizietu garām visām karnīzēm un brīvi kristu pēc iespējas dziļāk. Palaidis akmentiņu, viņš sāka skaitīt sekundes: «…divdesmit viens, divdesmit divi.,.» Viņš izdzirda skaņu apmēram pēc trim sekundēm un mēģināja galvā veikt aprēķinus, tad ar īgnumu secināja, ka piemirsis, kā tas jādara. Notrulis prāts un sarūsējušas smadzenes… Ķurš gan tagad ticētu, ka esmu bijis izpletņlēcējs un skaitos inženieris. Ir pašam vairs negribas ticēt.

Kerolai viņš nomurmināja uz labu laimi:

—  Savas simt pēdas, ne mazāk. Tur acīmredzot ir plata karnīze.

Meitene klusēdama nopietni raudzījās iegruvuma melnajā mutē. Deivids iesvieda vēl vairākus akmentiņus un beidzot izskaitīja vairāk par četrām sekundēm līdz pirmajai skaņai — šoreiz varēja sadzirdēt tikai pavāju klikšķi.

—  Apmēram divsimt septiņdesmit vai astoņdesmit pēdas, ja neņem vērā paātrinājumu, — pēc īsa klusuma brīža teica Kerola.

Paātrinājumu veins lai paraujl Kosmiskā gadsimta bērnil Un

tomēr viņš pats pret savu gribu juta tādu kā neskaidru apmierinājumu, pat lepnumu par meitu.

—  Man šķiet, ka līdz pašam dibenam mēs tomēr neaizsviedām, — Deivids noteica.

—   Ļoti iespējams, — nopietni atbildēja Kerola.

—   Vai gribi pamēģināt?

—   Labi.

Viņa svieda vairākas reizes, taču, viņas roka nebija tik spēcīga kā zināšanas fizikā.

—   Lai mēģina Maiks, — viņa beidzot noteica.

Deivids vēl nepaguva apgriezties, kad izdzirda aiz muguras satrupējuša koka dobjo krakšķi un īsu Maika kliedzienu. Iežogojuma stabs, pret kuru zēns stāvēja atslējies, bija piepeši lūzis, un Maiks ripoja iejā pa stāvo piltuves nogāzi apmēram sešas pēdas no tās vietas, kur tupēja Deivids un Kerola. Deivids acumirklī rāvās sāņus, mezdamies guļus šķērsām nogāzei, plakaniski ietriecās mitrajā zemē, slīdēdams uz priekšu un lejup, un pat šai izmisīgajā lēcienā paspēja nikni nodomāt: «Nu, velns parāvis, tā jau es domāju!» Viņš ieurbās ar pirkstiem zemē, tverdamies aiz sasafrasa trauslajām sakneni. Mirkli, kad viņš pārstāja slīdēt, no augšas pret viņu atsitās Maika ķermenis. No trieciena viņš atkal paslīdēja zemāk un palika guļam uz pašas iegruvuma malas.

Piespiedies ar seju pie zemes, viņš ar pūlēm noturējās, lai neripotu tālāk, un nezināja pat, vai drīkst ierunāties.

Viņš tomēr uzdrīkstējās.

—   Maikl

—  Jā, tēt? — Viss Maika augums trīcēja; Deivids juta šīs trīsas un dzirdēja tās dēla apslāpētajā balsī.

—   Pieķeries kaut kur un turies, dēliņi

—   Man bail kustēties.

—   Ļoti lēnām un mierīgi,.. Ķeries pie saknes!

—   Nevaru.

—   Nu, pamēģini!

—  Tēti! — Kerolas balss skanēja tā, it kā viņas priekšā būtu čūska, kas nupat grasītos iedzelt. — Tu esi uz pašas maliņas, tēt.

—   Es jau zinu, zinu. Visu zinu. Sameklē kādu nūju, Keroll Tādu stiprāku. Un garu. Ātrāki

.Viņš dzirdēja, kā meitene aši uzskrien pa pakāpieniem, un drīz augšā nokrakstēja lūstošs zars. Sai ziņā uz viņu var droši paļauties — satrunējušu neņems.

Viņš juta, ka zeme zem viņa atkal sāk slīdēt lejup.

—  Ātrāk, Kerol! — Viņš pat neuzdrīkstējās pagriezt galvu, lai paskatītos uz viņu.

—   Es esmu šeit! — viņa gandrīz tūlīt atsaucās.

—   Kārtīgi atspiedies pret baļķi un pastiep nūju tā, lai Maiks varētu satvert.

—   Labi… Ei, Maik, turi!

—   Es… nevaru, — ievaidējās Maiks. — Man bail,,. Tēt?

—   Pacenties, Maikl Tā vajag.

Viņš sajuta lēnu, uzmanīgu kustību — Maiks izstiepa roku

pēc nūjas.

—   Labi, — atskanēja Kerolas balss. — Tagad ķeries ar otru roku … Nesteidzies … Vai pieķēries?

Viņš juta, ka Maiks apstiprinoši pamāj, un zēna auguma svars virs viņa palēnām atslāba.

—  Es tevi turu, — teica Kerola, — tu kārtīgi atspiedies uz kājām, un es tevi vilkšu.

Tagad zēna ķermenis pavisam atrāvās no viņējā, un tajā pašā mirkli miklās zemes kārta zem Deivida nobruka no akmeņainās kraujas un viņš gāzās tai līdzi bezdibenī — izliecies, izstiepies, ar kājām pa priekšu, izplētis rokas. Tādā stāvoklī viņš atsitās pret pirmo karnīzi, taču izliektais augums ļāva vienmērīgi izkliedēt trieciena spēku. Atsities viņš mēģināja pieķerties un noturēties pie miklā akmens. Ar visu ķermeni pieplacis pie akmens, viņš juta, ka kritiens stājies, un apjauta, cik mānīgs ir līdzsvars, kas Jauj viņam noturēties uz noapaļotās karnīzes malas. Un tikai šajā brīdi viņa apziņu sasniedza izmisīgie kliedzieni no augšas.

Viņš turējās uz karnīzes tik nedroši, ka baidījās pat ievilkt) elpu — viss gaiss no plaušām bija izlauzies, kad viņš plakaniski atsitās pret sienu. Tomēr elpošanas refleksu jau nevarēja pārvarēt. Viņš svelpjoši ierāva krūtīs gaisu un nākamajā mirklī atkal juta, ka tūlīt kritīs lejup. Lai noturētu zūdošo līdzsvaru, viņš iekrampējās akmenī ar nagiem. No šīs kustības kājas zaudēja pamatu un palika karājamies virs bezdibeņa. Viņš sataustīja uz akmens kaut kādus niecīgus šķērsciļņus, taču rokas viņam tūlīt pat gandrīz pamira, šķita, ka viss ķermeņa sasprindzinājums pārgājis uz drudžaini sakrampētajiem pirkstgaliem.

—   Tētil Tētiņi Ai, tēti, tētiņ!

Kritiens bija viņu apdullinājis, tomēr viņš pazina šausmās pārvērsto Kerolas balsi un centās sakopot visus spēkus, lai atbildētu. Viņš vēl nezināja, vai to spēs, un, ja spēs, vai nezaudēs atkal savu nedrošo atbalstu uz karnīzes.

—   Tētiņ!

Tagad viņš izšķīra jau divas balsis un pirmo reizi aptvēra, ka Maiks nav nokritis lejā līdz ar viņu. Vismaz viņš nemokās veltīgi. Deivids iedomājās, ka bērni augšā varbūt rāpjas uz baļķa vai liecas pāri piltuves nodevīgajai malai, cenzdamies viņu ieraudzīt.

—   Kerol! — viņš izgrūda aizsmakušu čukstu. Viņa pirksti gandrīz vai ieurbās akmenī. — Maik! Vai jūs mani dzirdat?

—   Jā, tētiņ, dzirdam. — Arī viņi runāja čukstus, it kā līd2 ar tēvu nojaustu zūdošā līdzsvara briesmas uz karnīzes malas.

—   Kerol, neriskējiet! Ar mani viss kārtībā. Tikai.., Maik, klausies, dēliņ, man vajag palīdzību! Un pēc iespējas drīzāk.

Nē, es nezinu… nezinu … Tik ilgi es nenoturēšos.

—   Maik?

—   Jā, tētiņ?

—   Maik, vai tu viens tiksi līdz mājām?

—Jā, jā! Es … es tikšu.

—   Klausies uzmanīgi, dēliņ! Pasaki mammai, lai viņa pasauc speleologus.

—   Tie ir alu pētnieki, — viņš izdzirda Kerolas balsi.

—   Jā. Saki, ka tavs tētis… ka es esmu dziļā alā — Bezdibeņa Akā. Viņi zinās. Vajag virves un āķus.

—   Izdarīšu. — Par spīti visam, Maika balss bija pietiekami noteikta.

—   Tēti, — teica Kerola, — es tevi redzu. Vai tu vari noturēties?

— Nezinu, nezinu.., Maik, skrien ašāki Nenogriezies nekur no takas,., Kerol, vai tu paliksi pie manis?

—  Jā, tēt, es nekur neiešu,

—   Ej, Maik!…

—   Eju! — zēns atsaucās, jau skriedams projām.

—   Kerol!

—   Ja, tet?

—  Vai Maiks aizgāja? Saki, lai viņš ir uzmanīgs un pasaki.., pasaki viņam… ka es viņu mīlu.

—   Jā, tēt… — viņas balss aizlūza.

Ak dievs, vai tiešām viņi tik reti no manis dzirdējuši šos vārdus?

Viņam likās, ka augums sāk lēni slīdēt pa akmeni, un viņš sasprindzināja visu uzmanību uz rokām, sīki nopētīdams katru pirkstu atsevišķi. Viņa rokas tagad izskatījās pēc izplestām vardes pleznām, kas pieplakušas pie akmens; lielās dzīslas izspiedās zem ādas gluži kā līdz galējai robežai savilkti vadi. Lai cik dīvaini, viņš nejuta baiļu, vismaz šai brīdī ne. Viņš bija līdz pēdējam sasprindzis un sakopojis spēkus gluži kā nelaimē nokļuvis dzīvnieks; kaut kas tāds ar viņu sen nebija gadījies — vienīgi tur, frontē. Un vēl viņš pieķēra sevi lolojam kaut ko līdzīgu maigumam un skumjām — jūtas, ko vajadzētu apzīmēt ar kādu īpašu vārdu.

Saspringtajā klusumā viņš sāka novērtēt savu stāvokli — savas izredzes uz glābiņu. Es tomēr esmu izpletņlēcējs, viņš bezkaislīgi nosprieda. Krist man ir iemācījuši. Tā nebija nejauša veiksme. Pēc kritiena sajūtas, atcerēdamies, cik reižu viņš atsitās pret klints izciļņiem, Deivids aprēķināja, ka kritis pavisam pēdas divdesmit vai trīsdesmit. Protams, viņš bija ne mazums saskrarnbājies un sasities, taču, pēc visa spriežot, ticis sveikā bez lūzumiem, ja nu vienīgi ribās varbūt kāds plīsums. Sasprindzis uzmanību, viņš centās tikt skaidrībā, kas notiek ķermeņa iekšienē, taču tur viss bija mēms un sastindzis — grūti saprast.

Būs jākrīt tālāk, viņš nodomāja. Tas bija gandrīz neizbēgami. Uzvilkties augstāk, lai atrastu drošāku atbalstu un pietaupītu spēkus, bija gluži bezcerīgi; pietiktu pakustēties, lai atkal lidotu lejup. Bet noturēties stundu vai divas, kamēr ieradīsies palīdzība, viņš nespēs — tas bija pilnīgi skaidrs. Diemžēl viņš nepavisam nezināja, vai uz Maiku var paļauties, jo līdz šai dienai, ja atmiņa nevīla, viņam nebija iznācis šādi pārbaudīt zēnu.

Pēkšņi viņš pamanīja, ka uz akmens kaut kas kustas. Ieskatījies ciešāk, viņš redzēja, ka tā ir maza, plankumaina salamandra, kas cilāja ķepiņas turpat divas trīs collas no viņa degungala. Gluži kā apburts viņš raudzījās, kā dzīvnieciņš lien pāri izcilnim. Salamandrai šis akmens, šis pekles caurums ir dzimtā mājvieta, te paiet visa tās dzīve. Seit, tās namā, kāds homo sapiens Deivids

Māsters naivi cīnās par dzīvi* kāds sadauzīts, no ierastās vides izmests, neveikls radījums, kas izmisīgi iekrampējies viņam svešajā akmenī.

Interesanti, kā salamandra dzīvotu manā pasaulē? Droši vien ne sliktāk kā es, pielāgoties nespēdams, mūžīgi skumdams, izmisīgi tverdams aiz kaut kā nedroša un bezcerīga …

Viņa ķermenis atkal tikko jaušami paslīdēja lejup — z^mes pievilkšanas spēks, zems berzes koeficients un nogurums.

Viņš ciešāk sakrampēja pirkstus.

Gribētos zināt, kas ir tur, lejā, viņš nodomāja. īsti neatceros, bet varbūt ari gaisma tik tālu nemaz nesniedzās.

Viņš atcerējās lukturīti bikšu kabatā. Nu, Delv, ko tu gaidi, velc ārā lukturi un paspldini lejup, lai redzi, kur jākrīt. Izpēti visu labi! Nu, drošāk!

Viņš piespiedās pie akmens ciešāk, juzdams, ka viņu pārvar šausmas, tad atkal atguvās un saņēma sevi rokās.

Ja laimēsies, var nokrist veiksmīgi, un varbūt apakšā ir pla* tāka karnīze? *

Ja ne — nāve. Viņš piespieda sevi apsvērt to mierīgi. Nu un, kas par to, ja arī nāve? Viņš taču sen jau to gaidījis. Viņš sevi lēni pazudina jau daudzus gadus. Pat akmens nesola tik nesaudzīgu nāvi. Kur nu, akmens būs daudz žēlsirdīgāks — tam vismaz nepiemīt šī ļaunā iznīcināšanas kāre …

Nu, laidies vaļā. nelga! Tādas izdevības otrreiz vairs nebūsi

—   Tētiņ!

Viņš ieurba savainotos pirkstus nepadevīgajā akmenī.

—   Jā, Kerol?

—   Es atnesu vīnogulāja zaru. Es nolaidīšu to pie tevis, un tu saķer.

—   Kerol, meitiņ …

—   Tētiņ, es laižu to lejā. Tūlīt tas būs pie tevis.

Asaras aizmigloja viņam acis, un akmens pie vaiga kjuva sāļš. Viņš mēģināja paskatīties augšup, taču tas neizdevās. Kaut kas pieskārās labajam plecam gluži kā mierinošs glāsts.

—   Kerol, — viņam aizlūza balss, — kā tu, mīļā, to nostiprināji?

—  Es gribēju piesiet pie baļķa, tētiņ, bet tas ir pārāk resns, neparko nepadodas.

—   Kerol, mīļā, nevajag pūlēties … Nevajag…

—   Tētiņ, es sēžu jāšus uz baļķa, es to noturēšu, goda vārds, noturēšu.

—   Nē, Kerol, mīļā, nē. Es tikai noraušu tevi lejā. Un tu tikpat nespēsi mani izvilkt.

—   Es tevi turēšu, kamēr viņi atnāks.

Viņš centās pārvarēt asaras — tās plūda bez apstājas. Ja vien es varētu atdot par viņu dzīvību, iet bojā ar jēgu, nevis tāpat vien, viņš nodomāja, cīnīdamies ar bezcerīgu nožēlu.

—   Nē, Kerol, es tikpat nevarēšu to satvert. Labāk velc vien to atpakaļ, meitiņ.

Viņš it kā ar visu augumu sajuta, kā vīnzars attālinās, un pēkšņi jutās bezgala vientuļš.

—   Kerol?

—   Jā? — Pēc balss viņš juta, cik ļoti meiteni sarūgtinājusi neveiksme.

—   Paldies, mīļā… es tevi mīlu. — Viņam kļuva vieglāk izrunāt šos vārdus.

Pēkšņi gluži kā no asa trieciena viņa rokas atspruka vaļā. Viņš nogāzās no karnīzes un, tāpat kā pirmoreiz, izslējies gareniski, lidoja lejup. Pirms vēl viņš bija aptvēris, kas notiek, izstieptās kājas sāpīgi atsitās pret nesaudzīgu akmens pamatu. Šoreiz viņš krita citādi un triecienu saņēma galvenokārt viena kāja, un asās sāpes tajā lika saprast, ka šoreiz viņš nav tik viegli ticis cauri. Taču arī tagad, pēc otra lidojuma bezdibenī, viņam izdevās pieplakt pie sienas un apturēt kritienu. Seit bija vieglāk noturēties nekā iepriekšējā vietā, toties arī spēki bija gandrīz galā.

—   Tētī-ī-ī! — viņš izdzirda izmisīgu kliedzienu no augšas un gauži nožēloja, ka pats vainīgs pie bērna mokošajām šausmām. Viņš lēni ievilka krūtīs gaisu.

—   Kerol, es… viss ir labi, mīļā… Es esmu uz nākamā izciļņa … Es … Varbūt varēšu noturēties.

—   Tētiņ, es tevi vairs neredzu!

Zinu. Te ir vēl tumšāks …

Tātad, lūk, kādas izskatās beigas. Nu, tāds gals ir gluži pieņemams: viņu aprīs viņa bērnības kalns, ko viņš mīlēja … Viņš taču tik ļoti tiecās šurp, uz savu mīļoto Hārtu, pie lieliskā Buenavistas kalna, un viņam tik ļoti gribējās kādā plašā, mežu ieskautā klajumā ar savām rokām un savu domu uzcelt brīnišķu māju — māju ar laukakmeņu kamīnu, tik lielu, lai varētu pie tā sasildīt sirdi, un ar varenām ozola sijām, kas iemieso pamatīgumu. Tādā mājā viņš gribēja uzsākt dzīvi — dzīvi pilnu rosmes, satvara, radītprieka un možuma, dzīvi kopā ar Greisu un vislabākajiem bērniem pasaulē, miesu no savas miesas…

Taču dzīve neizdevās …

—   Tētiņ!

Vajadzēja mazliet padomāt, saņemt spēkus.

—   TĒTI!

—   Jā, ja, Kerol. Es esmu šeit.

—   Ai! — Brīdi sekoja klusums. — Tētiņ, tu vismaz paretam kaut ko pasaki, lai es zinu, ka ar tevi viss labi, ja?

—   Jā, mīļā. Piedod! Es ik pa brītiņam teikšu, ka mīlu tevi. Labi?

—   Ai, tēti, tētiņ! Man tik ļoti bail.

Viņam likās, ka no augšas kaut kas uzpil, un uz mirkli viņš noticēja, ka tās ir meitenes asaras. Šķita, ka viņa būtu tam pieskārusies, un Deivids vairs nejutās tik vientuļš.

Viņš padevās murgainu domu straumei.

Ak, šie mani zelta sapņi! Bet viņš izsmēla sevi, sāka pagurt un aizmirsties, saguma zem neveiksmju nastas, zem priekšā stāvošā vecuma bailēm, apauga ar cinisma, nodevīguma un aizdomības kārtu. Ko es patiešām esmu uzcēlis, citiem vārdiem, pabeidzis līdz galam, tā ir bumbu patversme. To es pabeidzu tāpēc, ka man tā bija kļuvusi pretīga. Pēdējā laikā tāds bijis mans galvenais virzītājspēks.

—   Es tevi mīlu, Kerol! — viņš iesaucās augšup.

—   Es tevi mīlu, tēt! — viņa atsaucās.

Bet ja mēs cits citu mīlam, kādēļ esam slēpuši šo mīlestību? Ko gan mēs esam izdarījuši ar savu dzīvi!

Cik maz tam kopīga, Deivid, ar Zelta puisēnu un viņa Zelta sapņiem. Kad gan īsti sākās šī lejupslīde?

… Kas to var pateikt? … Šķiet, gan cēloņi, gan sekas savērpušies neizprotamā noliegumu jūklī. Zelta puisēns, izgājis cauri diviem kariem un apbraukājis visu zemeslodi, atgriežas Hārtā kopā ar savu Zelta sieviņu, lai nodarbotos ar to, kas viņam mācīts, un sāk strādāt par inženieri. Varbūt tur arī slēpās visa nelaime, varbūt pārāk daudz gadu, pārāk daudz citu darīšanu iegula starp mācībām un darbu. Droši vien kāds gluži nenozīmīgs gadījums ierosināja viņam šo domu un izraisīja veselu šaubu ķēdes reakciju. Lai kā arī tas būtu sācies, viņam neizdevās saglabāt ticību sev, ticību tam, ka viņu ciena un augstu vērtē kā speciālistu. Bet tas taču bija visu viņa ieceru pamats, galvenais, kas viņam nepieciešams, un šīs ticības zaudējums laikam arī radīja viņā to baigo sakāves apziņu, ko viņš nebija spējis pārvarēt.

Bet Marta? Kas noticis ar viņa mīļoto pilsētiņu? Zudis miers, zudusi rāmā dienvidu pilsētiņa, zudis viss, kas saglabājies bērnības atmiņās. Pat vecais Hārtas nosaukums zudis, tagad tā kļuvusi Roketvila jeb Raķešu pilsēta. Tā vispār vairs nebija pilsēta, bet kaut kāda vājprātīgo patversme — šaušalīga steiga, baisminošs vēriens, skrējieni augšup, kritieni lejup.

Vismaz tā tas izskatījās viņam, kaut gan tieši, pateicoties raķešu drudzim, pateicoties Flinta Arsenālam, viņam bija radusies iespēja atgriezties …

Un ar visu no dzīves pagurušo ķermeni pieplakdams akmenim, kas nepazina nāves, viņš nodomāja, no jauna ļaudamies panikas lēkmei: tas tikai būtu vareni, ja tagad, kad tik loti gribas iedzert, — varbūt pirmoreiz mūžā gribas no tiesas — man pakaļējā kabatā atrastos pudele un brīnumainā kārtā nebūtu saplīsusi, bet es tai netiktu klāt. Man to vajag un lukturīti ari vajag, un tas ir tik tālu, miljoniem jūdžu tālu — manā pakaļējā kabatā. Viņu sāka smacēt nedabiski smiekli.

Nākamais kritiens pārsteidza viņu negaidot. Tikai lidodams lejā, bezdibenī, viņš aptvēra, ka atkal krīt, un instinktīvi centās gaisā iztaisnoties. Viņš smagi atsitās ar kājām un labo gūžu pret akmeni un bez spēka nokrita uz nākamā izciļņa. Sajūtas bija notrulušas, un fiziskās sāpes viņš gandrīz vairs nejuta, palikusi bija tikai bezcerīga, visaptveroša pakļaušanās liktenim; un tomēr, juzdams, ka atkal slīd pāri malai, viņš iekrampējās akmenī, šai bezpersoniskajā moku rīkā, un noturējās — varbūt uz īsu brīdi.

Viņš ieklausījās, kas notiek augšā, cenzdamies pārvarēt notrulināto apziņu. Paldies dievam! Skiet, ka šoreiz viņa neko pat nemanīja.

—   Kerol? — viņa balss izlauzās augšup no akmeņainās akas.

—  Jā, tētiņ. — Viņas balstiņa izklausījās vārga un gauži pagurusi; tā nepavisam nebija bērna balss.

—   Kerol… tu zini, ir ļoti labi, ja meitene,,, sapņo par zirgu…

—  Tēti… nevajag…

—  Tu esi laba meitene, tu esi labs cilvēks, Kerol. Tu lūdz tik maz. Tev būs savs zirdziņš … Pasaki mammai!…

Pēkšņi viņu ieskāva tumsa, un, bezgalīga žēluma un skumju pārņemts, viņš noslīdēja no izciļņa un lidoja lejup tukšumā, cauri nemaņai un bezspēkam cenzdamies uztaustīt kādu pieņemamu, noderīgu atbalsta punktu; taču tāda nebija, un viņš krita arvien dziļāk, joprojām pūlēdamies izliekt savu sadauzīto ķermeni tā, lai kristu pareizi.

Viņš atvēra acis un tieši virs sevis ieraudzīja gaismas laukumu; šajā laukumā pār viņu noliecās kaut kāds neskaidrs rēgs, pēc tam vēl otrs.

Piepeši atmiņa ar nelaimes apjautu caururba apziņu un iesvēla asinīs adrenalīnu. Viņa rokas sakustējās līdzīgi virzuļiem un pirksti drudžaini meklēja atbalstu. Taču nebija, kam pieķerties, un viņš juta, ka atkal lido bezdibenī. Viņa ķermenis rāvās uz priekšu, izliecās, pūloties piemēroties kritienam, un abas kājas caururba asa sāpe.

—  Viņš nācis pie samaņas, Ben. Palīdzi pieturēti

Viņa apziņā iestrāvoja īstenība un ļoti lēnām pārvarēja zemapziņas refleksus.

Nācis? No kurienes nācis? Ak tā…

Deivids juta, ka viņu tur spēcīgas rokas.

—   Viss kārtībā, draudziņ. Guli mierīgil

Viņš sajuta adatas dūrienu rokā, bet tas šķita kaut kur ļoti tālu. Paskatījies augšup, turp, no kurienes nāca šie vārdi, viņš redzēja briļļainu seju, kas šķita it kā peldam atsevišķi no neliela, spēcīga stāva. Viņš lēni izelpoja krūtīs ievilkto gaisu.

—   Tā… Tātad es vairs nekrītu… — viņš tik tikko pazina pats savu balsi — dobju, neskaidru.

—   Tagad viss kārtībā. Šeit ir diezgan plats laukumiņš. Un, jums par laimi, vairāki centimetri smilšu kārtas.

No tumsas iznira vēl viena seja.

—   Noņemu cepuri jūsu priekšā, mister, šeit pat pa virvi laisties nav nekāds joks. Jūs laikam esat izredzētais, citādi nevar būt.

Kaut kur attālu Deivida apziņā atbalsojās ironisks smiekliņš.

Cilvēks ar brillēm, acīmredzot ārsts, piespieda viņam pie krūtīm stetoskopu, tad pamāja ar galvu.

—   Tūlīt vilksim jūs augšā.

—   Kur ir manējie? Kur Greisa?

—   Visi ir tur, augšā.

Deivida apziņā piepeši uzplaiksnīja vēl viena doma: Un Maiks?

Ārsts pasmējās.

—   Vai tas pats Taskahači apgabala jaunais čempions sprintā?

Deivids un ārsts paskatījās viens otram acīs.

—   Apdauzījies esat pamatīgi, bet es ceru, ka pratīsim jūs salāpīt.

Deivids pacēla acis pret izroboto gaismas laukumu virs galvas.

Viņš juta sevī ielīstam agrāko spēku, itin kā senais labais gars būtu atgriezies pie viņa.

—   Dakter, — viņš sacīja un pasmaidīja visaptveroša, pacilāta prieka pilnu smaidu, — kā tur ir augšā?

Ārsts par atbildi pasmaidīja pretī.

—   Drīz redzēsiet pats.

—     Dakter, — teica Deivids, — pasakiet to vēlreizl viņi tik nepiedēvē bērnu izdarībām! Cik gan aizdomīgi mēs esam, cik daudz mums ir aizspriedumu! Tagad šis baltais vīrietis visu dienu domās par to, ka melnie tiecas valdīt pār pasauli, ka melnais knauķis jau apzinās savu pārākumu pār balto. Es tūdaļ izlabošu šo pārpratumu, paskaidrošu viņam visu. Un es devos pie vīrieša.

—  Es zinu, ko jūs domājat, — sacīju. — Par melnās rases pārstāvju augstprātību. Neuzskatiet to par nopietnību, tā ir spēle. Bērni mainās lomām. Es pats tā tiku spēlējis bērnībā. Vakar es novēroju, kā baltais zēns izrīkoja melno, un pats augu dienu nevarēju nekur miera atrast. Mēs, pieaugušie, esam lieli muļķi, vai ne?

Vīrieti mana garā runa pārsteidza.

—  Es zinu, ka tā ir spēle, — viņš smaidīdams atteica. — Sie zēni ir brāļi, viņi ir mani dēli. Un tā ir viņu māte! — Verandā bija iznākusi skaista, tumšādaina sieviete un pasauca zēnus.

Es pasmaidīju un tad sāku kratīties no smiekliem. «Te jums ir Jamaika,» es klusībā izsaucos, «mana zerne, mana tauta!»

—  Pasteigsimies, — man sacīja baltais vīrietis, — citādi nokavēsim uz tramvaju.

1 Alu pētnieki.

Leonidas Barleta Cilvēks kas baroja savu ēnu

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Pastāstīšu jums par kādu neparastu gadījumu: uz pusdienām Bostonklubā ieradās simpātisks gara auguma vīrietis ar augstu un atklātu pieri, no kuras mati jau bija sākuši atkāpties. Samtains un vienlaikus lepns skatiens, skumjš smaids — tas viss pievērsa viņam uzmanību.

Kluba apmeklētāji sagaidīja viņu ar vēlīgu augstprātību. Un tūdaļ kļuva zināms, kas viņš tāds ir. Viens no pusdienotājiem, pieturēdams spožas acenes, noliecās pie blakussēdošās dāmas, cik viņam to atļāva sastīvinātā krūteža. Ar ierastu smaidu viņš sacīja:

—   Jus viņu nepazīstat? Tas ir nelaimīgais, kas iedomājies, ka spēj barot pats savu ēnu. Misters Rolands uzaicinājis viņu, lai izklaidētu mūs. Paskatīsimies, kādus jokus viņš rādīsi

Kāda zema balss skaļi konstatēja:

—   Cik brīnišķīga sēņu mērce!

Oficianti virtuozi ielēja zaļās un rožainās glāzēs zeltainu un sarkanu vīnu. Uz galdiem starp sudraba traukiem un ziediem visai ikdienišķi izskatījās minerālūdens pudeles, kuru zilās etiķetes rotāja kalni un slaveni kūrorti.

Nupat pieminētais vīrietis graciozi iznāca priekšā un skanīgi pavēstīja:

—   Cienījamās dāmas un kungi! Pēc mana labvēļa mistera Rolanda lūguma man ir gods demonstrēt jums kādu fenomenu, ko zinātne nekādi nevar izskaidrot. Mums visiem ir uzticīga dzīvesbiedre — tā ir mūsu ēna; kopš mūsu nākšanas pasaulē un līdz pat nāvei viņa pavada mūs. Kas attiecas uz mani, tad es jau vairākus gadus saprotos ar savu ēnu un daru visu iespējamo, lai iepazītu tās iedabu un paradumus. Manuprāt, būtu derīgi pastāstīt arī jums, kā tas varēja notikt, ka es ielūkojos pats savas ēnas dvēselē. Un, ja kādam no jums būtu vēlēšanās uzzināt, kādā veidā es atklāju, ka mana ēna var eksistēt pilnīgi patstāvīgi, un kā es klusā pilnmēness naktī sapratu, ka tā ir tikpat dzīva kā es pats, tad es par nelielu atlīdzību to labprāt īsumā pastāstītu jums, kamēr kungi dzers kafiju. Bet tagad, pateicoties jau pieminētā senjora laipnībai, kas sagādājis man šo iespēju, es pierādīšu, ka mana ēna, mana dārgā un uzticamā pavadone, dzīvo pati savu dzīvi.

Viņš lēnām piegāja pie slēdža, un daļa zāles iegrima tumsā, kurā tomēr gluži viegli varēja saskatīt sejas un apkārtējos priekšmetus. Pēc tam viņš pienāca tuvāk sienai, uz kuras skaidri atēnojās viņa garais siluets. Vairākas sekundes valdīja pilnīgs klusums, visi paliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu, kas notiks. Un tad ēna, pacēlusi platmali, ātri paklanījās, sveicinādama publiku. Vīrietis visu šo laiku stāvēja, šķiet, pilnīgi nekustīgi. Vērīgi ielūkojoties, nevarēja sacīt, ka ēnai būtu noteikta forma. Drīzāk tas bija garš, mazliet izplūdis vecmodīgi ģērbta cilvēka stāvs.

Pēc tam, pacēlis kopā saliktas rokas, it kā palaizdams gaisā balodi, cilvēks sacīja:

—  Jātnieks pārvar šķērsli!

Un sienai pārslīdēja jātnieka siluets.

—   Trusis grauž kāpostus!

Un parādījās trusis ar kāpostgalvu.

—   Kaza kāpj kalnā!

Un kaza sāka kāpt augšup pa stāvu nogāzi.

—   Kā redzat, kungi, mazliet fantāzijas, un mēs varam iztēloties visu, ko vien gribam. Man vēl tikai jāparāda, ka šīs figūras spcj dzīvot savu patstāvīgu dzīvi, un es atklāšu jums jaunu, pilnīgā klusumā iegrimušu pasauli, kuras esamību apliecina mani eksperimenti.

Viņš atgāja 110 sienas, un ēna, fantastiski izstiepusies, pārlūza pie griestiem. Saltā, noslēpumainā un draudīgā balsī viņš

piemetināja:

—   Godājamās dāmas un kungi! Tas fakts, ka mana ēna dzīvo savu patstāvīgu dzīvi, un eksperimenti, kuriem es pacietīgi nododos, lai atdalītu ēnu no sevis, ļauj ar pilnu pārliecību apgalvot: mana ēna, kad es tai pavēlu, patiesi kļūst pilnīgi patstāvīga un var… pat ēst. Es tūdaļ demonstrēšu. Ar ko mēs viņu pacienāsim?

Šie vārdi tika uzņemti ar apvaldītiem smiekliem. Kāda sieviete gražīgi novilka caur zobiem:

—   Neciešu tādu pesteļošanu.

—  Jūs baidāties?

—   Nē, man tikai nepatīkami.

Vīrietis atkārtoja:

—   Ar ko mēs viņu pacienāsim?

Atskanēja pazīstamā, pērkondimdošā balss:

—   Paņem vistas galertu! Brīnumgaršīgs!

Atskanēja skaļi smiekli. Vīrietis paņēma piedāvāto šķīvi un piegāja tuvāk sienai: ēna nedzirdami noslīdēja no griestiem, gan

drīz saplūzdama ar vīrieša stāvu, un tūlīt pat slaidiem pirkstiem — turklāt vīrietis stāvēja nekustīgi, tas bija skaidri redzams — delikāti paņēma no šķīvja tai domāto ēdienu, ielika to mutē un sāka košļāt un rīt…

—   Amizanti!

—   Vai tiešām jūs tam ticat?!

—   Vai prāts, sinjora, es jau sen esmu izaudzis no autiņiem!

—   Bet… jūs taču nevarat noliegt, ka triks lieliski izdevies?

—   Tātad, kungi, ar ko mēs viņu pacienāsim?

—   Te būs cepeša gabaliņš!

—   Un ābolkūka.

—   Un bumbieri, bumbieri! Interesanti, kā viņa tiks galā ar bumbieriem?!

—   Ļoti labi, kungi. Sāksim ar cepeti. Esiet tik laipni un pasniedziet man salveti! Paldies!

Visi pie galda sēdošie ar prieku iesaistījās rotaļa.

—   Iedod viņai vēl kūkas, tava ēna galīgi izkāmējusi!

—   Nav vārdam vietas, smalki nostrādāts.

—   Paklau, vecais! Vai tava ēna arī iedzer? Iedod viņai glāzi laba vīna, un viņai uzreiz būs jautrāka dūša …

—   Nudien, nav vairs spēka, nobeigšos aiz smiekliem! …

Ena nepārtraukti ēda, dzēra, smēķēja. Pēc tam viņas grūtsirdīgais saimnieks droši iededza gaismu. Viņa seja šķita vēl bālāka nekā iepriekš. Ļoti nopietnā balsī viņš sacīja:

—   Godājamās dāmas un kungi! Es zinu, ka tik neparasts eksperiments var izraisīt smīnu un neuzticību, bet tas nekas: pienāks diena, kad mani mēģinājumi, kuru nolūks ir pierādīt mūsu ēnas neatkarīgas eksistences iespējamību, tiks atzīti un novērtēti pēc nopelniem. Pirms aizeju, es piedāvāju visiem, kas šaubās, pārbaudīt manas kabatas un pārliecināties, ka tajās nekas nav paslēpts. Visu, ko jūs tik laipni piedāvājāt manai ēnai, viņa apēda, un tas ir tikpat neapstrīdami kā tas, ka mani sauc barons Kamilo Flečers. Sirsnīgs paldies, labu apetīti un patīkamu vakaru!

—   Ejiet laimīgs!

—  Mēs neesam atnākuši šurp, lai rakņātos pa kabatām.

—  Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu redzējusi: tā izsmīdināt un vēl ar tik bēdīgu ģīmi!

—   Pietiks noņemties ar blēņām, lai spēlē mūzika!

Kamilo Flečers — patiesībā viņu sauca Huāns Marino — paklanījās uz visām pusēm un cienīgi izgāja no zāles. Kad viņš gāja caur ziemas dārzu, viņu rupji sagrāba aiz rokas policists un sacīja:

—   Lai tavas smakas šeit vairs nebūtu! Ja vēlreiz šeit parādīsies, nakšņosi kopā ar savu ēnu iecirknī.

Vīrietis nodūra galvu un lēnām devās prom. Tikai ticis aiz stūra, viņš mazliet iztaisnojas un pielika soli. Nokāpis metro stacijā «Peru», viņš apsēdās vagonā. Garām viņa nogurušajām acirn aizzibēja kolonnas, uguņi, staciju nosaukumi. Viņš izkāpa «Medrano» stacijā un, vērdamies zem kājām, devās uz astoņdesmit devīto namu Sadikarnota ielā. Iegājis kāpņu telpā, viņš vienā rāvienā uzskrēja trešajā stāvā un viegli pieklauvēja pie kādām durvīm.

Durvis atvēra gadus piecpadsmit sešpadsmit veca meitene ar atklātu pieri un dziļu skatienu.

~— Bērni neparko negribēja iet gulēt, kamēr tu neesi pārnācis, — viņa sacīja, palaizdama atnācēju garām. — Nomocīja gan viņi mani!

Lielā gultā rotaļājās divi gaišmataini puisēni, kurus ļoti iepriecināja vīrieša atnākšana.

—   Vai tu devi viņiem pienu? — viņš pavaicāja.

—   Šodien veikalnieks mums atsacīja.

Vīrietis iekoda lūpā un neko neatbildēja. Viņš noskūpstīja puisēnu, pēc tam piegāja pie galda un nostājās ar muguru pret bērniem, lai viņi neko neredzētu.

Pienākusi pie viņa, meitene klusi pavaicāja:

—   Vai tu kaut ko pārnesi?

Neko neatbildējis, viņš izvilka no azotes salocītu salveti, kurā atradās cepeša gabals, ābolkīikas un divas sudraba karotītes.

—   Un tas ir viss? — meitene nemitējās iztaujāt.

Vīrietis tikko manāmi pasmaidīja, un viņa smaids bija tikpat smalks kā viņa triki. Viņš izvērsa uz āru žaketes piedurkni un izņēma no oderes kravates saspraudi ar lielu pērli un briljantiem rotātu brošu.

—   Cik skaisti! — meitene nočukstēja, turēdama delnā mirdzošās dārglietas.

Pēc tam viņi paņēma no plaukta maizes klaipiņu, viegli pārlauza to uz pusēm un paslēpa tajā brošu un saspraudi. Tēva atnesto ēdienu viņa sadalīja līdzīgās daļās, uzlika to visu uz šķīvja un, nosēdusies gultā pie brāļiem, sāka ēst kopā ar viņiem.

—   Tēt, vai tu neko negribi?

—   Nē, — viņš atbildēja, nepagiiezdams galvu. — Ēdiet jūs, es esmu paēdis.

Barino vai barons Marino apsēdās ar seju pret logu un, iegrimis savās domās, sāka vērot miegā iegrimušās pilsētas jumtus. Elektriskās spuldzes gaisma rotājās uz viņa skumjās, vājās sejas, un ēna, kas krita no viņa profila uz sienas, izskatījās pēc noslēpumainas, vecmodīgi frizētas sievietes, kura, šķiet, maigi noliecās viņam pie pleca.

Herberts Velss Durvis sienā

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Pirms mēnešiem trim kādu vakaru, kad viss mūsu apkārtnē rosināt rosināja uz vaļsirdību, Laionels Volless man pastāstīja šo notikumu par «durvīm sienā». Viņā klausoties, es nemaz nešaubījos, ka viņš attēlo to, ko patiesi piedzīvojis.

Viņš izstāstīja šo notikumu tik vaļsirdīgi un vienkārši, ar tādu valdzinošu pārliecību, ka bija jātic gribot negribot. Taču no rīta savās mājās es pamodos pavisam citā noskaņojumā. Gulēdams gultā un atsaukdams atmiņā Vollesa stāstu, es vairs nebiju pakļauts viņa nesteidzīgās, iejūtīgās balss burvībai,, mani vairs neietekmēja pusdienas divatā, spožā gaismas lokā, ko meta ar tumšu abažūru segtā galda lampa, kad istaba visapkārt mums grima rēgainā krēslā, uz sniegbaltā galdauta maigi vizēja desertam uzliktie augļi, dzirkstīja sudrabs, kausos laistījās dažādu krāsu vīni un radās tāda īpaša atmosfēra — spilgta, omulīga maza pasaule, tāla no ikdienas. Tagad, izrauts no šīs apkārtnes, stāsts man likās gluži neticams.

— Viņš mani apzināti maldinājis! — es izsaucos. — Bet cik lieliski tas viņam izdevās! Lai no kā, bet no viņa es to nekad nebūtu gaidījis.

Vēlāk, sēdēdams uz gultas malas un dzerdams brokasta tēju, es pieķēru sevi, ka pūlos izdibināt, kāpēc šo tik neticamo stāstu es tik satraukti izjutu kā neapšaubāmu īstenību; man ienāca prātā, ka Volless, izvērsdams šos tēlus, ir centies kaut kādā veidā darīt zināmus, atjaunot, atsaukt atmiņā (es nevaru atrast īsto vārdu) tos savus pārdzīvojumus, bez kuriem nebūtu, nemaz iespējams kaut ko tādu stāstīt.

Tagad man vairs nevajag nekādu tamlīdzīgu izskaidrojumu. Visas šaubas ir izzudušas. Tagad es ticu, kā ticēju, klausoties Vollesa stāstā, ka viņš visiem spēkiem pūlējās kaut daļēji atklāt man kādu noslēpumu. Vai viņš visu to redzējis patiešām,, vai viņam tikai tā licies, vai viņš bijis apveltīts ar kādām retām, dārgām spējām, vai atradies iztēles un sapņu varā — par to neņemos spriest. Pat viņa nāves apstākļi nav padarījuši skaidrāku šo jautājumu, kurš tā ari palicis neatrisināts.

Lai spriež lasītājs pats!

Tagad es vairs neatceros, kas izraisīja šā tik noslēgtā cilvēka vaļsirdību — kāda mana nejauša piezīme vai pārmetums. Es laikam viņu apvainoju, ka viņš nav bijis pietiekami aktīvs un nav atbalstījis kādu nopietnu sabiedrisku pasākumu, pievildams manas cerības.

Tad viņam pēkšņi izlauzās satraukti vārdi:

—     Manas domas bija aizņemtas ar ko citu… Jāatzīstas, es nebiju tam sagatavojies … Tev jāzina… Redzi, te nav iejaukti ne gari, ne spoki… un tomēr, Redmond, es esmu kā apmāts. Mani kaut kas vajā, aptumšo dzīvi, modina tādas vārdos neizteicamas ilgas un skumjas.

Viņš aprāvās, pakļaudamies tai kautrībai, kāda nereti pārņem mūs, angļus, kad jārunā par kaut ko aizkustinošu, skumju vai skaistu.

—     Tu taču arī pabeidzi Sent-Atelstenas koledžu? — viņš pēkšņi ievaicājās ne aiz šā, ne aiz tā, kā man tobrīd šķita.

—     Nu, redzi… — un viņš atkal apklusa. Tad, sākumā nedroši, mulsdams ik pie vārda, bet tālāk jau tekoši un nepiespiesti sāka stāstīt par to, kas sastādīja viņa dzīves noslēpumu: tās bija neatvairāmas atmiņas par tādu daili un svētlaimi, kas modināja viņa sirdī neremdināmas alkas un padarīja visus šās zemes pasākumus un labāko aprindu izpriecas par kaut ko apnicīgu, nogurdinošu un tukšu laika šķiešanu.

Tagad, kad man rokā šā noslēpuma atslēga, man šķiet, ka to visu varēja jau lasīt viņa sejā. Man saglabājies viņa foto, kur viņa seja pauž dīvainu atsvešinātību. Nāk prātā, ka sieviete, kura viņu karsti mīlēja, reiz izsacījās par viņu: «Pēkšņi viņš pazaudē jebkuru interesi par apkārtni. Viņš piemirst jūs. Viņš jūs nemana, kaut jūs stāvētu viņam līdzās …»

Tomēr Volless nebūt vienmēr nezaudēja interesi par to, kas notiek visapkārt, un, ja viņš kaut kam pievērsa nedalītu uzmanību, tad guva lielus panākumus. Patiešām, visa viņa karjera bija viena vienīga spožu veiksmju virtene. Viņš jau sen bija aizsteidzies man priekšā, pacēlies man pāri, un tā loma, kāda viņam tika piešķirta sabiedrībā, man bija pilnīgi nesasniedzama.

Viņam vēl nebija četrdesmit gadu, un zinātāji apgalvo, ka viņš, ja nebūtu nomiris, būtu ieņēmis atbildīgu posteni un, iespējams, ietilptu pat jaunā kabineta sastāvā. Skolā viņš bez jebkādām pūlēm pastāvīgi pārspēja mani, un tas notika it kā pats no sevis.

Gandrīz visus skolas gadus mēs pavadījām kopā Rietumkensingtonā, Sent-Atelstenas koledžā. Mēs tanī iestājāmies, būdami vienādi sagatavoti, bet viņš beidza koledžu, būdams jau stipri pārāks par mani, likdams visiem apbrīnot savu spožo erudīciju un lieliskās runas dāvanas, lai gan es pats toreiz guvu gluži labus panākumus. Skolā es pirmo reizi izdzirdēju par šīm «durvīm sienā», par kurām otro reizi dzirdēju mēnesi pirms Vollesa nāves.

Tagad es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņam šīs «durvis sienā» bija īstas durvis īstā sienā un veda pretī nemirstīgai īstenībai.

Tās ienāca viņa dzīvē ļoti agri, kad viņam bija pieci vai seši gadi.

Atceros, ka viņš, skaļi domadams, nopietnā un nesteidzīga balsī it kā centās skaidri noteikt, kad īsti tas viss ar viņu noticis.

— Es ieraudzīju, — viņš stāstīja, — pēcpusdienas saules spoži apspīdētas meža vīnāja lapas, tumši sarkanas uz baltas sienas. Es tās pamanīju pēkšņi, kaut arī neatceros, kādā mirklī tas notika. Uz tīrās ietves zaļu durvju priekšā gulēja kastaņa lapas. Tās bija dzeltenas, ar zaļām cīpsliņām, nevis brūnas un netīras, — acīm redzot, nule nobirušas no koka. Laikam tas notika oktobrī. Es katru gadu ar patiku vēroju, kā lido lejup kastaņu lapas, es labi zinu, kad tas notiek … Ja nemaldos, man tolaik bija pieci gadi un četri mēneši.

Volless pastāstīja, ka bijis ļoti attīstīts bērns, iemācījies runāt neparasti agri, bijis saprātīgs, «gluži kā pieaudzis cilvēks»r tāpēc baudījis tādu brīvību, kādu vairumam bērnu piešķir labi ja septiņu vai astoņu gadu vecumā. Māte Vollesam nomirusi, kad viņš bijis tikai divus gadus vecs, viņu paņēmusi savā uzraudzībā ne visai modra un ne pārāk stingra mājskolotāja. Tēvs, skarbs, darīšanās iegrimis advokāts, pievērsis maz uzmanības dēlam, kaut gan licis uz viņu lielas cerības. Manuprāt, par spīti apdāvinātībai, dzīve zēnam būs likusies garlaicīga un pelēka.

Un tā kādreiz viņš devies pastaigāties. Volless neatcerējās, kā viņam izdevies izlavīties no mājām un pa kādām Rietumkensingtonas ielām viņš gājis. Tas viss pilnīgi izgaisis no atmiņas. Vienīgi balto sienu un zaļās durvis viņš allaž redzējis savā acu priekšā pavisam skaidri.

Viņš spilgti atcerējās, ka, uzmetis acis durvīm, izjutis dīvainu satraukumu, tieksmi atvērt tās un ieiet iekšā. Reizē ar to viņš nojautis, ka nebūs gudri un varbūt būs pat slikti, ja viņš pakļausies šai tieksmei. Volless apgalvoja, ka, lai cik tas dīvaini, viņš zinājis jau pašā sākumā, ja atmiņa viņu neviļ, ka durvis nav aizslēgtas un viņš var ieiet pa tām, ja vien grib.

Iztēlē es skaidri redzu mazu zēnu, kurš stāv pie durvīm, te grasīdamies vērt tās vaļā, te atraudamies atpakaļ.

Turklāt pavisam neaptveramā kārtā viņam bijis zināms arī tas, ka tēvs būs ļoti dusmīgs, ja viņš ieies pa šīm durvīm.

Volless sīki jo sīki aprakstīja savas šaubas un svārstīšanos. Viņš pagājis durvīm garām, sabāzis rokas kabatās, uzsvilpojis un, rādīdams neatkarīgu seju, nosoļojis gar visu sienu un nogriezies ap stūri. Tur viņš ieraudzījis vairākus nolaistus, netīrus veikaliņus un sevišķi atmiņā iespiedušās ūdensvadu licēja un tapsētāja darbnīcas: nekārtīgi izmētātas, apputējušas māla caurules, svina plāksnes, apaļi krāni, tapešu paraugi un skārda kārbas ar emaljas krāsām.

Viņš stāvējis, izlikdamies, ka vēro šos priekšmetus, bet īstenībā dedzīgi ilgojies tikt atpakaļ pie zaļajām durvīm.

Pēkšņi viņu pārņēmis nevaldāms uztraukums. Baidīdamies, ka atkal nesāk pārdomāt, viņš aizskrējis atpakaļ, pastiepis roku, atvēris zaļās durvis, iegājis iekšā, un tās tūliņ aizvērušās. Viņš mirklī atradies dārzā, un šo dārzu viņš nav spējis aizmirst visu mūžu.

Vollesam bija ļoti grūti attēlot iespaidu, kādu viņš guvis no šā dārza.

—     Jau pašā gaisā bija kaut kas uzmundrinošs, tas pauda bezrūpību, mieru, labklājību. Visa apkārtne laistījās tīrās, brīnišķīgās, maigi vizmainās krāsās. Es izbaudīju skaudru prieku, kāds pārņem cilvēku tikai retos mirkļos, kad viņš ir jauns, vesels un laimīgs. Viss bija tik skaists . . .

Volless mirkli padomāja, tad turpināja stāstu.

—     Zini, — viņš iesāka nedroši kā cilvēks, kuru apmulsinājis kaut kas gluži neticams, — tur bija divi lieli panteri… Jā, plankumaini panteri. Un vari iedomāties, man nemaz nebija bail. Tur bija garš līčloču celiņš, kam no abām pusēm bija marmors un ziedi, un uz celiņa šie abi samtainie zvēri rotaļājās ar bumbu. Viens ziņkāri pavērās manī, pienāca klāt, mīlīgi paberzēja mīksto, apaļo ausi pret manu pastiepto roķeli un sāka murrāt. Es tev saku, tas bija apburts dārzs. To es zinu . . . Dārza apmēri? O, tas stiepās tālu uz visām pusēm, likās, tam nav gala. Cik atceros, tālumā slējās pakalnu rinda. Dievs zina kur bija pēkšņi pazudusi Rietumkensingtona. Bet man bija tāda sajūta, it kā esmu atgriezies dzimtenē.

Zini, tai pašā mirklī, kad durvis aizcirtās aiz manis, es aizmirsu ietvi, izraibinātu ar nobirušajām kastaņu lapām, ielu ar tās karietēm un orēm, aizmirsu disciplīnu, kas valdonīgi sauca mani uz mājām, aizmirsu visas šaubas un bailes, aizmirsu jebkuru piesardzību, aizmirsu visu ikdienišķo. Vienā mirklī biju nokļuvis citā pasaulē, pārvērties par jautru, bezgala laimīgu bērnu. Tā bija gluži cita, siltas,-liegas, laipnas gaismas apstarota pasaule; gaiss bija rāma, gaiša prieka piesātināts, debesu zilgmē peldēja viegli, saules caurstaroti mākoņi. Līčloču celiņš, kam gar abām pusēm auga krāšņas, neviena neapsargātas puķes, traucās uz priekšu, vilinādams aizvien tālāk, un man blakus soļoja abi lielie panteri. Es bez bailēm uzliku rociņas uz viņu pūkainajām mugurām, glaudīju viņu apaļās ausis, jutīgo vietiņu aiz auss un rotaļājos ar viņiem. Šķita, arī panteri apsveica šo manu atgriešanos dzimtenē. Visu laiku manu sirdi pildīja kvēla izjūta, ka nu beidzot esmu mājās. Un, kad uz celiņa parādījās meitene zaļā tērpā, smaidot nāca man pretī, izsaucās: — Tu arī klāt! — pacēla augšup, noskūpstīja, nolaida zemē un veda aiz rokas tālāk, — tas nemodināja ne mazāko izbrīnu, tikai līksmu apziņu, ka taisni tā visam jābūt, un atmiņas par ko jauku, kas dīvainā kārtā bijis piemirsies. Atceros platus, sarkanus pakāpienus starp bruņinieku piešu garajiem stublājiem; uzkāpuši augšā, mēs ieraudzījām tālu aizstiepjamies aleju, kuru ieslēdza veci jo veci ēnaini koki. Gar aleju starp rūsganajiem, dziļu plaisu izvagotajiem stumbriem bija izvietoti skaisti marmora soli un tēli, bet pa smiltīm tekalēja piejaucēti, mīlīgi, balti baloži.

Mana draudzene veda mani pa šo aleju, lūkodamās lejup uz mani. Atceros viņas maigās, laipnās sejas mīļos vaibstus un smalkās zoda līnijas. Klusā, liegā balsī viņa man kaut ko jautāja un stāstīja, bez šaubām, kaut ko patīkamu, bet, ko īsti, nekad neesmu varējis atcerēties. Pēkšņi pērtiķēns kapucīns, apbrīnojami spodrs, ar sarkanbrūnu spalvu un labsirdīgām brūnām acīm, nolēca no koka un tecēja man blakus, šķielēdams uz mani un viezdams zobus, tad uzlēca man uz pleca. Tā mēs abi turpinājām ceļu, līksmi un apmierināti.

Volless apklusa.

— Tālāk, — es mudināju.

—     Atceros vienu otru sīkumu. Mēs pagājām garām sirmgalvim, kas sēdēja, domās iegrimis, lauru ēnā. Pametām birztalu, kur zaros spurdza draisku papagaiļu bari. Gar garu, ēnainu kolonādi nonācām pie plašas, vēsas pils, kur bija daudz krāšņu strūklaku, skaistu mantu — daudz kā tāda, par ko var tikai sapņot. Tur bija arī daudz cilvēku, — dažus atceros skaidri, dažus miglaini, bet visi bija skaisti un laipni. Kaut kādā neaptveramā kārtā es uzreiz sapratu, ka viņi mani mīl un priecājas par manu ierašanos. Viņu kustības, pieskārieni, mīlā starojošie skatieni — viss pildīja man sirdi ar neizskaidrojamu līksmību … Jā . . .

Viņš uz mirkli iegrima domās.

—    Es tur sastapu rotaļu biedrus. Man, vientuļam bērnam, tas bija liels prieks. Viņi uzsāka brīnišķīgas rotaļas zālienā, kur atradās ar puķēm apstādīts saules pulkstenis. Un šais rotaļās mēs iemīlējām cits citu.

Lai cik tas dīvaini, bet te manā atmiņā ir liels robs. Es neatceros, kas tās bija par rotaļām. Nekad neesmu varējis atcerēties. Vēlāk, arī jau bērnībā, es stundām ilgi, asaras liedams, lauzīju galvu, pūlēdamies atcerēties, kas mani darīja tik laimigu. Man gribējās savā istabā atkartot šīs rotaļas, bet tas neizdevās. Vienīgais, ko atceros, — laimes sajūta un divi mīļi biedri, kuri visu laiku rotaļājās ar mani.

Tad ieradās stingra, tumšmataina sieviete ar bālu, nopietnu seju un sapņainām acīm, stingra sieviete ar grāmatu rokās, bālganā purpurkrāsas tērpā, kas krita mīkstām krokām. Viņa pieaicināja mani pie sevis un aizveda uz galeriju virs zāles. Rotaļu biedri ne labprāt šķīrās no manis, viņi pārtrauca rotaļu un stāvēja, nolūkodamies, kā mani aizved. «Nāc atpakaļ pie mums! — viņi sauca. — Nāc atpakaļ drīzāk!»

Es ieskatījos sievietei sejā, bet viņa nelikās neko dzirdam. Viņas lēnīgā seja bija nopietna. Viņa pieveda mani pie sola. Es nostājos līdzās, lai ielūkotos grāmatā, kuru viņa ielika sev klēpī. Lappuses pašķīrās. Viņa norādīja uz tām, un es izbrīnā skatījos: grāmatas pēkšņi atdzīvojušās lappuses rādīja mani pašu. Tas bija stāsts par mani, viss, kas noticis ar mani, sākot no piedzimšanas. Tas mani pārsteidza arī tāpēc, ka lappusēs nebija bildītes, saproti, bet īstenība.

Volless zīmīgi apklusa un tad šaubīdamies pavērās manī.

—    Turpini, — sacīju, — es saprotu.

—     Tā bija pati īstākā īstenība: cilvēki kustējās, notikumi risinājās. Tur bija mana dārgā, gandrīz jau aizmirstā māte, tēvs, kā vienmēr, taisni izslējies un skarbs, mūsu kalpotāji, bērnistaba, visi pazīstamie priekšmeti. Tad ārdurvis, trokšņainās ielas, pa kurām šurpu turpu traucās karietes. Es skatījos un brīnījos neizpratnē, lūkojos sievietei sejā, apšķīru lappusi pēc lappuses un nevarēju vien atskatīties; beidzot es ieraudzīju sevi tai mirklī, kad mīņājos pie zaļajām durvīm baltajā sienā. Un atkal es izcīnīju lielu cīņu savā dvēselē un izjutu bailes.

—    Tālāk! — es saucu un gribēju apšķirt, lappusi, bet stingrā sieviete satvēra manu roku savos vēsajos pirkstos.

—     Tālāk! — es neatlaidos, pūlēdamies atbīdīt viņas roku; ar visiem saviem bērna spēkiem es grūdu nost viņas pirkstus. Un, kad viņa piekāpās un lappuse atšķīrās, sieviete klusu kā ēna noliecās pār mani un noskūpstīja man pieri.

Šai lappusē es neredzēju ne burvīgo dārzu, ne panterus, ne meiteni, kas veda mani aiz rokas, ne rotaļu biedrus, kas tik nelabprāt šķīrās no manis. Es ieraudzīju garo, pelēko ielu Rietumkensingtonā tai sērīgajā vakara stundā, kad lukturi vēl nav iededzināti. Un es arī tur biju — mazs, nožēlojams radījums; es skaļi raudāju, asaras plūstin plūda, lai arī kā pūlējos tās apturēt. Es raudāju tāpēc, ka nevarēju atgriezties pie mīļajiem rotaļu biedriem, kuri mani bija saukuši: «Nāc atpakaļ pie mums! Nāc atpakaļ drīzāk!» Tā vairs nebija grāmatas lappuse, bet nežēlīgā īstenība. Brīnišķais dārzs, domīgā sieviete, pie kuras ceļiem es biju piekļāvies, skatoties grāmatā, — viss bija pēkšņi pazudis.

Volless atkal apklusa un labu brīdi cieši lūkojās ugunī, kas spoži liesmoja kamīnā.

—     Cik mokoša bija šī atgriešanās! — viņš nočukstēja.

—     Un tālāk? — es ieteicos, mirkli klusējis.

—     Mazs un nožēlojams es atkal atgriezos šai nepievilcīgajā pasaulē! Kad es pilnīgi sapratu, kas ar mani noticis, tad man uzbruka nevaldāms izmisums. Vēl līdz šim atceros, kādu kaunu izjutu, kad raudāju, visiem redzot, atceros arī apkaunojošo došanos uz mājām. Redzu labsirdīgu, vecu džentlmeni ar zelta brillēm, kurš apstājās un teica, iepriekš iebikstījis man ar lietussargu: «Nabaga puišel, tu laikam esi apmaldījies?» Man, Londonas puikam, kuram jau pāri par pieciem gadiem! Turklāt vecais vēl sadomāja piesaukt jaunu, laipnu polismenu, ap mums sastājās vesels ļaužu bars, un mani veda uz mājām. Apjucis un nobijies, skaļi elsodams, es atgriezos no apburtā dārza tēva mājās.

Cik atceros, tāds bija šis dārzs, kuru redzu vēl vienmēr sapņos. Protams, es nespēju izsacīt vārdos šīs it kā nereālās, ierastajai ikdienai tik tālās pasaules mulsinošo burvību, bet .., tas viss tā arī bija. Ja tas bija sapnis, tad, protams, pats neparastākais, sapnis gaišā dienā .. . Jā!

Zināms, mani ņēma stingri priekšā, — nācās atbildēt krustmātei, tēvam, auklei, mājskolotājai. . .

Es mēģināju izstāstīt visu notikušo, bet tēvs pirmo reizi mūžā nopēra mani par meliem. Kad es iedomājos izklāstīt pieredzēto krustmātei, viņa savukārt sodīja mani par ļaunprātīgu tiepšanos. Pēc tam man stingri aizliedza par to runāt un citiem uzklausīt, ja es sāktu stāstīt. Pat manas pasaku grāmatas uz laiku atņēma, jo man esot pārāk stipri attīstīta iztēle. Jā, to viņi izdarīja! Mans tēvs piederēja pie vecās skolas piekritējiem . .. Un viss pārdzīvotais atkal uzpeldēja atmiņā. Es čukstēju par to nakti spilvenam un jutu uz lūpām savu asaru sāļumu.

Ierastajiem, vienaldzīgi noskaitītajiem vakara lūgšanas vārdiem es tagad pastāvīgi pievienoju dedzīgu lūgumu: «Dieviņ, izdari tā, lai es sapnī redzētu savu dārzu! Aizved mani atpakaļ uz manu dārzu! Aizved mani atpakaļ!»

Varbūt es šim stāstam kaut ko pieliku, varbūt kaut ko sagrozīju, — to es pateikt nevaru. Saproti, tas ir mēģinājums sasaistīt vienkopus saraustītas atmiņas un atdzīvināt satraucošu -agrīnās bērnības pārdzīvojumu. Starp to un citām manām pusaudža gadu atmiņām ir atvēries bezdibenis. Pienāca laiks, kad man likās pilnīgi neiespējami pateikt kādam kaut vārdu par šo 'brīnišķīgo, acumirklīgo parādību.

—      Vai tu kādreiz mēģināji uzmeklēt šo dārzu? — es ievaicājos.

—     Nē, — Volless atbildēja, — neatceros, ka agrīnās bērnības gados es kaut reizi būtu to darījis. Patlaban man tas šķiet dīvaini, taču4ādomā, ka pēc šā bēdīgā notikuma mani stingri uzTaudzīja, baidīdamies, ka es atkal nenomaldos.

Es sāku meklēt savu dārzu no jauna krietni vēlāk, kad biju jau iepazinies ar tevi. Taču, šķiet, bija arī tāds laika posms — lai arī šobrīd tas liekas neticami —, kad es biju gluži piemirsis •savu dārzu. Droši vien tas bija astoņu vai deviņu gadu vecumā. Vai tu atceries mani Sent-Atelstenas koledžā?

—     Nu protams.

—     Toreiz nevienam ne prātā nenāca, ka es loloju klusībā slepenu sapni, vai ne?

II

Volless paskatījās uz mani, un viņa seju apstaroja smaids.

— Vai tu kādreiz esi rotaļājies ar mani, meklējot «ziemeļ:rietumu eju»? Nē, tolaik mēs ar tevi vēl nedraudzējāmies. Tā ir tāda rotaļa, — viņš turpināja, — kura var aizraut dienām ilgi ikvienu ar dzīvu iztēli apveltītu bērnu. Vajag atrast, kā nokļūt skolā no ziemeļrietumu puses, nevis pa labi pazīstamo un parasto ceļu, bet pa kādu jaunu, līdz šim nezināmu. Vajadzēja iziet no mājām desmit minūtes agrāk, nogriezties uz pretējo pusi un pa nepazīstamām ielām nokļūt pie mērķa. Reiz, nomaldījies kādās šķērsieliņās viņpus Kempdenhilam, es jau sāku domāt, ka šodien paspēlēšu un nokavēšu stundu. Devos uz labu laimi pa kādu ieliņu, kura šķita ievedām strupceļā, un pēkšņi atklāju eju starp namiem. «Es tomēr tikšu cauri!» — es nodomāju. Steidzos garām dīvaini pazīstamiem, netīriem veikaliņiem un piepeši ieraudzīju garo, balto sienu un zaļās durvis uz apburto dārzu!

Šis atklājums mani neizsakāmi pārsteidza. Tātad šis dārzs,, šis brīnišķīgais dārzs nav tikai sapnis?

Viņš apklusa.

—     Man šķiet, ka mans otrreizējais ar zaļajām durvīm saistītais pārdzīvojums skaidri parāda, kāda starpība starp bērna, neierobežoto vaļu un skolnieka stingri nosprausto dienas kārtību. Toreiz man ne prātā nenāca tūliņ iet iekšā dārzā. Redzi.. . es domāju tikai par to, kā laikā nokļūt skolā, lai neciestu mana priekšzīmīga skolnieka labā slava. Droši vien man radās vēlēšanās kaut pavērt vaļā šīs durvis. Citādi tas nemaz nevarēja būt… Taču es tā baidījos nokavēt stundu, ka viegli uzveicu kārdinājumu. Protams, mani ārkārtīgi ieinteresēja negaidītais atklājums un ejot es visu laiku domāju par to. Tomēr tas mani neapturēja, un es turpināju ceļu. Ieskatījies pulkstenī un ieraudzījis, ka manā rīcībā tikai desmit minūtes, es rikšiem paskrēju garām sienai, nodrāžos lejā pa nogāzi un atrados jau pazīstamā vietā. Skolā es ieskrēju aizelsies un nosvīdis, taču laikā. Atceros, pakāru mēteli un cepuri… Un es varēju paiet garām dārzam, pat neielūkojies iekšā?! Dīvaini, vai ne?

Viņš domīgi pavērās manī.

—* Zināms, tolaik man nebija ne jausmas, ka dārzu nevar atrast katru dienu. Skolniekiem taču ir diezgan aprobežota iztēle. Mani droši vien priecināja doma, ka dārzs ir tuvumā un es zinu ceļu uz to. Taču pirmajā vietā bija skola un tās neatvairāmais aicinājums. Manuprāt, to rīt es biju pilnīgi izsists no&gt; sliedēm, ārkārtīgi neuzmanīgs, jo visu laiku pūlējos atcerēties brīnumainos cilvēkus, kurus drīz vien redzēšu. Lai cik tas savādi, bet es nemaz nešaubījos, ka arī viņi priecāsies, ieraugot mani. Jā, torīt šis dārzs man laikam šķita kā jauks, saulains stūrītis, kur varēs ieskriet starplaikos starp sasprindzinātajām skolas nodarbībām. Taču todien es neaizgāju uz turieni. Otrā dienā laikam bija svētki, un es paliku mājās. Var ari būt, ka par neuzmanību tiku nosodīts ar kādu mājas darbu un man neatlika laika apmest līkumu. Nudien, nezinu. Atceros tikai to, ka brīnišķīgais dārzs tā nodarbināja manas domas, ka nespēju vairs glabāt šo noslēpumu. Es to uzticēju kādam puikam… Nu, kā viņu īsti sauca? Viņš atgādināja sesku. Viņu saukāja par Pleiku…

—    Hopkinss, — es pateicu priekša.

—    Jā, Hopkinss … Nekāda sevišķa prieka man nebija viņam to stāstīt. Es jutu, ka tā nevajag darīt, bet tomēr izstāstīju. Mums bija kopīgs ceļa gabals ejams, kad gājām mājup* Viņš bija drausmīgs pļāpa, un, ja mēs nebūtu runājuši par dārzu, tad droši vien par kaut ko citu, bet es todien ne par ko citu nespēju domāt. Nu, tā es izpļāpāju visu viņam, un viņš savukārt izpļāpāja manu noslēpumu visiem pārējiem.

Otrā dienā mani lielajā starpbrīdī aplenca kāds pusducis zēnu, vecāku par mani. Viņi ķircināja mani un reizē ļoti kāroja vēl kaut ko dzirdēt par burvīgo dārzu. Viņu vidū bija tas šķeista Fosets, — atceries? Un Karnebijs, un Morlijs Reinoldss. Vai tu gadījumā arī nebiji viņu barā? Nē, nē, es atcerētos, ja tu būtu tur bijis …

Savāds radījums ir tāds bērns! Es jutu, ka rīkojos nepareizi, derdzos pats sev, un reizē man glaimoja šo lielo zēnu uzmanība. Atceros, man bija sevišķi patīkami, kad mani uzteica Krošovs. Vai atceries komponista Krošova vecāko dēlu? Viņš sacīja, ka vēl nekad neesot dzirdējis tik interesantus melus. Un tai pašā laikā es izjutu mokošu kaunu, stāstot par to, ko uzskatīju par savu svētu noslēpumu. Tas nelietis Fosets vēl atļāvās izteikt bezkaunīgu piezīmi par meiteni zaļajā tērpā.

Volless neviļus sāka runāt klusāk, atcerēdamies smago pārdzīvojumu.

—     Es izlikos neko nedzirdam, — viņš turpināja. — Te Karnebijs nosauca mani par melkuli un visādi nolamāja, kad es apgalvoju, ka tā ir patiesība. Es teicu, ka zinu, kur atrodas zaļās durvis un varu visus aizvest uz turieni — jāiet minūtes -desmit, ne vairāk. Tad Karnebijs, attēlodams aizvainotu tikumību, paziņoja, ka man jāpierāda savu vārdu patiesība, citādi man klāsies plāni. Saki — vai tev Karnebijs nekad nav mēģinājis izlauzt rokas? Ja mēģinājis, tad tu sapratīsi, kas notika ar mani. Es apzvērēju, ka esmu stāstījis svētu patiesību.

Tolaik skolā nebija neviena, kas spētu pasargāt mani no Karnebija. Tiesa, Krošovs kaut ko sacīja, mani aizstāvēdams, taču Karnebijs bija stāvokļa noteicējs. Es nobijos, uztraucos, ausis man svila. Es izturējos kā pēdīgais muļķis, negāju meklēt dārzu viens pats, bet vedu līdzi visu baru. Es gāju pa priekšu ar degošām ausīm, iekaisušām acīm, smagu sirdi, vai nemaņā aiz kauna, bet aiz manis soļoja seši zēni, iedegušies ziņkārē, mētādamies ar zobgalībām un draudēdami man… Mēs neatradām ne balto sienu, ne zaļās durvis .. .

—    Tu gribi sacīt? . . .

—     Es gribu sacīt, ka man neizdevās neko atrast. Es tā gribēju, bet… Arī vēlāk, kad gāju meklēt viens pats, es neko 'neatradu. Tolaik man tas neizdevās. Tagad man šķiet, ka visus skolas gadus esmu meklejis zaļas durvis baltaja siena, bet ne1 vienu pašu reizi neesmu tas atradis.

—    Un kā pēc tam izturējās pret tevi biedri?

—    Zvēriski! … Karnebijs nežēlīgi izrēķinājās ar mani par tādiem acīm redzamiem meliem.

Atceros, kā ielavījos mājās un klusiņām uzzagos augšā, lai mājinieki neredzētu manas saraudātās acis. Es aizmigu asarās» Es neraudāju pārestības dēļ, es raudāju par pazaudēto dārzu, kur biju sapņojis pavadīt tik jaukus vakarus. Raudāju par mīlīgajām, laipnajām sievietēm, par biedriem, kuri mani gaidīja, par aizrautīgo, aizmirsto rotaļu, kuru cerēju no jauna iemācīties …

Es biju pārliecināts, ka tad, ja nebūtu visu izstāstījis … Man pienāca grūti laiki, — naktīs es raudāju, dienu manas domas klejoja tālu. Veselus divus ceturkšņus es nevērīgi izturējos pret saviem pienākumiem un saņēmu sliktas atzīmes. Atceries? Protams, tev noteikti tas jāatceras. Tu man aizsteidzies priekšā matemātikā, un tas piespieda mani sēsties pie grāmatām un iedzīt pārējos.

III

Brītiņu mans draugs klusēdams lūkojās kamīna sarkanajās liesmās un tad atsāka:

—     Kad man bija jau septiņpadsmit gadu, es atkal ieraudzīju zaļās durvis. Tās pēkšņi parādījās manā priekšā trešo reizi, kad, nolēmis iestāties Oksfordas universitātē, braucu uz Padingtonu nolikt konkursa pārbaudījumus. Tas bija aši paslīdošs mirklis.

Sēdēdams kebā, es smēķēju papirosu un, bez šaubām, uzskatīju sevi par nevainojamu džentlmeni. Un piepeši parādījās siena, durvis un atmiņā atausa dārgie, neaizmirstamie bērnības iespaidi.

Mēs dārdot pabraucām garām. Es biju pārāk pārsteigts, lai uzreiz apturētu ekipāžu. Mēs bijām nobraukuši jau krietnu gabalu un nogriezāmies gar stūri. Tad iestājās dīvains gribas sašķelšanās brīdis. Es pieklaudzināju pie keba sienas un izvilku pulksteni.

—    Jā, ser? — braucējs laipni jautāja.

—    Ei, paklausieties! — es iesaucos. — Nē, nekas! Es maldījos! Man jāsteidzas! Brauciet!

Un mēs traucāmies tālāk.

Konkursu es izturēju. To pašu vakaru es sēdēju savā mazajā kabinetā pie kamīna, un man vēl ausīs skanēja tēva uzslava — dārga uzslava un viņa gudrie padomi. Es smēķēju iemīļoto pīpi, lai izskatītos cienīgāks, un domāju par zaļajām durvīm baltajā sienā.

«Ja es būtu apturējis ekipāžu,» es prātoju, «tad nebūtu nolicis eksāmenu, nebūtu uzņemts Oksfordā un droši vien būtu sabojājis savu nākamo karjeru.» Es jau sāku labāk izprast dzīvi. Šis gadījums gan lika man padomāt, bet es tomēr nešaubījos, ka gaidāmā spožā karjera ir šāda upura vērta.

Dārgie draugi un žilbinošas gaismas caurstrāvotais dārzs joprojām šķita valdzinoši un skaisti, bet dīvaini tāli. Tagad es dzīros iekarot visu pasauli un manā priekšā pavērās citas durvis — durvis uz manu karjeru.

Volless atkal pievērsās kamīnam un sāka cieši lūkoties ugunī; uz īsu mirkli sārtā atblāzma apspīdēja viņa seju, un es izlasīju viņa acīs savādu stūrgalvīgas apņēmības izteiksmi, bet tā tūliņ nozuda.

— Jā, — viņš noteica nopūzdamies. — Es pilnīgi nodevos savai karjerai. Es strādāju daudz un neatlaidīgi, bet iztēlē pastāvīgi vēroju apburto dārzu. Kopš tā laika man gadījies četras reizes uz mirkli ieraudzīt zaļās durvis. Jā, četras reizes. Bet tanīs gados pasaule man likās tik spilgta, interesanta un nozīmīga, man pavērās tik daudz iespēju, ka atmiņas par dārzu bija pagaisušas manā dvēselē, tās bija atkāpušās kaut kur tālu, pazaudējušas varu pār mani un valdzinājumu.

Kam ienāks prātā glāstīt panterus ceļā uz banketu, kur gaida sastapšanās ar glītām sievietēm un slavenībām!

Kad pārcēlos no Oksfordas uz Londonu, tad biju jauneklis, uz kuru lika lielas cerības, un kurš šo to bija jau paspējis veikt. Šo to. .. Tomēr arī vilšanās negāja man secen. Divas reizes iemīlējos, bet par to tagad nerunāsim. Pastāstīšu tikai, ka reiz, steigdamies pie tās, kura, kā man bija zināms, šaubījās, vai iedrīkstēšos pie viņas ierasties, es nejauši, gribēdams saīsināt ceļu, iegriezos nomaļā šķērsielā Erlskortas tuvumā un pēkšņi uzdūros uz balto sienu un zaļajām durvīm.

«Cik dīvaini,» es sev sacīju, «manuprāt, dārzs atradās Kempdenhilā. Šo apburto vietu tikpat grūti atrast kā saskaitīt Stonhendžas akmeņus.»1

1 Druīdu kulta celtne, sastāvoša no koncentriskiem akmens apļiem, kurus apņem valnis un grāvis.

Un es pagāju garam, jo neatlaidīgi tiecos uz savu mērķi. Todien durvis mani nevilināja.

Tiesa, uz mirkli radās vēlēšanās atvērt durvis, — vajadzēja tikai paspert trīs soļus sānis. Sirds dziļumos biju pārliecināts, ka durvis būtu atvērušās, bet tad iedomājos, ka aizkavēšos, ieradīšos par vēlu uz satikšanos, un mana pašmīla dabūs ciest. Vēlāk es nožēloju savu steigu, — varēju taču ielūkoties pa durvīm un pamāt ar roku saviem panteriem. Taču tolaik es jau biju apguvis dzīves gudrību un nedzinos pakaļ nenotveramām parādībām. Jā, bet tomēr es izjutu sarūgtinājumu . ..

Tad sekoja neatlaidīga darba gadi, un durvis man nebija vairs prātā. Tikai nesen es atcerējos tās, un mani pārņēma dīvaina sajūta: likās, visu pasauli aizsedzis miglas auts. Es domāju par to, ka nekad vairs neredzēšu šīs durvis, un mani māca sūra nožēla. Iespējams, ka biju mazliet pārstrādājies, bet varbūt vecums lika sevi manīt, — man taču drīz būs četrdesmit gadu. Nudien, nezinu, kas ar mani notiek, bet kopš kāda laika esmu zaudējis dzīves prieku, kas man palīdz uzveikt visus šķēršļus. Un tas tieši tagad, kad briest svarīgi politiski notikumi un jāsāk enerģiski rīkoties. Dīvaini, vai ne? Man sāka apnikt dzīve, un visi man piešķirtie šās zemes prieki liekas niecīgi. Jau labu laiku mani moka neizsakāma vēlēšanās ieraudzīt dārzu. Jā . .. trīs reizes es to redzēju.

—     Kā, dārzu?

—    Nē, durvis. Un neiegāju iekšā.

Volless pārliecās pāri galdam uz manu pusi, un viņa balsī skanēja bezgalīgas skumjas.

—    Trīs reizes man tika dota tāda iespēja. Veselas trīs reizes. Es nozvērējos, ka, līdzko atkal ieraudzīšu šīs durvis, iešu iekšā. Aiziešu no šīs neciešamās dvingas un putekļiem, no ārišķības, no bezjēdzīgās burzmas un jūkļa. Aiziešu un vairs neatgriezīšos. Šoreiz palikšu tur uz visiem laikiem. Tā es zvērēju, bet, kad durvis parādījās manā priekšā, es neiegāju pa tām.

Trīs reizes vienā gadā es gāju tām garām un neiegāju iekšā. Trīs reizes šai pēdējā gadā.

Pirmo reizi tas atgadījās tovakar, kad parlamentā krasi sadalījās balsis, apspriežot likumu par nomas zemju izpirkšanu, un valdība noturējās pie varas tikai ar triju balsu vairākumu. Atceries? Neviens no mūsējiem un laikam arī opozīcijas vairākums negaidīja, ka jautājums izšķirsies tovakar. Balsis sašķēlās kā olas čaumala.

Tovakar mēs ar Hočkinsu ēdām pusdienas pie viņa brālēna Brentfordā. Mēs abi bijām bez dāmām. Mūs izsauca pa tālruni, mēs tūliņ aizjoņojām viņa brāļa mašīnā un tikko paspējām ierasties laikā. Ceļā mēs pabraucām garām manām durvīm sienā — tās izskatījās pavisam palsas mēness gaismā. Mašīnas ugunis meta uz tām spilgtus, dzeltenus atspīdumus — tās noteikti bija meklētās!

—   Ak dievs! — es iesaucos.

—   Kas ir? — Hočkinss prasīja.

—   Nekas! — es atbildēju.

īstais mirklis bija atkal palaists garām.

—1 Es nesu šovakar lielu upuri, — es sacīju mūsu partijas organizatoram, ieejot parlamentā.

—   Tā arī vajag! — viņš, garām steidzoties, noteica.

Vai es varēju rīkoties citādi?

Otrreiz tas notika, kad es steidzos pie mirstošā tēva, lai pateiktu šim skarbajām sirmgalvim pēdējās ardievas. Tas atkal bija ārkārtīgi sasprindzināts mirklis.

Trešo reizi bija pavisam citādi. Tas notika pirms nedēļas. To atceroties, mani moca sāpīgi sirdsapziņas pārmetumi. Es biju kopā ar Harkeru un Ralfsu. Saproti, tagad tas nav vairs noslēpums, ka man bija saruna ar Harkeru. Mēs ēdām pusdienas pie Frobišera, un mūsu saruna bija intīma. Toreiz vēl nebija skaidrs, vai es tikšu par jaunā kabineta locekli. Jā, jā. Tagad šis jautājums ir izlemts. Par to vēl nevajag runāt, bet no tevis man nav ko slēpt. .. Pateicos, pateicos. Bet ļauj man izstāstīt līdz galam.

Tovakar tā vēl bija varbūtība. Mans stāvoklis bija diezgan neērts. Bija nepieciešams kaut ko uzzināt no Harkera, bet traucēja Ralfsa klātbūtne. Es visiem spēkiem pūlējos nepiespiesti tērzēt. Neko citu nevarēja darīt. Ralfsa turpmākā izturēšanās rādīja, ka esmu pareizi rīkojies, piesargādamies no viņa … Es zināju, ka Ralfss atvadīsies no mums Kensingtonhaistrītā, un tad es pārsteigšu Harkeru ar negaidītu vaļsirdību. Dažreiz arī tādi triki labi noder . .. Un pēkšņi manā redzes lokā no jauna parādījās baltā siena un zaļās durvis. Runādami mēs gājām tai garām. Mēs soļojām lēni. Kā šobrīd redzu uz baltās sienas Harkera krasi iezīmēto ēnu — uz pieres uzvilkto cilindru, knābim līdzīgo degunu un šalles mīkstās krokas; viņa ēnai sekoja mūsējās.

Es atrados collas divdesmit no durvīm. «Kas notiks, ja es atvadīšos no viņiem un ieiešu pa šīm durvīm?» es sev jautāju.

Taču es degu nepacietībā izrunāties ar Harkeru. Mani bija apsēdis vesels neatrisinātu problēmu spiets, tāpēc es neatbildēju uz savu jautājumu. «Viņi iedomāsies, ka esmu zaudējis prātu,» es domāju. «Pieņemsim, ka es tagad pazūdu. «Redzama politiska darbinieka noslēpumainā nozušana …» — tā rakstīs avīzes.» Šis apsvērums ietekmēja manu lēmumu šai kritiskajā brīdī. Mana apziņa atradās sabiedrības pieņemto uzvedības noteikumu valgos. Volless, skumji smaidī. dams, pievērsās man.

— Un tā nu es sēžu šeit, — viņš lēni sacīja. — Esmu palaidis garām arī šo iespēju.

Trīs reizes šai gadā man bija izdevība atvērt šīs durvis, kuras ved uz miera, svētlaimes, neiedomājama skaistuma un mīlas pasauli, kuru nepazīst neviens šās zemes iemītnieks. Un es to esmu atstūmis, Redmond, un tā man ir zudusi…

—   Kā tu to zini?

—   Noteikti zinu. Kas man tagad atliek? Iet uz priekšu pa nosprausto ceļu, censties sasniegt savu mērķi, par kuru domājot es nespēru vajadzīgo soli vēlamajā mirklī. Tu saki, es esmu guvis panākumus? Kas ir šie panākumi, ko visi tā apskauž? Nožēlojama, tukša čaula! Jā, tādus es esmu guvis.

Viņš pārspieda valriekstu, ko turēja prāvajā plaukstā, un pastiepa uz manu pusi:

—   Tādi ir mani panākumi! Jāatzīstas, Redmond, ka mani moka domas par šo zaudējumu. Pēdējos divus mēnešus — jā, gandrīz desmit nedēļas — es tikpat kā nemaz nestrādāju, tikai piespiezdamies izpildu pašus neatliekamākos pienākumus. Mani māc dziļas, neremdināmas skumjas. Naktīs, kad nav tā jābīstas ar kādu nejauši sastapties, es klejoju apkārt. Gribētos

zināt. .. Jār interesanti, ko gan cilvēki domātu, ja zinātu, ka nākamais ministrs, paša atbildīgākā departamenta pārstāvis, klejo viens pa tumšām ielām un teju pat skaļi apraud sazin kādas neatrodamas durvis, sazin kādu pazudušu dārzu …

IV

Es atkal redzu Vollesa nobālušo seju, viņa acis, kuras mirdz neparasti drūmi. Šovakar es redzu viņu pavisam skaidri. Es sēžu uz dīvāna, atcerēdamies viņa vārdus, balss noskaņu, un man blakus atrodas Vestminsteras avīzes vakara izlaidums ar paziņojumu par viņa nāvi. Šodien klubā pie brokastīm visi runāja tikai par to, cik negaidīti viņš beidzis savu dzīvi.

Viņu atrada vakar agri no rīta dziļā bedrē Rietumkensingtonas stacijas tuvumā. Tur bija izraktas divas tranšejas sakarā ar dzelzceļa līnijas paplašināšanu dienvidu virzienā. Lai gājējus nodrošinātu pret nelaimes gadījumiem, ap tranšejām bija uzcelts uz ātru roku sasists dēļu žogs, kurā bija nelielas durtiņas, lai pa tām tiktu iekšā strādnieki. Aiz kāda desmitnieka neuzmanības durvis bija palikušas neaizslēgtas, un pa tām bija iegājis Volless.

Es maldos minējumos kā miglā.

Acīm redzot, Volless tovakar nostaigājis visu ceļu no parlamenta kājām. Pēdējās sesijas laikā viņš bieži vien devās kājām uz māju. Es spilgti redzu iztēlē viņa tumšo augumu: dziļā naktī viņš klīst pa tukšām ielām, vienas domas pārņemts, iegrimis sevī.

Varbūt stacijas lukturu blāvajā gaismā raupjais dēļu žogs viņam šķita meklētā baltā siena? Varbūt liktenīgās durvis pamodināja dārgās atmiņas?

Un vai vispār kādreiz ir bijusi šāda balta siena ar zaļām durvīm? Nudien, nezinu.

Es atstāstīju šo notikumu tā, kā dzirdēju no Vollesa. Dažreiz man šķiet, ka Volless kritis par upuri savdabīgam pašapmānam, kas ievilinājis viņu pa šīm durvīm, kuras, kā par nelaimi, palikušas neaizslēgtas. Taču es nebūt neesmu pārliecināts, ka tā tas noteikti ir. Varbūt jūs uzskatīsiet mani par māņticīgu vai pat aprobežotu, bet man tā vien gribas ticēt, ka Vollesam piemita kādas pārdabiskas spējas, ka viņu bija pārņēmušas — kā lai to pasaka? — neapzinātas jūtas vai dziņas, kuras iedvesa viņam šo ilūziju par sienu un durvīm kā par kādu

noslēpumainu, neaptveramu ieeju citā bezgala skaistā pasaulē. Jūs sacīsiet, ka gala iznākumā viņš tapa piekrāpts? Bet vai tā tas ir? Mēs stāvam pie mūžsena noslēpuma sliekšņa, un šis noslēpums ir pieejams tikai nedaudziem, viņam radniecīgiem gaišreģiem, cildena sapņa lolotājiem. Mums viss mūsu apkārtnē liekas ikdienišķs un parasts, mēs redzam tikai žogu un aiz tā tranšeju. Mums, ikdienišķiem ļaudīm, mūsu ikdienas apziņas gaismā šķiet, ka Volless neapdomīgi spēris soli briesmu pilnā tumsā pretī savai bojā ejai.

Bet vai kāds zina, kas viņam tur atklājās?

Elgots Lendzs Džungļu briesmoņi

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Klaiņodams pa džungļiem, es ļoti bieži sastapos ar varen garām čūskām; nonāvēt tās nebija grūti, jo čūskas bija miegainas un lempīgas. Kaučuka ieguvēji, kuriem, protams, visai bieži gadījās uzskriet virsū rāpuļiem, man stāstīja par milzīgām žņaudzējčūskām un boačūskām, kas mītot upē dažas jūdzes attālu no Florestas ciematiņa. Iezemieši man apgalvoja, ka šīm čūskām esot liels hipnotisks spēks, bet es pret šādiem, kā arī daudziem citiem nostāstiem izturējos diezgan piesardzīgi. Tomēr man jāpastāsta par notikumu, kurš atgadījās, kad es dzīvoju Florestā, un kuram es noteikti ticu, jo varēju iztaujāt cilvēkus, kas to bija redzējuši.

Kāds kaučuka ieguvējs Hosē Perreira pēc nedēļas laikā ievāktā kaučuka nodošanas pārvaldniekam braucis mājup ar laivu pa upes straumi. Viņš veicīgi cilājis airus, cerēdams līdz pusnaktij nokļūt savā būdiņā. Nonācis līdz nelielam līcim, ko izveidojusi upīte Igarape, ieplūzdama Inferno — upju ellē, — viņš izdzirdis troksni. Domādams, ka to saceļ kāds lielāks dzīvnieks, kas ieradies pie upes, Perreira klusi pieīries pie krasta, piesējis laivu pie koka zara un, turēdams rokās bisi, izkāpis malā. Krastā nekā nepamanījis, viņš atgriezies laivā un braucis tālāk lejup pa straumi. Nepaīries pat jardu desmit, viņš no jauna apstājies un klausījies. Licies, nekā aizdomīga nav, tikai tālumā bijis dzirdams pērtiķa brēciens. Pie šīm skaņām Perreira jau sen bija pieradis, viņš nespējis saprast, kas ar viņu notiek, bet jutis nepārvaramu dziņu griezties atpakaļ pie krasta tajā vietā, kuru pirms neilga laiciņa bija pametis. Perreira atkal piesējis laivu pie tā paša zara un izkāpis malā tai pašā vietā. Viņš juties gaužām nelāgi, bet nenoģidis nekā tāda, kas viņu varētu satraukt, nekā, pret ko varētu tēmēt savu bisi. Tad viņš otrreiz iekāpis laivā, nespēdams izskaidrot noslēpumaino spēku, kas viņu saistījis pie šās drūmās, mēness apmirdzētās vietas tumšajā, nodevīgajā krastā. Taču, tikko viņš atīries dažus soļus, tā no jauna jutis nepārvaramu vēlēšanos atgriezties.

Perreira nesapratis, kas ar viņu notiek. Viņš bijis pilnīgi skaidrā, drudzis viņu nemocījis jau divas nedēļas un juties kā fiziski, tā garīgi vesels. Viņš vēl nebija tā piesātināts ar kultūru, lai viņa nervi būtu iedragāti. Visu mūžu viņš bija dzīvojis šādos apstākļos un nepazina baiļu ne no cilvēkiem, ne dzīvniekiem. Un tomēr šis zaļoksnējais, drošsirdīgais vīrs zaudēja drosmi. Viņš aizklāja seju ar rokām un sāka raudāt kā tumšā istabā pamests bērns.

Par laimi, pa to pašu ceļu no Florestas brauca mājup trīs strādnieki un, irdamies garām līcim, izdzirda, ka krastā kāds raud. Viņi apturēja laivu un sauca. Hosē ar pūlēm paskaidroja, ka viņu pārņēmušas briesmīgas bailes un viņš nespējot aiziet no šās vietas. Biedri tacl uzvilka bisēm gaili un piebrauca pie krasta. Tieši zem tā koka saknēm, pie kura sēdēja nelaimīgais, viņi pamanīja šausmīgās ūdensčūskas galvu, briesmoņa acis stingi raudzījās uz Perreiru. Čūska atradās tikai dažus soļus no Perreiras, bet viņš to neredzēja. Žņaudzējčūsku nogalināja, un tās burvestība izgaisa, taču Hosē visu ceļu līdz mājām gulēja laivas dibenā, kratīdamies kā drudzī.

Čūska bijusi milzīga; strādnieki to izmērījuši, tās garums bijis vairāk par piecdesmit divām pēdām, bet resnums — divdesmit astoņas collas.

Es sīki iztaujāju notikuma dalībniekus, un visi trīs kā vienā balsī apgalvoja šā atgadījuma patiesību. Un tomēr es joprojām izturējos skeptiski pret čūskām piedēvēto hipnotisko spēku, it īpaši attieksmē pret cilvēkiem.

Toreiz mēs gaidījām kārtējo liellaivas ierašanos, kura ik mēnesi atbrauca no Rematidimalisas ar produktiem un aizveda Florestā iegūto kaučuku. Nodzīvojām visu dienu kāda kalpotāja noliktavā, kas atradās pusceļā no galvenā ciematiņa, nosvērām iegūto kaučuku, sakrāvām tā bumbas mūsu lielajā laivā, lai aizvestu uz Florestu. Pabeiguši kraušanas darbus, mēs padzērāmies melno kafiju, apēdām dažus saldos ananasus un atgūlāmies nosnausties līdz pusnaktij; bijām nolēmuši braukt nakti, lai izmantotu dzestro gaisu un izvairītos no mūsu mocītājiem — uzmācīgajiem insektiem.

Ar kaučuku piekrautā laiva strauji slīdēja pa tumšo upi. Mēs kūpinājām pīpes un enerģiski airējām. Pēc neilga laika apbraucām zemesragu, kur milzīgi, ar orhidejām un citiem parazītu augiem klāti koki nokarināja zarus līdz pašam

ūdenim. Bija dzirdams ti&lt;ai draudošais nakts pūces brēciens, šo putnu indiāņi dēvē par «mēness mati». Izņemot šīs skaņas un ūdens guldzoņu no airiem, nakts klusumu netraucēja itin nekas.

Es grasījos aizsmēķēt otru pīpi, kad man norādīja uz lielu, tumšu priekšmetu, kas, mēness apmirdzēts, gulēja netālu no mums smilšu sēklī.

— Sukuruhu! — kāds čukstēja.

Sis vārds nozīmē — žņaudzējčūska.

Sirds man krūtīs sāka dauzīties, iedomājoties, ka manā priekšā atrodas purvu valdniece, klusā upes briesmone, par kuru tik daudz rakstīts, bet redzēt čūsku tās midzenī laimējies tikai nedaudziem.

Piebraukuši laivu pie krasta, mēs izkāpām malā un verzē virzījāmies uz priekšu. Gļotainajā sēklī es ieraudzīju kādu konusveida masu, pēdas septiņas augstu, pa daļai apklatu_ ar sausām lapām. No šīs masas slējās augšup čūskas kakls un galva, un viņas mazās, spožās acis bija pievērstas tieši mums. Mēs apstājāmies pēdas piecpadsmit attālu no briesmoņa un paskatījāmies cits uz citu. Es jutos kā hipnotizēts un ne tikai nespēju paspert kaut vai soli uz priekšu, bet pat nevarēju domāt vai rīkoties pēc paša gribas.

Čūska vēl joprojām nekustējās, bet spožajā mēness gaismā varēju saredzēt, ka elpojot viņas rumpis izstiepās un sarāvās; dzeltenās acis likās izstrāvoja fosforisku gaismu. Mēs stāvējām kā pārakmeņojušies, kamēr milzīgais, klusais briesmonis raudzījās uz mums. Mana labā roka aizslīdēja pie automātiskā revolvera maksts un lēnām atvēra aizsargu. Ar pūlēm es pacēlu acis uz saviem pavadoņiem, lai atbrīvotos no čūskas hipnozes. Izšāvu no balsta uz čūskas galvu, iztukšodams visu aptveri. Mani pavadoņi pamazām atmodās no hipnozes un arī izšāva ar vinčestriem uz milzīgo galvu, kura tagad ar skaļu pirmsnāves šņākoņu augstu izslējās pār mums.

Mūsu kliedzienu atbalss pāršalca mežu. Čūska atritinājās un, sāpēs locīdamās, mēģināja aizrāpties līdz ūdenim. Nu jau mēs bijām atbrīvojušies no nomācošās stinguma sajūtas, tomēr centāmies turēties pieklājīgā attālumā no ķepurojošās čūskas un tās astes varenajiem triecieniem, kuri uzreiz nosistu cilvēku.

Pēc pusstundas konvulsijas kļuva vājākas, bet mēs neuzdrošinājāmies tuvoties briesmonim pat tad, kad tā rumpis vairs neraustījās un galva nevarīgi iegrima ūdenī. Nolēmām palikt te visu nakti un arī nākamo dienu, jo es gribēju novilkt čūskai ādu un aizvest to kā trofeju uz Savienotajām Valstīm. Mēs aizgājām augstāk krastmalā, pie kāda krūma iekurinājām sārtu, iesējām savus guļamtīklus kokos un iegrimām dziļā miegā dažus jardus no mirstošā milža.

Piecēlušies pirms saules lēkta un uz ātru roku izdzēruši kafiju, mēs traucāmies lejup paskatīties uz čūsku. Tā bija beigta, un nav nekāds brīnums, jo rāpuļa galva bija vārda tiešajā nozīmē sašķaidīta. Ķērāmies pie darba, vilkdami milzīgo rumpi uz smilšu sēkli.

Neizbrienamo džungļu fonā milzīgā čūska radīja brīnumainu ainu. Es sāku rāpuli mērīt. Izrādījās — tā garums bija seši simti septiņdesmit divas collas vai piecdesmit se-, šas pēdas. Rumpja resnums — divas pēdas.

Sie skaitļi ir rūpīgas mērīšanas rezultāts. Lai izvairītos no iespējamās kļūdas, es čūsku izmērīju vēlreiz, pēc tam ludzu, lai indiāņi to izmēri pec savas paražas; viņu izmēru rezultāts apstiprināja augstāk minēto skaitļu pareizību.

Tad sākām novilkt čūskai ādu, kas nemaz nebija viegli, strādājot zem saules versmes, kas cepināja mūsu muguras. Lieli vanagu bari, sajutuši maitu, riņķoja mums virs galvas, gaidīdami savu daļu. Ikvienam no mums vajadzēja novilkt ādu no zināmas rumpja daļas, un mēs strādājām saderīgi, apbruņojušies ar gariem nažiem un koka bozēm. Čūsku apguldījām uz muguras un pāršķēlām viņu visā garumā līdz pašam mugurkaulam. Āda uz vēdera bija tik cieta, ka nazis tikai ar grūtībām to pāršķēla. Ap pulksten diviem darbu beidzām un rumpi iesviedām upē, kur uz tā tūliņ metās visur esošās piraijas un aligatori.

Ādu mēs aizvedām uz ciematiņu, tur es to preparēju ar arsēna ziepēm un iesaiņoju kastē, lai vēlāk paņemtu sev līdzi uz Ņujorku. Izžāvētās ādas garums bija piecdesmit četras pēdas un astoņas collas un platums piecas pēdas un viena colla.

Nevajag brīnīties, ka es veltīju tādu uzmanību Amazonas novada rāpuļiem. Šiem dzīvniekiem ir liela nozīme kaučuka ieguvēju ikdienas dzīvē, un tāpēc par tiem nevar noklusēt. Amazonas džungļu apraksts bez rāpuļu apraksta nebūtu pilnīgs.

Daudz dīvaina un baismīga slēpjas džungļu biezokņos. Es jau minēju «mēness māti», kā indiāņi dēvē meža pūci. Viņa mājo vecos, dobumainos kokos brikšņu biezoknī, tālu no upes krasta, un pamet ligzdu tikai klusās mēnesnīcas naktīs. Viņas sērā, melanholiskā dziesma modina skumjas. Šī dziesma sastāv no četrām mažora toņa notīm, tad seko īss pārtraukums, kas ilgst tikai dažus mirkļus, pēc tam atkal citas četras notis attiecīgā minora tonī. Pēc īsa laiciņa atskan pēdējās divas minora toņa notis, un tad viss apklust.

Ja vientuļš ceļinieks, sēdēdams šūpuļtīklā pie ugunskura vai irdamies laivā pa upi, filozofē par sarežģītajām dzīves problēmām, viņa drūmās domas pavada draudīgie «mēness mātes» brēcieni, no kuriem pat mati ceļas stāvus. Dzirdot pirmās četras notis, ceļinieks izbijies ieklausās, domādams, ka, iekļuvis nelaimē, kāds cilvēcisks radījums žēli sauc pēc palīdzības, bet sauc tik žēlabaini, itin kā viņam vairs nebūtu nekādu cerību uz glābiņu. Ieklausoties tālāk, ceļinieks sadzird turpmākās melanholiskās notis, kurās izskan it kā priekšnāves mokas, bet abas beigu notis pēc īsā pārtraukuma liekas kā mocekļa raudas, kurš izlaiž savu pēdējo nopūtu. Šī dziesma ir tik skumja un nomācoša, ka, pat to atceroties, sažņaudzas sirds, un cilvēks, kas to reiz dzirdējis, ar prieku atdos visu, lai tikai vairāk nedzirdētu šīs sirdi plosošās raudas.

Aizeks Azimovs Dziedošais pulksentiņš

Liesma; 1969

Lūiss Peitons nekad nevienam nestāstīja par paņēmieniem, ar kādiem viņam izdevies pieveikt Zemes policiju daudzās viltus pilnās divkaujās, kad lāgiem jau šķita, ka tūlīt, tūlīt viņu pārbaudīs ar psihoskopiju, taču ik reizi PeitOns uzvarēja.

Viņš nebija tik liels muļķis, lai atklātu savas kārtis, bet reizēm, tīksminādamies par nākamo noziedzīgo varoņdarbu, viņš pievērsās sen iecerētam nodomam: uzrakstīt testamentu, ko lasīs tikai pēc viņa nāves, un testamentā parādīt visai pasaulei, ka iedzimts talants, nevis akla veiksme, viņam vienmēr ļāvis uzvarēt.

Testamentā Lūiss Peitons rakstītu: «Aplamajā sakarībā, kas izdomāta nozieguma slēpšanai, vienmēr ir atrodamas šīs sakarības autora pēdas. Tāpēc prātīgāk ir konstatēt dabisko norišu sakarību un savu rīcību pielāgot tai.»

Ari Albertu Kornelu noslepkavot Peitons bija nodomājis, rīkojoties tieši pēc šī principa.

Kornels, sīks zagtu mantu uzpircējs, pirmoreiz ierunājās Peitonam par šo darījumu, kad Peitons pusdienoja Grinela restorānā pie sava parastā mazā galdiņa. Šķita, ka Kornela zilais uzvalks todien spīdēja kaut kā neparasti, grumbām izvagotā seja smīkņāja kaut kā neparasti, izbalojušās ūsas bija izspūrušas kaut kā neparasti.

—   Mister Peiton, — viņš teica, sasveicinādamies ar savu nākamo slepkavu (Kornela apziņā nebija ne vēsts no kādas ļaunas priekšsajūtas), — priecājos, jūs redzēdams. Biju jau zaudējis gandrīz jebkuru, jebkuru cerības dzirksti!

Peitons necieta, ja, desertu ēdot, viņu traucēja avīzes lasīšanā, un tāpēc dzedri atbildēja:

—   Kornel, ja jums ar mani kādas darīšanas, jūs taču zināt, kur esmu atrodams.

Peitons bija pāri par četrdesmit gadu vecs, melnie mati jau sāka sirmot, taču dzīve vēl nebija spējusi viņu saliekt, viņš izskatījās jauneklīgs, acis nebija zaudējušas spožumu, un viņš prata piešķirt balsij sevišķu skarbumu, nav vārdam vietas — šinī ziņā Peitonam bija liela prakse.

—        Pavisam citādas darīšanas, nekā domājat jūs, mister Peiton, — Kornels atbildēja. — Pavisam citādas. Ser, es zinu vienu dārgumu slēptuvi… slēptuvi… jūs saprotat, ser.

Ar labās rokas rādītāja pirkstu viņš it kā paklaudzināja vieglītēm pa kādu neredzamu virsmu un kreiso plaukstu mirkli pielika pie auss.

Peitons pašķīra avīzes lappusi, kurā vēl bija jaušama telesadalītāja valgme, avīzi salocīja un vaicāja:

—   Dziedošie pulkstentiņi?

—   Klusāk, mister Peiton, — Kornels nobijies čukstēja.

Peitons atbildēja:

—   Iesim.

Viņi gāja cauri parkam. Peitons turējās vēl pie viena obligāta paraduma — par noslēpumiem runāja tikai brīvā dabā. Jebkuru istabu var novērot ar staru ierīci, taču nevienam vēl nav paveicies izokšķerēt visu telpu zem plašā debess juma.

Kornels čukstēja:

—       Slēptuve ar dziedošajiem pulkstentiņiem. . . sakrāti ilgos gados, nenoslīpēti, bet augstākā labuma, mister Peiton.

—   Jūs tos esat redzējis?

—        Nē, ser, bet esmu runājis ar cilvēku, kas tos redzējis. Un viņš nemeloja, ser, es to pārbaudīju. Pulkstentiņu tur ir tik daudz, ka varēsim doties atpūtā, būdami bagāti ļaudis. Ļoti bagāti ļaudis, ser!

—   Kurš ir tas cilvēks?

Kornela acīs ieplaiksnījās viltīga uguntiņa, līdzīga kūpošai svecei, no kuras vairāk kvēpu nekā gaismas, un viņa sejā pavīdēja kaut kas riebīgs, pieglaimīgs.

—       Viņš strādāja uz Mēness kā dārgumu meklētājs un prata atrast pulkstentiņus krāteru kraujās. Kā viņš to darījis — to man šis vīrs nestāstīja. Taču viņš savācis kādus simt pulkstentiņus un paslēpis uz Mēness, pēc tam atgriezies uz Zemes, lai šeit tos pārdotu.

—   Un laikam nolicis karoti?

—       Jā. Nelaimes gadījums. Mister Peiton, tas ir drausmīgi — viņš nokrita no liela augstuma. Bēdīgs notikums. Protams, viņa darbība uz Mēness bijusi absolūti nelikumīga. Domīnijas varas iestādes nesaudzīgi apkaro dziedošo pulkstentiņu nelegālu ieguvi. Tatad iespejams, ka to vīru piemeklējis dieva sods… Lai nu būtu kā būdams, bet man ir viņa karte.

Peitons salti un vienaldzīgi atbildēja:

—           Mani neinteresē jūsu darījuma sīkumi. Gribu zināt tikai vienu: kāpēc griezāties pie manis?

—           Redziet, mister Peiton, — Kornels sacīja, — tur pietiks guvuma diviem un pietiks arī diviem, ko darīt. Es, piemēram, zinu, kur atrodas slēptuve, un varu dabūt mūsu rīcībā kosmosa kuģi. Bet jūs …

—     Un es?

—           Jūs protat kuģi vadīt, un jums ir tik plaša pazīšanās, ka pulkstentiņus būs viegli pārdot. Ļoti taisnīga darba dalīšana, mister Peiton.

Peitons uz brītiņu iegrima domās par sava mūža dabisko gaitu — par tanī eksistējošo sakarību: šķita, viss saskan.

Viņš teica:

—     Izlidosim uz Mēnesi desmitajā augustā.

Kornels apstājās.

—    Mister Peiton, tagad taču vēl tikai aprīlis.

Peitons devās tālāk, un Kornelam, lai viņu panāktu, bija jāpaskrienas.

—    Mister Peiton, vai dzirdējāt, ko jums teicu?

Peitons atkārtoja:

—           Desmitajā augustā. Laikus sazināšos ar jums un pateikšu, kur jānogādā kosmosa kuģis. Līdz tam brīdimnepūlieties mani sastapt. Uz redzēšanos, Kornel!

Kornels jautāja:

—     Peļņu uz pusēm?

—     Jā, — Peitons atbildēja. — Uz redzēšanos!

Tālāk Peitons gāja viens, domādams par sava mūža likumsakarībām. Kad viņam apritēja' divdesmit septiņi gadi, viņš nopirka Klinšu kalnos zemes gabalu ar tur uzbūvēto ēku; viens no agrākajiem īpašniekiem bija cēlis šo māju kā patvertni, lai paglābtos atomkarā, no kura visi baidījās pirms diviem gadsimtiem un kuram tomēr nebija lemts sākties. Taču ēka bija saglabājusies — piemineklis, kas liecināja par tieksmi uz egoistisku savrupību, kuru radījušas šaušalīgas bailes.

Eka bija celta no tērauda un betona vienā no visnomaļākajiem Zemes stūrīšiem; nams atradās augstu virs jūras līmeņa,

un ēku gandrīz no visām pusēm aizsargāja kalni, kas sniedzās vēl augstāk. Mājai bija sava elektrostacija un ūdensvads, savienots ar kalnu strautiem, saldēšanas kameras, kurās uzreiz varēja ievietot kādus desmit govju liemeņus, pagrabs atgādināja cietoksni ar veselu arsenālu ieroču, kuri domāti nāves baiļu trakuma pārņemto ļaužu baru uzbrukuma atvairīšanai, taču šie bari tā ij neuzbruka. Kondicionētā gaisa ierīce spēja tīrīt gaisu bezgalīgi ilgi, iekams no tā būtu iztīrīts viss, izņemot radioaktivitāti (diemžēl cilvēks ir nepilnīgs radījums!).

Šajā glābšanās oāze Peitons, zvērināts vecpuisis, ik gadu pavadīja visu augustu. Viņš uz visiem laikiem izslēdza savu mītni no sazināšanās ar ārpasauli — atteicās no televīzijas ierīcēm, no avīžu telesadalītāja. Peitons iežogoja savu īpašumu ar spēka lauku un uzstādīja signalizēšanas mehānismu tanī vietā, kur žogs šķērsoja vienīgo kalna taku, pa kuru varēja uzkāpt līdz Peitona mājai.

Ik gadus veselu mēnesi Peitons dzīvoja pilnīgi viens pats. Neviens viņu neredzēja, neviens pie viņa nevarēja piekļūt. Tikai pilnīgā vientulībā Peitons pa īstam spēja atpūsties pēc vienpadsmit mēnešu ilgas uzturēšanās cilvēku sabiedrībā, pret kuru viņš nejuta neko citu kā saltu nicināšanu.

Pat policija (tobrīd Peitons pasmīnēja) zināja, cik neatlaidīgi viņš turas pie šīs parašas. Reiz viņš pat apzināti zaudēja lielu drošības naudu un, riskēdams, ka viņu var psihoskopēt, tomēr aizbrauca uz Klinšu kalniem, lai, kā jau allaž, nodzīvotu tur visu augustu.

Peitons iedomājās, ka viņš savā testamentā varbūt ietilpinās vēl vienu aforismu: pats labākais nevainīguma pierādījums — ja nepavisam nav alibi.

Trīsdesmitajā jūlijā, tāpat kā ik gadu šinī dienā, Lūiss Peitons pulksten deviņos un piecpadsmit minūtēs iekāpa Ņujorkā reaktīvās antigravitācijas stratolidmašīnas kabīnē un divpadsmitos trīsdesmit minūtēs ieradās Denverā. Tur viņš paēda brokastis un pulksten vienos četrdesmit piecās minūtēs devās ar pusantigravitācijas autobusu uz Hamspointu, no turienes Sems Leibmens senatnīgā virszemes automobilī (ne jau antigravitācijas mašīnā) aizveda Peitonu līdz viņa īpašuma robežai. Sems Leibmens gauži aukstasinīgi saņēma desmit dolārus dzeramnaudas, ko Peitons deva viņam ik gadus, atsveicinādamies pielika roku pie cepures, un to Leibmens jau piecpadsmit gadu darīja trīsdesmitajā jūlijā.

Trīsdesmit pirmajā jūlijā, tāpat kā ik gadus šinī dienā, Lūiss Peitons ieradās Hamspointā ar savu antigravitācijas mašīnu un universālveikalā pasūtīja visu, kas varēja ievajadzēties nākamajā mēnesī. Pasūtījums bija ļoti parasts. Patiesību sakot, uz mata tāds pats kā iepriekšējo gadu pasūtījumi.

Veikala vadītājs Makintairs uzmanīgi pārbaudīja pasūtījumu, paziņoja par to Kalnu rajona Centrālajai noliktavai Denverā, un pēc stundas visas pieprasītās preces bija piegādātas pa masu kravu transportēšanas līniju. Peitons ar Makintaira piepalīdzību sakrāva preces savā mašīnā, kā parasti, atstāja desmit dolārus dzeramnaudas un atgriezās mājās.

Pirmajā augustā pulksten divpadsmitos vienā minūtē Peitons ieslēdza pilnu jaudu spēka laukā, kurš ierobežoja viņa īpašumu, un tagad bija pilnīgi nošķirts no ārpasaules.

Taču šoreiz notikumu parastā norise tika pārtraukta. Peitons ar gudru ziņu bija atstājis savā rīcībā astoņas dienas. Šinī laikā viņš rūpīgi un bez steigas utilizēja tik daudz pārtikas produktu un citu preču, cik viņš būtu patērējis visā augusta mēnesī. Šinī darbā viņam palīdzēja atkritumu kameras, kas paredzētas visa nederīgā iznīcināšanai, — tas bija jaunākais modelis, kas itin visu, pat metālus un silikātus viegli pārvērta par sīkiem jo sīkiem molekulāriem putekļiem, kurus nevarēja konstatēt ne ar kādām analīzēm. Enerģijas pārpalikumu, kas atdalījās šā procesa norisē, Peitons aizplūdināja pa kalnu strautu, kas tecēja garām viņa mājai. Visu šo nedēļu strauta ūdens bija pieci grādi siltāks nekā parasti.

Devītajā augustā Peitons nolaidās ar aeromašīnu noteiktajā vietā Vaiomingas štatā, kur Alberts Kornels jau gaidīja viņu ar savu kosmosa kuģi. Protams, kosmosa kuģis visu šo pasākumu padarīja vieglu, jo par kuģi zināja tiklab tie, kas to pārdeva, kā arī tie, kuri kuģi nogādāja šurp un sakārtoja lidojumam. Taču visiem šiem cilvēkiem bija darīšana tikai ar Kornelu, bet Kornels — tobrīd Peitons domās mazliet pasmīnēja — drīz būs mēms kā kaps.

Desmitajā augustā Peitona vadītais kosmosa kuģis paceļas no Zemes virsmas, un kuģī bija viens pasažieris — Kornels (protams, ar karti). Izrādījās, ka kosmosa kuģa antigravitacijas lauks ir lielisks. Ieslēdzot pilnu jaudu, kuģa svars nesasniedza ne unci. Mikroreaktori ražoja enerģiju bez kļūmēm, bez trokšņa, un kuģis klusi izjoņoja cauri atmosfērai — tas nepavisam nelīdzinājās dārdošai, liesmu ieskautai veco laiku raķetei, — mirkli bija saredzams kā sīks punkts un tad izgaisa pavisam.

Varbūtība, ka aizlidojušo kuģi kāds būs redzējis, bija ļoti niecīga. Un tiešām šī kuģa aizlidošanu neviens nebija pamanījis.

Divas dienas pavadītas kosmosa telpā, un tagad jau divas nedēļas pavadītas uz Mēness. Peitons jau no paša sākuma nojauta, ka būs vajadzīgas tieši divas nedēļas. Viņam nebija nekādu ilūziju par paštaisītajām kartēm, kuras zīmējuši cilvēki, kas neko nejēdz kartogrāfijā. Šāda karte varēja būt palīgs tikai pašam tās sastādītājam — tam palīgos nāktu atmiņa. Visiem citiem šāda karte bija vienīgi sarežģīts rēbuss.

Kornels parādīja karti Peitonam pirmoreiz tikai tad, kad viņi jau bija kosmosā. Kornels pazemīgi smaidīja.

—     Ser, galu galā tas taču mans vienīgais trumpis.

—     Vai šo karti salīdzinājāt ar Mēness kartēm?

—    Mister Peiton, šajā nozarē es taču neko nesaprotu. Pilnīgi paļaujos uz jums.

Peitons salti uzlūkoja Kornelu un atdeva viņam karti. Tajā lūkojoties, šaubas neradīja tikai Tiho Brages krāteris, kurā atradās Mēness pazemes pilsēta.

Lai nu kā, bet astronomija viņiem mazliet piepalīdzēja. Tiho Brages krāteris atradās Mēness apgaismotajā pusē, tātad jāšaubās, vai patruļkuģi tur dežurēs, un tāpēc Peitonam un Kornelam bija lielas izredzes, ka viņus nepamanīs.

Peitons, izmantodams antigravitāciju, bīstamā ātrumā nolaidās ar kosmosa kuģi krātera kraujas ēnā. Saule jau bija garām zenītam, un ēna nevarēja kļūt mazāka.

Kornels sadrūma.

—    Mister Peiton, cik nelādzīgi. Nevaram taču sākt meklējumus, iekams šinī Mēness apvidū ir diena.

—     Arī Mēness diena reiz beidzas, — Peitons viņu nīgri pārtauca. — Saule šeit spīdēs apmēram simt stundas. Šo laiku izmantosim, lai aklimatizētos un pienācīgi izpētītu karti.

Peitons mīklu atminēja itin drīz; izrādījās, ka atrisinājumi ir vairaki. Viņš ilgi pētīja Mēness kartes, rūpīgi izmērīja attalumus un centās noteikt, kādi krāteri zīmēti uz šīs paštaisītās kartes, kura deva viņiem iespēju… kādu iespēju?

Beidzot viņš sacīja:

—    Pulkstentiņi var būt noslēpti vienā no trijiem krāteriem — GC-3, GC-5 vai MT-10.

—     Mister Peiton, ko lai nu darām? — Kornels apjucis jautāja.

—    Apskatīsim visus trīs, — teica Peitons. — Sāksim ar tuvāko krāteri.

Vieta, kur viņi atradās, šķērsoja terminatoru, un viņus ieskāva nakts tumsa. Tagad Peitons un Kornels arvien ilgāk uzturējās uz Mēness virsmas, pamazām pierada pie mūžīgās tumsas un klusuma, pie spilgti mirdzošajām zvaigznēm un pie gaismas svītras virs krātera malas — tur krāterī lūkojās Zeme. Viņiem soļus sperot, palika dziļas, bezveidīgas pēdas sausajos putekļos, kas nepacēlās augšup un arī nebira lejup. Peitons pirmoreiz pamanīja šīs pēdas, kad viņi izkāpa no krātera un viņus skāra spilgtā gaisma, ko atstaroja Zemes pusmēness. Tas notika astotajā dienā pēc viņu ierašanās uz Mēness.

Mēness lielā sala dēļ Peitons un Kornels nevarēja ilgi uzturēties ārpus kuģa. Taču ar katru dienu viņiem izdevās šo laika sprīdi paildzināt. Vienpadsmitajā dienā Peitons un Kornels pārliecinājās, ka krāterī GC-5 dziedošo pulkstentiņu nav.

Piecpadsmitajā dienā Peitons vairs nejutās kā saltas dušas apliets, bet kā izmisuma svelmes cepināts. Viņiem katrā ziņā bija jāsameklē slēptuve krāterī GC-3. Krāteris MT-10 atradās pārāk tālu. Tur viņi nepaspēs aizkļūt un krāteri pārmeklēt: uz Zemi taču jāatgriežas ne vēlāk kā trīsdesmit pirmajā augustā.

Taču tanī pašā dienā izmisums rimās: pulkstentiņu slēptuvi viņi atrada.

Piesardzīgi saujās viņi nesa pulkstentiņus uz kuģi, ieguldīja tos irdenās skaidās un devās pakaļ pārējiem pulkstentiņiem. Trīs reizes viņi nostaigāja ceļu, un, šādu attālumu pārvarot uz Zemes, viņi būtu zaudējuši pēdējās spēka paliekas. Bet uz Mēness, kur gravitācija ir nenozīmīga, šādi attālumi cilvēkus nenogurdina.

Kornels iedeva pēdējo pulkstentiņu Peitonam, un viņš tos uzmanīgi izvietoja izejas kamerā.

—     Pabīdiet pulkstentiņus tālāk no lūkas, mister Peiton, — Kornels teica, un, pa radio austiņām klausoties, viņa balss Peitonam šķita pārāk skaļa un skarba. — Dodos ceļā.

Kornels pieliecās, saspringdams, lai lēktu kā jau uz Mēness — augstu, palēnināti, paraudzījās uz kuģi un šausmās sastinga. Viņa seja, kas skaidri bija saskatāma cauri izliektajam ķiveres luzilīta iluminatoram, saviebās nenovēršamās nāves priekšsajūtā.

—     Nē, mister Peiton! Nē!

Peitona pirksti apžņaudza blastera spalu, tūlīt sekoja šāviens. Neciešami spilgts zibsnis — un Kornels pārvērtās par līķi, kas gulēja starp skafandra lēvariem un bija nošķiests ar sasalstošo asiņu šļakatām.

Peitons drūmi paskatījās uz mironi, bet tikai mirkli. Pēc tam Peitons salika pēdējos pulkstentiņus speciālos konteineros, noņēma skafandru, vispirms ieslēdza antigravitācijas lauku, pēc tam mikroreaktorus un, kļuvis par kādiem diviem miljoniem bagātāks nekā pirms piecpadsmit dienām, devās atceļā uz Zemi.

Divdesmit devītajā augustā Peitona kuģis klusi nolaidās un pieskārās Zemei Vaiomingā tanī pašā laukumiņā, no kura bija pacēlies desmitajā augustā. Ne jau velti Peitons tik rūpīgi bija izvēlējies šo vietu. Viņa aeromašīna arvien vēl mierīgi stāvēja klints plaisā, kuru tik daudz šajā akmeņainajā plakankalnē.

Konteinerus ar dziedošajiem pulkstentiņiem Peitons ienesa dziļi plaisā un rūpīgi apbēra ar smiltīm. Pēc tam atgriezās kosmosa kuģī, lai ieslēgtu aparātus un veiktu pēdējos sagatavošanas darbus. Divas minūtes pēc tam, kad Peitons bija izkāpis no kosmosa kuģa, iedarbojās automātiskā vadīšanas sistēma.

Bez jebkāda trokšņa, lidodams arvien ātrāk un ātrāk, kuģis traucās augšup un Zemes griešanās ietekmē mazliet nosliecās uz rietumiem. Peitons vēroja kuģi, uzlicis plaukstu virs piemiegtajām acīm, un, kad redzamības robeža bija gandrīz sasniegta, pamanīja iepretī zilās debess fonam sīku gaismas zibsni un mazu mākulīti.

Peitona lūpas saviebās greizā smīnā. Viņš bija pareizi aprēķinājis. Vajadzēja tikai pavirzīt mazliet sāņus absorbētāja kadmija stieņus, un mikroreaktori vairs nedarbojās precīzi, notika avārija; kodolsprādziena karstajās liesmās kuģis pārvērtās gāzēs.

Pēc divdesmit minūtēm Peitons jau bija mājās. Viņš jutās noguris, smeldza visi muskuļi — izpaudās Zemes pievilkšanas spēka ietekme. Taču Peitons tonakt gulēja labi.

Pēc divpadsmit stundām, gaismai austot, ieradās policisti.

Cilvēks, kas atvēra durvis, salika rokas uz apaļā vēderiņa un vairākkārt mīlīgi pamāja ar galvu. Cilvēks, kuram atvēra durvis, Setons Deivenports no Zemes izmeklēšanas biroja, paraudzījās visapkārt un jutās ārkārtīgi neērti.

Istaba, kurā viņš iegāja, bija ļoti liela, tanī valdīja puskrēsla, un spoži ar savu spuldzi spīdēja tikai videoskops, novietots virs krēsla, kas bija sakombinēts kopā ar rakstāmgaldu. Gar sienām plaukti, piekrauti ar kinogrāmatām. Vienā kaktā sakārtas Galaktikas kartes, otrā kaktā uz pastatņa blāvi mirguļoja «Galaktikas objektīvs».

—    Vai jūs esat doktors Vendels Ērts? — Deivenports vaicāja tā, it kā viņš tam lāgā nespētu ticēt. Deivenports bija plecīgs vīrs melniem matiem. Uz vaiga blakus garajam, tievajam degunam rēgojās zvaigznei līdzīga rēta — reiz viņu mazliet bija skārusi neirona pātaga.

—    Es pats tas esmu, — doktors Ērts atbildēja smalkā balstiņā. — Bet jūs esat inspektors Deivenports.

Inspektors parādīja savu dienesta apliecību un sacīja:

—    Universitāte man ieteica jūs kā speciālistu ekstrateroloģijas nozarē.

—    Jā, to jūs man jau sacījāt pirms pusstundas, kad piezvanījāt, — doktors Ērts mīlīgi atbildēja. Viņa vaibsti bija izplūduši, deguns mazs kā podziņa. Cauri biezajiem briļļu stikliem raudzījās izvelbtas acis.

—    Doktor Ert, tūlīt runāšu skaidri un gaiši. Jūs laikam esat bijis uz Mēness …

Doktors Ērts, kas tobrīd jau bija paspējis izvilkt no kinogrāmatu kaudzes pudeli ar sarkanu šķidrumu un divas gandrīz tīras glāzītes, atbildēja pārsteidzoši skarbi:

—    Inspektor, nekad neesmu bijis uz Mēness un ari netaisos turp doties. Kosmosa ceļojumi ir muļķīga nodarbošanās. Es tiem neuzticos.

Pēc tam viņš piebilda laipnāk:

—    Atsēdieties, ser, atsēdieties! Izdzeriet kādu glāzīti!

Inspektors Deivenports izdzēra glāzīti un teica:

—     Bet jūs taču …

—    Esmu ekstraterologs. Jā. Mani interesē citas pasaules bet tas nebūt nenozīmē, ka man tās jāapmeklē. Ak kungs, vai tiešām jābūt ceļotājam, kas pārvar laiku, lai varētu iegūt vēsturnieka diplomu?

Doktors apsēdās, apaļā seja atkal izplūda smaidā, un viņš jautāja:

—     Bet tagad sakiet — kas jūs īsti interesē?

—     Esmu atnācis, — inspektors sacīja, saraucis uzacis, — lai konsultētos ar jums par kādu slepkavību.

—    Slepkavību? Ko es jēdzu par slepkavībām?

—    Doktor Ert, šī slepkavība izdarīta uz Mēness.

—     Brīnums gan!

—     Vairāk nekā brīnums. Tam nav precedenta, doktor Ert. Piecdesmit gados, kamēr pastāv Mēness domīnija, ir gadījies, ka eksplodē kosmosa kuģi vai no skafandra izplūst gaiss. Cilvēki ir sadeguši Mēness apgaismotajā pusē, nosaluši ēnas pusē un gājuši bojā, nosmakdami gan vienā, gan otrā pusē. Daži bijuši pat tik izmanīgi, ka nositušies, krizdami no klints, ko izdarīt nav nemaz tik viegli, ņemot vērā Mēness mazo gravitāciju. Taču pa visu šo laiku nevienu cilvēku uz Mēness kāds cits cilvēks nav noslepkavojis ar iepriekšēju nodomu … Tas noticis pirmoreiz.

—     Kā izdarīta slepkavība? — doktors Ērts jautāja.

—     Nošaujot ar blasteru. Taču apstākļi sagadījušies tik laimīgi, ka likuma pārstāvji ieradušies nozieguma vietā nepilnu stundu pēc slepkavības. Patruļkuģis pamanījis gaismas zibsni uz Mēness virsmas. Jūs taču saprotat, ka Mēness apēnotajā pusē šāds zibsnis redzams ļoti tālu. Pilots ziņojis par redzēto uz Mēness pilsētu un laidies lejup. Apmezdams līkumu, viņš Zemes gaismas atspīdumā ieraudzījis aizlidojošu kuģi — un zvērē, ka neesot pārskatījies. Nolaidies uz Mēness virsmas, pilots atradis tur apdegušu līķi un putekļos pēdas.

—     Jūs domājat, ka šis zibsnis bijis blastera šāviens? — ievaicājās doktors Ērts.

—     Neapšaubāmi. Slepkavība notikusi pavisam nesen. Līķis vēl nav bijis viscaur sasalis. Pēdas atstājuši divi cilvēki. Rūpīgi izmērot, konstatēts, ka putekļos iespiestajām pēdām ir atšķirīgi diametri; citiem vārdiem sakot, zābaki bijuši dažāda lieluma. Pēdas galvenokārt vedušas uz krāteriem GC-3 un GC-5. Tie ir divi…

—    Es gan zinu tikai Mēness krāteru apzīmēšanas oficiālo sistēmu, — doktors Ērts mīlīgi iebilda.

—     Hm… Vārdu sakot, krāterī GC-3 pēdas saskatītas līdz krātera nogāzes plaisai, kurā atrastas sacietējuša pumeka drumslas. Rentgenanalīzē konstatēts …

—    Dziedošie pulkstentiņi, — ekstraterologs iesaucās liela uztraukumā. — Vai tiešām šī slepkavība saistīta ar dziedošajiem pulkstentiņiem?

—    Un ja nu tas tā būtu? — inspektors apjucis jautāja.

—    Man ir viens šāds pulkstentiņš. To atradusi universitātes ekspedīcija un uzdāvināja man, pateikdamās par… Inspektor, es jums parādīšu.

Doktors Ērts aši piecēlās no krēsla un tipināja pāri istabai, pamadams ciemiņam, lai tas viņam seko. Deivenports saīga, bet paklausīja.

Viņi iegāja blakus istabā, daudz lielākā nekā iepriekšējā. Šī bija vēl tumšāka, un tajā valdīja pilnīgs haoss. Deivenports ar izbrīnu blenza uz visdažādākajiem priekšmetiem, kas bija sasviesti juku jukām.

Inspektors ieraudzīja gabalu zilas Marsa glazūras, ko nelabojami romantiķi dēvēja par sen izmirušo marsiešu pārakmeņotām atliekām, ieraudzīja nelielu meteorītu, modeli, kurā atveidots viens no pirmajiem kosmosa kuģiem, un aizzīmogotu pudeli ar šķidrumu — uz etiķetes bija rakstīts: «Venēras okeāns.»

Doktors Ērts pašapmierināti teica:

—     Savu māju esmu pārvērtis par muzeju. Tā ir viena no vecpuiša dzīves priekšrocībām. Protams, daudz kas vēl jāsakārto. Gan jau reiz gadīsies pāris brīvu nedēļu …

Doktors kādu brīdi neizpratnē lūkojās visapkārt, tad, kaut ko atcerējies, pabīdīja sāņus jūras bezmugurkaulnieku attīstības shēmu — planētas Arktūra V dzīvības augstākā forma — un teica:

—    Te tas ir. Diemžēl ar defektu.

Pulkstentiņš karājās rūpīgi ielodētā tievā stieplē. Defekts bija viegli saskatāms, pulkstentiņam apmēram vidū visapkārt stīdzēja iežmauga, un tāpēc tas atgādināja divas šķībi kopā salipinātas bumbiņas. Un tomēr pulkstentiņš varen prasmīgi bija nopulēts un nespodri mirdzēja sudrabaini pelēkā noziedā; samtainajā virsmā varēja manīt īpatnējos sīkos lāsumiņus, ko nespēja atdarināt nevienā laboratorijā, kur zinātnieki nopūlējās, sintezēdami mākslīgus pulkstentiņus.

Doktors Ērts turpināja:

—     Esmu daudz eksperimentējis, kamēr izvēlējos pulkstentiņam piemērotu skanduli. Defektīvie pulkstentiņi ir kaprīzi. Taču noderēja kauls. Are! — Doktors rādīja kaut ko līdzīgu īsai, platai karotītei, kas bija izgatavota no pelēcīgi balta materiāla. — To es pats izgriezu no buļļa ciskas kaula… Klausieties!

Tik vieglītem, ka to nemaz nevarēja gaidīt, redzot doktora resnos pirkstus, viņš taustīja pulkstentiņa virsmu, pūlēdamies atrast vietu, pie kuras piesitot rastos pati maigākā skaņa. Pēc tam viņš pagrieza pulkstentiņu, piesardzīgi turēdams to aiz stieples divos pirkstos. Pārējos pirkstus palaida vaļā un viegli uzsita pa pulkstentiņu ar kaula karotītes plato galu.

Šķita, kaut kur tālu ieskanas miljoniem arfu. Skaņas auga, pieklusa un atgriezās atkal. Likās — tās rodas no nekā. Tās skanēja klausītāja apziņā ar nekad neizjustu saldmi, kurai piemita gan skumjas, gan biklums.

Skaņas lēnām apdzisa, taču zinātnieks un viņa ciemiņš vēl ilgi klusēja.

Doktors Ērts ievaicājās:

—    Tīri labi?

Viegli piegrūdis ar pirkstu pulkstentiņam, viņš to iešūpoja.

Deivenports satraukti paskatījās uz doktoru.

—    Uzmanīgāk! Nesasitiet!

Labu pulkstentiņu trauslums jau sen bija kļuvis par parunu.

Doktors Ērts teica:

—            Ģeologi apgalvo, ka pulkstentiņi esot tikai dobi pumeka gabaliņi, kuri sacietējuši zem liela spiediena un kuros brīvi ripojot sīki akmentiņi. Tā viņi apgalvo. Taču, ja ar to viss ir jau pateikts, kāpēc mēs nespējam pagatavot pulkstentiņus mākslīgi? Arī šis pulkstentiņš salīdzinājumā ar tādu, kam nav nekāda defekta, skan kā mutes harmonika.

—            Jums taisnība, — Deivenports piekrita, — un jāšaubās, vai virs Zemes ir kaut desmit laimīgo, kam pieder nevainojamas formas pulkstentiņi. Simtiem bagātnieku, muzeju un iestāžu labprāt maksātu par dziedošu pulkstentiņu jebkuru summu, nemaz netaujādami, kā tas iegūts. Un daudzu pulkstentiņu dēļ var pat izdarīt slepkavību!

Ekstraterologs pagriezās pret Deivenportu un ar tuklo rādītāja pirkstu sakārtoja brilles uz pogai līdzīgā deguna.

—           Neesmu aizmirsis par slepkavību, kuras dēļ esat ieradies. Lūdzu, turpiniet!

—    Viss ir pasakāms pāris vārdos. Es zinu, kurš ir slepkava.

Viņi atgriezās bibliotēkā, un, atkal atlaidies atzveltnes krēslā, doktors Ērts salika rokas uz prāvā vēdera un pēc tam jautāja:

—    Patiešām? Inspektor, bet kas tad jums liedz rīkoties tālāk?

—    Doktor Ert, zināt un pierādīt nav viens un tas pats. Diemžēl viņam nav alibi.

—     Jūs laikam gribējāt sacīt — «Diemžēl viņam ir alibi»?

—    Es gribēju sacīt to, ko esmu pateicis. Ja viņam būtu alibi, es prastu pierādīt, ka tas ir viltots alibi, jo tas patiešām būtu viltots. Ja viņš uzdotu lieciniekus, kas ar mieru liecināt, ka nozieguma izdarīšanas brīdī redzējuši viņu uz Zemes, lieciniekus varētu pieķert melos. Ja viņš uzrādītu dokumentus, varētu konstatēt, ka tie ir viltoti vai izdarīta kāda cita blēdība. Diemžēl noziedznieks ne ar ko līdzīgu neargumentē.

—     Ar ko tad viņš argumentē?

Inspektors Deivenports sīki jo sīki pastāstīja par Peitona īpašumu Kolorādo štatā un beigās teica:

—    Peitons vienmēr tur pavada augusta mēnesi pilnīgā vientulībā. Pat ZIB bija spiests to apstiprināt. Arī zvērinātiem piesēdētājiem, ja mēs nespēsim pārliecinoši pierādīt,, ka Peitons bijis uz Mēness, būs jāsecina, ka viņš arī šo augustu dzīvojis savā īpašumā.

—    Kāpēc domājat, ka viņš patiešām bijis uz Mēness? Varbūt viņš nemaz nav vainīgs.

—    Ir vainīgs! — Deivenports gandrīz kliedza. — Jau piecpadsmit gadu velti pūlos savākt pret Peitonu pietiekamus pierādījumus. Tagad Peitona noziegumus es saožu jau pa gabalu. Apgalvoju, ka uz visas Zemes vienīgi Peitons ir tik liels nekauņa, ka uzdrošināsies pārdot nelegāli iegūtus pulkstentiņus — un turklāt viņš zina visus varbūtējos pircējus. Jāpiebilst — esam informēti, ka Peitons ir ļoti labs kosmosa kuģu vadītājs. Ir zināms, ka viņam bijusi kaut kāda veikalošanās ar noslepkavoto, lai gan pēdējos mēnešos viņi nav tikušies. Diemžēl tie vēl nav nekādi pierādījumi.

Doktors Ērts jautāja:

—    Vai nebūtu vienkāršāk izmantot psihoskopešanu, tagad jau tā atļauta ar likumu.

Deivenports sadrūma, un rēta viņa vaigā nobālēja.

—    Vai tad jūs nezināt Konska-Hiakavas likumu, doktor Ert?

—    Nezinu.

—         Manuprāt, šis likums nav zināms nevienam. Valsts deklarējusi, ka cilvēka garīgā pasaule ir neaizskarama. Lieliski, bet kas no tā izriet? Psihoskopētajam cilvēkam ir tiesības uz kompensāciju, kādu vien viņš var izkaulēt no tiesas. Nesen kāds bankas kasieris saņēma divdesmit piecus tūkstošus dolāru kā kompensāciju par psihoskopisku pārbaudi sakarā ar nepamatotu apvainojumu par izšķērdēšanu. Netiešie pierādījumi, kas it kā lika domāt par izšķērdēšanu, īstenībā bija saistīti ar kādu mīlas dēku. Kasieris iesniedza prasību, minēdams, ka viņš atlaists no darba, bijis spiests ļoti piesargāties, jo pieviltais vīrs draudējis viņam ar izrēķināšanos, un beidzot kasieris padarīts arī par izsmiekla objektu, jo kādas avīzes reportieris uzzinājis un publicējis faktus, kas atklāti tiesas izdarītajā psihoskopiskajā pārbaudē.

—    Man šķiet, ka šis kasieris prasību iesniedzis pilnīgi pamatoti!

—    Protams. Tā jau ir tā nelaime. Turklāt jāiegaumē vēl viens likuma pants: cilvēku, kas reiz psihoskopiski pārbaudīts vienalga kāda iemesla dēļ, nevar psihoskopiski pārbaudīt otrreiz. Nevar divas reizes pakļaut briesmām cilvēka psihi, — tā ir teikts likumā.

—    Tas nav nekāds ērtais likums.

—    Gluži manas domas. Psihoskopēšanu pieļāva ar likumu pirms diviem gadiem, un tagad visi zagļi un afēristi cenšas, lai viņus psihoskopē kāttas sīkas kabatu zādzības dēļ, un pēc tam šie kriminālisti varēs mierīgi pievērsties lielākiem noziegumiem. Un tāpēc mūsu Galvenā pārvalde atļaus psihoskopē  Peitonu tikai tad, ja pret viņu savākšu svarīgus pierādījumus. Nav obligāti, lai pierādījumi būtu svarīgi no likuma viedokļa — vajadzīgs, lai tiem noticētu vienīgi mana priekšniecība. Doktor Ert, pats nejaukākais ir tas, ka nevaram iesniegt tiesā apsūdzību, iekams nav izdarīta psihoskopiskā pārbaude. Slepkavība ir pārāk liels noziegums, un, ja apsūdzētais nebūs psihoskopēts, pat visstulbākie zvērinātie piesēdētāji uzskatīs, ka apsūdzības uzturētāju pozīcijas nav nekādas drošās.

—    Tātad kas jums vajadzīgs no manis?

—    Pierādījums, ka Peitons augustā bijis uz Mēness. Un šis pierādījums man vajadzīgs tūlīt. Peitons apcietināts uz aizdomu pamata, un es viņu nevaru ilgi turēt ieslodzījumā. Ja kāds uzzinās par šo slepkavību, visa pasaules prese eksplodēs kā asteroīds, kas iedrāzies Jupitera atmosfērā. Pirmā slepkavība uz Mēness — tas taču ir sensacionāls noziegums.

—           Kad tieši izdarīts tas noziegums? — Ērta balss pēkšņi kļuva lietišķa.

—    Divdesmit septītajā augustā.

—    Kad jūs apcietinājāt Peitonu?

—    Vakar, trīsdesmitajā augustā.

—           Tātad, ja Peitons ir slepkava, viņa rīcībā vajadzēja būt pietiekami daudz laika, lai atgrieztos uz Zemes.

—           Laika viņam bija ļoti maz, — Deivenports saknieba lūpas. — Ja es nebūtu aizkavējies vienu dienu, ja izrādītos, ka viņa mājā neviena nav…

—           Pēc jūsu domām, cik ilgi viņi, slepkava un noslepkavotais, bijuši uz Mēness?

—           Spriežot pēc pēdu daudzuma — vairākas dienas. Vismaz nedēļu.

—    Vai kuģis, ar kuru viņi lidojuši, atrasts?

—           Nē, un diez vai to atradīs. Pirms kādām desmit stundām Denveras universitātes observatorija ziņoja, ka palielinājies radioaktīvais fons, kas radies aizvakar pulksten sešos vakarā un bijis konstatējams vairākas stundas. Doktor Ert, nav nemaz grūti nostādīt kuģa aparatūru tā, lai tas uzlidotu gaisā bez apkalpes un eksplodētu apmēram piecdesmit jūdzes no Zemes tāpēc, ka mikroreaktoros noticis īssavienojums,

—    Būdams Peitona vietā, — doktors Ērts domīgi sacīja,

—   es kuģī nogalinātu līdzbraucēju un uzspridzinātu kosmosa kuģi kopā ar visu līķi.

—    Jūs Peitonu nepazīstat, — Deivenports drūmi atbildēja.

—    Viņš tīksminās ar to, ka likums neko nespēj viņam padarīt. Tā viņam ir liela bauda. Uz Mēness atstātais līķis ir pret mums vērsts izaicinājums.

—           Ak tā! — Ērts noglauda ar plaukstu sev vēderu un piebilda: — Varbūt man tas izdosies.

—    Pierādīt, ka Peitons bijis uz Mēness?

—     Izveidot savu spriedumu par to.

—    Jau tagad?

—           Jo drīzāk, jo labāk. Protams, ja es vispirms varētu patērzēt ar misteru Peitonu.

—           To es nokārtošu. Mani gaida reaktīvā antigravitacijas lidmašīna. Pēc divdesmit minūtēm mēs būsim Vašingtonā.

Ekstraterologa apaļajā ģīmī ieplaiksnījās ļoti liels apmulsums. Viņš pielēca kājās un aizskrēja uz savas mantām pieblīvētās istabas vistumšāko kaktu, tālāk nost no policijas aģenta.

—     Tikai ne to!

—     Kāpēc ne, doktor Ert?

—    Ar reaktīvo lidmašīnu es nelidošu. Es tām neuzticos.

Deivenports pavisam apstulbis blenza uz doktoru Ērtu un stostīdamies murmināja:

—     Bet ar viensliežu dzelzceļu?

—           Neuzticos nevienam satiksmes līdzeklim, — doktors Ērts atcirta. — Es uz tiem nepaļaujos. Tikai kājām. Kājām — lūdzu.

Bet tūlīt viņš sarosījās.

—            Vai jūs nevaretu atvest, misteru Peitonu uz mūsu pilsētu, kaut kur šeit tuvumā? Piemēram, municipalitātes ēkā? Līdz municipalitātei aiziet man nebūtu grūti.

Deivenports apmulsis pārlaida skatienu pār istabu. Visapkārt bezgala daudz grāmatu, kas vēstī par gaismas gadiem. Pa atvērtajām durvīm blakus zālē redzami tālo pasauļu suvenīri. Deivenports paskatījās uz doktoru Ērtu, kas bija nobālējis, jau iedomājoties vien par reaktīvo lidmašīnu, un paraustīja plecus.

—           Atvedīšu Peitonu šurp. Šinī pašā istabā. Vai esat ar mieru?

Doktors Ērts atviegloti nopūtās.

—     Ļoti labprāt.

—    Doktor Ert, ceru, ka jums viss izdosies.

—     Darīšu visu, ko spēšu, mister Deivenport.

Lūiss Peitons šķebinādamies pārlaida acis pār istabu un ar nievīgu skatienu pavērās uz resnīti, kas mīlīgi viņam māja ar galvu. Peitons pašķielēja uz piedāvāto krēslu un pirms apsēšanās notrausa no tā putekļus. Deivenports apsēdās blakus, pabīdīdams pa tvērienam blastera maksti.

Resnītis smaidīdams apsēdās un sāka glaudīt apaļīgo vēderiņu, it kā nule būtu ļoti garšīgi paēdis un vēlētos, lai par to uzzina visa pasaule.

— Labvakar, mister Peiton, — viņš sacīja. — Esmu doktors Vendels Ērts, ekstraterologs.

Peitons atkal paskatījās uz viņu.

—     Kas jums no manis vajadzīgs?

—     Gribu zināt, vai augustā esat bijis uz Mēness.

—     Neesmu.

—           Taču neviens cilvēks nav jūs redzējis uz Zemes laikā starp pirmo un trīsdesmito augustu.

—            Augusta mēnesi pavadīju vientulībā, kā jau parasti. Šajā mēnesī mani neviens neredz. Pajautājiet kaut vai viņam.

Peitons pamāja ar galvu uz Deivenportu.

Doktors Ērts pasmīnēja.

—            Kaut mums būtu kāds objektīvs kritērijs! Ja starp Mēnesi un Zemi eksistētu kādas fiziskas atšķirības! Piemēram, mēs izdarītu no jūsu matiem noņemto putekļu analīzi un sacītu: «Ahā, Mēness ieži.» Diemžēl tas nav iespējams. Mēness ieži ne ar ko neatšķiras no Zemes iežiem. Un, ja tie arī atšķirtos, uz jūsu matiem mēs tomēr neatrastu ne puteklīša— vienīgais izņēmums, ja jūs uz Mēness virsmas būtu izgājis bez skafandra, — bet tas nav visai ticami.

Peitons klausījās doktorā joprojām pilnīgi vienaldzīgi.

Doktors Ērts turpināja runāt, labsirdīgi smaidīdams un ik bridi bakstīdams ar pirkstiem brilles, kas lāgā neturējās uz viņa mazā deguntiņa.

—           Cilvēks kosmosā vai uz Mēness elpo Zemes gaisu, ēd Zemes uzturu. Tiklab kuģī, kā ari skafandrā viņš dzīvo Zemes apstākļos. Mēs meklējam cilvēku, kas divas dienas lidojis uz Mēnesi, pavadījis uz Mēness vismaz nedēļu un vēl divas dienas lidojis, kamēr atgriezies uz Zemes. Visu šo laiku viņš mitis Zemes apstākļos, un tas ļoti sarežģī mūsu uzdevumu.

—           Man šķiet, — Peitons teica, — jūs savu uzdevumu padarītu vieglāk atrisināmu, ja mani atbrīvotu un sāktu meklēt īsto slepkavu.

—           Tas nav izslēgts, — sacīja doktors Ērts. — Vai kādreiz esat redzējis ko līdzīgu?

Doktors pagrābstījās ar tuklo roku pa grīdu blakus krēslam un pacēla no zemes pelēku, blāvi vizošu bumbiņu.

Peitons pasmaidīja.

—     Es teiktu, ka tas ir dziedošais pulkstentiņš.

—     Jā, tas ir dziedošais pulkstentiņš. Slepkavība ir izdarīta dziedošo pulkstentiņu dēļ… Kā jums patīk šis eksemplārs?

—     Manuprāt, tam ir liels defekts.

—           Aplūkojiet pulkstentiņu vērīgāk, — doktors Ērts sacīja un pēkšņi pasvieda pulkstentiņu Peitonam, kas sēdēja divus metrus atstatu.

Deivenports iekliedzās un gandrīz pielēca no krēsla. Peitons ar piepūli ātri pacēla rokas un vēl paspēja satvert pulkstentiņu.

—           Idiots! Kas tad svaidās ar pulkstentiņiem, — Peitons sacīja.

—           Jūs laikam izturaties pret dziedošajiem pulkstentiņiem ar godbijību?

—           Ar pārāk lielu godbijību, un negribu tos sasist. Un tas vismaz nav noziegums.

Peitons lēnītēm noglauda pulkstentiņu, pacēla to pie auss

un viegli sakratīja, ieklausīdamies, kā maigi džinkst lunolīta drumslas —mazi pumeka gabaliņi, kas tukšajā telpā saskārās.

Pēc tam, pacēlis pulkstentiņu aiz tanī iestrādātās stieples, viņš ar drošu un pierastu kustību pārvilka īkšķa nagu pār apaļo virsmu. Pulkstentiņš iedziedājās. Skaņa bija maiga, atgādināja flautas balsi, — trīsuļodama tā lēni apklusa un uzvēdīja atmiņā vasaras krēslas ainavas.

Dažas sekundes visi trīs klausījās kā apburti.

Pēc tam doktors Ērts sacīja:

—    Mister Peiton, sviediet pulkstentiņu man! Tūlīt!

Doktors pavēloši izstiepa roku.

Lūiss Peitons gluži kā apmāts svieda pulkstentiņu. Tas lidoja pa stāvu līkni un, nesasniedzis doktora Ērta izstiepto roku, ar skumīgu, drebošu vaidu sašķīda uz grīdas sīkās drumslās.

Deivenports un Peitons, vienas domas pārņemti, klusēdami raudzījās uz pelēkajām lauskām un lāgā nesadzirdēja, ka doktors Ērts mierīgi saka:

—     Kad atradīs slēptuvi, kur noziedznieks noglabājis nenoslīpētos pulkstentiņus, es vēlētos saņemt kā honorāru un kā kompensāciju par sasisto pulkstentiņu vienu ļoti labu un pareizi noslīpētu eksemplāru.

—     Kā honorāru? Par ko? — Deivenports dusmīgi vaicāja.

—     Tagad taču viss ir skaidrs. Lai gan pirms brīža savā mazajā runā es to neminēju, bet vienu Zemes īpatnību kosmosa ceļotājs sev līdzi paņemt nevar… Es te runāju par Zemes pievilkšanas spēku. Misters Peitons ļoti neveikli svieda tik dārgu priekšmetu, un tas pierāda, ka viņa muskuļi pēc ceļojuma vēl nav pielāgojušies Zemes gravitācijai. Mister Deivenport, kā speciālists es apgalvoju: apcietinātais vēl nesen ir atradies ārpus Zemes. Viņš bijis vai nu kosmosa telpā, vai uz kādas planētas, kas daudz mazāka par Zemi, piemēram, uz Mēness.

Deivenports triumfēdams pielēca kājās.

—     Doktor Ert, esiet tik laipns, dodiet man rakstveidā savu secinājumu, — viņš teica, uzlikdams roku uz blastera spala, — ar to pietiks, lai dabūtu sankciju Peitona psihoskopēšanai.

Lūiss Peitons nemaz nedomāja pretoties. No piedzīvotā pilnīgi apdullis, viņš atskārta tikai vienu: testamentā tagad būs jāpiebilst, ka viņa apžilbinošās gaitas beigušās ar pilnīgu sagrāvi.

VILJAMS PLOUMERS. angļu rakstnieks. KARALIENES VIKTORIJAS DĒLS

1

Nelielajā fordā, kas kratīdamies ripoja pa žilbinošas saules pielieto, izdangāto Lembulendas ceļu, sēdēja divi braucēji. Grūti būtu atrast vēl citus tik atšķirīgus cilvēkus: viens bija veikaliņa īpašnieks Makhevins, drūma izskata vīrs sarkanu seju, gadus trīsdesmit trīs vai trīsdesmit četrus vecs, izceļotājs no Skotijas, aprepējis un nocietinājies koloniju dzīvē; otrs — tikko skolu pabeidzis jauns anglis, vārdā Frents. Situācija bija visai neveikla. Viņi nezināja, ko runāt. Makhevins iedomājās, ka ceļabiedrs viņu nicina — gluži vienkārši tāpat, par to, ka viņš ir tāds, kāds ir. Bet Frents, vērodams šo saulē iedegušo, daudz pieredzējušo vīru un līdzās tam juzdamies nezinošs un nevarīgs, pielika visus spēkus, lai izturētos nepiespiesti, un ar lielu interesi vēroja apkārtni. Ceļš vīdamies veda arvien augstāk starp zāli apaugušiem pauguriem, kuru ieplakās vietvietām melnoja pirmatnīga meža saliņas. Kaila granīta klajumi mijās ar iesarkaniem uzartas zemes laukumiem. Sur un tur nogāzēs slējās konusveida būdiņas. Un, kur vien skaties, visur iezemieši ar saviem noliesējušu govju un pinkainu kazu ganāmpulkiem. Pat paviršam novērotājam tūlīt bija redzams, ka šis gleznainais zemes stūrītis ir pārāk biezi apdzīvots un baltie, aizņemdami zemienes cukurniedru kultivēšanai, pamazām atspieduši pamatiedzīvotājus uz piekalnēm, kur augsne liesa, ganības trūcīgas un apvidus pārlieku sadrumstalots, lai varētu sekmīgi nodarboties ar zemkopību.

Frents vēroja iezemiešus ar gluži saprotamu ziņkārību. Kādi gan tie ir, kad tos iepazīst tuvāk? Un ko varētu teikt par tiem Makhevinam?

Beidzot viņš sacīja:

—   Zēl gan, ka iedzimtajiem tik zems dzīves līmenis, vai nav tiesa? Starp viņiem dzīvodams, bagāts netiksi.

Makhevins paskatījās uz viņu ar drūmu neizpratni, kāda nereti vērojama mazizglītotu cilvēku sejās, kad tie sastopas ar jaunu, savam prātam grūti aptveramu un, visticamākais, plānprātīgu domu.

—   Melnie izdzimteņi, — viņš izmeta. — Ne velna no šiem bagāts netiksi, gan paši redzēsiet.

Un viņš strauji pārslēdza ātrumu. Mašīna sāka lēni braukt augšup stāvā piekalnē, un Frents, salēcies sēdeklī līdzās Makhevinam, izjuta atvieglojumu, ka motora rūkoņa aizpilda neveiklo klusumu.

Pēckara gadu jaunizcepto nabagu dēli, atvaJināti valsts ierēdņi un amatus zaudējuši koloniālo karu virsnieki, jaunekļi, kas aizlaiduši vējā savus īpašumus, un citi neveiksminieki, kas nomaldījušies no izraudzītā ceļa, — visi tie devās šurp, pāri trejdeviņām zemēm, lai sāktu jaunu dzīvi. Diemžēl palaikam tā beidzās ar pašnāvību: ne jau katram pa spēkam izturēt tik krasu apstākļu maiņu vai mokošo vientulību varenās pirmatnības vidū. Šķietami saprātīgu cilvēku pamudināts, reklāmas savaldzināts un pirmatklājēja romantikas aizrauts, arī Frents tieši no skolas sola bija devies šurp meklēt savu laimi.

Abu vīru attiecību lietišķais pamats neatviegloja Frenta un Makhevina pirmos pazīšanās brīžus. Frents pie viņa bija ieradies ne kā kompanjons, ne kā kalpotājs un ne arī kā viesis un neienesa viņam ne penija par apmācības laiku. Aizbildņu padome Londonā bija nosūtījusi Frentu pie Makhevina kā pie cilvēka, kas izteicis vēlēšanos apgādāt kādu jaunu angli ar bezmaksas uzturu un gultasvietu un divu trīs gadu laikā apmācīt viņu tirgoties ar lembu cilts nēģeriem, pretī neprasot nekā cita kā vienīgi šī jaunā cilvēka «pakalpojumus». Makhevina apķērību praktiskajā jomā nekādi nevarēja noliegt, un iespēja iegūt saprātīgū un turklāt vēl bezalgas balto palīgu viņam šķita visai vilinoša. Frents bija labi audzināts cilvēks ar izkoptu pienākuma apziņu. Tā viņi abi iepazinās.

Frents bija jauns — tik jauns, ka tagad, drosmīgi braukdams pa nelīdzeno ceļu uz pašu Lembulendas vidieni, viņš nespēja atvairīt domas par saviem skolasbiedriem un par to, kā tie viņu apskaustu, ja šobrīd redzētu šeit. Viņu urdīja nepacietība. Ar jaunībai raksturīgo degsmi viņš, pašu cildenāko tieksmju vadīts, devās divkaujā ar likteni. Jaunības gados cilvēkam dažkārt šķiet daudz svarīgāk atrast pašam sevi nekā gūt pašapliecināšanos sadzīviskajā jomā, baudīt ērtības un labklājību. Mēs gribam izteikt sevi lidz galam, visā pilnībā apliecināt savu patieso «es». Tas ir sarežģīts process, un acīmredzot to nosaka gan mūsu attieksme pret darbu, ko gribam vai esam spiesti savā dzīvē darīt, gan arī tas, kā mūsu iedzimtais mantojums un audzināšana liek mums izturēties pret apkārtējo vidi, un it īpaši mūsu savstarpējās saites ar citiem cilvēkiem. Galarezultātā šis briedums, šī pārtapšana īstā cilvēkā (jo būtība slēpjas tieši tur) vairumam no mums nāk līdz ar jutu dzīves pieredzi. Tagad mēdz daudz spriedelēt par dzimumu

problēmām; pilnīgi iespējams, ka to nozīmi dažkārt pārvērtē — ir taču cilvēki, kas šim jautājumam piešķir ļoti niecīgu lomu un tomēr gūst panākumus kā sers īzaks Ņūtons, kam šāda problēma vispār neeksistēja. Taču Frents bija nācis no ģimenes, ko valdzināja piedzīvojumi. Viņš bija ieradies Lembulendā, pilns veselīgu dzīves alku, un īsti neapzinājās, kādam liktenim dodas pretī.

2

Madumbi tirdzniecības apmetne atradās pakalna virsotnē, netālu no lielceļa vai drīzāk no lauku ceļa, un tajā ietilpa veikaliņš, piecdesmit soļu atstatu no ta dzīvojamais nams un vairākas šā tā sabūvētas saimniecības ēkas.

Bija redzams, ka mājas priekšā kādreiz mēģinājuši izveidot dārzu, taču no šī mēģinājuma nekas nebija sanācis — tur pastāvīgi klejoja’govis un vistas, un palaikam ielavījās ari pērtiķi. Aizmugurē vidēja asām zālēm apaugušas ganības un neliels mežiņš.

Sīs ēkas, paša neglītuma iemiesojums, sasistas no priežu dēļiem un no ārpuses apšūtas rievota metāla loksnēm, nokrāsotas aizsargkrāsā, raudzījās lejup uz nolaidenajām nogāzēm, ko rotāja koku puduri, strautiņi un zālāji — kā labi izveidotā parkā. Taču toreiz, kad misters un misis Makhevini apmetās Madumbi, par dabas skaistumu viņi domāja vismazāk.

Gaisma veikaliņā ieplūda caur diviem nelieliem lodziņiem un vaļējām durvīm, un tam, kas ienāca tajā no spilgtās saules pielietā āra, pirmajā bridi bija grūti kaut ko saskatīt. Veikaliņš bija tā pieblīvēts precēm, ka atgādināja alu, kur glabājas salaupītas vērtības. Atsities ar galvu pret nez no kurienes nokārušos vēršu ķēdi vai vējlukturi, apmeklētājs pacēla acis un konstatēja, ka griestus gandrīz no vienas vietas sedz katliņu un groziņu pītenes, smalkas, krāsainas dzijas šķeteres, milzu saišķi visdažādāko krāsu un lielumu lakatiņu, kreklu un bikšu saiņi juku jukām ar krūšturiem, pannām, mākslīgo neaizmirstuļu vainadziņiem, cirvišiein, nažiem, krellēm un arklu lemešiem. Plaukti bija stāvgrūdām piedzīti daždažādām precēm, kuru radīšanai četros kontinentos dūmoja un dunēja simtiem fabriku. Lēti apģērbi, spilgti audumi, neizturīgi dzelzs un porcelāna izstrādājumi, visnederīgākās patentētās zāles, visbezgaumīgākie rotaslietu atdarinājumi, viszemākās šķiras miltu izstrādājumi, bībeles, adatas, pīpes, plastmasas apkaklītes, ēdiena bļodiņas, matu pornādes, burtnīcas, cepumi un mežģīņu aizkariņi — veseli kalni visdaždužādāka veida preču.

Vairākus plauktus aizņēma nevajadzīgi krami, kas saglabājušies no karagadiem, — pelēkas kokvilnas zeķes, kas Čikāgā adītas amerikāņu brīvprātīgajiem, kuri tomēr nebija tikuši līdz armijai, aizsargkrāsas vējjakas, tinumi, kaskas un citas ilgi krājušās preces, neglītas un bezveidīgas, taču savam nolūkam atbilstošas, mašinu raditas un mašīnās nogādātas uz karalauka skatuves, lai atbalstītu šo vispasaules slaktiņu; viss, kas saražots par daudz, kontrakta, nevis vajadzības pēc, un visbeidzot atradis ceļu uz šejieni, lai izvilinātu peļņu no tās patikas, ko šīs lietas ar savu neparastību sagādāja nēģeriem. Izskatījās, ka gluži vai visa pasaule apņēmusies izvilināt sev peļņu šai vientulīgajā Lenibulendas pakalnā.

Durvis veikaliņa dibensienā veda uz divām citām telpām. Viena, lielākā, kalpoja par prāvāko preču noliktavu — šeit stāvēja maisi ar sāli, cukuru, graudiem, dzelzs izstrādājumi, saldumu un ziepju kastes; turpat gulēja ari tabakas lapu ķipas, kas nebija īsākas par divām pēdām; palaikam tās aprasināja ar ūdeni, lai nezustu lapu aromāts. Te pastāvēja paraža dot katram pieaugušajam pircējam kā piedevu pariti šādu lapu, bet katram bērnam — riekšavu lētu ledeņu, kuru indigi sārtā un zaļā krāsa lidz ar aicinošo aromātu solīja drīzu bojāeju stiprajiem, baltajiem zobiem. Otru — mazāko istabu izmantoja par kantora telpu; tajā atradas galds, krēsls, seifs un dokumentu grēdas. Logs, pa kuru ieskatijas pēcpusdienas saule, nebija atverams, un pret rūti allaž sitās mušas un sirseņi, cits par citu vairāk paguruši. Kaktā, uz nenomaksātu rēķinu kaudzes, parasti zvilnēja blusu sakosts suns, un tintnīcā, kas stundām kalta saulē, arvien izžuva tinte, un, ja vajadzēja izdarīt kādu ierakstu, bija jāizmanto zīmulis.

Taču tas viss veidoja tikai fonu. Priekšējā telpā pie letes parasti drūzmējās visdažādākā vecuma un abu dzimumu lembu cilts pārstāvji. Valdīja neaprakstāms troksnis. Visi runāja vienlaikus — dažs strīdējās, dažs smējās, dažs tenkoja, dažs kaulējās, un turpat no neticami čerkstīga gramofona visam pāri skanēja Karūzo un Klāras Batas balsis. Palaikam kāda veca, gandrīz akla un gandrīz kaila nēģeriete, kuras savulaik piķamelnos matus bija pārmācis sirmums un nokarenās, izkaltušās krūtis varēja aizbāzt viņai aiz jostas, pirmoreiz mūžā izdzirdusi gramofonu, pielieca galvu uz sāniem un bez mitas neticīgi skandēja: «Abantul Jnkosi vami/» — un, sizdama sev pa kalsnajām gūžām, prašņāja, kas tur dziedot, — vai tikai nebūšot pats nelabais?

Vienīgo brīvo telpas kaktu aizņēma stāvspogulis, kura priekšā bariņš visai apaļīgu meiteņu, sajūsmināti spiegdamas, allaž salīdzināja savus daiļumus. Visvairāk viņām gribējās ieraudzīt spogulī pašām savas sēžamvietas, daļēji aiz tīrās ziņkārības, daļēji,

lai pievērstu klātesošo vīriešu uzmanību. Pieaugušajiem pa vidu allaž grozījās vairāki bērni, kas, sažņauguši dūritē savus trīs pensus, pacietīgi gaidīja, kad beidzot pienāks viņu kārta. Dažs atnesa apmaiņai olas vai aug|us, turēdams tos uz galvas kausveida grozā, sievietes reizēm ieradās ar padusēs iežmiegtām vistām, bet puišeļi palaikam atvilka šurp milzīgas, košsarkanas lilijas ar visām lapām un saknēm.

Par maz būtu teikt, ka Frentam te viss likās neparasts. Viņa priekšā pavērās pilnīgi jauna pasaule. Viņš bija piepeši ieniris eksotikas jūrā; te viņam vajadzēja strādāt un visu apgūt un aptveri, Tā dēvētās piemērošanas spējas būtībā ir uztveres svaigums, interese par jauno un gatavība mācīties; un Frents, kas jau kopš bērnudienām bija radis paveikt uzdoto, iesākumā ļoti labprāt izpildīja Makhevina norādījumus, neatkāpdamies no tiem ne soli. Makhevins viņam nepatika un bija skaidrs, ka nekad arī neiepatiksies, taču tikpat skaidrs bija arī tas, ka Makhevins prot savu tfarbu, un Frents taču bija atbraucis šurp — vismaz teorētiski —, lietišķu apsvērumu mudināts. Tāpēc viņš cēlās agri, gāja gulēt vēlu un, nekad nezaudēdams dūšu un pacietību, strādāja ar centību un izdomu tik daudz stundu pēc kārtas, ka to neatbalstītu neviena arodbiedrība. Viņš cīnījās ar nepazīstamās valodas grūtībām, veica rēķinus kantora grāmatās, sekoja, lai viņu neapkrāpj, cenzdamies arī netīši neapkrāpt nevienu citu, jo bija audzināts godiguma garā un strādāja augu dienu bez liekas steigas un arī bez atpūtas, ne mirkli nešaubīdamies par to, ko uzskatija par savu pienākumu. Un Makhevins, pārliecinājies, ka sastapis godigu, saprātīgu un uzticamu cilvēku, atzinās sievai, ka iecerētā plāna sekmes pārspējušas visas viņa cerības. Iespējams, ka viņš drīzumā pat varēs atstāt veikalu pilnīgi Frenta ziņā un pats nodoties tirdznieciskiem darījumiem, kas saistīti ar izbraukumiem. Ari misis Makhevina bija apmierināta, jo tagad viņai retāk vaļadzēja stāties aiz letes un viņa vairāk laika varēja pavadīt mājās. Kaut gan dievs zina, ka veikaliņā bija vieglāka dzīve.

Frenta atbraukšanas dienā tēju pasniedza uz terases, jo misis Makhevinaj ļoti gribējās apskatīties, kāds īsti ir jaunais palīgs, taču turpmāk viņam tēju nesa uz veikaliņu. Mājā viņš ēda, gulēja un pavadīja daļu brīvā laika svētdienās. Mājā bija pavisam četras istabas. Frenta deviņas reiz septiņas pēdas plašā istaba bija mokoši smacīga, tā nekad netika pienācīgi uzkopta, un gaiss tajā nepatīkami dvakoja. Viesistaba, kas tāpat jau nevarēja lepoties ar plašumu, bija tā pieblīvēta mēbelēm, ka tajā pat vienam grūti nācās apgrozīties, taču te vajadzēja ēst un atpūsties trijiem. Mājā turklāt nebija ne gaiteņu, ne priekštelpas, un viesistaba vienlaikus kalpoja arī šiem nolūkiem. Tāpēc linoleja raksts vie-

tām bija pavisam nodilis un pie ārdurvīm uz drēbju pakaramā karājās vesela gūzma mēteļu, lietusmēteļu un cepuru, kas vēdīja šķērmu, sastāvējušu sviedru, gumijas un pelējuma smaku. Istabas vidū stāvēja liels galds ar zaļpelēku, bārkstainu vilnas galdautu un uz tā petrolejas lampa ar sārtu rievota papīra ietvaru. Bufete bija piekrauta lētiem nieciņiem, bet pie dienām karājās nodzeltējušas kāzu fotogrāfijas bambusa ietvaros, noputējuši bambusa vēdekļi, pulkstenis ar dzeguzlti, un uz plauktiņiem stāvēja apzeltītas vāzes ar kaķpēdiņām, kas bija daļēji sabirzušas no ilgās stāvēšanas. Gandrīz neiespējami bija piekļūt nelielajam grāmatu skapim, virs kura lepojās gleznas «Grēksūdze» reprodukcija, kas atainoja sievieti 1907. gada vakartērpā, nometušos ceļos smokingā tērpta vīrieša priekšā; abus apgaismoja spilgti sarkanas un šķietami karstas liesmas no kamīna dibenplānā. Skapī līdzās citām grāmatām atradās vairāki Marijas Korelli1 romāni, brošūra par liellopu slimībām un misis Makhevinas meitenes gadu albums ar vārsmiņām un ne visai izsmalcinātiem zīmējumiem, ar kuriem viņas draudzenes jautrā vai komplimentārā formā parādījušas godu albuma īpašniecei. Ja tas būtu kaut mazliet banālāks, tas varētu sagādāt zināmu izklaidēšanos, taču šī gadsimta otrā gadu desmita koloniju jauno iemītnieču banalitātes nespēja izraisīt pat īslaicīgu interesi. Tiesa, jāpiebilst, ka viens no īpašnieces

1 Angju rakstniece (1855—1924), daudzu sentimentālu aristokrātiskās dzives romānu autore,

draugiem tur bija ierakstījis šādas asprātīgas un īstenībai visai atbilstošas rindas:

Lilijas baltās ar saldsīvu dvašu

Nepārspēj sīvumā tās tevi pašu.

—    Ak jums patīk lasīt? — kādreiz, sarunā iesilis, apvaicājās Makhevins. — Alan tam neatliek laika.

—    Gan patīk, gan ne, — atbildēja Frents, kas, pūlēdamies aizpildīt robus savā izglītībā, turēja guļamistabā «Brāļu Karamazovu» sējumu. — Viss atkarīgs no tā, kāda grāmata.

No šīs lepnākās istabas galda gandriz nekad nenozuda klusā daba ar tējkannu un vairākām netīrām tasītēm, ap kurām dancoja mušu mākonis, — misis Makhevina reizes septiņas dienā dzēra ļoti stipru tēju, un ar šo ieradumu lielā mērā varēja izskaidrot viņas sejas krāsu. Toties visu dienu un gandriz visu vakaru divviru durvis uz terasi stāvēja līdz galam vaļā, pavērdamas skatienam lielisku ainavu. Tā kā mimozu birztalu ieskautā tirdzniecības apmetne atradās kalna virsotnē, skats bija krāšņs: katrā ieplakā urdzēja strauts vai tumsnēja mežiņš, bet katrā piekalnē zem katra koku pudura slēpās konusveida būdiņas ar nelieliem zemes lauciņiem un sakņu dārziem. Visur redzēja ganāmpulkus, bet tālumā cita aiz citas pacēlās zilganu kalnu grēdas. No pirmā skatiena šī, tāpat kā daudzas citas Āfrikas ainavas, iikās idilliskās vienkāršības un reizē diženuma iemiesojums, taču laika gaitā tos, kas tur dzīvoja, pārņēma skumjas un nemiers, un tas, kas sākumā bija licies dižens, vēlāk šķita bez dzivības, bet tas, kas bija iedvesis mieru, ieguva tādu kā drūmas nolemtības pieskaņu. Itin kā miers un klusums slēptu sevī ļaunus spēkus — kā negaisa mākoņi, kas pēcpusdienā nereti sabiezēja virs apvāršņa. Itin kā šajos saules pielietajos pakalnos valdītu ļaunais gars, kas uzkrājis sevī aizvainojumu pret visu pasauli.

3

Frenta raksturs un audzināšana gan palīdzēja, gan traucēja viņam tuvināties iezemiešiem. Būdams laipns pēc dabas, viņš izturējās pret tiem ar labsirdīgu vēlību, un tas šiem cilvēkiem likās neparasti. Ak šie baltie, ko gan no viņiem var gaidīt? Pietiek paskatīties, kā viņi izturas cits pret citu. Frentam raksturīgā atsaucība un sirsnība tūdaļ piesaistīja iezemiešus, kuri neparasti ātri iepazīst cilvēkus, taču vienlaikus viņi jauneklī ievēroja zināmu atturību. Tās iemesls nebija vēlēšanās pasvītrot savu pārākumu, drīzāk gan pārliecīgs apzinīgums. Frenta galvā virmoja visai

miglaini priekšstati par balto cilvēku prestižu, un tas lika viņam izturēties piesardzīgi. Viņš uzskatīja, ka, Jaudams sev pilnu vaļu, var kaitēt Makhevina stāvoklim, bet Makhevins, mācīdams Frentam tirdzniecības darījumus, protams, centās iepotēt viņam, ka iezemieši stingri jātur grožos. Par godu Makhevinam jāpiebilst, ka viņš prasīja, lai ar iezemiešiem tirgotos pēc iespējas godīgi, kaut gan uz to viņu drīzāk mudināja izdevīgums nekā citi principi. Un Frentam jau tas nemaz nebija jāsaka — viņa godīgums neradīja ne mazākās šaubas. Tiesa, jauneklis bija mazliet pedantisks, taču tas bija viegli saprotams. Zināma deva šīs īpašības viņam piemita no dabas, taču galvenais bija tas, ka jau kopš bērnudienām Frentam bija iegalvots, ka viņam jākļūst par īstu angļu džentlmeni, jāievēro visi spēles noteikumi un tā tālāk un tā joprojām, un līdz šim brīdim viņam nebija radies iemesls šos principus apšaubīt. Piepeši nokļuvis pilnīgi jaunos apstākļos, tālu no tuviem cilvēkiem un ierastās vides, kur viņš uztvēra šos principus kā pašus par sevi saprotamus, nonācis ciešā saskarē ar misteru un misis Makheviniem, Frents nebūt nemetās apšaubīt šos principus, bet vēl stingrāk sāka ticēt to nemaldigumam. Taču palikt vienatnē un uzskatīt par nemaldīgu pašam sevi ir visai bīstama spēle, sevišķi tad, ja cilvēks pēc dabas ir godigs un neielaižas darījumos ar sirdsapziņu. Itin drīz Frents pasāka uzklausīt mistera un misis Makhevinu domas klusēdams, kas bija krietni izteiksmīgāk par rāmi smaidot pasacīto, viņu sarunās bieži nepieciešamo frāzi: «Baidos, ka neesmu ar jums gluži vienisprātis.»

—   Viņš vienmēr uzskata, ka viņam taisnība, — Makhevins izteicās sievai, — bet tas nav svarīgi. Daudz svarīgāk ir tas, ka tie melnie purni viņu mīl. Sajā mēnesī mēs esam ieņēmuši vairāk nekā iepriekšējā. Iespējams, ka tur ir arī viņa nopelni. Visā visumā viņš dara, ko liek, un, kad labāk iemācīsies valodu, var domāt, ka kļūs labs pārdevējs.

Lembu valodu apgūt nav pārāk grūti, un var pat pabrīnīties, cik labi iespējams saprasties, kad apgūts neliels vārdu krājums un daži sarunvalodas izteicieni. Lembu valoda Frentam sagādāja patiku: tā bija viena no tām bantu valodām, kam jāprot atrast īsto toni, lai tā kļūtu izsmalcināta un skanīga. Frenta panākumi valodas apguvē, protams, atvieglināja viņa darbu un darīja to patīkamāku, taču tiem bija arī citas sekas: tādējādi viņš satuvinājās ar lembu ļaudīm un uzzināja, cik naidīga viņu attieksme pret baltajiem. Viņš secināja, ka būtībā balto prestiža paliekas saglabāt palīdz bailes, nevis cieņa vai mīlestība, — bailes no balto naudas, no viņu tehniskajām spējām, no viņu nevaldāmās un visbiežāk prieku nezinošās enerģijas. Bet, tā kā Frentam pašam naudas bija maz un viņš nevarēja lepoties ar tehniskām spējām

un no dabas bija apveltīts ar mundrumu un dzīvesprieku, viņš secināja, ka nav «gluži balts». Frenta atklājums aizskāra viņa pašlepnumu un lika pieņemt lēmumu — pret iezemiešiem izturēties ar tādu laipnību, ar tādu pašcieņu, kāda vien savienojama ar viņa savdabīgo stāvokli (valdošā šķira aiz letes!). Viņš it kā gribēja parādīt, ka ir vēl baltie, kam cilvēcība nav tukšs vārds. Tagad Frents skatījās no augšas uz Makhevinu un citiem nedaudzajiem baltajiem, ar ko iznāca sastapties, un līdz ar to nolēma sevi vieninieka kamerai, ko apjoza augsto principu stiprie režģi.

Viņš sev neslēpa, ka lembu ļaudis nebūt nav augstāko tikumu iemiesotāji. Jau tas apstāklis, ka pircēju lomā viņiem bija tiesības izrīkot pārdevējus, kas it kā skaitījās augstāki par viņiem, dažu labu pavedināja kļūt uzmācīgam, rupjam un pat nekaunīgam; daļēji tieši tāpēc darbā ar viņiem vajadzēja daudz pacietības. Kad iezemieši pārliecinājās, ka Frents ir iecietigs un dzīvespriecīgs, jauneklis viņu vidū iemantoja labu slavu. Viņi bija raduši kārtot darījumus ar Makhevinu, ko uzskatīja par cietsirdīgu, kaut arī taisnīgu, un, kad pārliecinājās, ka Frents ir taisnīgs, kaut ari nav cietsirdīgs, un turklāt vēl jauns un ārēji pievilcīgs, viņi, protams, sāka daudz biežāk apmeklēt Madumbi.

Sākumā Frentu pārsteidza iezemiešu milzīgā neuzticība un piesardzība. Viņi nekad neienāca veikalā ar tām priecīgajām gaidām, ko labs pārdevējs noteikti cer ieraudzīt pircēju sejās. Gluži otrādi, izskatījās, it kā viņi nāktu šurp ar visnelāgākajiem paredzējumiem. Parādījās pie veikala kāda mežonīga izskata vecene ar zvērādu svārku vietā, viscaur noziedusies taukiem un ar okeru, apkārusies amuletiem (kaklā zivs pūslis vai antilopes rags, mati sasukāti uz augšu un atspraudīti ar kaula rotājumiem, pie jostas tabakmaks), nesdama līdzi divas vai trīs mārciņas, ko nolēmusi izdot līdz pēdējam penijam, taču, pabāzusi galvu durvīs, aplaida visapkārt acis ar dziļu vilšanos un nicinājumu sejā, it kā būtu te nokļuvusi nejauši, pret pašas gribu. Pamīņājusies pie sliekšņa, viņa izdzēra tasi tējas no kubla, kas stāvēja pie durvīm, pēc tam, apsēdusies paēnā, svinīgi un nesteidzīgi iebāza nāsis milzīgu šņaucienu tabakas, un viņas sejas izteiksme vēstīja: «Nu, lūk, es te atnācu, un nospļauties man uz jums visiem. Ne velti tik daudz gadu esmu nodzīvojusi pasaulē. Pieredze man iemācījusi sagaidīt visļaunāko no jebkuriem apstākļiem un jebkura cilvēka, sevišķi jau no baltā. Ja ari es nolaidīšos tik zemu, ka nopirkšu kaut ko no jums, tad katrā ziņā kārtīgi apskatīšu visu, kas jums te ir, un izvēlēšos tieši to, ko gribu, vai ari nepirkšu neko. Neiedomājieties, ka varēsit tīt mani ap pirkstu, tur nekas nesanāks. Es katrā ziņā rīkošos, izejot no apsvēruma, ka jūs tikpat centīsities mani apšmaukt, ka visas jūsu preces ir draņķīgas, ka jūs pats esat veikls blēdis un domājat, ka jums laimējies atrast muļķi.» Un, kad beidzot viņa tomēr visžēlīgi ienāca veikaliņā, tad uzvedās tur tieši tā.

Bet ne jau tikai vecenes izturējās piesardzīgi. Gandrīz visi pircēji izrādīja tādas pašas dziļas un neslēptas neuzticības pazīmes un nāca veikaliņā ar tādu izteiksmi, it kā visapkārt tiem uzglūnētu lamatas. Pat bērni, kas savā nevainībā atkārtoja vecāku pēdējos norādījumus un rūpīgi pārskaitīja izdoto atlikumu no sešiem pensiem, neslēpti pauda, ka tiem pieteikts turēt acis vaļā. Un tur nebija vainojams Makhevins, bet tā slava, ko Lembulendas baltie pavēlnieki bija pamanījušies izpelnīties pēdējo desmit gadu laikā.

Sīs ne visai tīkamās attiecības starp abām rasēm bija viens no Frenta pirmajiem un ilgstošākajiem iespaidiem, taču sākumā viņu vēl vairāk pārsteidza un mulsināja tiešā saskare ar lembu ļaudīm. Tāds daudzums puskailu vīriešu un sieviešu ar gludu ādu silti brūnā tonī, baltiem zobiem, lielākoties gracioziem augumiem, lepnu stāju un nepiespiestu izturēšanos nevarēja atstāt cilvēku gluži vienaldzīgu, it īpaši tad, ja viņš ir jauns un viegli ietekmējams, turklāt vēl nav radis pie šādām ainām.

—    Par viņu smaku nebēdājiet, — teica Makhevins. — Drīz pieradīsiet.

Smaku? Baltie allaž mēdza sacīt, ka no tumšādainajiem nākot nelāga smaka. Taču šeit, Madumbi, kaut gan laiks bija karsts un gandrīz bez vēja un nelielais veikaliņš arvien iezemiešu pārpilns, to smaka Frentam nemaz nelikās pretīga, varbūt vienīgi neierasta; tā reibināja Frentu kā pašas dzives aromāts, nesdama sevī neiepazītu prieku satraucošo priekšnojautu. Brīvē un svaigā gaisā dzīvojošu ļaužu veselīgā miesas smarža varēja likties nepatīkama tikai cilvēkam ar slimiem nerviem. Puskailie vai pavisam kailie lembu ķermeņi bija allaž atklāti saules, gaisa un ūdens iedarbibai, turklāt šie cilvēki bija tādi paši veģetārieši kā to govis un aitas. Tiesa, dažas vecenes mēdza ziest sev virsū vairākas kārtas okera un tauku, lai mīkstinātu ādu, taču to atsvēra viņu dabiskums; viņas bieži uzjautrināja Frentu ar saviem paradumiem un runas veidu. Madumbi daudz nepatīkamāka bija cita smaka — jauktie Izgarojumi no slikti rafinētā cukura un smites, kas Osakas un Mančestras katūniem piešķira maldinoši blīvu izskatu,

4

Pat daudzapdzīvotās pilsētās, pat tajās aprindās, kur dienas aizrit dīkā svētdienibā, kur mēneši tiek izšķiesti sīkumos, laiks nešķiet tāds ienaidnieks un zaglis kā Madumbi līdzīgās vietās.

Seit, piekalnē, gadalaiku maiņa bija mazāk jūtama nekā Lembtilendas kalnu apvidū, un dzīve Madumbi ritēja sen noteiktā un nemainīgā gaitā, piesātināta līdz pēdējai iespējai. Darbs sākās pussešos vai sešos no rīta; nogurums bieži notrulināja domas, un gurdās acis lāgā nepaspēja pievērsties pulkstenim vai kalendāra lapai, kad tās jau atkal aizdarīja miegs. Reizēm Frentam zuda jebkāda secīgu notikumu izjūta, reizēm viņam šķita, ka laiks gandrīz vai iet atpakaļ. Reizēm viņš piepeši ar pārsteigumu apjauta, cik daudz nedēļu vai mēnešu aizskrējis kopš tā vai cita nenozīmīga notikuma. Taču viņš nesūdzējās, darbs viņu saistīja un varbūt ne tik daudz pats darbs, cik iespēja ar tā palīdzību iepazīt dažādas cilvēka dabas šķautnes.

Veikaliņā bija arī tādas preces, ko Frents nespēja pārdot bez smaida. Dažkārt pie viņa ienāca kāds no jaunajiem lembu puišiem un klusinātā balsi noprasīja: «Amafuta wemvubu akona na?» — kas nozīmēja: «Vai jums ir nīlzirga tauki?» Tad Frents gāja pie nelielās vitrīnas, kur glabājās zāles, un paņēma pudelīti ar etiķeti, ko greznoja uzraksts lembu valodā, bet zemāk ļoti sīkiem burtiņiem paskaidrojums: «Pedersona dabiskie nīlzirga tauki». Sis zāles, kas no izskata atgādināja visparastāko smēri, fasēja kāds norvēģu aptiekārs Dansportā, un pudelīte maksāja vienu šiliņu. Tās lietoja kā iemīlināmās zāles, un tās ļāva aptiekāram skolot dēlu Oslo garīgajā seminārā.

Un tomēr veikaliņā starp visām citām precēm bija viena, ko misis Makhevina nevēlējās ne pirkt, ne pārdot. Si apvidus vīriešu kārtas personām bija paraža nēsāt īpašu šauru gurnu apsēju, kas pīts no savvaļas banānu lapām. Madumbi šo tualetes piederumu visdažādākajos veidos un lielumos darināja un par vairumtirdzniecības cenām Makhevinam pārdeva kāds vecs iezemiešu klaidonis. Viņš ieradās tirgotavā, kad tur nebija neviena pircēja, — pusdienlaika tveicē, tūlīt pēc veikaliņa slēgšanas, agrā rītausmā vai mēness lēktā. Ja viņš sastapa Makhevinu vienu, darījums tika nokārtots ātri. Ja gadījās pirmo sastapt misis Makhevinu, viņš parasti novicināja savu «delikāto pieču» saini viņai gar pašu degunu, ar brīvo roku pamādams sveicienu, un izplūda pārspīlētās, gandrīz vai ironiskās laipnībās un pēc tam sāka skaļi lielīt savu preci. Tas misis Makhevinu satracināja vairāk par visu, un iezemietis to lieliski zināja. Viņa ikreiz skarbi pavēlēja viņam gaidīt viru.

Bet, ja viņam gadījās sastapt Frentu, viņš vienmēr ar patiesu laipnību atkārtoja: «Sa ubona, umtmana ka Kvuini Victolit» — kas nozīmēja: «Sveicinu tevi, karalienes Viktorijas dēls!» Vēlāk šis sveiciens saīsinājās līdz «karalienes Viktorijas dēlam» un beidzot palika tikai «dēls». Pirmo reizi salicis Frentu, viņš teica: «A, es

redzu, jūs esat ists anglis no aizjūras!» — un, tā kā Anglija viņam saistījās pirmām kārtām ar karalienes Viktorijas vārdu, šis glaimojošais tituls bija viegli saprotams. Frents viņam parasti iedāvāja vairākas lielas tabakas lapas, un vecais ikreiz par atbildi sacīja, ka būri esot «slikti», daļēji izteikdams savas patiesās domas, daļēji, lai netieši paglaimotu Frentam, bet, tā kā Frentam ar holandiešiem nebija nekādu darīšanu, večuka glaimi lāgā nesniedza mērķi.

—     Kā jūs varat pieļaut, ka šis melnais, netīrais cūka sauc jūs par dēlu? — iesaucās Makhevins, reiz izdzirdis viņu sarunu.

—     Kāpēc gan ne? Viņš taču ir tik vecs, ka varētu būt pat mans vectēvs, — iebilda Frents.

S;lds viedoklis Frentam likās tik nenormāls, ka viņam paspruka īss, netīkams smējiens.

—    Dodu jums padomu — neļaujiet šiem melnajiem purniem runāt rupjības.

—           Bet viņš nemaz nerunā rupjibas, — atbildēja Frents.

—   Viņš tikai grib izrādīt savu labvēlību.

Makhevins kaut ko aizkaitināts norūca, un saruna ar to beidzās. Varēja tikai pabrīnīties, cik šis tirgonis pilns aizspriedumu. Kad bija runa par iezemiešiem, viņš allaž mīlēja izteikt vispārinājumus, kas nebūt neatbilda īstenībai, piemēram, ka tie esot izcili nepateicīgi (it kā tiem būtu par ko pateikties!). Likās, šo cilvēku pārņēmusi uzmācīga doma, ka ikviens tumšādainais gatavs uz visu, lai tikai gūtu virsroku pār balto. Un, ja kādreiz iezemietis laipni uzrunāja viņu angļu valodā, Makhevins tā aizsvilās dusmās, ka pilnīgi zaudēja savaldīšanos, šādā rīcībā saskatīdams nekaunīgu mājienu par rasu vienlīdzības iespēju.

Makhevini brinījās par Frenta panākumiem, taču, kaut gan viņi priecājās par iezemiešu labvēlību pret jaunekli, jo tā sekmēja tirgošanos, viņus mazliet ērcināja tas, ka svešinieks, turklāt vēl rooinekpieveicis viņus pašu spēlē. Kas notiek Frenta dvēselē, viņi nezināja un negribēja zināt. Viņi nezināja un negribēja zināt, ka, par spīti darbam un nogurumam, jaunekli lāgiem māc mokoša vientulības apziņa, dzeļošas alkas izbaudīt dzīvesprieku. Frenta jaunība, vietējais klimats un satraucošais apkārtējās dabas diženums saasināja šīs alkas, bet apmierināt tās neļāva nepārvarami apstākļi — vismaz Frentam pašam tā likās, ieguvis iezemiešu labvēlību, viņš to vērtēja pārāk augstu, lai pakļautu riskam, turklāt sirds dziļumos, par spīti Makheviniein, bet varbūt tieši patei-

1 ^Kropļots *red neck» (angl.) — «sarkanais kakls», iesauka, ko holandieši devuši angļiem.

coties viņiem, Frents joprojām nebija atbrīvojies no tā titāniskā rēga, ko sauc par «baltā cilvēka prestižu». Tādas, lūk, bija sekas kādreizējā klases vecākā amatam angļu privātskolā.

5

Agri vai vēlu Frenta uzmanībai bija neizbēgami jāpievēršas vienam no visa lielā pūļa, ar ko nedēļas gaitā nācās sastapties. Reiz gurdā pēcpusdienas stundā, kad viņš dīki stāvēja aiz letes un telpā atradās vēl tikai divas sievietes un bērns, veikaliņā mazliet nedroši ienāca jauna iezemiete un apstājās pie durvīm, neuzdrīkstēdamās sākt runāt. Frents lāgā nevarēja viņu saredzēt, jo viņa stāvēja pret gaismu; viņš apvaicājās, ko pircēja vēloties, un viņa nopirka kādu sīkumu.

—    Vai tu mani atceries? — pēkšņi meitene klusi pavaicāja, nopietni raudzīdamās viņā.

Frents jutās pārsteigts. Viņš neatcerējās, ka būtu meiteni agrāk redzējis, taču, negribēdams viņu apvainot, mazliet zobgaligi teica:

—    Ja es kaut reizi kādu esmu redzējis, es viņu nekad neaizmirstu.

—    Ak tā? — viņa izsaucās un skanīgi iesmējās.

Viņu pārsteidza Frenta atjautīgā atbilde — kā visiem lembti ļaudīm, viņai piemita humora izjūta — un uzjautrināja viņa «baltā» izruna; turklāt viņa priecājās, ka jauneklis tik brīvi sarunājas ar viņu. Taču tūdaļ pat meitene sakautrējās un nolaida acis tai nesalīdzināmajā jaunas sievietes burvībā, kādu iemanto tikai tās, kam kautrība ir dabiski piemītoša īpašība, nevis koķetērijas viltība. Viņas sejai pārslīdēja skumju ēna, jo viņa tūlīt saprata, ka Frents neatceras, un kurai meitenei gan patīk, ka jauns cilvēks viņu aizmirst? Pagājusi dažus soļus, viņa apstājās iepretī atvērtajām durvīm, un izkliedētā gaisma, ko atstaroja saules pielietā kalna galotne, ieskāva viņu no galvas līdz kājām. Meitenes mati, galvvidū savīti apaļā mezglā, bija iekrāsoti ar sarkano okeru un sasprausti ar garu, smalki izgrebtu kaula matadatu; meitenei bija ļoti maz rotaslietu — tikai kaklarota no sīkām un plakanām gaišzilām krellītēm un dažas šauras rokassprādzes no sudraba un vara stieplītēm. Viņas augumu ieskāva tumšsarkanas drānas gabals, kas stingri apņēma vingrās, jaunavīgās krūtis un bija nostiprināts zem padusēm; taisnās, klasiskās līnijās audums krita lejup gandrīz līdz pēdām, bet sānos mazliet pavērās, atsegdams līganos gurnus. Kopš bērnudienām radusi uz galvas nēsāt smagumus, meitene turēja augumu ļoti taisni, viga bija smuidra,

un sievišķīgās grācijas apziņa piešķīra katrai viņas kustībai nemākslotības burvību, ko prasmīgi izcēla sievišķības māksla. Par savu dižciltīgo ārieni viņa, iespējams, varēja pateikties kādiem tāliem arābu senčiem, jo viņas vaibsti, kaut gan neapšaubāmi nēģeriski, tomēr nelikās gluži tipiski. Viņai bija ērg)a deguns, gan ar paplatām nāsīm, neparasti gaiša āda un nenoliedzami smalka vaigu un pieres līnija. Mutes izliekums liecināja par maigu dabu, acis dzirkstīja, bet rēta uz vaiga tikai izcēla viņas skaistumu.

—    Vai tu reti nāc šurp? — pajautāja Frents, atbalstījies ar elkoņiem uz letes, jo negribēja, lai viņu sarunu kāds dzirdētu, kā arī tāpēc, ka piepeši sajuta kājās dīvainu gurdumu. Viņu pārņēma neparasts biklums, viņš jutās nedrošs un tik satraukts, ka sirds krūtīs sāka dobji dauzīties.

—    Jā, — meitene atbildēja, vairīdamās viņa skatiena. — Es tālu dzīvoju.

—    Kur?

—    Tur, lejā… ielejā, — viņa teica, pastiepusi smalko roku un domīgi raudzīdamās ārā pa durvīm. Frents ievēroja, cik viņai gaišas delnas. — Pie upes.

—    Tas nemaz nav tik tālu.

—    Tātad tu tur esi bijis? — viņa jautāja, — Tu pazīsti to vietu?

—    Nē, man tikai liekas, ka tas nav Joti tālu.

—    Kalns ir augsts un stāvs.

Frentam atmiņā pēkšņi uzzibēja divas rindas no dzejojas

«Vai ceļš arvienu tik kalnup ved?

Jā gan, un līdz pašai smailei.»

—    Es nezinu tavu vārdu, — viņš teica.

Meitene uzmeta viņam ātru skatienu, un viņai izlauzās pārsteiguma izsauciens.

—    Kas tad nu?

—     Kāpēc tev jāzina mans vārds? — viņa satraukti jautāja, jo lembu ļaudīm cilvēka vārds ir visu burvestību pamatā.

—    Tāpat vien pajautāju. Man gribas zināt, kā tevi sauc.

—    Mani sauc Serafīna, — viņa teica ar kautru un vienlaikus koķetu izteiksmi.

—    Kā?!

—    Serafīna.

—    No kurienes tev tāds vārds? Lembu tādu vārdu nav. Tev! taču nav kristījuši?

Meitene sāka sirsnīgi smieties, it kā jau doma vien, ka viņa varētu būt kristiete, viņai liktos pavisam aplama… Patiesību sakot, tā jau ari bija.

—    Nē, — viņa teica. — Tā mani nosauca misionārs, kad es biju maziņa. Viņš uzšļakstīja man burvju ūdeni un teica, ka Kris

tus man dodot šo vārdu.

Šoreiz bija Frenta kārta pasmieties.

—    Kristus to labi izdomāja, — viņš teica. — Bet tavā ģimenē taču nav kristiešu, vai ne?

—    Nē. Es jau tev teicu, kā tas notika.

Viņš atkal iesmējās.

—    Bet manu vārdu tu gan laikam nezini?

—    Zinu, — viņa iebilda un izrunāja: — Frents. Abi iesmējās. Tajā bridi veikaliņā trokšņodami ienāca vairāki pircēji, un

Frentam vajadzēja tos apkalpot. Negaidot saņēmis dūšu, viņš

teica:

—    Uz redzēšanos, staigā laimīga! Un, lūdzu, atnāc atkal! Man patīk ar tevi parunāt.

Viņš neparko nebūtu uzdrīkstējies tik tieši izpaust savas jūtas angliski, taču lembu valodā tas bija kaut kā vienkāršāk. Turklāt viņš nekad agrāk nebija izjutis tādu satraukumu.

—    Uz redzēšanos, — viņa smaidīdama atbildēja, — paliec laimīgs!

Viņa pagriezās pret durvīm, izskatīdamās pēc senlaicīgā frīzē attēlotas jaunavas, kas māj atvadu sveicienu dzīvei. Bet Frents… Frentam trīcēja rokas un sirdi pildīja mutuļojošs prieks.

8

Un nu sākās arī viņa mokas. Sapņos un nomodā viņam visur sekoja tumšādainās meitenes tēls, vilinošs, taču bezgala tais. Un, jo vairāk viņš pēc tās ilgojās, jo skaidrāk saprata, cik neiespējama ir tuvināšanās ar viņu. Frents gandrīz neko nezināja par Sera finu pašu un pilnīgi neko par viņas vietu apkārtējā sabiedrībā. Viņš slikti prata meitenes valodu. Viņš tik cītīgi bija mācījies, kā iegūt no iezemiešiem peļņu, ka tikpat kā nebija radusies izdevība iepazīt viņu dzīvi, paražas un domas. Pieņemsim, viņš prātoja, iekšēju pretrunu tirdīts, pieņemsim, ka es gribētu padarīt viņu par savu mīļāko. Vispirms, vai tas ir iespējams? F.smu pārliecināts, ka viņa kaut kādā mērā atsaucas uz manām jūtām, bet kādā mērā? Ko viņa gaida no manis? Kā uz to skatītos viņas ģimene? Un kā to visu iekārtot? … Kā lai es satiekos ar viņu? Un vēl šis Makhevins… Acīmredzot viņa panākumi tirdzniecībā daļēji izskaidrojami ar to, ka viņš nav no tiem baltajiem, kas pinas ar iezemietēm. Kļūdams par Serafinas mīļāko, es varbūt paputināšu viņa tirdzniecību, nemaz nerunājot par to, ka pamudināšu pats sevi, Un

viss taču tūdaļ kļūs zināms. Un kā mēs varēsim viens ar otru tikties — vai paslepus mežā? Un vai man ir tiesības paņemt šo melno meiteni? Es taču nevaru pats savā priekšā izlikties, ka mīlu viņu? Man taču gribas tikai viņu iegūt, skūpstīt, apskaut, glāstīt… Viņš neatrada atbildes uz saviem jautājumiem, bet jau tas, ka viņš tos sev uzdeva, bija visai zīmīgi. Viņa vientulība un sarežģītais stāvoklis, kādā viņš bija nokļuvis, bija iemācījuši viņam to, pret ko tika vērsta visa viņa audzināšana, — iedziļināšanos sevi, pašanalīzi. Apstākļi lika Hamletam jautāt.

No visām mocībām, kādas liktenis izdomājis saviem bērniem, tikai nedaudzas var stāties līdzās miesas un gara grūtajiem pārbaudījumiem, kam pakļauts jauns, ar jutīgu dabu apveltīts cilvēks, kas spiests nomākt savas vēlmes, kas neļaujas afrikāņu zemes saldi kairajam vilinājumam, bet cenšas to apvārdot, palīgā piesaukdams angļu privātskolas garu. Tur, kur vajadzētu droši rīkoties, viņš kļuva neizlēmīgs, šaubījās, mocījās sirdsapziņas pārmetumos, nemaz jau nerunājot par mīlētāju parastajām bailēm. Frentam nebija kur griezties pēc padoma, līdzās nebija neviena, kas pateiktu vārdus, ko viņam tik ļoti vajadzēja: «Nebīsties, ņem šo sievieti! Tevi gaida bauda un viņu tāpat. Un abi jūs kļūsiet mazliet gudrāki un varbūt pat laimīgāki. Tu pret viņu būsi labs, jo tāds ir tavs raksturs. Un tev nedraud briesmas «pāriezemoties», tu neesi no tiem cilvēkiem, ar ko tas var notikt. Un, runājot par Makheviniem, vai tiešām tu domā, ka viņiem rūp tavas sirdslietas? Viņi pat nedomās iejaukties, kamēr vien tu viņiem pelni naudu. Esi virietis! Carpe dieni!'» Un tā tālāk. Bet, tā kā Frentam nebija šāda padomdevēja, viņš turpināja mocīties šaubās.

Katru ritu viņš pamodās ar domu par Serafmu. Dienas ritēja cita aiz citas, bet Serafīna nerādījās. Pa to laiku Āfrika atklāja viņam visu savu diženumu un visu savu cietsirdību. Viens gadalaiks bez cīņas deva vietu nākamajam. Lūk, beigušies lieti, lūk, paērkšķa zaros parādījušies pumpuri, un tu jūti, nemaldīgi jūti, ka iestājies pavasaris — dvēseles nemiera laiks. Skurbas sulas ritēja koku stumbros, zālē un cilvēku sirdīs. Madumbi mimozas ietinās kuplā pavasarigas krāsas mākonī, kas, vieglai vēsmai uzpūšot, ligojās uz dzidri zilā rīta debess fona. Kokos vija ligzdas melni spidošie tukani ar sarkaniem knābjiem; strauji krizdami lejup un atkal paceldamies augšup starp zariem, viņi sauca cits citu maigām un aicinošām klaigām. Zem koraļļkoka zaigojošā parādē pulcējās jāņtārpiņi cekulainās badadzeguzes kanēļa krāsā iezīmēja neparastu rakstu rītausmas zaļganajā plīvurā; ilgajās pēcpusdienu tveices stundās bariņš gāiņu, cienīgi un idzigi kā

* Īvei mirklil tai.)

senatori, soļoja pa zāļaino augstieni, rūpīgi meklēdami čūskas un nonāvēdami tās ar vienu knābja cirtienu; lietuslāses grabēdamas ritēja pa milzīgajām, sarkani dzīslotajām lapām; un skaidrajās, rāmajās, vēl īsajās dienās, kad tālumā skanēja kāda vientuļa balss un gaisā dvašoja degošu smaržīgo zāļu aromāts, visa šī vide — gan dzidrā gaisma, gan dziedāšana, gan smarža — satrauca nervus un radīja neizsakāmi smeldzīgu un tīksmu jutoņu.

Frents vairs nespēja brīvās stundas nosēdēt mājās; taču ari pastaigās pa apkārtni, kas tagad kļuva viņa paradums, viņš joprojām palika cietumnieks. Viscaur sasaistīts šaubu važām, garīga nespēka mocīts, viņš klīda pa brīnišķo pasauli, tik ļoti no tās norobežots, it kā tiešām atrastos ieslēgts tērauda būri uz riteņiem. Viņa satrauktais skatiens maldījās pa apkārtējo dabu, taču mieru viņš tajā neatrada un iespējams, ka ļautos vēl dziļākām skumjām, ja nesekotu daži neparasti atgadījumi.

.Jāatzīst, ka Frenta ierašanās Madumbi izjauca dažus Makhevina paradumus. Agrāk, kad īpašnieks palika veikaliņā viens un sieva rosījās pa māju, bet tirgošanās ritēja gausi — piemēram, pēcpusdienā, karstā vai lietainā laikā — skotam labprāt patika nedaudz izklaidēties ar mazāk izvēlīgajām meitenēm, kas nāca pie viņa iepirkties. Viņš tās ķircināja, kamēr to nogaidošā ķiķināšana pārgāja nevaldāmās smieklu lēkmēs, un, cenzdamies izzināt to noskaņojumu, reizēm pat atļāvās iekniebt viņām krūtīs vai paplikšķināt pa sēžamvietu. Drosmīgākās sāka šo tirgoņa vājību izmantot, lai dabūtu no viņa kādu dāvanu, neko nedodot pretī, un, rādīdamas uz vienu vai otru priekšmetu, brēca gluži kā Alkatības meitas1 : «Dod, dod!» Ja Makhevins tiktāl aizmirsa savus komerciālos principus, ka uzdāvināja tām kādas krelles vai sabojātas mutes harmonikas, tās tūlīt pat prasīja vēl kaut ko, apņēmušās izvilt no viņa visu, ko vien iespējams. Viņš atteicās, bet tās negāja projām un, atbalstījušas elkoņus uz letes, diedelēja tik ilgi, kamēr viņš sāka bažīties, ka veikaliņā var ienākt sieva. Tad viņš pēkšņi iesvila negantā niknumā. Piesarcis un trīcēdams aiz dusmām, viņš sāka dauzīt ar dūrēm pa leti, izkliegdams draudus un apvainojumus, bet, ja tas nelīdzēja, gluži vienkārši izgrūda sievietes pa durvīm. Divas no tām jo sevišķi bieži noveda viņu līdz baltkvēlei un pēc tam, smiedamās un spiegdamas, glābās bēgšus; lielās, kailās krūtis līgojās, no acīm ritēja asaras. Tomēr Makhevinam tas apnika, un jau pirms Frenta ierašanās viņš bija gandrīz pārtraucis savas izpriecas. Kad veikaliņā sāka strādāt Frents, Makhevins cieši apņēmās uzvesties godam, vismaz palīga klātbūtnē: viņš gribēja, lai šis jaunais cilvēks jau no pirmās die

1 No Zālamana līdzībām (XXX aod.ļ,

nas visu uzmanību veltītu darbam, nevis vazātos ar melnajām sievietēm. Tomēr tagad, pārliecinājies, ka Frents, Makhevina vārdiem runājot, ir «izturēts cilvēks», viņam atkal sagribējās atgriezties pie vecajiem ieradumiem, jo vairāk tāpēc, ka viņa sieva, šī vasarraibumainā spindzele, kurai gan raksturs, gan gatavotais ēdiens kļuva jo dienas jo neciešamāki, nekādi nevarēja bremzēt šis viņa tieksmes.

Frents bija satriekts līdz dvēseles dziļumiem, kad Makhevins pirmo reizi viņa klātbūtnē sāka bez ceremonijām spaidīt kādu resnu nēģeru meiteni. Nevar teikt, ka jauneklis no dabas būtu pārmērīgi kautrīgs, taču viņš nebija radis pie šādiem skatiem, turklāt vēl atklājums, ka Makhevinam vārdi ne ikreiz saskan ar darbiem, šķita daļēji attaisnojam arī viņa, Frenta, nolūkus. Bez tam viņam ienāca prātā, ka Makhevins var aizskart Serafinas kautrību; doma par to, ka asinīm pieplūdušās, mazliet izvelbtās tirgoņa acis, meitenes dabiskās grācijas savaldzinātas, varētu piepeši apstāties pie viņas, izraisīja Frentā negantu protesta uzbangojumu. Taču Frents nebilda ne vārda. Kad Ameiča bija aizgājusi, tirgonis piegāja pie Frenta un pavaicāja:

—    Neņemiet ļaunā, Frent, ka es jums to jautāju, bet vai tad jums laiku pa laikam nav vajadzīga sieviete?

Frentā šis jautājums izraisīja pavisam negaiditu reakciju.

—    Ir vajadzīga, — viņš mierīgi atteica, — bet ne jau melnā.

Un viņš ļāva vaļu veselai straumei iezemietēm veltītu apvainojumu. Teica, ka drīzāk turētu rokās krupf nekā pieskartos melnai sievietei; teica, ka tās esot netīras, ar nejauku smaku un neesot labākas par dzīvniekiem; teica, ka baltie un melnie, pēc viņa domām, dzīvojot pilnīgi pretējos polos un nekādā ziņā nedrīkstot sajaukties; teica, ka baltajiem jāpieprasot, lai melnie tos cienītu, bet tas esot iespējams tikai tad, ja tie izturēšoties pret melnajiem kā pret zemākiem, nesalīdzināmi zemākiem radījumiem. Viņš bija gluži nobālis no verstnīgā naida, ar kādu teica savu apsūdzības runu.

Makhevins bija mēms aiz pārsteiguma. Viņš nesaprata, vai uzskatīt to par izlēcienu pret sevi vai arī pieļaut, ka Frents gluži vienkārši nojūdzies.

—    Nu gan jūs mani pārsteidzāt, — viņš dzēlīgi izmeta. — Man vienmēr izskatījies, ka jūs tos melnos purnus tieši pārlieku mīļojat un apejaties ar viņiem tā, it kā šie no tiesas būtu cilvēki.

—    Reizēm es viņus ne acīs nevaru redzēt, — jau daudz mierīgāk atbildēja Frents, nepavisam tā nedomādams un patiesībā pat īsti neapjauzdams, ko runā. Pēc tam viņš aizgriezās, un starpgadījums ar to beidzās. Makhevins tikai izteicās sievai, ka Frents

laikam kļuvis tāds kā nemierīgāks un viņam derētu apstākļu maiņa vai atpūta.

—    Būs vien viņam jāpacenšas līdz ziemsvētkiem, — apvainotā čukstā atsaucās misis Makhevina — mājai bija plānas sienas.

—    Tad mēs uz pāris dienām aizbrauksim un paņemsim viņu līdzi. Bet, ja gribi zināt manas domas, viņš gluži vienkārši ir drūms un nepatīkams cilvēks.

—   Neaizmirsti, ka ieņēmumi pēdējā mēnesī atkal palielinājušies, — iebilda Makhevins.

—   Tāpēc jau es negribu viņu tagad nekur atlaist, — sieva atbildēja.

Bija brīnišķa mēness nakts, rāma kā aizsaule, un Frents savā šaurajā istabiņā tirdīja sevi, kāda velna pēc gan to visu sarunājis — viņš taču nebūt tā nedomā —, kāda velna pēc gan tā zaudējis savaldīšanos. Viņš juta, ka nonācis līdz galējai robežai, ka nespēj vairs ilgāk paciest šo neiedomājamo dzīvi, ka vajadzēs braukt projām. Galva viņam dunēja, viņš nevarēja iemigt un nemierīgi mētājās savā gultā. Pēkšņi kaut kur kokā spalgi iebrēcās lemurs. Tā klaigas piepildīja tuksnesīgo gaisu un smago Āfrikas klusumu. Slēpdamies starp mēness gaismas pielietajiem zariem, tramīgais, pūkainais, lielacainais zvēriņš izgrūda brēcienu aiz brēciena, gluži kā vēstīdams neizmērojamas, neaprakstāmas, pārdabiskas šausmas. Frents piecēlās no gultas un atvilka aizkaru; viņa priekšā pavērās pasaule, balta kā Pjēro miltiem nokaisītā seja, mēma un bezjūtīga pasaule. Drebuļu un gandrīz neplāta pārņemts, Frents nolaida aizkaru.

Nākamajā dienā atnāca Serafina.

7

Viņa stāvēja, turēdama uz galvas vieglu aizsaini, pārsietu ar virvi, kas savīta no zālēm. Rokas viņai bija brīvi nolaistas gar sāniem, un, kad meitene pagrieza galvu, šai kustībā jautās vienlaikus pašcieņa un pazemība, maigums un sīksta izturība.

Tās sejā pretmeti kā vienots vesels saistās:

Ir skaistums tajā skumjš un skumjas skaistas.

Pirms balto ierašanās lembu ļaudis dzīvoja saskaņā ar stingri noteiktiem, uz visiem laikiem apstiprinātiem likumiem, kas tomēr netraucēja tiem atrast apkārtceļus savu kaislību apmierināšanai. Sie likumi balstījās uz vispārzināmo patiesibu, ka dzīves veltes tiek jo augstāk vērtētas, ja tās grūtāk sasniedzamas.

Tajos laikos visi lembu vīri bija karotāji un pār viņiem vafdīja ar neierobežotu varu apveltīts, nesaprātīgs despots, kas uzskatīja, ka miesīgo baudu pārliecīga pieejamība var kaitēt viņa kareivju tikumam un varenībai. Viņš ierobežoja savus padotos ar neskaitāmiem aizliegumiem, nepieļāva agras laulības, bet laulību pārkāpējus pavēlēja sviest bezdibenī no divām dažādām klintīm. Runājot par meitenēm un sievietēm, to dzīve bija stingri reglamentēta, un katram tās periodam pastāvēja savi bargi likumi. Vēlākā nākotnē, kad dzimumattiecību ētika, kam pretī baltie varēja likt tikai katūna apakšbikses un A. un M. psalmus1 , kļuva mazāk stingra, cilts tikumiskie balsti ātri sašķobījās. Taču arī pašlaik lembu dzīvē valdīja zināma kārtība un pieklājība. Līdz pat šai dienai bija sastopamas «vecā kaluma» ģimenes, kas iedzimtības vai audzināšanas rezultātā izvēlējās dzīvot saskaņā ar senču ieražām un ticējumiem. Tāda bija arī Serafinas ģimene. Viņas senatnīgā dižciltība un šodienas pieticīgais liktenis bija iemiesojušies meitenes vaibstos, tie bija viņas mundruma un spēka pamats.

Viņi bija veikaliņā divi vien.

—    Sveicinu tevi, Serafīna!

—    Sveicinu tevi, mans baltais draugs!

Frentam satraukumā aizžņaudzās elpa. Sirds viņam tā sitās, ka šķita, krūtīs tai nepietiks vietas, un, kad viņš sāka runāt, pats tik tikko pazina savu balsi.

—    Kāpēc tu tik ilgi nenāci? — viņš jautāja.

—    Kā lai es zinu? — viņa atteica. — Varbūt baidījos.

Viņai bija iemesli baidīties — no tenkām, no ģimenes, no sevis

pašas, no Frcnta, no sekām. Nesteidzīgu kustību viņa noņēma no galvas aizsaini un nolaida to uz griclas, nesaliekdama ceļgalus. Tad viņa atraisīja virvi un sāka atlocīt lakatu.

—    Čūskas āda! — iesaucās Frents.

Tā bija milzīga čūskas āda, un, kamēr Frents to atritināja, tā stipri sprakstēja. Serafīna uzkāpa ar kāju tai uz astes gala, lai Frentam būtu ērtāk. Čūska — tas bija pitons — garumā izrādījās ne mazāka par sešpadsmit pēdām, un tās platums sasniedza divas pēdas. Vidū, itin kā šķēpa izplēsti, melnēja divi caurumi. Iezemieši tādas lietas pārdeva reti.

—    Cik tu par to gribi? — jautāja Frents ar maigumu balsī, kas nepavisam neiederējās tirdznieciskos darījumos.

—    Es to nepārdodu, — atbildēja Serafina, neskatīdamās uz viņu. — Es to dāvinu.

•— Dāvini? Man?

1 Lūgšanu krājums, ko lasa baznīcas dievkalpojumu laikā.

—    Tev.

—    Es tev pateicos no visas sirds, — viņš sacīja. Lembu valodā viens un tas pats vārds nozimē gan «pateikties», gan «cildināt».

Viņi bridi klusēja, tad Frents jautāja:

—    No kurienes tā nāk? Kas viņu nosita?

—    Es kaplēju zemi kukurūzas laukā pie upes, un čūska mani traucēja. Un man vēl lidzi bija divi bērni. Tāpēc ari es to nositu.

—    Ar ko?

—    Ar kapli.

Kad Frents attapās no pārsteiguma, viņš, sajūsmā starodams, teica:

—    Bet par velti es to neņemšu. Man par to tev jādod nauda.

—    Es negribu naudu, — viņa sacīja un paraudzījās Frentā apbēdinātu, gandrīz dusmīgu skatienu.

—    Paleicos tev! — viņš atkārtoja ar mīlētāja lēnprātību un lepnumu un, gandrīz neapjauzdams, ko dara, apskāva meiteni un noskūpstīja to uz lūpām.

Viņa pārsteigumā iekliedzās un atlēca sāņus. Meitene nesa* prata, ko tas nozīmē, un izbijās. (Iezemieši savu mīlestību izpauž citādi nekā mēs.) Viņai izlauzās satraukti smiekli.

—    Ko tu dari? — viņa jautāja.

—           Nebaidies! — sacīja Frents, atkal pieiedams viņai klāt.

—    Es tev nedarīšu nekā Jauna.

—    Kā lai es zinu? — viņa noteica.

Un viņš būtu atbildējis: «Tāpēc ka es tevi mīlu!» (ko tik grūti bija izrunāt angliski un tik vienkārši lembu valodā) — ja tobrīd viņus neiztraucētu.

—    Atnāc drīz atkal! — Frents steigšus izgrūda. — Es gribu tevi redzēt.

Viņš noliecās, lai saritinātu čūskas ādu. Kad viņš atkal iztaisnojās, meitenes veikaliņā vairs nebija.

Vakarā viņš piesita čūskas ādu savā istabā pie sienas. Čūska bija tik gara, ka aizņēma divas sienas. Vēlu vakarā pirms gaismas izslēgšanas viņš, gultā gulēdams, raudzījās uz to. Tā karājās tur kā karogs, kā viņa neaprakstāmās laimes simbols, kā trofejas tas ir pūķis — viņa mocītājs, ko nogalinājusi Serafīna, kaplēdama tēva kukurūzas lauku.

Nākamajā dienā misis Makhevina sacīja:

—   Ak, mister Frent, tā čūska jūsu istabā… tā mani pārbiedēja lidz nāvei, kad es no rīta iegāju pie jums.

—    Skaista, vai nav tiesa? Es ceru, ka jums nav iebildumu, ka es pakāru to savā istabā?

—    Man jau iebildumu nav, tikai es pati gan nekad neliktu

kaut ko tādu virs savas gultas. Čūskas es neciešu vairāk par visu pasaulē — vienalga, dzīvas vai nedzīvas.

Tuvojās ziemsvētki, un Makhcvini paziņoja Frentam, ka, viņuprāt, tam derētu izklaidēties un viņi paņemšot to sev līdzi uz pilsētu. Māju un veikaliņu uz trim dienām aizslēgšot, un apmetnes kalpotāju uzraudzībā nekas nenotikšot. Laulātie bija bezgala pārsteigti, kad Frents atteicās — ne tādēļ, lai paliktu apsargāt viņu īpašumu, bet tāpēc, ka tuvējā pilsēta, ar kuru viņš caurbraucot jau bija iepazinies, ne ar ko viņu nesaistīja. Turklāt Frentam bija citi plāni. Viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos iet uz sporta spēlēm vai dejām, kur liekuļotas labvēlības un banālas jautrības gaisotnē baltie iedzīvotāji reizi gadā centās uz brīdi aizmirst «baltā cilvēka misiju». Makhevini nosprieda, ka Frents gluži vienkārši nav pie pilna prāta.

—    Bet kur tad jūs te liksities? — viņi vaicāja.

—    Es lieliski pavadīšu laiku, — Frents atbildēja.

Viņi juta, ka ar jaunekli kaut kas nav kārtībā.

—    «Pāriezemojies» esat, vai? Kas jums noticis? — Iesaucās Makhevins. — Ziniet, jums tiešām vajadzīga pārmaiņa.

Frents vienmēr bija labi paveicis savu darbu, un, tā kā viņš izturējās neatkarīgi, Makhevini viņu cienīja un pat drusku baidījās no viņa. Ari šoreiz viņi neielaidās ar jaunekli strīdā, tikai mazliet sačukstējās savā starpā. Un tā ziemsvētku priekšvakarā tīri nomazgātais fords sprauslādams izkustējās no vietas un nozuda skatienam, atstādams aiz sevis smirdoņu un zilus dūmu mutuļus. Bet drīz vien izklīda ari tie. Makhevini bija projām, un Frents atviegloti uzelpoja. Cik patīkami uz bridi aizmirst šis apnikušās, spalgās balsis, šīs sejas — vienu īgnu un sarkanu, otru dzelteni pelēku kā mikla, sejas, ko viņš vairs nespēja uzlūkot bez aizkaitinājuma! Cik patīkami, ka radusies iespēja redzēt un dzirdēt visu, kas notiek apkārt! Atšķirībā no balto vairākuma Frentam nebija ne bises, ne stipra dzeramā. Viņš nejuta pēc tiem vajadzības. Pirmo reizi viņš pavadīs ziemsvētkus vienatnē. Nebūs ne dāvanu apmaiņas, ne pieēšanās, ne mākslotas jautrības, ne augstprātīgu radinieku. Šoreiz viņa laiks pieder viņam pašam.

8

Ziemsvētku rītā Frents izgāja uz terases un plaši izplēta rokas, tīkamu priekšnojautu pārņemts. Pameklējies kabatā pēc cigaretes un nevienas neatradis, viņš paņēma atslēgas un devās uz

veikaliņu pēc jaunas paciņas. Telpās, kas svētku dēļ bija cieši aizdarītas un aizslēgtas, valdīja nepanesams karstums. Bija skaidrs rīts, &gt;un saule, nokveldējusi skārda jumtu, vērta iekštelpas līdzīgas krāsnij. Frents sameklēja cigaretes un, ārā iedams, aplaida skatienu vietai, kur aizritēja viņa dienas. Viscaur nodrebējis, viņš aizslēdza aiz sevis durvis. Tīksminādamies par cigareti, par sauli, par ēnu, par iespēju neredzēt viņu sejas, nedzirdēt viņu balsis, Frents devās projām pa taku, kas veda uz mežu cauri nolaistam dārzam, kas savulaik bija iekopts pirmās apmetnes vietā. Tur joprojām varēja redzēt agrākos mājas pamatus, taču pats dārzs bija pārvērties par īstiem džungļiem. Spēcīgākās kultūras tomēr bija izdzīvojušas, un dažas no tām vēl aizvien pretojās meža ienācējiem, kas tiecās tās pārmākt. Savvaļas kadiķu un bārbelāju audzes pacēlās kā draudīga siena, kam cauri tikt nebija iespējams: iezemieši uzskatīja, ka tur mītot ļauni gari. CūskābeIes, šie negantie koki, kam ik dzinums ir ērkšķis, ik auglis — kroplīgs sīpols, pilns sausu, indīgu putekšņu, stiepa savus zarus pari sadrupušajām mūra atliekām. Nevaldāmi saaugušās mimozas spēcīgām saknēm šķēla zemi tur, kur reiz stiepās taciņa, un ar katru vasaru, ar katru mēnesi augstāk pret debesīm izslēja gludos stumbrus un pūkainās lapotnes. Kāda vientuļa, vēl šeit saglabājusies juka stiepa vienīgo atvasi, cieši nosētu baltiem zvaniņiem, kas šūpojās kalnu vējā, it kā būtu no papīra. Jujubas stīgas, ko šur un tur rotāja lipīgi, sarkani ziediņi, un pasifloras karājās visneiedomājamākās vietās — zālē vai augstu gaisā kadiķu pudurī, līdzās ovālai, robotai granadillai, no kuras to drīz vairs nevarēs atšķirt.

Izgājis cauri dārzam, Frents pa taciņu devās uz mežu. Ar grūtībām spraukdamies cauri jaunajām saaudzēm, šķirdams liānas, saraudams zirnekļu tiklus, kas bija tik biezi, ka varēja dzirdot, kā tie plīst, līdz potītēm stigdams trūdošajās lapās, ērkšķu saskrambāts, viņš nokļuva līdz izcirtumam, kur mēdza kavēties arī agrāk, savos skumju brīžos. Izcirtumam pa vidu tecēja pasekls. dzidrs strautiņš ar smilšotu dibenu; milzīgi koki slēpa to no karstās saules.

Seit, tāpat kā agrāk, Frents nometās pie zemes, atdodamies koku, ūdens un miera valstībai. Viņš gulēja uz muguras un, plakstus pievēris, raudzījās koku galotnēs, vērodams krītošās lapas, ieklausīdamies putnu saucienos, ūdens burbuļošanā, kukaiņu dūkoņā. Viņa roka atdusējās uz caurspīdīgām, izkaltušām lapām, virs galvas epifītu orhidejas pleta savas iezaļganās rīkles pār vecvecu satrupējušu resnu zaru, ko bija izvēlējušās sev par balstu, un laiku pa laikam vējš uzvēdīja tikko jaušamu, acij neredzamu jasmīnu vai lauru smaižu. Dziļā paēnā ziedēja klīvijas, kas dzīvoja

un mira klusībā, slēpdamās no skatieniem un padodamās savam liktenim. Nezin no kurienes uzradās kolibri putniņš, kas, medu meklēdams, laidelējās virs katra atplaukuša zieda, spārnus kā tauriņš plivinādams un zaigodams gluži kā dārgakmens, un zibenīgi iecirta ziedkausā aso, izliekto knābi. Dabā viss pak|auts nepieciešamības likumam — šis akmens guļ uz tā tur, tāpēc ka viņam tur jāguļ; kokveida papardes lapas atritina savas sprogas pie samtainā stumbra; jebkura dzimšana un bojāeja ir neizbēgamas un ne no viena gribas neatkarīgas. Dabai piemīt savdabīga pretrunu harmonija, un varbūt tieši tā arī noveda Frentu pie lēmuma, kas jau sen būtu nobriedis, ja puisis nebūtu tik vientuļš. Frents gluži kā pamodās no ilga miega. Viņš sāks rīkoties, drosmīgi rīkoties. Metīs pie malas piesardzību, apdomību, šaubas, vilcināšanos, aizmirsīs Makhevinus, tirgošanos, savu nākotni, nebēdās par tenkām, sekām, labo slavu. Viņš salauzīs sava cietuma restes. Jau šodien pat viņš nokāps ielejā un paviesosies pie Serafinas. Viņš spēlēs atklātu spēli, neko neslēps. Viņš jau pierādījis darbos, ka ir «baltais cilvēks», viņš būs drosmīgs un pierādīs to ari mīlestībā.

Tāds bija Frenta lēmums, taču izrādījās, ka īstenot to nav tik vienkārši. Frents izgāja no mājas drīz pēc pusdienlaika, paņēmis līdzi fotoaparātu un nūju gadījumam, ja ceļā sastaptu čūskas. Viņš gāja ātri, piemirsis tveici, tomēr tā drīz atgādināja par sevi. Sākumā viņa ceļš veda pa pauguraino plakankalni, kas maz atšķirās no Madumbi apkaimes. Taču apmēram pēc stundas Frents nonāca pie kraujas nogāzes («Kalns ir augsts un stāvs,» bija teikusi Serafina.) un sāka iet lejup pa taciņu, kas vijās starp akmeņiem un paērkšķu puduriem. Sī taciņa izveda viņu nelielā laukumiņā, un Frenta priekšā piepeši atklājās nepārredzama ainava: tieši zem viņa stiepās Umgazi upes ieleja, kur dzīvoja Serafina. Viņš apsēdās pupu koka ēnā atpūsties un patīksmināties par skaisto skatu.

Kāds nāca pa taciņu augšup. Tas bija iezemiešu jauneklis. Tipisks lembu: gandrīz kails, ja neskaita zvērādas gurnu apsēju un kreļļu rotājumus, stalts, vingrs un spēcīgs. Viņš gāja platiem soļiem, jautri dziedādams, viņa augums spīdēja no sviedriem un eļļas, katrā kustībā jautās iekšēja pašcieņa. Vienā rokā viņš turēja nelielu vairogu, nūju un bozi, otrā — milzīgu, melnu lietussargu, zem kura slēpās no saules. Kad jauneklis ieraudzīja Frentu, viņa sejā atspoguļojās pārsteigums, taču viņš sveicināja angli ar plašu, draudzīgu žestu. Frents bija redzējis viņu jau agrāk un sirsnīgi atsaucās sveicienam.

—     Ko tu te dari? — jauneklis vaicāja. — Vai tev ir svētki?

—    Jā, — atbildēja Frents, — Man ir svētki.

—    Kāpēc tu neesi uz zirga?

—    Man nav zirga.

—     Bet baltie nestaigā kājām.

—    Man patīk staigāt kājām.

Iezemietis likās pārsteigts.

—    Vai tas ir fotoaparāts? — viņš jautāja.

—    Jā.

—    Vai tu nofotografēsi mani?

—    Labi. Ej nostājies, lūk, turi Tikai aizver lietussargul

—    Vai aizvērt lietussargu?

Stāvēdams zem pupu koka, kam zemi visapkārt klāja pavērušās pākstis ar nelielām, melni sarkanām pupām, Frents nofotogra* fēja iezemieti; tas smaidīja, un āda tam laistījās saulē.

—    Vai tu mani pazīsti? — noprasīja jauneklis.

—    Jā, — atteica Frents.

—    Vai tu Serafīnu pazīsti?

Frents nodrebēja.

—    Jā, — vfņš teica, nespēdams noslēpt pārsteigumu.

—    Viņa ir mana māsa.

—    Kā? Vai tu esi Serafīnas brālis?

—    Jā.

—    Skat, kā!

—    Tu patīc Serafīnai, — teica viņas brālis.

«Bet vai viņš ir tās brālis?» Frentam uzzibēja doma. Iezemieši šādus jēdzienus lieto diezgan brīvi. Varbūt tas ir sāncensis, kas grib dabūt viņu pie malas? Frents atmeta šo pieļāvumu, jo jauneklis izturējās ļoti draudzīgi. «Tu patīc Serafīnai,» viņš bija teicis. Bet lembu valodā «patikt» un «mīlēt» apzīmē ar vienu vārdu. Varbūt viņš gribēja teikt: «Serafīna tevi mīl.»

—    Man patīk Serafīna, — Frents sacīja.

—    Tas ir slikti, — teica jauneklis. — Slikti, ja baltam vīrietim patik melna meitene.

Viņa balsī nebija ne nosodījuma, ne draudu, viņš nemēģināja paust nekādus augsti morālus uzskatus. Sacīdams šo, pēc viņa domām, vispārzināmo patiesību, jauneklis smaidīja.

—    Kāpēc?

—    Kā lai es zinu? Bet tā tas ir.

Frents gribēja pavaicāt: «Vai tu dusmotos, ja tava māsa apprecētu balto?» — bet viņš taču nedomāja meiteni precēt, un jautāt: «Vai tu dusmotos, ja tava māsa gulētu ar balto?» — šķita pārāk rupji. Tāpēc viņš atbildēja;

—    Visi mēs esam cilvēki.

—    Jā, visi esam cilvēki, tikai dažādi.

—    Man patīk lembu cilvēki.

—    Es zinu. Bet tu dzīvo Lembulendā, un tev tuvumā nav balto, ko mīlēt.

To patiesi bija grūti apstrīdēt.

—    Bet Makhevins un viņa sieva?

Serafīnas brālis (ja tas tiešām bija brālis) iesmējās.

—    Nu, tos jau neviens nemil, — viņš teica.

—    Kā tevi sauc?

—    Mani? Umilvana.

—    Un kur tu dzīvo?

—    Tur, lejā, — sacīja Umilvana, norādīdams uz ieleju.

Turpat zem viņu kājām, divkārt mezdama varenu loku, izlocījās platā, akmeņainā Umgazi upes gultne, kam tikai pašā vidū dzirkstīja šaura straumīte. Un uz neliela pakalna vienā no krasla ielokiem bija redzamas vairākas zāļu būdas, kas atgādināja kupolus, lopu aploks no paērkšķiern un vēl kādiem dzelkšņotiem krūmiem un kukurūzas, sorgo un batātu lauki. Tur atradās Serafinas māja. Šķita, ka tas ir pats mierpilnākais stūrītis visā pasaulē.

—    Vai tu pavadīsi mani līdz turienei? — vaicāja Frents.

—    Pavadīt tevi? Ko tu tur darīsi?

—    Gribu redzēt tavu māju. Gribu redzēt Serafinu.

—    Serafīnas tur nav.

—    Nav? Kur tad viņa ir?

—    Viņa kopā ar māti un tēvu uz dažām dienām aizgāja uz kalniem, lai apciemotu mūsu radiniekus. Mājās palika tikai vecene ar bērniem.

—    Ak tā? — pārjautāja Frents un apklusa. — Ļoti žēl, — viņš pēc brīža piebilda. — Es gribēju satikt Serafinu.

Un piepeši viss apkārtējais atvirzijās kaut kur tālumā. Dabas ainava šķita kā no sapņu pasaules. Serafina (vai tas patiesi bija viņas vārds?) likās tikai iedomu tēls, bet viņas radinieki gluži nereālas būtnes. Un pat draudzīgi smaidošais Umilvana pēkšņi šķila svešs un nepieejams.

—    Jā, man ļoti žēl, — apdzisušā balsī atkārtoja Frents. — Bet man tomēr gribētos kaut kad jūs apciemot un nofotografēt Serafinu … un visu jūsu ģimeni.

Umilvana uzņēma šo priekšlikumu mazliet aizdomīgi, tomēr sacīja, ka viņi priecāšoties Frentu redzēt.

—    Vai tu vari izpildīt manu lūgumu? — vaicāja Frents. — Paziņo man, kad Scrafīna atgriezīsies. Pasaki Serafinai, ka es gribu viņu redzēt. Pasaki, ka es atkal gribu viņu redzēt.

—    Ali rightl — Umilvana ļoti laipni atbildēja angliski. Ar to viņa angļu vārdu krājums bija gandrīz izsmelts.

—    Umilvana, tu esi mans draugs.

—    Ali right! Vai tu iedosi man cigareti?

Frents pasmaidīja un atdeva viņam visas, kas bija līdzi. Umilvana izplūda pateicības apliecinājumos.

Varēja redzēt, kā pie Serafīnas mājas rotaļājas bērni. Tie izskatījās tik siki ka skudriņas. Tālie kalni šķita bezgala zili un nepieejami; vieglas mākoņu ēnas rotāja to galotnes. Frenlam atlika vienigi doties atpakaļ uz Madumbi.

9

Frents atgriezās mājās. Pēc divām dienām ieradās arī Makhevini, joprojām piktodamies uz Frentu, ka tas «kaut kādu untumu pēc» atteicies braukt viņiem līdzi; misis Makhevina turklāt vēl bija sākusi mocīties ar māgas traucējumiem. Un atkal dzive iegāja parastajās sliedēs. Tomēr kaut kas bija mainījies. Frents tagad jutās daudz možāks. Viņš taču ne vien bija sācis rīkoties, ne vien redzējis Serafīnas māju un ieguvis viņas brāļa draudzību, bet turklāt vēl pavēstījis tam par savu mīlestību. Kad Serafīna atgriezīsies, viņš spers izšķirošo soli, kaut arī viņi abi ir «dažādi». Un, kaut gan Serafīnas ieilgusī prombūtne Frentu darīja nepacietīgu, viņš ik rītu modās ar cerību, ka šodien atnāks Umilvana un atnesīs vēsti par meiteni. Tomēr dienas ritēja cita aiz citas, bet Umilvana nerādījās. Frents jau prātoja, vai nesūtīt viņam ziņu, bet, tā kā to varēja tikai mutiski, viņš šo domu atmeta. Bet, kad viņš reiz sadūšojās un sāka interesēties par Umilvanu, lai uzzinātu, vai tas patiesi ir Serafīnas brālis, izrādījās, ka tie, ko viņš iztaujāja, nebija dzirdējuši ne par Umilvanu, ne par Serafīnu. Naktīs viņš gulēja, izmeties pilnīgi kails, sviedros mirkdams, mocīdamies ar domām par Serafīnu, atcerēdamies viņas kustības, viņas «skumjo skaistumu», saldo pieskārienu viņas augumam.

—    Frentam vajadzēja braukt mums līdzi, — Makhevins sacīja sievai. — Viņam laiku pa laikam, nudien, izplūst žults.

—     Tādā laikā jebkuram žults izplūdīs, — sieva atsaucās. — Es vienmēr esmu teikusi, ka janvāris ir pats nejaukākais mēnesis gadā. Viskaitīgākais laiks aknām. Bet man liekas, ka viņam nervi nav kārtībā, nevis aknas.

Nevarēja noliegt, ka janvāris Madumbi vienmēr bija nepatīkams mēnesis, bet šogad tas likās sevišķi nelāgs. Jau daudzas nedēļas nebija lijis, un visa dzīvā daba mocījās slāpēs. Valdīja

sauss, nomācošs karstums. Vēlāk no rītiem sāka lasīties kopā mākoņi, pusdienlaikā tie jau sedza visu debesi, paretam norūcināja pērkons, un reiz pat putekļainajās smiltīs nokrita pāris lāses gluži kā nelabā spļāviens no nesasniedzamiem augstumiem. Katrs rīts vēstīja negaisu, un Frents iztēlojās, kā smaržos lietus atveldzētā zeme, cik vēss kļūs gaiss, kā krēslas stundās parādīsies lidojošās skudras, taču katru vakaru mākoņi izklīda un lejup uz veidu1 nežēlīgi raudzījās tikai augstprātīgi mirdzošas zvaigznes vai nokveldēts mēness. No rīta Frents sev teica: «Umilvana atnāks šodien, bet varbūt atnāks pati Serafina,» — taču vakaru viņš atkal sagaidīja vienatnē un mocījās, nekur nerazdams miera. Pat iezemieši kļuva savā starpā ķildīgi — sausums apdraudēja viņu sējumus. Gaiss šķita strāvojam elektrību, un nervi ikvienam bija ilgstošā sasprindzinājuma novārdzināti, saspringti kā stīgas, gaidot negaisu, kas joprojām kavējās.

Pat Makhevins sāka arvien biežāk skatīties debesīs uz lielajiem gubumākoņiem, kas dienā sapulcējās virs Madumbi. «Ja tuvākajās dienās nekas nemainīsies, būs slikti,» viņš arvien noteica.

Tā mēdz gaidit zemestrīci, revolūciju, pastaro dienu. Baigi ir paredzēt neizbēgamo un nezināt, kad tas notiks. «Mums vajag tikai vienu lietusgāzi, un gaiss būs tīrs,» ik dienas atkārtoja misis Makhevina, un Frentam likās, ka viņš varētu to nosist. Sviedri straumītēm tecēja viņam pa muguru, pārkarsušās asinis iekvēlināja pārlieku satraukto iztēli, un viņš arvien sliktāk ēda un gulēja. Tirdzniecība gandrīz pamira, tagad vairs tikai retais spēja pieveikt stāvo kāpienu uz Madumbi, bet, kad veikaliņš bija tukšs, kļuva vēl grūtāk. Saule jau kopš rīta nokveldināja rievotā skārda jumtu, un telpā ne vien dienā, bet pat naktī valdīja neciešams karstums. Apmetni sasniedza valodas, ka no saules stariem, kas koncentrējušies tukšas pudeles fokusā, uzliesmojusi zāle un nodegušas vairākas būdas, ka pa vienu no Umgazi pietekām aizpeldējis augšup kāds jauns krokodilēns un tas atrasts mazāk nekā jūdzes attālumā no Madumbi — tāds gadījums nekad agrāk nebija dzirdēts, ka arestēta kāda iezemiete, kas dzemdējusi mazuli ar sešiem pirkstiem un tūlīt to nogalinājusi, uzskatīdama, ka šis kroplais radījums aizkavē lietu.

Kur ir Umilvana? Kur Serafīna? «Pagaidīšu līdz svētdienai,» Frents sev teica, «un, ja līdz tam neviens no viņiem neatnāks, es pats došos ar ieganstu, ka gribu viņus nofotografēt.» Taču līdz svētdienai gaidīt viņam nevajadzēja, jo laiks piepeši mainījās.

Dienvidāfrikas stepe.

Visgrūtākā bija mēneša četrpadsmitā diena.

—     Nu, trakākas dienas vēl nav bijis, — pie vakariņu galda noteica misis Makhevina.

—     To tu saki jau ceturto dienu pēc kārtas, — piebilda viņas vīrs.

Visas durvis un logi bija līdz galam vajā. Debesis līdz pat apvārsnim sedza mākoņi, viss šķita kā pamiris, tikai tauriņi, kas lidoja iekšā no dārza, sitās pret lampas papīra ietvaru un stikloto attēlu pie sienas vai arī krita zupā, un putekšņi no to spārniņiem sajaucās ar tauku plēvi. Lampa apgaismoja vīteņaugus uz terases un celiņu, bet tālāk valdīja visaptverošs klusums un smaga, tveicīga krēsla.

—    Cstl Šķiet, ka pērkons? — iesaucās misis Makhevina.

—    Tā tu saki katrās vakariņās, — atteica vīrs.

—     Un tomēr tas ir pērkons, — viņa sacīja, pieliekusi galvu uz sāniem un atbīdīdama no auss noslīdējušu matu šķipsnu.

Jā, patiesi nodārdināja pērkons. Tagad to dzirdēja visi. Dobjš, ilgstošs pērkona grāviens.

—     Tas ir kalnos, — teica Makhevins. — Nav labi, ja sākas tur. Ja patiesi būs negaiss, tas var aiziet garām … Ā, vai redzējāt zibeni? Jā, tas ir kalnos. Varu derēt, ka tur jau gāž kā ar spaiņiem. Nevaru ciest negaisu bez lietus. Tas ir daudz bīstamāks. Zibens var iespert kokā.

Frentam dobji un strauji sitās sirds, gluži kā jauzdama kādu nelaimi, kas skar personiski viņu, nevis dabas apstākļus kopumā. Viņš izgāja dārzā un apstājās, vērodams zibens rotaļu tālumā: šķita, ka šautras zib ne biežāk kā iepriekšējās naktīs. Tad viņš atgriezās mājā un mēģināja lasīt, citu aiz citas aizdedzināja vairākas cigaretes un pameta tās neizsmēķētas, klīda kā mēnessērdzīgs pa dārzu, lūkodamies tumsā, beidzot iegāja savā istabā un neizģērbies atlaidās gultā. Viņa dūres bija cieši sažņaugtas, nagi iecirtušies delnās. Viņš neko nejuta, vienīgi savus sirdspukstus. Viņš nedzirdēja Makhevinu un iezemiešu balsis un zaudēja jebkādu laika izjūtu. Viņš izslēdza gaismu un gulēja, sviedros mirkdams, kā cietumnieks, kas bez vainas ieslodzīts un notiesāts uz nezināmu laiku dzīvei cietumā, kam nebija restu un bultu.

Beidzot Frents piecēlās un piegāja pie loga. Atkal bija parādījies mēness. Gandrīz pilns tas mirdzēja augstu debesīs un izlēja gaismu pa visu apkaimi. Dienvidos virs meža drūzmējās lielas mākoņu grēdas, palaikam tām pārzibēja zibens strēle, kam sekoja klusināts pērkona rūciens. Šķita, ka nekustas ne lapiņa, taču driz Frents sajuta, ka ceļas viegla vēsma un sadrebina attālo koku galotnes. Tad sašūpojās mimozas pie mājas, izstiepdamas zarus

pretī mēnesim, un zālei pārskrēja trīsas, it kā to būtu noglāstījusi kāda neredzama roka. Vējš k|uva dzestrāks, mākoņi kāpa arvien augstāk, blīvēdamies cits pie cita, mēness ietinās caurspīdīgā peldošās miglas tīmeklī, arvien stiprāk dunēja pērkons, arvien biežāk uzliesmoja zibens. Mēness it kā pielija ar zaļganu gaismu, un, padebešiem kjūstot arvien smagākiem, mežs kā kontrastēdams vērtās vieglāks un dzidrāks; biezie krūmāji un milzīgo koku stumbri bija skaidri saskatāmi — sausi, zaigojoši un draudīgi; augšējos zaros jau palēnām sāka šalkt un drebēt lapas. Satrauktās gaidas, kas bija pārņēmušas zemi un debesis, un visas apkārtnes — pat māju un to ēnu — iekļaušanās tuvojošā negaisa grandiozajā simfonijā radija tik piesātinātu ainu, ka grūti bija ticēt tās patiesīgumam.

Tagad pērkona grāvieni nemitīgi sekoja cits citam. Virs kalniem nepārtraukti plaiksnījās rūsa, it kā pāri šai zemes daļai būtu pacēlies uguns aizsegs, kas nemitīgi plandās, neredzamu spēku vadits. Ap māju sāka gaudot vējš, raudams no kokiem lapas un sīkos zarus, netālu sagāzās dēļu kaudze. Mēness gandrīz pazuda tumšo mākoņu ielenkumā. Zibens strēles un trijžuburi, tēraudzili vai pelēksarkani, garāki un spožāki, nekā Frentam jebkad bija gadījies redzēt, cits ar citu mijoties, žilbinošiem uzplaiksnījumiem apgaismoja visu apkārtni. Pērkons dārdēja viņam gandrīz virs pašas galvas, negaisa mākoņu pulki virzījās arvien tuvāk kā atriebēju armija, māja nodrebēja, iedžinkstējās stikli. Frents pieskārās kvēlojošai pierei; asinis pulsēja viņam deniņos, sirds neganti dauzījās, pār seju un augumu lija sviedri; viņam likās, ka nupat, nupat plīsīs dzīslas. Pēkšņi viņš ieraudzīja baltu zirgu, kas nez kādi bija atrāvies no valga. Pavadu vilkdams, tas kā neprātīgs aulekšoja pa tuvējā pakalna nogāzi, krēpēm un astei plandoties vējā. Tas izskatījās kā pašas uguns radīta būtne, kad, galvu atmetis, vairīdamies no negaidītiem šķēršļiem, auļoja uz virsotni. Tur tas uz brīdi apstājās, mainīgo zibens uzliesmojumu apgaismots, drebēdams aiz šausmām un piepūles, un tad dižens un lielisks savā brīvajā skrējienā nozuda skatienam.

—    Es ne mirkli vairs nevaru palikt mājā! — skaļi iesaucās Frents un, paķēris kabatas lukturīti, izsteidzās dārzā.

Pūta stiprs, spirgts vējš, taču zemē nenokrita neviena lietnslāse. «Laikam Makhevinam bija taisnība … negaiss, šķiet, pagājis garām…» Viņš pats nesaprata, kāpēc paņēmis lukturīti, ja visapkārt nemitīgi kā plašs, liesmojošs tīkls plandās zibens šautras.

—    Tas esat jūs, Frent?

Tas bija Makhevins, kas uzsauca viņam no mājas.

—    Jā. Nevaru aizmigt. Drusku pastaigāšos. Seit ir daudz svaigāks gaiss.

•— Pastaigāsities! Tādā laikā! Neejiet tālu! Tas ir bīstami. Un ja vēl sāksies lietus …

—    Viss būs labi, paldies! Ar labu nakti!

Viņš gāja tālāk un, pašam nemanot, bija nok|uvis uz taciņas, pa kuru gāja ziemsvētkos. Viņu biedēja nakts, iespēja nomaldīties, negaiss. Viņš nebija domājis aiziet tālu no mājas, un, kad apstājās un pamanīja, cik tālu aizgājis, viņam kļuva gandrīz vienlīdz baigi doties kā atpakaļ, tā uz priekšu, un viņš devās tālāk. Frents nolēma, ka viņam katrā ziņā jātiek līdz pupu kokam un iegalvoja sev, ka tas ir pavisam tuvu. Tagad vējš pūta no muguras, un tā dzestrā elpa deva jauneklim spēkus. Dārdoņa nerimās… Šķita, ka negaiss ielencis viņu lokā. Frents ātri soļoja uz priekšu, ik pa brīdim klupdams, jo taciņa bija šaura un vietām nelīdzena. Vairākas reizes viņš pamanīja ugunis, taču nesastapa nevienas dzīvas dvēseles. Bet tur, Madumbi, droši vien Makhevins jau sācis raizēties par viņu.

Frents vēl nepaguva aiziet līdz nogāzei, kad tieši virs galvas viņam nodārdēja skaļš grāviens un šaltīm sāka gāzt lietus. Frents bija aizgājis pārāk tālu no mājas, lai grieztos atpakaļ, un viņš turpināja ceļu ar neskaidru ceribu, ka atradīs patvērumu Serafīnas būdā. Nokļuvis gandrīz līdz nokalnei, viņš saprata, ka ļaunākais vēl priekšā. Zibens apspīdēja biezo, pelēko aizsegu viņā ielejas pusē, un līdz Frentam nonāca vienmuļš, apdullinošs lietusgāzes troksnis. Jo tuvāk Frents pienāca nokalnei, jo skaļāka kļuva dārdoņa, un viņš nodomāja: «Acīmredzot ūdens upē ir krietni augstāks nekā pagājušajā reizē.» Beidzot viņš sāka iet lejup, taču lēnāk nekā būtu gribējis, jo lietus tagad gāza straumēm un taciņa kļuva arvien slidenāka. Frentu pārņēma šausmas. Viņš juta, ka nekad nenokļūs līdz ielejai, ka negaiss viņu pieveiks, ka nav vairs ko sapņot par atgriešanos.

Tagad bija skaidrs, ko nozīmē šī dārdoņa. Upe bija izgājusi no krastiem. Un piepeši viņš iedomājās — vai krāls izturēs? Diezin vai… Frents metās skriešus — kaut taču drizāk sasniegtu pupu koku! Viņš bija izmircis līdz pēdējai vīlei, kājas nemitīgi slīdēja. Divas reizes viņš nomaldījās no ceļa un atkal atrada taciņu un beidzot, sagaidījis jaunu zibens uzliesmojumu, lai paskatītos apkārt, atklāja, ka stāv tikai pāris soļu no koka. Un tajā pašā brīdī, tieši tāpat kā toreiz, viņš ieraudzīja, ka pretī pa nogāzi kāpj kāds cilvēks. Tikai šoreiz tas nenāca, bet skrēja. Un šoreiz tas nebija Umilvana. Un šoreiz Frents izbijās.

Cilvēks pamanīja Frentu tikai tad, kad gandrīz uzskrēja viņam virsūari viņu izbiedēja negaidītā sastapšanās.

—    Aul — izsaucās pazīstama balss. — Umtvoana ka Kwinit

Karalienes dēls! Ko tu te dari? Kurp tu ej? Dēls! Mans dēls! Vai redzēji? Paskaties! Paskaties!

Pa slidenajiem akmeņiem viņš pievilka Frentu pie pašas laukumiņa malas.

Garš zibens uzliesmojums apspīdēja visu ieleju ar trīsuļojošu, bāli violetu mirdzumu, līdzīgu žilbinošai loka lampas gaismai, un Frents acumirklī visu saprata.

Nebija vairs ne divkāršā upes loka, ne zālēm apjumto būdu, ne sīko lauciņu. To vietā šalca milzu ūdens mutulis, nesdams koku stumbrus, kas virpuļoja un slējās ārā no straumes gluži kā dzīvas būtnes.

—    Serafīna! — iekliedzās Frents. — Vai tu pazisti Serafīnu?

Viņš krampjaini pieķērās no bailēm un aukstuma drebošajam

večukam, kas šobrīd viņam likās vienīgā reālā būtne, kas palikusi virs zemes.

—    Serafīna! — atkārtoja Frents. — Vai tu viņu pazisti? Vai viņa ir atgriezusies? Vai viņa bija mājās?

—    Viņa jau divas nedēļas bija mājās, umhiana, — teica vecais, joprojām drebēdams kā apses lapa. — Lopi noslīkuši! — viņš izsaucās izmisušā balsī. — Mājas, cilvēki — visi noslīkuši!

—    Noslīkuši?! — iekliedzās Frents, ar lukturīti apgaismodams večuka seju. — Kā? Kāpēc noslīkuši?

—    Odens nāca kā siena, mans dēls, — teica vecais, un viņam pār vaigiem ritošās lietus lāses lukturīša staros izskatījās kā asaras. Viņu krauja drebuļi, vecās skrandas bija pielipušas pie ķermeņa.

—    Umilvana, — teica Frents. — Vai Umilvana bija viņas brālis?

—    Umilvana? — pārjautāja vecais. — Nē, Umilvana nebija viņas brālis. Viņai vajadzēja iziet par sievu pie Umilvanas.

Uzliesmoja zibens, un viņš ieraudzīja Frenta seju.

—    Viss beidzies! — izsaucās vecais, izstiepis uz priekšu melno, kaulaino roku, it kā sargādamies no nezināmām briesmām. Lembu valodā viens un tas pats vārds apzīmē «beidzies» un «pagalam».

—    Kas tev noticis? Vai tevi ķēris nelabais gars?

Jā, viss bija beidzies, viss pagalam. Pērkona grāvieni nemitējās, bet pārplūdušās upes dārdoņa šķita arvien skaļāka, un lietus kapāja Frentu kā ar ledainu tērauda pletni. Gluži kā būtu pienākuši liktenīgie ūdens plūdi. Gluži kā būtu pienācis pasaules gals.

Kaut kas urdīja Frentu pamest veco vīru, drāzties lejā no kalna un, ienirstot šai trakojošaja ūdenī, aizmirst visu, kas bijis,

taču cits, varenāks spēks lika viņam griezties atpakaļ uz Madumbi, uz veikaliņu, pie Makheviniem, pie sava darba, sava dzīves ceļa meklējumiem, pie neattīstītās filmiņas un pie pitona ādas, kas karājās pie sienas kā karogs.

—    Man jāiet atpakaļ, — Frents teica vecajam vīram un uz mirkli cieši saņēma viņa plecu. Tad viņš devās Madumbi virzienā, apgaismodams taciņu ar lukturīti. Večuks nokliedza viņam paka], lai uzmanoties, taču lietus šaltis noslāpēja viņa vārdus. Frents klupdams pagāja dažus soļus, tad viņam izlauzās drudžainas raudas, un viņš metās skriešus.

Driva Vidara No Sindbada Jūrasbraucēja piezīmēm

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Kā vienmēr, vilnis izmeta viņu krastā. Gluži viens viņš stāv jūras krastā un kliedz, un dzird, kā kalnos atsaucas atbalss. Nekādas citas atbildes nav. Nekur ne dzīvas dvēseles. Virs kalnu grēdas mirguļo ledāji. Viņš raugās uz savām rokām un pamana, cik ļoti tās novājējušas pēc ilgās badošanās, bet maizes vietā visapkārt tikai akmeņi. Viņš atrod ķērpju krūmiņu un apēd to. Liedagā patrāpās sāļas ūdenszāles, un viņš košļā tās. Sajutis slāpes, viņš pieplok pie kalnu strauta un dzer. Aizsnaudies strautmalā, viņš sapņo, ka ir viens, un pamodies redz, ka patiešām ir viens. Atceras lielās pilsētas, kurās viņam nācies dzīvot, un turienes nomācošo vientulību. Šeit nav ziedošo dienvidu pļavu, vienīgi tuksnesīgas tāles, viss šeit ir neskarts un pirmatnējs. Pat tad, ja viņš kādreiz aizkļūs līdz cilvēku miteklim, viņš atminēsies šos brīvos plašumus, tikpat brīvus kā tagad viņš pats. Kalnu strauta čalas skan ausīs kā valdzinoša dziesma, kalnu gālēs spoži mirdz ledāji, kurus tikpat kā nav minušas cilvēka kājas, vismaz uz tiem neved nekādas stigas.

Viņš devās ceļā.

Kā nokļuva līdz apmetnei, viņš pats lāgā nezina. Pirmā pazīme, kas liecināja par cilvēku tuvumu, bija dziedāšana — gari stiepta, skumīga dziedāšana ar krasām tonalitāšu maiņām un izsaucieniem. Un tad viņš ieraudzīja tos: neliela auguma, melnīgsnējus, ar plakanām sejām, gluži kā okeāna viļņu noslīpētus. Viņš skaļi iekliedzās un nogāzās zemē. Attapās jau būdā. Būdas sienas bija slīpas, un viņam šķita, ka tās gāžas viņam virsū. Griestos vīdēja debesis, zem kurām viņš bija pavadījis tik daudzas naktis. Pie debesīm ledāju atspulgā slīdēja žilbinoši balti mākoņi. Savu mūžu viņš nebija redzējis tik baltus mākoņus, kas nes zemei lietu un sniegu.

Būdā dega uguns, pie pavarda sēdēja sieviete ar krunkainu, koka mizai līdzīgu seju un vārīja ēdienu. Viņš pasveicināja, taču sievietes atbildi nesaprata: valoda viņam bija sveša.

Sieviete atnesa bļodu ar zivīm un aicināja ar zīmēm iebaudīt. Viņš nelikās divreiz lūgties un apēda krietni daudz foreļu. Pēc tam viņam kļuva slikti, un viņš izvēmās. Kad viņš bija atlabi*

viņam patika sēdēt saulgozī pie ieejas būdā. Atbalstījies ar mu guru pret klinti, viņš ar prieku vēroja vietējos iedzīvotājus, kuri ķēra upēs un strautos lašus un foreles. Daži braukāja vienairu laiviņās pa fjorda plašumiem, atsevišķās laivās airētājas bija sievietes, viņas dziedāja un smējās. Pēkšņi atskanēja žēlabaina dziedāšana gluži tāda pati kā toreiz, kad viņš pirmoreiz sastapās ar šejieniešiem, — tur mednieki bija noharpunējuši roni un tagad vilka to uz liedagu. Viņam iegribējās kļūt par roni tāltālā krastā, kur neviens nevarētu viņu noķert.

Visu ziemu viņi bija cietuši badu, bet tagad bija atnācis pavasaris, upēs mudžēt mudžēja laši, ezeros izkusa ledus. .Ritēja saltā pavasara dienas un naktis. Viņš gulēja būdā starp iezemiešiem, iežmiegts no visām pusēm, cilvēki spiedās kā siļķes mucā. Cēlās reizē ar sauli vai arī, kad labpatikās. Ja viņiem nāca miegs, viņi aizmiga, ja pagadījās pie rokas kas ēdams, ieturējās. Šopavasar medības bija neparasti veiksmīgas, un ziemu krastā bija izskalota valzivs, kālab apmetnē tikai reti kāds nomira badā.

Reizēm sievietes sasēdās ap ugunskuru, savēra no zivju acīm krellītes un uzšuva tās uz apģērba, izveidodamas tādus rakstus, ka nenoskatīties. Piegrieza no kažokādas untes, izrotāja tās ar apmalēm, iepriekš ādu tik ilgi mīcot, kamēr tā kļuva žilbinoši balta kā kalnu ledāji. Viņas košļāja roņu taukus, ar kuriem apgaismoja un apsildīja savus mitekļus.

Pamazām Sindbads sāka saprast viņu valodu. Apmetnē dažs sapņoja aizbraukt uz tālajām, siltajām zemēm un dzīvot skaistā mājā, kur no sienām tek strauti un augu gadu netrūkst ēdama. Vairākas reizes šurp bija atbraukuši vīri čīkstošos dāņu zābakos — tas tik ir ko vērtsl Un kur tad vēl svešzemnieku dzēriens! Visā pasaulē nekas nestāv līdzās degvīnam. Tiesa, par tālām zemēm domāja tikai nedaudzi. Kamasungvaka, piemēram, par tām nedomāja itin nemaz.

Kamasungvaka bija jauna meitene. Viņa košļāja roņu taukus un izrakstīja ar krellītēm apģērbu, un vēl darināja untes. Viņa uzšuva apģērbu ari Sindbadam. Kad viņš pajautāja, vai viņš tai kaut mazliet patīkot, Kamasungvaka nesaprata, ko tas nozīmē. Sievietes stāstīja leģendas un šūdināja drēbes. Varbūt ir kāds cits, Sindbads noprasīja, kas tai patīkot vairāk nekā viņš.

—   Sievietes gatavo ēdienu un ceļ mājas, — viņa sacīja.

Sindbads pavaicāja, vai Kamasungvaka nebūtu ar mieru kaut

mazliet viņu mīlēt.

—  Kad mednieki atgriežas no medībām mājās, rnums sākas viskarstākais darbalaiks, — viņa atbildēja,

Sapratis, ka tādā veidā nekas nav panākams, viņš nodomāja noskūpstīt meiteni. Taču Kamasungvaka tik joti oda pēc ronu taukiem, ka viņam pārgāja patika viņu skūpstīt.

Lai dabūtu sievu, bija jākļūst par mednieku. Medīt Sindbads neprata. Viņš bija uzaudzis pilsētā — tad kā lai viņš nomedī briedi un vēl jo vairāk noharpunē okeāna milzeni — valzivi. Labākajā gadījumā viņš varētu nosist gulbi riesta laikā, bet viņš nezināja pat to, kad gulbji riesto.

Viņš klaiņo pa tuvējo apkārtni, ieklausīdamies neapdzīvoto plašumu šalkoņā, šiem plašumiem ir noslēpumaini dobja balss, sniegbalti gulbju spārni, tumšas ezeru acis. Viņš sauc:

— Ai, kā es gribētu pavadīt šai zemē gadu, tikai gadu, vienu vienīgu gadu, lai pilnām izbaudītu gulbju guldzošās klaigas un vētras aurus! Simtkārt labāk pārtikt no ķērpjiem un forelēm nekā sēdēt siltumā un drošībā pie gaļas podiem.

Fjorda dziļumā draiskojas baltie gulbji. Izdzirduši Sindbada saucienu, viņi smagi atkrīt ūdenī un peld prom. Viņam nāk smiekli — atraduši, no kā baidīties. Viņš sajūt izsalkumu, aiz muguras taču garš ceļš, un, norāvis sauju mārsila lapu, viņš sāk tās zelēt. Viņš uzrāpjas kalnu virsotnēs, izmēra tās soļiem, mēģina noteikt ezeru dziļumu, cenšas ielāgot visas zāles, kādas gadās uziet. Iemet akmeni bezdibenīgā slīkšņā, būdams pārliecināts, ka akmens beigu beigās sasniegs dibenu, un nolemj mest tur akmeņus, kamēr slīkšņa kļūs sausa. Atceļā uz apmetni zem bālganām nakts debesim saule viņam spīd tieši acīs, un nojauta viņam saka, ka rīt būs brīnišķīga diena. Viņš domā par to, kā mērojis šodien kalnus un lejas, iepazinis dažādus augus, noteicis pēc skaņas slīkšņas dziļumu. Bet rīt viņš dosies medībās. Sāks medīt un kļūs slavens visā apmetnē ar savu drosmi, veiklību un attapību. Sagādās krājumus ziemai un glabās tos kupenā.

Pēkšņi turpat tuvumā atskan savāda dipoņa: tieši viņam virsū drāžas baltais lācis. Sākumā bailes viņu pienaglo pie zemes, taču jau nākamajā mirklī viņš jož cik jaudas uz apmetni. Par laimi, būdas ir tuvu, un viņš pagūst aizskriet līdz tām, iekams lācis panācis un saplosījis viņu. Pamanījis vīrus ar ieročiem, lācis metas prom, taču mednieki viņu panāk un nogalina. Sindbadam pienākas āda: tas, kas pirmais ieraudzījis lāci, pēc tradīcijas saņem ādu. Sastapšanos ar balto lāci šai gadalaikā viņš nebija gaidījis. Viņš vispār neko nebija gaidījis. Viņš parāda lāčādu Kamasungvakai. Un uzskata sevi par lielu drosminieku. Kopš šās dienas iezemieši viņu ņem līdzi zvejā, viņš ķer lašus un foreles. Mēģina pietaupīt kaut ko ziemai.

Sāk ziedēt zilenes, tad ziediņi pārvēršas par aizmetņiem, un beidzot ogas ienākas. Rudenī tās kļūst sulīgas un saldas kā medus un sievietes sāk ievākt tās ziemai. Ogas glabājas kausētos roņu taukos.

Okeāns trako. Liego brīzi nomaina aukaini vēji. Iestājās nemīlīgās rudens dienas. Augājs nobālēja, daudzkrāsainību aizstāja vienveidīgs baltums — baltas irbes, balti lāči, balti ledāji, baltas mājas. Kamasungvaka uzšuva viņam kažokādu apģērbu. Dūmvada atverē redzami tumšpelēki, uztūkuši mākoņi sadriskātām apmalēm. Viņš sāka sacerēt dzejoļus. Tādā nostūrī pat Sindbadam nāk prātā vārsmas:

Es miera nerada, lai tālus ceļus gāju, līdz krastā vientuļā no sniega cēlu māju.

Kādā vietā no sniega kupenas rēgojās laukā paegļu krūma galotne. Seit viņš vasarā bija staigājis, šeit bija rotaļājušies bērni, bet tagad viss zem sniega, un zemes ziedēšana tagad šķiet vienkārši neiedomājama.

Viņš mēģina norunāt savas vārsmas Kamasungvakai.

—  Kāpēc jums viss atsevišķi? — viņa vaicā. — Pie mums cilvēks, kas sacer vārsmas, prot arī slimības dziedēt, bet tas, kas prot slimības dziedēt, prot arī vārsmas sacerēt. Tad nu tas, kas dziedina, sacer vārsmas un prot vēl dziedāt, ir viens no viscienījamākiem cilvēkiem visā apmetnē.

—  Ari pie mums ne .vienmēr viss atsevišķi, — viņš saka.

—  Nu piemēram, tu saceri vārsmas, bet dziedāt tu neproti. Un burt arī, bet pie mums katram, kas sacer vārsmas, noteikti jāprot arī burt.

—   Redz, ko sagribējusi, — viņš atbild. — Pietiek ar to, ka esmu kļuvis mednieks.

—  Nezinu, kas tā par zemi, no kurienes tu esi atnācis, — viņa saka. — Turienes cilvēki itin nemaz nav līdzīgi mūsējiem.

—   Tu pati nevienam neesi līdzīga. Tu esi ziemeļblāzmas bērns, Šās zemes dvēsele, balto lāču māsa, sniegoto plašumu un ledāju meita, lai gan tai pašā laikā tas netraucē tev būt resnule! un īskājei.

Gribot negribot Sindbadam jāaprod ar roņu tauku smaku.

Viņš bildina Kamasungvaku otrreiz. Taču šoreiz viņš necenšas izdibināt, vai meitene viņu mīl, bet vienkārši vaicā, vai nevajadzētu abiem kopā uzcelt māju un pāriet uz turieni dzīvot. Viņa bez vārda runas sāk kopā ar Sindbadu celt sniega māju, viņi izgriež no sagūluša sniega ķieģeļus un liek tos rindās ieslīpi uz iekšpusi, tikai pašā augšā atstādami nelielu atveri dūmiem. Viņi iekārtojas sniega mājā uz baltās lāčādas. Kad viesos ierodas Kamasungvakas māsa, meitene lūdz viņu pateikt visiem pārējiem, ka viņa paliks pie Sindbada. Māsa izpilda viņai uzticēto uzdevumu.

Dažas dienas pēc tam, kad viņi bija apmetušies jaunajā miteklī, sniega mājas sienas no iekšpuses pārklājās ar spīdīgu Iedus garozu un pati māja mazliet nosēdās gluži kā sakritusies tūba.

Par godu precībām tika sarīkotas dzīres. Vislielākajā apmetnes mājā notika dejošana. Sindbads dejoja, stāvēdams apļa vidū un atdurdamies ar galvu dūmvadā. Seit ziemeļos viņš, protams, izskatījās stalts un skaists. Pirmās ziemas dienas priekšvakarā viņi augu nakti sita plaukstas, rībināja bungas un izlocīja kājas — to darīja pat viscienījamākie apmetnes ļaudis, visi tērpušies košos apģērbos. Ēdienu viņi ņēma ar rokām — šoreiz putnus, kas pirms tam bija ilgi turēti nomedītos roņos, ar visām spalvām un iekšām. Kāds cēla priekšā degvīnu, kas bija pietaupīts lielajiem svētkiem, tā ka kāzās neiztika arī bez iedzeršanas.

Pēc tam viņi aizņēmās nartas un suņu aizjūgu no kāda turīga mednieka, kas vienlaikus bija arī dziedonis un dzejdaris. Viņiem tika iedots ceļam ēdiens un Sindbadam pasniegta harpūna.

—   Kāpēc mums jāņem līdzi tik daudz ēdamā? — Kamasungvaka vaicāja. — Vai nebūtu labāk to pietaupīt līdz mūsu pārnākšanai?

—  Mums vajadzēs ēst, — Sindbads atbildēja. — Citādi mēs nomirsim.

— Mēs aizbraucam tikai uz dažām dienām, — viņa sacīja. — Labāk krietni saēdīsimies, kamēr esam šeit. Kāpēc mums ceļā lieks smagums?

Un viņi aiztraucās pāri ledājiem un sniega laukiem. Sals viņiem neko nekaitēja, jo guļammaisi bija kārtīgi pašūti un lieliski saglabāja siltumu. Viņš redzēja, kā blakus viņam baltā sniegā mirdz viņas melnās acis. Spīdēja mēness un bija gaišs. Skatīties gan īpaši nebija uz ko, visapkārt vienīgi kalni un sērsna. Viņi uzmeklēja klintīs nišas, izciļņus, ledus alas. Reizēm izkāpa no nartāni un kādu laiciņu gāja kājām, lai suņi atpūstos.

Atgriezušies apmetnē, viņi paņēma pie sevis Pipaluku un ierādīja viņai kaktu. Nekādu kaktu apaļajā sniega mājā nebija, tā tikai mēdz sacīt. Pipaluka bija tā pati sieviete ar krunk-aino, koka mizai līdzīgo seju, kura pirmajā dienā bija paēdinājusi Sindbadu ar forelēm. Sievietes nemitīgi košļāja roņu taukus — to vajadzēja ļoti daudz — un strādāja, muguru neatliekdamas. Sindbads neko nedarīja, tikai gaidīja, kad beidzot parādīsies saule. Pipaluka gatavoja ēdienu no gulbja, kuru Sindbads bija nomedījis vēl vasarā. Ar putna gaļu vajadzēja iztikt krietnu laiku. Vienu dienu ēda kaklu, citu dienu — spārnus un, kad vairs nebija ko ēst, sūkāja kājas. No spalvām iznāca apģērbam odere, izkaltētās zarnas noderēja diegu vietā, dzeršanai sievietes kausēja ledu un nemitīgi košļāja roņu taukus, lai būtu ar ko apgaismot un apsildīt mitekļus.

Pipaluka paziņoja, ka viņa esot jau ļoti veca un saimniekiem jāpārstājot viņu barot. Sindbads atbildēja, ka viņš nekad neko tamlīdzīgu nepieļaus, viņa taču strādājot par diviem. Tad viņa sacīja, ka, tiklīdz vairs nevarēšot strādāt, viņa tūdaļ nogalināšot sevi. Nē, Sindbads iebilda, viņa vienmēr dzīvošot kopā ar viņiem. Laikam jau saimnieka zemē mītot ļoti labi cilv ēki, viņa secinaja. Dažādi, viņš atbildēja. Islande, viņa sacīja. Grenlande, viņš atbildēja. Tā taču pavisam tuvu, viņa sacīja. Vasarā saule žilbina mums acis, viņš noteica, tas tāpēc, ka mēs atrodamies Grenlandei kaimiņos.

Ziema ilgst bezgalīgi. Un tomēr naktīs pie debesīm bieži kvēlo ziemeļblāzma, un sniegs un mēnesnīca dara nakti gluži gaišu. Kad virs kalna uzlec saule, sākas jauns gads. Ikviens cenšas ieraudzīt sauli pirmais. Apmetnes iedzīvotāji uzkāpa pakalnā un noņēma kapuces, tiklīdz virs kalna uzdzirkstīja tikko samanāms spožums, viens vienīgs sarkanīgs saulstariņš, kas tūdaļ izgaisa, nespēdams pacelties augstāk. Visi izstiepa rokas virzienā, no kurienes vajadzēja nākt saulei, un līdz pat vakaram apmetnē valdīja neparasta jautrība, un ar katru dienu cilvēki kļuva aizvien priecīgāki. Protams, arī pavasaris ir auksts, toties cauru diennakti spīd saule.

Kad fjords atbrīvojās no Iedus, viņi ieraudzīja kuģi, kas brauca ar pilnām burām. Sindbads bija gandrīz jau aizmirsis, kāds izskatās kuģis, pie tam vēl burinieks. Vairākas reizes dienā viņš uzkāpa pakalnā un, dīvainu jūtu pārņemts, skatījās no turienes uz kuģi.

Mājās pie Sindbada iegriezās kaimiņš, visslavenākais apmetnes mednieks, tas pats, kas ziemā bija palienējis viņiem nartas un suņu aizjūgu. Būdams dziednieka, dzejdara un dziedoņa dēls, viņš mantojis no tēva visus viņa talantus. Slavenais kaimiņš tiek uzņemts atplestām rokām. Kamasungvaka, norādīdama uz balto lāčādu, svinīgi saka:

—   Mans vīrs pirmais ieraudzīja balto lāci. Sēdies uz viņa ādas!

Sākumā viņi sēž klusēdami. Tad kaimiņš gari stāsta par savām mednieka gaitām. Pēc tam tikpat sīki — par savas sievas slimību.

—   Viņa nomira šodien no rīta, — viņš pabeidz savu stāstāmo. Un atkal visi sēž klusēdami. — Bērni nevar dzīvot bez mātes, — mednieks saka. — Viņiem tas tikpat kā nāve. Būtu jānoslīcina, tikai roka neceļas.

—   Bērni nedrīkst mirt pat tad, ja nomirusi viņu mātei — Sindbads iesaucas. — Tas ir necilvēcīgi. Kāpēc jūs atsakāties rūpēties par veciem cilvēkiem un bērniem?

—   Kamēr esmu medībās, var atnākt baltais lācis un saplosīt bērnus. Viņi var iekrist āliņģī. Nav kas šūdina viņiem apģērbu, nav kas pagatavo viņiem ēdienu.

—   Lai ēd kopā ar mums, — Sindbads saka.

—   Es redzēju sapni, — mednieks turpina, — ka mūsu labais draugs aizbrauc ar kuģi.

—   Kas tas tāds? — Sindbads jautā.

—   Mūsu labais draugs, kopā ar kuru mēs ķērām zivis, tas pats, kas pirmais ieraudzīja balto lāci.

—   Es? — Sindbads brīnās. — Es gribu aizbraukt no šejienes ar kuģi? Vai esmu sacījis kādam par to kaut pušplēstu vārdu? — Viņš raugās uz Kamasungvaku, bet viņa novēršas, un viņš neredz tās seju. — Ko tu no manis gribi? — Sindbads jautā.

—   Es neko no tevis negribu, — kaimiņš atbild. — Sievietes, kurām tik prasmīgas rokas kā tavai sievai, nedrīkst atstāt mūsu zemi. Fis jau sen vēroju, cik veikli viņa darina visādus rokdarbus.

Kaimiņš piedāvāja visai vilinošu darījumu: par sievu Sindbads saņemtu suņu aizjūgu, nartas, krama gabalu, apģērbu. Tikai Sindbadam nekā nevajag. Berzēdams nosalušās rokas, viņš uzkāpa pakalnā un saka lūkoties uz kuģi. Atnaca Pipaluka un nostājas viņam blakus.

—   Ar mani nekas nenotiks, — viņa sacīja. — Neraizējies par mani! Varbūt Kamasungvakai atradīsies priekš manis kāds darbs.

Un, kad es vairs nejaudāšu šūdināt apģērbu, es vienādi varēšu košļāt roņu taukus un mīt ādas.

—   Es biju pavisam aizmirsis par tevi, — viņš atzinās.

—   Mani jau sen visi aizmirsuši, — viņa atsaucās.

Tad viņi gāja atpakaļ uz māju.

—  Tu vēl atgriezīsies, — Pipaluka sacīja. — Rudenī tu atkal atbrauksi. Es salasīšu tev lielas un saldas zilenes un ielikšu tās līdz tavai pārbraukšanai kausētos roņu taukos.

Līdz kuģim viņš tika aizvests ar laivu. Atvadoties iezemieši lūdza nopirkt viņiem čikstošus dāņu zābakus un atvest degvīnu.

Viņš nodedzināja aiz sevis visus tiltus, pārdeva sievu un neko nepietaupīja ziemai. Protams, viņš sameklēja savai sievai labu partiju. Bet no suņa tā arī netika vaļā. To uzcēla uz kuģa tūlīt aiz viņa. Tagad suns gaudo, kad vējš plosa buras un virs klāja paceļas vilnis mājas augstumā. Sindbads klusi dungos

Es miera neradu, lai tālus ceļus gāju, līdz krastā vientuļā no sniega cēlu māju.

Suns gaudo dziesmai līdzi un pavada saimnieku visur, lai kur viņš ietu, nenovērsdams no viņa melnas, uzticīgas acis.

Vaclavs Kaidoss Pūķis

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

—   Ja būsi melojis, nositīšu tevi kā suni!

—   Es nemeloju, kungs, nekad nebūtu melojis …

—   Ja tu melo, norīdīšu tevi ar suņiem …

Raibie suņi, kas skrēja blakus zirgam, ošņāja gaisu, viņu sarkanās mēles raustījās plati atvērtajās mutēs.

—       Kungs, es nemeloju, — vecais, nogurušais virs sacīja, taču jātnieks viņā neklausījās.

—       Velnišķīgi karsti, — jātnieks teica, noņemdams augsto ķiveri un slaucīdams pieri ar sarkanu zīda lakatu. «īsta Efesas prece,» vecais domāja, «šie lielmaņi labprāt lieto musulmaņu pagānu greznās mantas, bet, ja vienkāršs cilvēks ieelpo kaut austrumu gaisu, lielmaņi viņu tūdaļ stiepj uz sārta.» Vecais vīrs nopūtās.

—   Kungs, drīz būsim klāt.

Deodats de Gozons, svētā Rodosas Jāņa ordeņa bruņinieks, pakāra ķiveri pie seglu loka un paklapēja ar plaukstu pa zirga kaklu. Tālē balsnēja nelielas, pussagruvušās baznīcas mūri. Šis novads bija gauži panīcis, un tie, kas cēluši baznīcu, izzuduši, tāpat kā izzudušas druvas un vīna kalni šajā salas daļā. Kailas, sausas klintis, putekļi un vējš, kas šaustīja sauso zāli. Augsta, balta klints rēgojās gluži kā kaulains pirksts — bet zilgais līcis šalca stāvās nogāzes pakājē.

Zirgs apstājās un satraukti nosprauslojās.

—       Kas tad tev? — Deodots laipni jautāja lopiņam un noglauda mīkstās krēpes.

Zemnieks pagriezās. Viņa melnīgsnējā sejā tikai liekuļota pacietība — svelme un trūkums izvagojuši seju dziļām rievām. Skaidras vienīgi acis.

—        Kungs, tā ir svētā Stefana baznīca, to būvējuši jau bizantieši.

—       Vai tad pūķis nebaidās no svētajiem? — bruņinieks zobgalīgi vaicāja.

Vecais vīrs pārmeta krustu.

—   Pūķis ir tur tālāk, — viņš steigšus sacīja, ar trīcošu roku rādīdams pa labi uz klinti, kas bija vērsta pret jūru.

Pieši sāpīgi skāra zirga sānus, tas palēcās uz priekšu, bet jātnieks smiedamies apvaldīja rumaku. Abi svelmes nomocītie suņi drāzās pakaļ savam saimniekam.

Bruņinieks, seglos sēdēdams, paliecās sāņus.

—   Paklau, vecais, vai tu pūķi esi redzējis?

Zemnieks iesita ar dūri sev pa krūtīm.

—   Tikpat skaidri kā tevi, kungs!

—   Pastāsti.

Vecais vīrs pašūpoja galvu.

—       Mani dēli ganīja klints pakājē alas tuvumā aitas. No alas tek strauts, un aitas iet tur dzert. Tas bija' ap pusdienlaiku, gāju turp un redzēju visu kā uz delnas …

—   Ko tu redzēji?

—   Viņš parādījās pēkšņi…

—   Kāds viņš izskatījās?

—        Galva kā čūskai, ausis garas gluži kā ēzelim. Pats liels kā bullis, uz muguras spārni, līdzīgi zivs spurām … nē, nē … drīzāk spārni kā sikspārnim, jā, sikspārnim, tikai milzīgam … Rīkle plata jo plata, acīs — elles uguns… lai svētais Stefans stāv mums klāt… — vecais vīrs čukstēdams piebilda un vēlreiz pārmeta krustu.

Senjors de Gozons nokāsējās, taču neko neteica. Vecais piemiedza acis.

—       Tas bija drausmīgs skats — dēli, protams, aizmuka, un es, zvēru, pat nerāju viņus par to. Pūķis aprija trīs aitas! — vecais vīrs pēkšņi iesaucās, un viņu vēl tagad pārņēma izmisums.

—   Pūķim tas nav daudz.

—       Vai zināt, kungs, tas riebeklis ir dikti ātrs. Uzklupa aitām kā lapsa vistām … Pēc nedēļas tāda pati nelaime piemeklēja Džuzepi Grinaldi un viņa kaimiņus … Kopš tā laika aitas ganām ielejā, bet, debesu tēvs, kādas nu tur ganības! — vecais nopūzdamies piebilda.

—   Jūs esat sievišķi, — bruņinieks nesaudzīgi sacīja.

—       Var jau būt. — Sirmgalvis paraustīja plecus. — Neesam karavīri, taču vilku nebīstamies. Vilku nebīstamies, — viņš atkārtoja, — bet tas … tas nezvērs — dieva sodība, — vecais pazemīgi piebilda.

Viņi devās tālāk klusēdami garām baznīcai, un drīz jau ceļiniekus skāra šauras ieplakas ēna. Bruņinieks atkal uz-

lika galvā ķiveri. Taka biezajā zālē nebija saskatāma, no

klintīm dvesa mitruma un pelējuma smaka. Un vēl kaut kas …

Pirmie apstājās suņi. Paošņāja gaisu, purnus paslējuši, uz r muguras īsā spalva sacēlās stāvus, no pavērtajām mutēm

plūda žēla gaudošana. Zirgs nemierīgi mīņājās. Pa ieplaku vilka vējš, nesdams līdzi sāls, jūras smaržu — un arī sīvu muskusa dvaku. Pāreja no nokaitušā, akmeņainā tuksneša uz šo tukšo aizu bija ļoti pēkšņa.

—   … Are, tur — Malpaso, «nolādētā vieta», — vecais sacīja un apstājās, rādīdams uz nokarenu klinti, kas daļēji aizšķērsoja ieplakas gultni. — Otrā pusē ir ala, un tur mitinās… Kungs, jūs vēl varat atgriezties, — vecais pārbijies piebilda.

Jaunajam bruņiniekam bailēs uz mirkli aizrāvās elpa. Taču viņš savaldījās un nolēca no zirga. Pasviedis vecajam pavadu, bruņinieks sacīja:

—   Džeronimo, gaidi mani šeit. — Viņš pamāja ar galvu uz zirgu. — 2ēl būtu upurēt lopiņu pūķim, vai ne? — Pasmiedamies bruņinieks piebilda: — Es atgriezīšos …

Vecais vīrs aši satvēra bruņinieka roku un vairākkārt to nomutēja.

—   Kungs, tu esi labs, tu palīdzi tukšiniekiem, tu nebaidies Lielmestra aizliegšanas, bet, ja tevī mīt… ja tevī mīt kaut kripatiņa šaubu, labāk jāj atpakaļ! Labāk jāj atpakaļ, mēs tev to nepārmetīsim. Kungs, tu esi labs, — sirmgalvis atkārtoja, čāpstinādams bezzobu muti.

Jauneklis izrāva roku no veča plaukstām un sadrūma. Ordeņa priekšnieks Elions de Villanova bija izdevis ediktu, kas i aizliedza jebkuram — bruņiniekam vai prastas kārtas cilvē

kam — tuvoties nolādētajai vietai desmit dienu gājiena attālumā un par nepaklausību draudēja goda un dzīvības atņemšana. Grūti pateikt, kāpēc Lielmestrs izdevis tik bargu pavēli, — droši vien nav gribējis likt uz spēles savu bruņinieku dzīvību: ne jau par zemnieku ganāmpulkiem viņš turēja rūpi. Varbūt ordeņa priekšnieks domāja, ka tas nemaz nav pūķis, bet dieva tā kunga sodītāja roka un iejaukšanās briesmoņa darīšanās būtu svētuma zaimošana . ..

7*

95

De Gozons papurināja galvu un aši pārmeta krustu. Kauns un negods ļaut briesmonim vaļu Rodosas salā, kur dīkā dzīvo tik daudz varonīgu bruņinieku; nav ko šaubīties, ka

viņš, dižciltīgas gaskoniešu dzimtas bruņinieks, izaicinās pūķi uz cīniņu, tāpat kā izaicinātu jebkuru saracēni.

Bruņinieks nolaida ķiveres sejsegu un satvēra kreisajā rokā ar viņa ģerboni izrotātu vairogu. Iešana bija neērta, kaut arī augumu sedza tikai vieglas bruņas un galvu — ķiverē.1 Laime, ka ieplakā gaiss bija vēss. Bet, tiklīdz bruņinieks tika garām klintsragam, ēna pazuda un saules tveicē dzelzs bruņas un ķivere sakarsa. Sejsega bija jāpaceļ.

De Gozons apstājās.

Pa labi kāpieniem slējās augšup klints, kuras otra mala vērsta pret jūru. Nogāzē melnēja tumšā alas rīkle. Muskusa smaka šeit vairāk cirta nāsīs. De Gozons sarāvās, sirds krūtīs sita līdzīgi veserim. Kājas it kā svina pielietas, bet viņš lēnītēm gāja uz alu, atbalstīdamies pret oša koka pīķi kā pret zizli. Jo vairāk bruņinieks tuvojās alas mutei, jo nejaukāka kļuva asā smirdoņa, taču drosme plaka ne vien aiz nelabuma sajūtas — šajā smakā bija kaut kas baismīgi pazīstams, necilvēcīgi ļauns un tāls, kaut kas no sen aizmirstiem laikiem, kad cilvēku dzimuma virs zemes vēl nebija un tur ar debesu tēva ziņu ņudzēja un kustēja mežonīgi, velnišķi radījumi…

Bruņinieks uzkliedza, lai gan rīkle likās aizkaltusi:

—   Jel rāpies ārā, nāc šurp, ja tev nav bail!

Atbalss aizdunēja un apklusa lauru koku birzīšu biezoknī, ieplakā iegulās klusums. Nevienas svešas skaņas… Tikai strauts urdzēja un tālumā dobji šalca jūra.

Bailes rimās. Bruņinieks soļoja tālāk, ļaudams pieri spirdzinošai vēja pūsmai. Klupdams starp akmeņiem, mezdams līkumu apkārt klints bluķiem, viņš tuvojās alai.

—  Dieva tā kunga vārdā izaicinu tevi uz cīniņu — nāc ārā, parādies, mērosimies spēkiem!

«Spēkiem, spēkiem!» atkārtoja atbalss. Muskusa smaka kļuva vēl stiprāka. Bailes atgriezās un tagad nomāca bruņinieku. Viņš gribēja kliegt, gribēja atsvabināties no šausmām, taču visapkārt valdīja klusums — nekur neviena pūķa!

Pēc tam bruņinieks sadzirdēja troksni. Suņu rejas. Jā, attāla suņu riešana, kas skanēja arvien tuvāk: abi suņi bija izrāvušies no Džeronimo rokām un tagad sekoja savam saimniekam. Suņiem bija izdevies salauzt baiļu žņaugus, kuros tos iekļāva muskusa smaka.

Juzdams suņu sausās, raupjās mēles laizām savas rokas, bruņinieks atraisījās no bailēm un gandrīz līksmi devās uz priekšu. Viņš izaicinoši palūkojās augšup uz melno alas spraugu, uzkāra plecā zobenu un cieši satvēra pīķi. Pasvārstīja to rokā, ar prieku raudzīdamies uz mirguļojošiem saules atspulgiem pīķa smailes asajā trīsstūrī. Paspēra vēl dažus soļus un …

Kāja aizķērās aiz kaut kā mīksta; bruņinieks slīdēja, atkrita augšpēdu, un nāsīs iecirtās skarba puvekļu smirdoņa. Tā bija tik briesmīga, ka acu priekšā viss sāka slīdēt: klintis, akmens bluķi, ala, un zilā debess šķita ceļamies aizvien augstāk un augstāk… Pārlieku mocīdamies sliktās dūšas dēļ, viņš sarāvās čokurā. Pēc tam lēnītēm paslējās uz elkoņa un ieraudzīja to.

Bruņiniekam blakus bija glumas, smirdošas ādas lēveri, stiegrainu plēvju blāķis, iegarena galva ar lielu ragu un milzīgu, stingu aci. Šķita, ka acs ļauni vēro viņu, bet tā bija tikai iedoma. Nezvērs bija nosprādzis.

Jā, tas bija pūķis •— viens no briesmoņiem, par kuriem stāsta teiksmu teicēji un balādu dziedoņi, — milzīgs, šaušalīgs pūķis, kaut arī tas vairs nekustējās un kaut arī saule, kas karsēja klintis, bija pārvērtusi pūķi par nejauki smirdošu puvekļu blāķi…

Deodats de Gozons nodrebēja. Viņš uz mirkli iedomājās, ko darījis šis nezvērs, — iedomājās, uz ko varētu cerēt bruņinieks, cīnīdamies pret to. Briesmonis bija liels, tas bija milzīgs — daudz daudz prāvāks par vērsi — un, pakritis uz sāniem, sniedzās bruņiniekam gandrīz līdz jostas vietai, bet nezvēra spārni, kuri atgādināja sikspārņa spārnus un uz kuriem bruņiniekam bija paslīdējusi kāja, visapkārt sedza zemi kā ruds paklājs.

Deodats pavērsa augšup galvu un smējās mežonīgi un laimīgi. Sirds kļuvusi vieglāka: tātad viss paveikts, pie kājām guļ tas briesmonis, tas biedēklis. Pat roku nevajadzēja pakustināt, viss darīts, — dvēselē skanēja pateicības dziesma.

Bruņinieks izvilka zobenu un cirta nost riebīgo galvu; tas bija grūts darbs, galva smaga, un jauneklis nespēja savaldīt drebuļus, kad ar dzelzs cimdu pieskārās pūķa miesām. Aizsviedis galvu klints ēnā, streipuļodams starp saplosīto aitu kaulu atliekām, viņš devās uz alu.

Ala bija auksta, daudz aukstāka nekā dziļā ieplaka. Pūķa smaka tik stipra, ka pilnīgi nomāca visas citas sajūtas — tā neatvairāmi iekļuva nāsīs un no turienes skāra smadzenes. Bruņiniekam vēlreiz izdevās pārvarēt nelabo dūšu. Pēkšņi viņš sastinga kā sālsstabs.

Atkal pretī blenza nekustīga acs, un pie alas sienas kaut kas melnēja kā milzīga, ruda ēna. Ritēja laiks, saltām sviedru lāsēm pilot, aizgāja mūžībā mirklis pēc mirkļa. Taču vairāk nekā nebija. Klusums, pelējuma plankumi un ēna. Nekā cita .. .

Pēc tam bruņinieks iesmējās tik skaļi, ka pats brīdi gandrīz neko vairs nedzirdēja: tikai muļķis bīstas no sprāgoņas, un šis te bija vēl viens nosprādzis pūķis — gulēja šeit un puva, tāpat kā tas tur ārā, tiesa, alā pūšana nebija tik strauja kā laukā, karstā saulē. Taču bruņinieks tomēr aizsedzās ar vairogu, kad gāja pie sprāgoņas un aši iedūra tanī pīķi. Smaile viegli izgāja cauri gludai, zvīņainai ādai — tas bija dīvaini un nesaskanēja ar pasakām par bezgala cietajām pūķu zvīņām.

Bruņinieks lēni izvilka pīķi un, kāpdams pāri kauliem, izgāja ārā.

Pie alas ieejas viņš nometās ceļos un lūdza dievu dedzīgi un ilgi. Divi pūķi šeit ir pagalam, sala atpestīta no viņu draudiem, — vai tas nav atalgojums drosmīgam vīram, ja viņš domās pievārējis bailes? Vai šausmas, kas liek stingt, kas atņem prātu un saprašanu, nav briesmīgākas un vairāk postošas nekā šie baismīgie pūķi? Taču viņš savas bailes bija uzveicis, viņš tiešām tagad var dēvēties par pūķu uzvarētāju, tāpat kā visu drosmīgo bruņinieku patrons svētais Juris, kas kāvis daudz mazākus pūķus nekā šos, —• to var apliecināt ikviens, kurš redzējis svēto Juri attēlos.

* * *

Viņš atgriezās tur, kur pirmoreiz bija ieraudzījis briesmoni, atgriezās īstajā laikā, lai neļautu abiem suņiem nikni plēsties pūķa lielo, melno gaļas gabalu dēļ.

— Amrijas, vācieties! — bruņinieks kliedza un sita suņus. Neviens jau negrib, lai galu dabū lieliskie angļu dogi, jo ir zināms, ka pūķu gaļa tikpat indīga kā viņu elpa. De Gozons pārmeta krustu, uzsprauda pirmā pūķa galvu uz pīķa un pārlika to pār plecu. Pīķa kāts mazliet saliecās, taču nepārlūza; bruņinieks aizsmakušu balsi sāka dziedāt pirmo pantu no svētās jaunavas un svētā Jāņa — ordeņa aizstāvja slavināšanas dziesmas. Par to, ka pārkāpts Lielmestra aizliegums, par to Deodats pat nepadomāja. Viņš bija uzvarējis pūķi — bruņinieks pats tam sāka ticēt — un domās jau tīksminājās, kā visi brīnīsies, kā viņš gūs slavu, kura vainagos viņa jauno galvu, kad viņš vareno trofeju noliks pie bargā Villanovas kājām.

Bruņinieks devās lejup pa saules apmirdzēto nogāzi uz tumšo pretējās nogāzes ēnu. Pasaule bija brīnišķīga, un saule spīdēja spožāk nekā pirmīt.

Tobrīd ieplakā sāka skanēt trīsuļojošs akords. Nē, tā nebija mūzika, tikai dažas pieglaimīgas, melodiskas skaņas, kas saplūda vienkop. Šķita — skaņas nāk no kalna dzīlēm, šķeļ gaisu, klintis, jūru, piepilda visu pasauli. Saule aptumsa.

Deodatam izslīdēja pīķis, abas rokas viņš piespieda pie ausīm, taču tas nelīdzēja, jo skaņa ķiverē atbalsojās un kļuva spēcīgāka. Abi suņi laikam gaudoja — bruņinieks neko nedzirdēja, taču redzēja, ka suņi krampjaini rij gaisu… Pēc tam skaņa pārtrūka gluži kā pārrauts diegs. Aprimušās skaņas vietā tūlīt bija dzirdami parastie, vēl pirms mirkļa nomāktie daždažādie trokšņi: lapu čabēšana lauru birzī, strauta čalas, vārnu ķērkšana un jūras šalkoņa aiz kalna. Tas viss bruņinieku gandrīz apdullināja.

Viņa acu priekšā nelielā attālumā parādījās tumšs, ieapaļš un mainīgs mākonis — tas stiepās garumā, pletās platumā, uzblīda un svārstījās, lēni, laiski kustēdamies. Tumsa atkāpās, un tās apveids vērtās citāds, apveids bija nenoteikts …

Saules staros pēkšņi iemirdzējās zaļganas zvīņas un dīvains rags uz gara putna knābja ar divām rindām sīku, bet ļoti asu zobu, iemirdzējās sarkanīga, zaigojoša acs … Jā, Deodats bija sastapies ar trešo pūķi! Šoreiz ar dzīvu, milzum lielu un briesmīgu pūķi.

Gara galva grozījās uz lokana čūskas kakla, galva bija smaga un lāgiem noslīga briesmonim uz zvīņainajām krūtīm, vājās pakaļkājeles nespēja noturēt smago rumpi, un tas balstījās uz ādas spārniem, kuru galā saliecās un atliecās trīs pirksti ar asiem nagiem. Likās — pūķis apjucis ne mazāk kā bruņinieks. Pūķa prātiņš trauksmaini un veltīgi cerēja uztvert pazīstamās smakas, taču uztvert nespēja. Nezvērs noskārta, ka tuvumā atrodas cilvēks. Bruņinieku pārņēma šausmas, sirdsapziņas pārmetumi par pāragro līksmošanu, truls fatālisms — jā, viņš bija zaimojis dievu, ļaudamies neapvaldītam lepnumam, viņš bija pārkāpis aizliegumu, un nu viņu piemeklēs sodība. Debesu tēvs ir sūtījis savu trešo kalpu, lai sodītu grēcinieku. Deodats nokāra galvu …

Tobrīd pūķis saplivināja spārnus, mazliet pacēlās gaisā un smagnēji lēca. Pirmie attapās suņi. Redzēdami, ka viņu kungam draud briesmas, tie metās virsū briesmonim un kampa to aiz pakaļkājām. Vienam sunim tas izdevās, otram neveicās, un suns uzlēca tieši uz zvīņneša purna. Sņikt, šņākt! — atvērās un aizvērās zobainie žokļi. Abpus nezvēra purna šļāca koši sarkanu asiņu strūklas.

Nezvēram tas patika — viņš saoda asins smaku, — tiesa, ne jau tādu, kāda bija pierastajām, garšīgajām ihtiozauru asinīm, bet labas bija arī šīs. Acis piemiedzās, un nezvērs alkatīgi rija saplosīto suni. Otrs suns vēl niknāk ieķērās pūķa ķetnā, bet tad nošvīkstēja garais spārns un nelajmīgais dzīvnieks nokrita blakus briesmonim: sunim bija pārlauzts mugurkauls.

Četrkājainie kalpi jau otrreiz pierādīja jaunajam bruņiniekam, kas ir drosme. Šausmīgs bija viss; tas, ka briesmonis tik nevērīgi pieveica divus spēcīgus dogus, neko vairs neļāva cerēt. Par bēgšanu nebija nemaz ko domāt: pūķis, pāris reižu palēkdamies, panāktu bruņinieku. Atlika vienīgi mirt. Atlika vienīgi cīnīties.

Bruņinieks nolaida ķiveres sejsegu, pakampa izkritušo pīķi un strauji to atvēzēja. Pīķis apbrīnojami viegli iedūrās garajā nezvēra kaklā, taču briesmonis, šķiet, nemaz to nemanīja.

Vienā lēcienā pūķis bija blakus bruņiniekam, un tas tikko paspēja izraut zobenu. Bruņinieks zināja, ka viņam tūlīt jāmirst, ieraudzīja zobu rindām iežogoto nezvēra rīkles bezdibeni. Viņš cirta pa pūķa galvu ar visu jaudu, jo šis bija viņa pēdējais cirtiens, un tajā viņš ielika visus savus spēkus …

… Nogāzās zemē, turēdams rokā zobenu, kas, triekdamies pret akmeni, pārlūza.

Tur, kur pirms mirkļa stāvēja briesmonis, nebija vairs

nekā — tikai saulē mirguļojošs gaiss. Pūķis bija pazudis. Ja Deodats de Gozons nebūtu tik apjucis — viņš dzirdētu to pašu trīsuļojošo skaņu, kāda radās, pūķim parādoties …

Cauri miglai lūkojās asiņainā saules acs. Tā lēnām kāpa tieši no jūras, virs kuras klājās migla, apakšā balta, augšā sarkana. Miglas vāli ira, mutuļoja, vijās apbrīnojamos tēlos, iekām atkal saaudās pelēkā, necaurredzamā autā. Bija agrs rīts, labākais medību laiks. Lai tikai izklīst migla …

—   Kad migla izklīdīs, viņi ieradīsies, — teica garākais vīrs.

—  Kad migla izklīdīs, dosimies ceļā. Tik trakā svelmē … — resnais krekstēja.

—_ Šinīs četrpadsmit dienas esam padarījuši diezgan daudz.

Otrs sāka skaļi smieties:

—   Deviņi ūdens zvīņneši, bet lidojošā — neviena. Divi mums aizbēga. Neveiksme. Taču mēs sākam atkal visu no gala … Man tas apnicis.

Viņa darbabiedrs pasmējās un teica:

—   Visprātīgāk būtu viņus ķert tīklā — šeit būtu derīgs tikai tīkls… — Garais ieraudzīja trīsstūraino acu skatienā nepatiku. — Tomēr Padome atkal atcerējās par šiem lidojošiem zvīņnešiem. Lai nu runātu par ūdenī dzīvojošiem zālēdājiem, bet šie spārnainie… Visriebīgākie šīs planētas dzīvnieki! — Viņš pagriezās un skumji palūkojās uz Bāzi.

Tā bija iekalta simt metrus augstā kaļķakmens kraujā virs līča. Bāzes caurspīdīgais astoņskaldnis raudzījās uz rudi zaļajiem staipekņu un kosu mežiem, kas auga apkārtējās nogāzēs un spoguļojās piekrastes purvu un purviņu sasmakušajā ūdenī.

Viņi stāvēja novērošanas punktā kādus trīsdesmit m?trus zem Bāzes uz šauru kāpnīšu apakšējā laukumiņa. Kāpnītes bija izcirstas kaļķakmens kraujā. Lejā dunēja jūra ar baltām bangu krēpēm, tiesa, šajā agrajā stundā bangas nebija saskatāmas un migla mazliet nomāca jūras šalkšanu. Gaiss bija karsts un valgs.

Resnajam vīram trūka elpas, pa gludo, pelēkzaļo seju kā krelles ritēja sviedru lāses. Garais vīrs elpoja dziļi, un viņam šķita, ka ar katru elpas vilcienu viņš ierij karstu ūdeni.

—   Tūlīt sāksies, — garais mierināja sevi un darbabiedru.

Atkal sāka pūst vējš. Migla mirkli kļuva biezāka, mutuļoja, un uz novērošanas laukumiņu, kur viņi stāvēja, kā ūdenskrituma šaltis lejup gāzās silta lietus strūklas. Tas ilga tikai mirkli, bet viņi bija spiesti satvert metāla žoga margas, lai ūdens nasta nepiespiestu viņus pie zemes. Tiklīdz lietus pārstāja, viņi jutās daudz labāk, it kā no pleciem būtu novelta smaga nasta. Lietus gāze turpinājās tikai īsu brīdi.

Sākās tveice. Miglas plēņu skrandas, šķiet, dejoja zaļajos viļņos un izklīda turpat acu priekšā. Bezgalīgais, sudrabotais jūras klaids spīdēja tik ļoti, ka vajadzēja aizsegt acis, kas pieradušas pie blāvākas, ne tik nežēlīgas saules gaismas.

Viļņi glāsaini glauda balto smilti, noguldīja tur putu pērles un atkāpās. Taču pa jūras klaju neskraidelēja tikai vējiņš vien: dažreiz līmeni šķēla ass, zobots skausts, un tādās vietās ūdens virpuļoja un it kā vārījās. Brīžiem virs ūdens

parādījās riebīga, paplesta, zobaina mute un tūlīt pazuda dzelmē kā murgains sapnis.

—   Uzmanies, viņi ir tuvu, — sacīja garais, pārliecies pār margām.

Resnais iegāja caurspīdīgajā kupolā, ap kuru žogs veidoja šauru balkonu, un apsēdās pie vadības pults. Metāls nožļerkstēja, kupols sakustējās. Tas griezās. Spirāliska josta, veidota no caurspīdīgas, smaragdzaļas vielas, slīdēja ap vadītāju kā milzīga čūska. Augšā spirāliskā josta beidzās ar izliektu tīklveida kausu, kurš griezās kopā ar kupolu.

—   Tur tie ir, tur tie ir! — garais sauca.

Viņa biedrs piespieda pogu, un ekrāns atdzīvojās. Tajā parādījās viļņi un smilšaina krasta strēmele. Taustekļiem līdzīgie aparāta pirksti iestādīja asumu. Tagad resnais redzēja to pašu, ko viņa biedrs ārpusē, taču daudz sīkāk.

Pēc tam parādījās viņi.

Augstu dzidrajā gaisā svaidījās daži tumši plankumiņi. Jūra pazuda, tikai baltā debess pletās uz visām pusēm. Ekrānā bija redzams riebīgs, garš purns ar garu, asu jo asu knābi, ar ragu, kas rēgojās uz pakauša. Briesmoņa pelēkā, it kā appelējusī āda bija nobārstīta ar spīguļojošām lāsēm, asinssārtajās acīs kvēloja alkatība un niknums. Lēni, gandrīz nemanāmi novērotājs pavirzīja attēlu sāņus un turpmāko rīkošanos uzticēja robotam. Tas atzīmēja koordinātes un briesmoņa attēlu vairs nelaida laukā no ekrāna.

—   Lielisks eksemplārs, — resnajam aiz muguras sacīja garais, pavisam klusu ienākdams kupolā.

Tas tiešām bija lielisks eksemplārs. Milzīgo, izplesto ādas spārnu kopgarums gandrīz astoņi metri, un zaļganrudais rumpis beidzās ar īsu asti. Spārnu galos saliecās un atliecās trīs pirksti ar nagiem. Zvīņnesis majestātiski šķēla gaisu, un no viņa dvesa senlaicīgs, drausmīgs niknums. Abi novērotāji to juta un sirds dziļumos bija pateicīgi savai drošajai, caurspīdīgajai slēptuvei un varenajam spēka laukam, kas sargāja viņus no jaunās planētas šausmām.

Zvīņnesis strauji nolaidās līdz viļņiem, pēc tam nolaidās arī citi zvīņneši, bet novērotāji, tiklīdz bija ieraudzījuši šo pirmo, uz citiem vairs nelūkojās. Spārnu ādas buras skāra viļņus, un briesmonis tūlīt, smagi gāzelēdamies kā pīle, uzņēma virs jūras līmeņa ātrumu un devās augšup. Zobainajā mutē spirinājās neliels zivjveida zvīņnesis, un tā asinis tecēja no garajiem nezvēra žokļiem kā sārtas dzijas. Spārnotais briesmonis pagriezās pret novērotāju ar asti, un pēc krampjainajām galvas un garā čūskveida kakla kustībām bija redzams, ka jau lidojumā zvīņnesis remdina izsalkumu.

—   Esi uzmanīgs, seko, lai viņš nepazustu, — garais nervozi un bezmērķīgi sacīja. Ekrāna stūrī iemirdzējās caurspīdīga zvaigzne un tuvojās centram. Robots tēmēja ar gravitona lielgabalu. Spalga skaņa, un atkal klusums .. .

—   Trāpīts, trāpīts! — resnais satraukti iesaucās.

Briesmonis it kā sastinga un sāka krist. Krītot tas smagnēji griezās un gāzās lejup kā akmens. Lielā galva pa priekšu, strupās astes gals rēgojās pret debesīm. Zvīņnesis krita aizvien ātrāk un ātrāk …

Tagad sākās visgrūtākais.

Zinātniskajai ekspedīcijai vajadzēja iegūt trešajā planētā, cik vien iespējams, vairāk paraugu, un šajā nolūkā Zinātniskā Padome bija apgādājusi ekspedīcijas dalībniekus ar pašu jaunāko izgudrojumu — gravitona lielgabalu. Tas darbojās automātiski, tiklīdz mērķis bija uztverts ekrāna redzes laukā, un pēc tam par visu pārējo gādāja robots. Vispirms lielgabals izraudzīto eksemplāru paralizēja ar spēcīgu elektromagnētisku lādiņu, tad, strauji mainot svārstības, elektromagnētisko lauku pārvērta par gravitācijas lauku un notverto dzīvnieku ietransportēja plašās telpās, kas atradās kaļķakmens klintīs zem Bāzes. Speciāli iekārtotos zvaigžņu kuģos medījumu pakļāva anabiozei un aizveda uz pētnieku dzimto planētu.

Grūtības radās, ja gribēja pareizi rīkoties ar gravitona lielgabalu. Šis ierocis bija jauns, un arī robots dažreiz precīzi nefunkcionēja. Ekspedīcijas dalībnieki izkaulēja atļauju pārbaudīt jauno izgudrojumu tikai tāpēc, ka bija dzirdēti jūsmīgi stāsti par trešās planētas daudzajiem baismīgajiem dzīvniekiem.

—   Pārslēdz, — teica garais. — Citādi zvīņnesis noslīks .. .

—   Dzīvnieks vēl ir stacijas līmenī, — resnais čukstēja, taču viņa biedrs vairs nespēja valdīties.

Viņš pieliecās pie pults un ar visiem trijiem pirkstiem uzsita pa violetajiem taustiņiem. Telpā ieskanējās melodisks akords, un mirkli šķita, ka apakšā klints sašķelsies. Saule ārpusē satumsa.

Bet nē, tā bija tikai ilūzija, saule spīdēja virs vētrainā

Jūras laikmeta okeāna, tāpat kā līdz šim, un kosu stumbri tiecās pretī saulei. Viss bija tāpat kā iepriekš …

Izņemot zvīņneši. Zvīņnesis bija pazudis.

—   … Tāpat kā tie divi pirms šā, — resnais skumji, taču bez pārmetuma sacīja.

—   To es sev nepiedošu, — garais nomurmināja pēc īsa brīža. — Trešais spārnotais milzenis pazudis. Biologi mūs lādēs, nemaz nerunājot par fiziķiem …

Resnais laiciņu klusēja. Trīsstūrainās acis saraucās šaurākas un zaļganajā sejā pārvērtās par vertikālām svītrām.

Pēc tam viņš teica:

—  Pamēģināsim invertirēt spēka lauku — varbūt nebūs par vēlu …

—  Tu esi prātā jucis — mums iepriekš jāizprasa Padomes atļauja, — atpakaļgājiens var iznīcināt mašīnu . . .

—  Citas izejas mums nav: jāsatausta nulles telpa, kurā dzīvnieks pazuda.

Garais paraustīja plecus un paklausīja. Galu galā, ja mēģinājums neizdosies, viņiem vismaz būs apziņa, ka darīts viss iespējamais.

Resnais atkal apsēdās pie pults, viņa trīs pirksti ātri ātri skāra taustiņus, un viņiem atkal šķita, ka apakšā klints trīc un saule virs kupola dziest.

—  Turi viņu, turi tā… — garais kliedza un gandrīz lēkāja zem kupola caurspīdīgā jumta.

Lēni, ļoti lēni uznira zvīņneša attēls kādus simt metrus virs jūras — sākumā nenoteikts, pēc tam arvien skaidrāks. Resnais tagad pilnīgi pievērsās aparāta vadīšanai, viņa kustības bija piesardzīgas, gandrīz nemanāmas.

Zvīņneša kritiens pēkšņi rimās dažus metrus virs jūras līmeņa, it kā nezvēru gaisā būtu satvērusi neredzama roka; tā nesa viņu uz klints pusi, un tur smagajam dzīvniekam lika slīdēt augšup uz Bāzi. Gravitonu virpuļa nestais, apstulbušais un apdullinātais nezvērs tika pievirzīts pie klinšainās kraujas, metāla vārti atdarījās, un dzīvnieks pazuda aiz tiem. Viss turpmākais jau ietilpa preparētāju pienākumos.

Abi mednieki iznāca no novērošanas tornīša un steidzās pa kāpnēm augšup uz Bāzi. Lifts viņus uzveda plašajās paraugu zālēs. Preparētāju telpā mednieki sastapa Bāzes priekšnieku un preparētāju. Abi bija satraukti un plātīja rokas.

—   Kas noticis? — garais vaicāja.

—   Gan jau redzēsiet, — priekšnieks strupi atbildēja. Resnais steigšus klāstīja notikušo, bet tad pēkšņi apklusa un izvelba acis.

—       Lūk, ko izvilkām no zvīņneša kakla, — priekšnieks sacīja.

Uz galda rēgojās neparasts priekšmets. Garš, dīvaini krāsots stienis, kas beidzās ar asu, trīsšķautnainu uzgali.

—       Vai augs? — garais vaicāja.

—       Jāšaubās. Bet šī gan laikam kāda auga daļa, — preparētājs rādīja uz stieni, — kaut arī līdzīgus priekšmetus uz šīs planētas vēl nebijām atraduši. — Pēc tam viņš rādīja ar pirkstu uz uzgali. — Tas neapšaubāmi ir metāls. Apstrādāts metāls.

Bridi neviens neteica ne vārda.

—        Par atradumu tūliņ ziņošu Padomei, — priekšnieks sacīja. Pēc tam griezās pie abiem medniekiem: — Vai jums ir precīzi dati par svārstību frekvenci inversijas momentā?

Abi mulsi pārmija skatienus, un resnais nodūra acis.

—       Mēs to aizmirsām, un robots šos ierakstus droši vien ir jau izdzēsis.

Priekšnieks pašūpoja galvu. Uz augstā, kailā paura āda savilkās šķērseniskās krokās.

—        Žēl, šķiet, jūsu nulles ierīce aizsviedusi zvīņneši uz citurieni, kur dzīvo saprātīgas būtnes, kas prot apstrādāt metālu un taisīt ieročus, — viņš teica.

Visi trīs raudzījās uz priekšnieku, neko nesaprazdami.

—   Uz šīs planētas taču nav tādu apstākļu …

Priekšnieks nogurumā pievēra acis.

—       Es runāju nevis par telpu, bet par laiku. Šķiet, jūs esat atklājuši kaut ko ļoti svarīgu un zvīņnesim likuši pabūt tālās nākotnes apstākļos.

—   Pie zvīņneša pēctečiem, — preparētājs klusi piebilda.

Resnais nervozi iekāsējās. Viņš dusmojās, ka aizmirsis

datus, bez kuriem turpmākie mēģinājumi nebija iespējami.

Garais nepatikā palūkojās uz zvīņneši, kas anabiozes miegā gulēja mākslīgi veidotās milzīgās alas vidū.

* * *

Hronikas vēstī, ka drosmīgais pūķa nogalinātājs Deodats de Gozons neesot saņēmis par savu varoņdarbu pelnīto balvu. Vismaz tūlīt neesot saņēmis.

Kad viņš nostājās bargā Lielmestra acu priekšā un nolika pie viņa kājām riebīgo nocirsto pūķa galvu, — protams, pirmā pūķa galvu, — sirmgalvis sadusmojās un pavēlēja, lai šo bruņinieku, kas pārkāpis aizliegumu, tūlīt ieslogot tumšā velvē. Bet pa tam visā Rodosas salā izplatījās ziņa par pūķa nogalināšanu, un ļaudis, juzdami, ka varoņa slavas atspulgs skar arī viņus, lūdza Lielmestru, lai tas savu spriedumu atceļot. Elions de Villanova, vēlreiz apsvēris bruņinieka nopelnus, paklausīja lūgumam un piešķīra de Gozonam vienu no augstākajiem ordeņa tituliem.

Tāpēc zem varoņa tēla, kas saglabājies līdz mūsu dienām, lasāmas šādas rindas:

«Brālis Deodats de Gozons. Šis vīrs bez bailēm nogalējis milzum lielu un briesmīgu pūķi, kas rijis nelaimīgos Rodosas iemītniekus, un pēc tam de Gozons ievēlēts par ordeņa Lielmestru ar dieva žēlastību tanī 1349. gadā.»

Tā beidzas šis stāsts, kaut arī bez parastās daiļās princeses … Viņa tiek daudzināta varbūt tikai pasakās …

Džeimss Kriss Runājošā mašīna

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Luizes ielas 7. nams no ārpuses izskatās tāds pats kā visi pārējie. Apakšā tam ir pagrabtelpas, bet virs tām paceļas trīs stāvi, un zem paša jumta atrodas vēl mansards jeb, vienkārši izsakoties, bēniņi. Nama sienām vietvietām nobiris apmetums, gluži tāpat kā kaimiņnamiem.

Raugoties uz šo namu, nevienam ne prātā nevarētu ienākt, ka aiz tā sienām notiek kas neparasts.

Un tomēr tas ir fakts!

Luizes ielas 7. namā notika pavisam neticamas un šaušalīgas lietas.

Taču vispirms, iekāms es sāku par tām stāstīt, man jūs jāiepazīstina ar šā nama iemītniekiem. Sāksim no augšas.

Zem paša mājas jumta, mansardā, dzīvo Amālija Mēlštoiblas jaunkundze. Viņa ir stipri veca un stipri vientuļa dāma. Lai kliedētu savu vientulību, viņa mājās tur kanārijputniņu. To sauc par Mario Lancu — tāpat kā slaveno itāliešu dziedātāju, jo kanārijputniņš patiesi dzied burvīgāk par burvīgu.

Stāvu zemāk dzīvo Šaiblu ģimene: māte, tēvs un piecas meitas. Vecāko meitu sauc par Klāru. Viņas augums — viens metrs septiņdesmit centimetru. Turpretī jaunākās meitas Nannas augums knapi aizsniedz septiņdesmit centimetrus. Šai pašā dzīvoklī mitinās arī pele, kuru sauc par Komatiņu.

Bet par viņas esamību zina tikai viens Šaiblu ģimenes loceklis — kurš, to dabūsiet zināt vēlāk.

Otrajā stāvā dzīvo mākslinieks Bēringers.

Pie viņa sev mājvietu radis kaķis, kurš pamanījies līst iekšā pa logu no kaimiņmājas jumta. Bēringera kungs šo kaķi sauc par Aglāju. Kaķis drīkst nākt un iet, kad tam patīk: mākslinieks allaž tur logu mazlietiņ atvērtu.

Pirmajā stāvā dzīvo miesnieks Rumkops. Viņa sievu sauc par Luizi, tāpat kā ielu, kurā atrodas 7. nams. Miesnieka suni sauc par Ajaksi, tāpat kā daudzus citus aitu suņus.

Taču mūsu stāsta galvenie varoņi dzīvo pagrabtelpās: profesors Roskams un viņa brāļadēls Martins.

Profesors Roskams nodarbojas ar dzīvnieku pasaules pētīsanu. Viņu interesē dzīvnieku un putnu valoda. Bet viņa brāļadēls Martins, kam tikai trīspadsmit gadu, ir īsts izgudrotājs un puika ar ķērienu. Viņš, tēvocim piepalīdzot, uzkonstruējis mašīnu, kas novietota ēdamistabā, — ienākot iekšā, tā atrodastūlīt aiz durvīm.

Apskatīsim šo mašīnu tuvāk: viens ir skaidrs — to darbina ar elektrību. Tas redzams pēc vadiem, kas stiepjas no mašīnas uz sienas kontaktpunktu. Bet tas nav svarīgākais.

Vissvarīgākais mašīnā ir daudzās sviras un skaļruņi. Arī mikrofoni. Ja jūs ielūkosieties vērīgāk, uz svirām un skaļruņiem pamanīsiet mazas bildītes, kurās uzzīmēti dažādi putni un dzīvnieki: gailis, kanārijputniņš, pele, kaķis. Citās bildītēs iezīmēti burti: fr.r vāc., latv., angl., kr.

Tas viss izskaidrojams ļoti vienkārši: mikrofoni, kā redzat,, ir tikai divi. Viens domāts cilvēkiem, otrs — dzīvniekiem. Kreisās puses mikrofonā, kas domāts cilvēkiem, jūs varat ierunāt visu, kas tikai nāk prātā, un vienalga kādā valodā — krievu, franču, angļu vai vācu. Labās puses mikrofonā var riet, ņaudēt, svilpot, rūkt — raugoties, kāds dzīvnieks to dara.

Un nu sākas pats galvenais: visu, ko jūs esat sarunājuši, mašīna tūliņ pārtulkos jebkurā citā valodā — jāpagriež tikai svira! Piemēram, kreisās puses mikrofonā jūs pasakāt kādu teikumu latviski, nu, kaut vai: «Gurķi šogad ir ļoti dārgi!» Pēc tam jūs pagriežat sviru, uz kuras uzzīmēts suns. Un tai pašā mirklī no suņa skaļruņa atskan šā teikuma tulkojums suņu valodā:

—    VAU VARAVAU AUVAVAU VAVAVAU VAU VAU!

Vai arī jūs palūdzat pelīti, lai tā kaut ko iepīkst labās puses

mikrofonā, piemēram:

—    PĪFAFIS PĪFAIJS Pī PĪFAFAIS!

Pēc tam jūs pagriežat sviru ar uzrakstu «latv.», un tai paša mirklī no latviešu valodas skaļruņa atskan pelītes teiktā latviskais tulkojums:_

—    KAĶIS AGLAJS IR NELABAIS!

Šī apbrīnojamā mašīna, kuru samontējis Martins ar tēvoča palīdzību, ir Runājošā mašīna!

Pirmoreiz mašīna tika izmēģināta pagājušās nedēļas pirmdienā. Profesors Roskams uz šo notikumu bija uzaicinājis visus nama iedzīvotājus kopā ar viņu mājkustoņiem. Taču ne jau visus reizē, bet pēc kārtas. «Jo visās lietās,» kā mēdz sacīt profesors Roskams, «ir vajadzīga sava metode!»

Pirmā ieradās Amālija Mēlštoiblas jaunkundze ar kanārijputniņu Mario Lancu. Viņa uzmanīgi nolika būrīti ar kanārijputniņu uz galdiņa līdzās Runājošai mašīnai, nemitēdamās savu mīluli paijāt: «Ti-ti-ti, putniņ, tu mans maziņais, ti-ti-ti!»

Martins noregulēja labās puses mikrofonu kanārijputniņa virzienā un ieslēdza sviru ar uzrakstu «latv.». Pēc tam viņš pagriezās uz tēvoča pusi un pačukstēja:

—    Varu iedomāties, cik maigus vārdus mēs tūdaļ dzirdēsim!

Tomēr Martins bija kļūdījies.

No reproduktora negaidot sāka velties ārā tik bardzīgi vārdi, ka visi izbijās:

—           Velns par stenderi! Vai ilgi ar mani vēl apiesies kā ar mazu bērnu?! Galu galā es esmu jau liels un pieaudzis kanārijputniņš!

Profesors Roskams pasteidzās izslēgt Runājošo mašīnu. Iestājās klusums, kurā bija dzirdama vienīgi kanārijputniņa parasta, melodiska čivināšana.

Mēlštoiblas jaunkundze stāvēja bāla kā drēbe.

—           Ko tas nozīmē? Vai patiešām viņš lamājas? — vecā dāma pajautāja drebošā balsī.

—           Jā, — atbildēja Martins (viņš bija izbijies ne mazāk par pašu saimnieci), — putniņš prot lieliski lamāties!

—    No kā viņš to iemācījies? — vecā dāma apjukusi vaicāja.

—            Katrā gadījumā ne jau no manis, — sacīja profesors Roskams. — Redzams, no zvirbuļiem būs saklausījies!

Kanārijputniņš tikmēr čivināja kā negudrs. Viņš gribēja, lai tam atkal dod vārdu.

Tad Martins piegāja pie būrīša un sacīja:

—           Ja tu apsolies runāt prātīgi un vairs nelamāties, mašīna pārtulkos, ko tu vēlies pateikt savai saimniecei. Norunāts?

Putniņš joprojām sparīgi čivināja. Un Martins tikai tagad atcerējās, ka kanārijputniņš viņu nesaprot: vispirms viņa — cilvēka valodu vajag ar mašīnas palīdzību pārtulkot putnu valodā. Viņš ieslēdza kreisās puses mikrofonu un atkārtoja iepriekš sacīto, tad pagrieza sviru ar uzrakstu «kanārijputniņš».

No mašīnas sāka velties skaņas:

—    Vi di fi bi vir dži fir!. ..

Kanārijputniņš mirklī apklusa, uzmanīgi ieklausījās skaņās un palocīja galvu.

Martins pārslēdza sviras, un mašīna pārtulkoja visu, ko kanārijputniņš čivināja labās puses mikrofonā. Saturs bija šāds:

—            Cienītā Mēlštoiblas jaunkundze! Jūs mani uzaicinājāt :savā mājā par dziedātāju, — vai nav tiesa?

—    Jār jā, — Amālija Mēlštoibla čukstēja.

—     Kā atalgojumu par to es divas reizes dienā saņemu putna ēdienu un ūdeni, ko padzerties; bez tam jūs reizi nedēļā tīrāt manu būrīti. Vai pareizi es saku?

Vecā dāma apjukusi locīja galvu.

—     Jūs man iedevāt Mario Lancas vārdu, — kanārijputniņš, runāja tālāk. — Šis vārds man uzliek lielu atbildību. Esmu spiests censties izvilināt no savas rīkles visburvīgākās skaņas. Vai nav tā?

Mēlštoiblas jaunkundze klusēdama māja ar galvu.

Tad klausieties, mana mīļā, — kanārijputniņš sacīja. — Ja tas viss ir tiesa, ko es nupat teicu, vai tad ir taisnīgi ar mani apieties kā ar zīdaini? Vai, jūsuprāt, ir pareizi mani — vis-brīniš-ķī-gā-ko dziedoni! — uzrunāt ar «tu» un bez gala teikt man «ti-ti-ti»?

Nobālusi jaunkundze purināja galvu. Viņa vairs nespēja parunāt. Kanārijputniņam tas patika. Viņš apmierināts pamāja ar galvu un turpināja:

—     Tā kā mēs esam pilnīgi vienis prātis par to, kā ar mani turpmāk apieties, es aiz pateicības gribu jums nodziedāt vienu dziesmiņu, ko reiz speciāli jums sacerēju un komponēju!

Un kanārijputniņš Mario Lanca uz karstām pēdām sāka dziedāt:

Man rīklē maigas skaņas mīt! Es ņemu katru noti! Un tālab palūgšu tūlīt Jūs cienīt mani ļoti! Bet citādi jums teikšu — ni, Man knābis ciet būs, Amālij!

Lai balsij atbilst ēdiens mans, Kā vārdam — dziedāšana! Lai pazūd nemitīgais gans — Es pelnu cienīšanu! Bet citādi jums teikšu — ni! Mans knābis ciet būs, Amālij!

Profesors Roskams iekremšļojās un izslēdza mašīnu. Kanārijputniņš apklusa; arī Mēlštoiblas jaunkundze klusēja; Martins. apmulsis mīņājās no vienas kājas uz otru.

Par laimi, šai kutelīgajā brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja, un istabā ienāca mākslinieks Bēringers. Rokās viņš turēja kaķi Aglāju.

Mākslinieks tūdaļ pavaicāja Mēlštoiblas jaunkundzei:

—    Nu, kā ir — vai mašīna nav bīstama?

Šis jautājums veco dāmu atgrieza īstenībā, un viņa •saldā balstiņā iečivinājās:

—     Pavisam burvīga mašīna, Bēringera kungs! Pavisam nekaitīga, lāga mašīnite!

To teikusi, viņa paķēra būrīti ar kanārijputniņu un izslīdēja pa durvīm laukā. Varēja dzirdēt, kā viņa, aizvērdama durvis, gaitenī sacīja:

—     Jūs, Mario Lanca, uzvedāties pagalam netaktiski! Varat priecāties, ka &gt;es neesmu mēlnese!

—    Ar ko viņa tur sarunājas? — jautāja mākslinieks.

—    Ar kanārijputniņu, — Martins atbildēja.

Viņš klusēdams paņēma no mākslinieka rokām kaķi un saudzīgi to nolika uz galdiņa Runājošās mašīnas priekšā. Kaķis kaut ko murrāja sev zem deguna.

Profesors Roskams, arī klusēdams, ieslēdza mašīnu, un tā rāmā garā sāka tulkot kaķa murrāšanu:

—     Interesanti zināt, kā labad mani staipa pa nemājīgām, svešām istabām un liek uz galdiem, kas ož pēc kanārijputniņa? Es neesmu radis, ka ar mani tik rupji apejas. Parasti mākslinieks uzvedas kā labi audzināts cilvēks. Man nekas nav pretim, ja viņš apgādā mani ar ēdienu un siltumu, bet vairāk es viņam nekad neko neesmu atļāvis. Patlaban viņš atļaujas par daudz.

Negaidot kaķis apklusa, un viņa spīdīgās acis sāka pētīt klātesošo sejas: redzams, viņš noprata, ka viņa murrāšanu saprot.

Mākslinieks Bēringera kungs smiedamies iesaucās:

—    Vai šis nav viens dievišķīgs kaķis! Viņš atļauj man, lai es viņu apgādāju ar ēdienu un siltumu! Cik tas ir augstsirdīgi no viņa puses! Ha, ha, ha!

Pēc šī smējiena kaķis atkal iemurrājās, un mašīna tūdaļ ņēmās tulkot. Aglājs sacīja:

—    Tor ka esmu augstsirdīgs, Bēringera kungs, es zinu tikpat labi kā jūs! Tādas nekārtības dēļ, kāda valda jūsu mītnē, jebkurš suns jau būtu iesniedzis atlūgumos! Bet mani tas netraucē. Jūsu ēdienu karte arī mani daudz neuztrauc. Pusdienas, protams, nav karaliskas, taču ciešamas. Man būtu gribējies gan vairāk aknu. Teļa aknu. Bet to es pateicu tikai tār starp citu. Daudz svarīgāks ir tas, kas man jāpasaka jums ar šās mašīnas palīdzību, proti: jūs savās gleznās pārāk daudz lietojat sarkano krāsu! Jūs to klājat uz audekla pārlieku bieziem triepieniem! Ar sarkano krāsu, mans dārgais kungs, jāapejas uzmanīgāk un daudz taupīgāk!

Mākslinieks sarauca degunu un savilka pieri grumbās. Martins gribēja pārslēgt mašīnu ar sviru, kas tulko cilvēku valodu,, lai mākslinieks varētu parunāt ar kaķi, bet Aglājs Martinam to neļāva darīt, sacīdams:

—    Es saprotu cilvēku valodu. Varat atbildēt tāpat vien, bez; mašīnas starpniecības.

—    Labi, — sacīja mākslinieks. — Es jums tūdaļ atbildēšu! Kāpēc es tik daudz lietoju sarkano krāsu? Sarkanā krāsa, kā. jums zināms, ir dzīvības krāsa …

Taču viņa runu iztraucēja soļu rīboņa. Kāds devās pa kāpnēm lejup.

—    Tas būs miesnieks Rumkops ar savu aitu suni, — ieteicās profesors Roskams.

Pēc tam viņš griezās pie kaķa Aglāja un mākslinieka Bēringera, lūgdams tos abus uz brītiņu atlikt strīdu par sarkanokrāsu, jo patlaban bija nolikta Rumkopa vizīte ar suni. Visās, lietās taču vajag galu galā ievērot metodi!

—    Labi, — mākslinieks bija ar mieru. — Tādā gadījumā mēs. pienāksim rīt šai pašā laikā.

Kaķis tūdaļ ņēmās ņaudēt, un mašīna pārtulkoja:

—    Rīt man šai laikā norunāts randiņš uz kaimiņmājas jumta.. Varbūt mēs varētu sapulcēties šeit parīt? Piemēram, ap pulksten trim naktī.

—    Man nekas nav pretim, — atbildēja mākslinieks.

—    Tad paņemiet mana dzīvokļa atslēgas, — sacīja profesors; Roskams, — tāpēc ka mēs šai laikā guļam.

—    Kā rīkoties ar mašīnu, es jums paskaidrošu rīt, — piebildai Martins.

Tobrīd atvērās durvis un istabā ienāca Ajaksis — vācu aitu suns ar saimnieku saites galā. •

Aglājs vienaldzīgi aizslīdēja garām sunim uz durvju pusi. Abi ļoti labi pazina viens otru un uzskatīja, ka būtu smieklīgi plūkties cilvēkiem par prieku.

—           Nu, maestro Bēringer, — miesnieks skaļi uzsauca, — ko jums pastāstīja šī brīnummašīna?

Mākslinieks vispirms nomērīja ar acīm suni, tad miesnieku un teica:

—    Esiet gatavs uz visu, Rumkopa kungs!

To pateicis, viņš sekoja kaķim, klusi pievērdams aiz sevis durvis.

Miesnieks bija norūpējies.

—    Uz ko man jābūt gatavam? — viņš jautāja.

—           Laikam uz to, ko dzirdēsiet no suņa mutes, — atbildēja Martins.

—           Mūsu mašīna var pārtulkot suņa rējienus labskanīgā cilvēku valodā, — miesniekam paskaidroja profesors Roskams.

Rumkops aizbāza divus pirkstus aiz kakla apkaklītes un nomurmināja:

—        Jā, jā, to redzēsim.

Pēc īsa pārdomu brīža viņš beidzot izšķīrās:

—           Labi! Tad sāksim arī, lai var ātrāk beigt. Kur jānostājas sunim?

—    Uz šā galda, lūdzu!

—           Skaidrs! — miesnieks uzlika spalvaino roku uz galda un nokomandēja: — Ajaksi, hop!

Suns uzlēca uz galda. Tur viņš izstiepās guļus, saslēja ausis un uzmanīgi skatījās uz Rumkopu.

—    Tagad jūsu kārta! — profesors sacīja miesniekam.

Taču Martins aizsteidzās tēvocim priekšā. Viņš ieslēdza mašīnu un teica sunim:

—    Pastāsti mums kaut ko!

Suns tikai pavirši paskatījās Martinā un klusēja, nenovērsdams acu no sava saimnieka.

Tad sarunā iejaucās profesors Roskams. Viņš cilvēku valodas mikrofonā sacīja:

—           Ajaksi, klausies, ko tev teikšu! Ja tu gribi izteikt savam saimniekam kādu vēlēšanos vai lūgumu, tu vari to tūdaļ izdarīt!

Mašīna šos vārdus pārtulkoja suņu valoda, un Rumkops apstiprinoši palocīja galvu.

Un tikai tagad Ajaksis reaģēja uz profesora vārdiem, kurus bija pārtulkojusi mašīna. Viņš v.ēl vairāk izslēja ausis, ieklausījās, vēlreiz paskatījās uz miesnieku un sāka riet.

Martins no jauna pārslēdza mašīnu. Suņa runas sākums pagaisa, taču tās jēgu visi saprata. Suns sacīja:

—            … esmu radis paklausīt, jo saņemu skaidras un noteiktas pavēles. Tās dod Rumkops.

To dzirdot, miesnieks atplauka kā maija saulīte. Suns turpināja:

—           Viņš varētu man dot vairāk gaļas. Bet, acīm redzot, saimnieks norūpējies par manu figūru. Tāpēc es viņam to neņemu ļaunā.

Rumkops iesaucās:

—    Vai dzirdat? Lūdzu!

Suns turpināja:

—           Izejot pastaigās, viņš mani tur ļoti īsā saitē. Tas tāpēc, ka man jāiet vienā solī ar saimnieku. Tātad tas man nāk tikai par labu!

Šoreiz miesnieks aiz labpatikas nokrekšķējās un paplikšķināja sev pa sāniem. Suns runāja tālāk:

—           Gaļas skārnī es esmu spiests stundām ilgi gulēt pagaldē. Bet tas, redzams, tāpēc, ka man jāiemācās būt pacietīgam. Tālab es par to arī nesūdzos.

Suns beidza riet, mašīna apklusa, bet profesors un Martins skatījās uz suni, šūpodami galvas. Rumkops aiz lepnuma nezināja, ko darīt.

—           Nu, ko es jums teicu?! — viņš sauca. — Vai Ajaksis nav gudrs suns? Viņš zina, ko grib!

—    Nē, viņš zina, ko gribat jūs, — profesors Roskams iebilda.

—    Tas ir viens un tas pats! — miesnieks iesmējās.

Tad viņš uzsauca: «Ajaksi, hop!» Un, kad suns nolēca zemē, miesnieks to paņēma aiz īsās saites, iegrūda tam ar pirkstu pierē un atstāja Runājošās mašīnas izgudrotājus, rūpju pārņemtus.

—     Noslēpumainā suņa daba! — Martins sacīja.

—           Man, dzīvnieku pasaules pētniekam, tas viss, protams, ir ārkārtīgi interesanti! — piebilda profesors.

Šai brīdī atskanēja pīkstēšana.

Abi atskatījās. Viņi domāja, ka mašīnā kas sabojājies.

Bet tā nebija mašīna. Tā bija pelīte. Viņa tupēja uz galda un ar priekšķepām rādīja uz mikrofonu.

«Vēl viens klients!» Martins nopūtas. Tad viņš pagrieza sviru ar uzrakstu «pele».

Pelīte iepīkstējās, un no Runājošās mašīnas atskanēja jautājums:

—     Vai es drīkstu tagad runāt?

Kad profesors pamāja ar galvu, pelīte sacīja:

—           Es pilnīgi nejauši noklausījos nama iedzīvotāju sarunas ar saviem mājas dzīvniekiem.

—           Nejauši nekad neko nevar noklausīties, — Martins aizrādīja.

Taču pelīte viņu nesaprata. Viņa turpināja:

—    Ja jūs atļautu, es arī gribētu parunāt ar savējiem.

Martins pārslēdza mašīnu un vaicāja:

—     Un kas tie būtu — jūsējie?

No šodien gūtās pieredzes Martins visus dzīvniekus uzrunāja ar «jūs».

—            Manējos sauc par Šaibliem, — pelīte atbildēja, kad bija pārslēgta mašīna. — Viņi dzīvo trešajā stāvā. Un es esmu viņu mājas dzīvnieks. Par to zina tikai viens Šaiblu ģimenes loceklis. Tālab es gribētu stādīties priekšā visai pārējai ģimenefc. Vai tas būtu iespējams?

Profesors palocīja galvu un aizsūtīja Martinu uz trešo stāvu.

Pēc neilga laiciņa visa Šaiblu ģimene Martina pavadībā nokāpa pagrabtelpās: māte, tēvs un piecas meitas.

Profesors Roskams viņus visus nostādīja puslokā mikrofona priekšā un sacīja:

—     Jūsu dzīvokļa apakšīrniece grib jums stādīties priekšā.

—     Mūsu apakšīrniece? — Šaibli vienā mutē pārvaicāja.

Vienīgi Nanna, visjaunākā, klusēja. Viņa greizi paskatījās

uz pelīti, kas stāvēja mikrofona priekšā, un mazliet tā kā samulsa.

Martins norādīja uz pelīti un īsi paskaidroja:

—            Tur sēž jūsu apakšīrniece. Viņa tūdaļ jūs uzrunās ar mūsu mašīnas palīdzību.

Tai pašā mirklī pelīte sāka pīkstēt, bet mašīna tulkot. Šaibli klausījās, mutes iepletuši.

—           Mīļā Šaiblu ģimene! — pelīte sacīja. — Es jau sen gribēju ar jums iepazīties. Līdz šim man diemžēl bija tas gods būt pazīstamai tikai ar vienu no jums …

—    Ar vienu no mums? — jautāja seši Šaibli un apjukuši skatījās cits uz citu.

Tikai Nanna nodūra acis un skatījās grīdā. Taču neviens tam nepievērsa uzmanību, jo pelīte runāja tālāk, tā piesaistot visu uzmanību sev.

—    Tā kā es esmu cēlusies no sevišķi ievērojamas dzimtas, — pelīte sacīja, — gribu jums stādīties priekšā, runājot dzejā. Reizumis vārsmās vieglāk izteikties nekā prozā.

Profesors Roskams atzinīgi palocīja galvu, pelīte smalki atkāsējās un noskandēja:

Es pele — Komatiņa, Jūs teiksit — kas tad tas? Man astīte, un viņa Kā komats izskatās.

Man speķis tīk un sieri! Laiks ātri dienas mij, Un tālab dzīves mieru Es rodu kambarī.

Bet neņemšu bez ziņas Ne sīkas kripatiņas: Tā meitiņa Nanna, Kas visu apgādā!

No pannas un no galda Tā neaizmirst nekad Man pasniegt ko. Tai paldies — Es nezinu, kas bads!

Bet tomēr mani bailes Ik dienas stiprāk māc: Man bail, ka savās spailēs Var noķert kaķis kāds!

Kad pelīte beidza skandēt, profesors Roskams sāka plaukšķināt; viņa paraugam sekoja Martins un visi Šaibli. Jo sevišķi sparīgi plaukšķināja Nanna, nemitīgi pamezdama piesardzīgu skatienu uz vecāku pusi.

Pelīte Komatiņa pazemīgi visiem palocījās.

Martins atkal pārslēdza mašīnu, un Šaibla kungs, ģimenes galva, cilvēku mikrofonā teica šādus vārdus:

—    Mīļā Komatiņas jaunkundze! Diemžēl es neprotu runāt dzejā. Tomēr arī prozā varu jums apliecināt, ka no šīs dienas mēs ar prieku, jūs uzskatīsim par mūsu sesto meiteni un pieņemam jūs savā ģimenes lokā! Nanna nav pareizi darījusi, liegdama mums līdz šim laikam iespēju atrasties jūsu patīkamajā sabiedrībā!

—     Es taču nevarēju zināt, ka jums patīk peles! — Nanna iesaucās.

_— Jā, tagad tu to zini! — iesmējās Šaibla kundze. Viņa piegaja pelītei klāt, izstiepa roku, un pelīte uzlēca viņai uz plaukstas, priecīgi aiztecēdama pa roku līdz plecam.

Iemantojuši jaunu ģimenes locekli, Šaibli vislabākajā noskaņojumā atstāja pagrabtelpas un uzkāpa trešajā stāvā savā dzīvoklī.

Profesors Roskams aizvēra aiz viņiem durvis un Martinam sacīja:

—     Šī diena bija ārkārtīgi interesanta!

Diemžēl viņus gaidīja vēl kas interesantāks. Pusnaktī aiz durvīm atskanēja apdullinoša suņa riešana, un, kad samiegojies Martins, ģērbies pidžamā, atvēra durvis, istabā iebruka Ajaksis, uzlēca uz galda Runājošās mašīnas priekšā un pavēloši paskatījās zēnā.

Martinam cits nekas neatlika kā ieslēgt mašīnu. Viņš no suņa uzzināja, ka miesnieks Rumkops zaudējis prātu (vismaz tā apgalvoja Ajaksis), jo Rumkops no suņa pieprasot, lai tas savu paklausību pierādot ar jauniem darbiem: lai staigājot uz pakaļkājām, lecot pāri virtuves ķebļiem, atnesot šim pēc pirmā pieprasījuma nakts čības. Suns bija ļoti izdarīgs dzīvnieks, bet nu arī viņš nosprieda, ka saimnieks savās prasībās vairs nezinot mēra. Tālab Ajaksis pieprasīja, lai uz karstām pēdām Runājošā mašīna tam sarīko pārrunas ar saimnieku.

Martinam tikai ar lielām pūlēm izdevās nomierināt suni, nosoloties šīs pārrunas sarīkot nākamajā dienā. Kad zēns beidzot ielīda gultā, viņš izdzirda sirdi plosošu kaķu koncertu zem guļamistabas logiem. Profesors Roskams arī pamodās, iededza sveci, atvēra logu un šausmās atkāpās atpakaļ. Logā, kā prātu zaudējis, ielingoja kaķis Aglājs. Viņš aizjoza pāri visai guļamistabai un apstājās durvju priekšā, kas veda uz ēdamistabu. Un sāka izmisīgi ņaudēt. Kad Roskams viņu ielaida un žāvādamies ieslēdza mašīnu, Aglājs rūkdams un sprauslodams paziņoja, ka viens manīgs vīrs noķēris kaķi, viņa labu paziņu. Vajagot kaut Jto nekavējoties darīt.

Kamēr Aglājs satraukts ņaudēja mašīnas priekšā, pa atvērto logu dzīvoklī drosmīgi ielēca četri kaķi un visi reizē ņēmās ņaudēt, rūkt, šņākt un sprauslāt mikrofonā, kas domāts dzīvniekiem. Nomocītais profesors tomēr saprata, ka viņi sūdzaspar naktssargu, kurš izmetis no pagraba nakts salā trīs kaķēnus — bārenīšus.

— Tūlīt bārenīši jānovieto atpakaļ pagrabā! — kaķi pieprasīja.

Profesors Roskams rīkojās tāpat kā Martins: viņš mēģināja nomierināt kaķus un apsolījās rīt visu nokārtot.

Tikko viņš paguva apgulties, atskanēja griezīga pīkstēšana. Tā pamodināja kā profesoru, tā viņa brāļadēlu. Šoreiz viņu priekšā stāvēja pieci pelēni, kuru krustmāmiņa — pelīte Mīce bija iekļuvusi peļu slazdā. Nu gan abu vīriešu pacietībai pienāca gals.

Viņi aiztrenca pelēnus, kārtīgi aizvēra visus logus un durvis, un ielīda pēļos, ietīdami tajos arī galvas.

Viņiem ne prātā nevarēja ienākt, ka viena pelīte, noskaitusies par nelaipno uzņemšanu, iekļūs istabā pa grīdā izgrauztocaurumu. Pelīte aši uzrāpās uz Runājošās mašīnas.

Lai gan pelīte neko nejēdza no tehnikas, viņa tomēr ar zobiņiem pārgrauza pašu mašīnas sirdi — tā saucamo koordinatoru, ko veidoja zarnu stīgas un sarkankoka tapiņas.

Nākošās dienas rītā profesora durvju priekšā sapulcējās milzīgs pūlis apmeklētāju: kaķi, suņi, avīžnieki. Logu priekšā čivināja putnu bari, kas arī pūlējās tikt pie Runājošās mašīnas. Taču … Runājošā mašīna klusēja — tā nedarbojās!

Profesors Roskams, kas pirms brokasta gribēja mašīnu ātri pārbaudīt, pirmais pamanīja, ka tā nav kārtībā. Ikreiz, kad viņš to iedarbināja, no visiem reproduktoriem vēlās laukā kaut kādas neiedomājamas, pagalam nesaprotamas skaņas visās valodās uzreiz:

PEFF VAU PĪF MĪAU ISTI ET PEOPLE ALLE LUNN TIKT AK MEDINA ANOLOGIA!

Profesors smagi nopūtās, bet tad atviegloti izslēdza mašīnu. Pēc tam viņš savam brāļadēlam, kā arī visiem kaķiem, suņiem un avīžu reportieriem paziņoja, ka mašīna vairs nestrādā. Protams, šai ziņai ne cilvēki, ne dzīvnieki negribēja ticēt. Bet, kad viņi visi iegāja istabā un izdzirda skaļruņos nesaprotamo raurdēšanu, bija vien jātic profesora paziņojumam. Apmeklētāji nospiestā garastāvoklī devās prom katrs uz savu pusi.

Martins pēdīgi varēja atvilkt elpu. Lai gan zēns vairākus mēnēšus bija ziedojis šas mašīnas būvei, patlaban viņš jutas priecīgs, ka tā salūzusi.

—            Ja mēs būtu gribējuši izpildīt visas dzīvnieku vēlēšanās, pasaule apgrieztos ar kājām gaisā! — Martins nopūtās. — Bet tas mums, tēvocīt, nav pa spēkam! Aiznesīsim labāk šo mašīnu uz pagrabu.

—            Nē! — profesors iebilda. — Tieši tagad mašīna ir tapusi patiesi interesanta!

—     Kā tad tā? — Martins norūpējies jautāja.

—            Tagad tā stāsta pati par sevi, pie kam runā kā cilvēku, tā dzīvnieku valodā reizē.

—     Bet to jau nespēs saprast neviens cilvēks pasaulē!

—            Visās lietās vajadzīga sava metode, cienītais brāļadēla ļuings! — profesors Roskams iebilda.

Pēc tam viņš ieslēdza svirslēdzi un ķērās pierakstīt mašīnas valodu. Mašīna teica:

—            ANIMALS ET POPULI LEWWER PIEPS DUDUDI DU VIE KIKERIGU MISCHEN WAS NAAR ZIJN NATUUR NEKAD TAM NE PODDAJETSJA.

—     Kādas blēņas! — Martins smējās.

Bet mācītais tēvocis paņēma papīra lapu un uz tās pārrakstīja kārtīgā ailē visus vārdus un to tulkojumus. Iznāca sekojošais:

animals (angļu vai.) — dzīvnieki

et populi (latīņu vai.) — un cilvēki

lewwer (frīzu vai.) — dzīvo

pieps (kanārijputniņu vai.) — katrs

dududi du (baložu vai.) — savu paša

vie (franču vai.) — dzīvi

kikerigū (gaiļu vai.) — nevajag

mischen was (vācu vai.) — jaukt kopā to

naar zijn natuur (holandiešu vai.) — kas pēc savas dabas

nekad tam (latviešu vai.) — nekad tam

ne poddajetsja (krievu vai.) — neļaujas.

Martins saspringti lūkojās pār tēvoča plecu.

—     Iznāk gan kaut kāda jēga! — viņš beidzot sacīja.

—            Te slēpjas pat ļoti gudra doma, — profesors Roskams apstiprināja.

Tad viņš paņēma krīta gabaliņu un uz mašīnas sāniem uzrakstīja visu teikumu:

DZĪVNIEKI UN CILVĒKI DZĪVO KATRS SAVU PAŠA DZĪVI. NEVAJAG JAUKT KOPĀ TO, KAS PĒC SAVAS DABAS NEKAD TAM NEĻAUJAS.

Ar šo gudro teicienu arī beidzās notikums ar Runājošo mašīnu, jo tā vairs neko negribēja teikt.

Kopš tā laika mašīna klusē.

Profesors Roskams un viņa brāļadēls Martins lika šai mašīnai mieru. Viņi ķērās pie jaunas mašīnas izgudrošanas.

Arī visi Luizes ielas 7. nama dzīvnieki un putni ir apmierināti. Viņi dzīvo savu dzīvi, bet cilvēki dzīvo savu dzīvi, kurā katrs cenšas uzturēt ar citiem labas attiecības.

Un tas, jāsaka, ir visprātīgākais.

Arturs Klarks Suņa zvaigznājs

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Trakā riešana vispirms manī radīja tikai īgnumu. Pagriezos uz otriem sāniem un pa miegam norūcu:

—   Muti ciet, dumjais suns!

Taču snauda ilga tikai mirkli, tūlīt atģidos pavisam, atguvu apziņu, un reizē ar to radās bailes. Vientulības neprāta bailes.

Baidījos atvērt acis, baidījos ko redzēt. Saprāts man teica, ka neviens suns vēl nav spēris kāju uz šīs svešās pasaules, ka starp mani un Laiku — tā sauca manu suni — ir ceturtdaļmiljona jūdžu telpā, nē, vēl vairāk — pieci gadi laikā.

—  Tu esi tikai sasapņojies, — es sev dusmīgi sacīju. — Nerīkojies kā idiots, atver acis! Krāsotas sienas, tas ir viss, ko tu ieraudzīsi.

Protams, tā arī bija. Šaurā kabīne tukša, durvis blīvi aizvērtas. Biju viens pats ar savām atmiņām, biju neskaidru skumju nomākts, kādas bieži gūst cilvēku savā varā, kad spilgtu sapni aizstāj blāva īstenība. Zaudējuma apziņa bija tik smeldzoša, ka gribējās atkal aizmigt. Labi, ka neļāvos snaudai: tobrīd aizmigšana man būtu tikpat kā nāve. Taču es to nenoskārtu vēl dažus mirkļus, — veselu mūžību, ko domās pavadīju uz Zemes, tīkodams pēc apmierinājuma pagātnē.

Kur te radusies Laika, to neizdevās noskaidrot, kaut gan observatorijas darbinieki iztaujāja paziņas un es ievietoju vairākus sludinājumus Pasadenas avīzēs. So suni — vientuļu, pamestu vilnas kamolu — atradu šosejas malā kādā vasaras vakarā, braukdams uz Palomaru. Man suņi nepatika, es vispār nemīlēju dzīvniekus, bet nevar taču pamest nevarīgu, mazu būtni likteņa varā, kuru personificēja straujie automobiļi. Nomākdams riebumu un pukodamies, ka nav līdzi cimdu, paņēmu kucēnu un iemetu bagāžniekā. Nepavisam nevēlējos riskēt ar savas jaunās mašīnas polsterējumu, jo bagāžniekā, man tā šķita, kucēns lielu postu nevarēja nodarīt. Taču biju maldījies.

Apturējis mašīnu pie «Klostera» (astronomu dzīvojamais nams, kur man vajadzēja pavadīt nākamo nedēļu), bez jebkādas sajūsmas vērīgi aplūkoju savu atradumu. Vispirms gribēju atdot kucēnu sargam, bet suņuks tobrīd iesmilkstējās un atvēra acis. Viņš skatījās tik nevarīgi, tik paļāvīgi… Vārdu sakot, pārdomāju citādi.

Vēlāk dažreiz to nožēloju, tiesa, tikai uz brīdi. Nemaz pat nenojautu, cik daudz pūliņu var sagādāt augošs suns gan tīšuprāt, gan netīšām. Rēķini par tīrīšanu un lāpīšanu auga; it īpaši cieta manas zeķes un «Astrofizikas Žurnāls». Galu galā Laika iemācījās pieklājīgi uzvesties gan mājās, gan observatorijā; man šķiet, ka viņa vienīgā no visas pasaules suņiem ir bijusi kupolā, kur atrodas divsimt collu platais teleskops. Tur viņa stundām klusi gulēja mierīgā kaktiņā, bet es regulēju teleskopu savā būrītī; Laikai pietika ar to, ka viņa dzirdēja manu balsi. Citi astronomi iemīļoja Laiku, tāpat kā es (vārdu «Laika» ieteica mūsu fiziķis vecais Andersons), taču no paša sākuma tas bija mans suns un neklausīja nevienu citu. Jāpiebilst, ka pat man Laika dažreiz pretojās.

Tas bija lielisks dzīvnieks, gandrīz tīrasiņu Austrumeiropas aitu suns. Laikam šā «gandrīz» dēļ kucēns bija izmests ceļmalā. (Līdz šim vēl dusmojos, tiklīdz to atceros, bet varbūt tas ir veltīgi, jo es taču nezinu, kā viss īsti ir bijis.) Atskaitot divus tumšus plankumus zem acīm, tas bija dūmaini pelēks suns ar mīkstu, zīdainu spalvu. Izslējusi ausis, Laika izskatījās neparasti gudra un vērīga. Apspriežot ar kolēģiem spektru tipus vai zvaigžņu evolūciju, biju gatavs ticēt, ka Laika saprot mūsu sarunas.

Vēl līdz šai dienai nevaru saprast, kāpēc Laika man tik ļoti pieķērās; pat starp cilvēkiem man ir visai maz draugu. Un tomēr, kad pēc ilgākas prombūtnes atgriezos observatorijā, Laika nezināja aiz priekiem, ko darīt, lēkāja uz pakaļkājām, balstīdamās ar priekškājām pret maniem pleciem (tos aizsniegt, tas viņai tīrais nieks), un priecīgā smilkstēšana nemaz nepiederējās Laikas spēcīgajam augumam. Centos uz ilgu laiku neaizbraukt; tālos ceļojumos suni līdzi ņemt nevarēju, bet īsos braucienos Laika gandrīz vienmēr bija mana ceļabiedre. Suns man bija līdzi arī toreiz, kad devos uz ziemeļiem, lai piedalītos Berklijā tanī nelaimīgajā seminārā.

Mūs uzņēma savā mītnē universitātes laiku draugi. Kaut ari viņi bija loti smalkjūtīgi, taču skaidri nojautu — viņiem nepatīk, ka dzīvoklī ir tik milzīgs dzīvnieks. Apgalvoju mājasmātei un mājastēvam, ka Laika uzvedas nevainojami; ļoti nelabprāt viņi man atļāva turēt suni pa nakti istabā.

—   Šonakt no laupītājiem varat nebaidīties, — es teicu.

—   Berklijā laupītāju nav, — sekoja atbilde.

Taču nakts vidū man mirkli sāka likties, ka viņi maldījušies. Pamodos no niknām rejām un smilkstēšanas; Laika tā bija izturējusies tikai reizi — kad ieraudzīja govi, ko nekad nebija redzējusi, un nesaprata, kas tas tāds par briesmoni. Rādamies nogrūdu segu un steigšus devos no savas istabas tumšajā, svešajā mājā. Galvenais, gribēju nomierināt Laiku, neļaut viņai uzmodināt mājiniekus, ja vien nav par vēlu. Laupītājs, protams, ir jau gabalā. No visas sirds cerēju, ka tā tas būs …

Dažus mirkļus stāvēju uz kāpņu laukumiņa pie spuldžu kontakta … Aizdegt vai neaizdegt? Beidzot uzbļāvu: «Laika, muti ciet!» — un piespiedu pogu; lejā hallē iemirdzējās spoža gaisma.

Suns gluži kā traks skrāpēja durvis un arvien vēl smilkstēdams rēja.

—   Ja tev jātiek ārā, — es dusmīgi sacīju, — tādēļ jau nav jāsaceļ tik liels troksnis!

Nogāju lejā, atvilku durvju aizšaujamo, un Laika gluži kā raķete izdrāzās laukā.

Laiks bija rāms, bez vēja, mēness sirpis cīnījās ar Sanfrancisko miglu. Stāvēdams baltganajā miglā, raudzījos pāri līcim uz pilsētas ugunīm un gaidīju Laiku, lai to krietni sarātu. Es arvien vēl gaidīju, kad — jau otro reizi divdesmitajā gadsimtā — no snaudas pamodās turienes apakšzemes spēki.

Lai cik tas dīvaini, es nenobijos, vismaz pirmajā mirklī. Atceros, iekām atskārtu draudīgās briesmas, prātā pazibēja divas domas. «Ir nu gan tie ģeofiziķi,» es sev sacīju, «varēja mūs brīdināt par savām aizdomām.» Tūlīt nobrīnījos: «To nu gan nedomāju, ka zemestrīce saistīta ar tik milzīgu troksni!»

Gandrīz tanī pašā mirklī sapratu, ka grūdiens ir ļoti spēcīgs. Par to, kas norisinājās tālāk, netīk atcerēties. Tikai nākamajā dienā glābējiem izdevās mani aizvest: atteicos šķirties no Laikas. Skatīdamies uz sabrukušo namu, kura drupās bija gājuši bojā mani draugi, zināju, ka Laikai esmu parādā pateicību par savu dzīvību. Bet vai tad helikoptera pilotu pienākums bija to saprast? Nepārmetīšu pilotiem arī to, ka viņi turēja mani par prātā jukušu, jo starp gruvešiem un apdegušām krāsmatām taču klaiņāja daudz nelaimīgo…

Kopš tā laika neesmu bijis kopā ar Laiku varbūt tikai dažas stundas. Man teica — un es tam labprāt ticu, — ka es arvien mazāk un mazāk interesējoties par cilvēkiem, kaut arī neesmu kļuvis ne vientulis, ne mizantrops. Zvaigznes un Laika aizpildīja visas manas darba stundas un atpūtas brīžus. Mēs abi ilgi klaiņājām pa kalniem, un tas bija mana mūža vislaimīgākais posms. Apvārsni brīžiem drūmu darīja tikai viena doma: es zināju — Laika to nezināja, — ka mūsu laime drīz beigsies.

Pārvietošana tika organizēta vairāk nekā desmit gadus. Jau sešdesmitajos gados zinātnieki atzina, ka Zeme nav piemērota vieta astronomiskai observatorijai. Uz Mēness pat maza gabarīta navigācijas aparātiem ir daudzkārt lielākas iespējas nekā visiem teleskopiem, kas raudzījās kosmosā cauri Zemes atmosfēras tumšajai dūmakai. Bija beigušās Mauntvilsona, Palomaras, Grīničas un citu slavenu observatoriju gaitas. Apmācībai šīs observatorijas vēl derēja, bet pētījumu centrus vajadzēja pārvietot uz kosmosu.

Arī man vajadzēja aizceļot. Biju saņēmis piedāvājumu — uzņemties Farsaida observatorijas direktora vietnieka amatu. Dažos mēnešos spēšu atrisināt problēmas, ap kurām šeit biju cīnījies daudzus gadus. Ārpus atmosfēras robežām uzzināšu, kāda sajūta ir neredzīgajam, kas pēkšņi kļuvis redzīgs.

Protams, lieki būtu runāt, ka ņemšu sev līdzi Laiku. Uz Mēnesi ļāva vest tikai izmēģinājumu dzīvniekus; droši vien paies vēl vairāki gadu desmiti, iekām cilvēki tur drīkstēs turēt savus mīluļus, un arī tad būs jāsamaksā milzīga summa, lai viņus tur nogādātu un tur ēdinātu. Aprēķināju, ka manas — diezgan prāvās! — algas nekādi nepietiktu: Laika bija radusi apēst dienā divas mārciņas gaļas.

Izvēle bija bezgala vienkārša. Es varēju palikt uz Zemes un atteikties no zinātnieka karjeras. Vai arī doties uz Mēnesi — un atteikties no Laikas.

Galu galā Laika jau bija tikai suns. Desmit gadi, un šī suņa vairs nebūs, bet ap to laiku es varēju sasniegt zinātnieka karjeras kalngalus. Neviens saprātīgi domājošs cilvēks nesāktu šaubīties, taču es tomēr šaubījos, un, ja jūs līdz šim neesat sapratuši, kāpēc, tad nekādi vārdi nelīdzēs.

Spriedumu pieņēmu aizmuguriski. Līdz pēdējai nedēļai nespēju izlemt, ko darīt ar Laiku. Kad doktors Andersons piedāvājās rūpēties par manu suni, es negribīgi piekritu, aizmirsis pat pienācīgi pateikties. Vecais fiziķis un viņa sieva kopš pirmās dienas iemīļoja Laiku; baidos, ka es viņiem šķitu nejūtīgs un cietsirdīgs. Bet bija taču gluži otrādi.

Pēdējo reizi abi kopā staigājām pa pakalniem, pēc tam, ne vārda neteikdams, nodevu suni Andersoniem, un Laiku vairs netiku redzējis.

Izlidošana aizkavējās gandrīz diennakti, gaidījām, kamēr rimsies spēcīgā magnētiskā vētra, un arī vēl tad Vanallena joslu aktivitāte bija tik liela, ka devāmies pa «cauruli» uz ziemeļpolu. Bezsvara stāvoklis vienmēr ir nepatīkams, un turklāt mēs visi bijām galīgi apdulluši no pretradiācijas medikamentu lietošanas. Kad atkal sāku interesēties par apkārtni, kuģis jau atradās virs Farsaida observatorijas; netiku redzējis, kā zeme aizslīd aiz apvāršņa. Neko daudz to arī nenožēloju, toreiz nepavisam negribējās domāt par pagātni, es devu priekšroku domām par nākotni. Mani nomāca vainas apziņa: biju pametis būtni, kas mani mīļoja, kas man ticēja. Vai es biju labāks par tiem, kas kucēnu izsvieduši Palomaras putekļainās šosejas malā?

Vēsti, ka Laikas vairs nav, saņēmu pēc mēneša. Neesot bijis nekāda redzama iemesla, Andersoni darījuši Laikas labā visu, un viņi ļoti bēdājās. Laikai vairs negribējies dzīvot. Dažas dienas es pats domāju par miršanu, taču darbs ir lieliskas zāles, un mana pētījumu programma attīstījās strauji jo strauji. Savu suni aizmirst nespēju, taču ritēja laiks un atmiņas vairs nebija tik smeldzošas.

Kāpēc gan smeldze atgriezās ar tādu spēku tagad pēc pieciem gadiem Mēness otrajā pusē? … Pūlējos izprast, kāds tam iemesls; pēkšņi visa celtne sagrīļojās, it kā varena trieciena skarta. Tūlīt rīkojos, neko vairs nedomādams, rokas pašas noslēdza avārijas skafandra hermētisko ķiveri, un tobrīd observatorijas balsti vairs neizturēja, siena pārsprāga, svilpdams plūda ārā gaiss. Biju nospiedis Vispārējās trauksmes signālpogu, un tāpēc bojā gāja tikai divi darbabiedri, kaut gan grūdiens — visspēcīgākais, kāds reģistrēts

Farsaidā, — sagrāva visus trīs observatorijas hermētiskos kupolus.

Vai gan jāuzsver, ka es neticu pārdabiskiem spēkiem? Viss notikušais bija izskaidrojams racionāli, vajadzēja tikai mazliet apjēgt psiholoģiju. Sanfrancisko otrajai zemestrīcei sākoties, Laika nebija vienīgais suns, kurš noskārta, ka tūlīt notiks nelaime; zināmi daudzi šādi gadījumi. Kad mana nomodā esošā zemapziņa uztvēra Mēness dzīļu pirmās, vājās vibrācijas, atmiņu satrauktā apziņa tūlīt atsaucās uz tām.

Cilvēka saprāts izvēlas neparastus un varen gudrus ceļus, tas zin, kāds signāls visdrīzāk nokļūs apziņā. Tas arī ir viss. Protams, var jau sacīt, ka abos gadījumos mani pamodinājusi Laika, bet īstenībā nebija ne vēsts no mistikas, nebija nekāda brīnumaina signāla pāri bezdibenim, ko pārvarēt nav lemts ne cilvēkam, ne sunim.

Lai nu par ko, bet par to esmu pārliecināts. Tomēr gadās, ka pamostos uz Mēness šinī absolūtajā klusumā, ilgodamies, lai sapņi turpinātos vēl dažus mirkļus, lai es vēlreiz varētu ielūkoties brūnajās acīs, kas pārpilnas ar nesavtīgu, tīru mīlestību, kurai līdzīgu neesmu atradis nekur — ne uz Mēness, ne citās pasaulēs.

Raghunaths Vamans Dighe Tadžmahals

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Tūkstoš seši simti trīsdesmit pirmajā gadā nomira Šahdžahana karsti mīļotā sieva Mumtazimahala. Padišahs skuma ilgi un gauži.

Šķiroties no dzīves, Mumtazimahala lūdza savu mīļo laulāto draugu nekad vairs neprecēties. Un vēl viņa lūdza Šahdžahanu uzcelt virs viņas kapa brīnišķīgu pili, kas šajā saulē mūžu mūžos liktu viņu atcerēties.

Padišaham ne prātā nenāca vēlreiz precēties. Viņš tik ļoti bija mīlējis Mumtazu, ka tagad viņa vienīgais prieks — izpildīt sievas otru lūgumu.

Cik brīnišķīgam jābūt skumju templim, lai mūžu mūžos daudzinātu tā cēlēja Šahdžahana vārdu, lai vēsts par apbrīnojamo pili kļūtu zināma plašā pasaulē, un cilvēki, nākdami no visām debess pusēm, brīnītos par tempļa skaistumu!

«Vai mīlas saldmi un maigumu, ko esmu baudījis, var attēlot dzestrā akmenī tā, lai visi, kas skatītos, teiktu: «Jā, tas ir tiešām tiesa, rārns un gaišs ir šis mūžīgo skumju simbols. Mīlestība pārvērtusi nāves drausmas par visdiženāko daiļumu.»

No Indijas pilsētām Džaipuras un Fatehpuras piegādāja celtniekiem marmoru. No visām pasaules malām veda dārgakmeņus. Tūkstošiem strādnieku divpadsmit gadu pūlējās prasmīgā meistara īsas vadībā. Un lūk, Džamnas krastā sešpadsmit jūdzes no Agras izauga balta marmora mauzolejs Tadžmahals.

Gluži kā sniegbalts gulbis mauzolejs klusi stāvēja krastā, lūkodamies savā atspulgā Džamnas rāmajos ūdeņos, un šķita, it kā nemirstības dzēriena — nektāra putas okeānā būtu uzmutuļojušas un sastingušas uz mūžiem, šķita, it kā šeit kāds sev izrāvis un nolicis upes malā savu ledū sasalušo sirdi. Mauzolejā — marmora kapenēs mūža miegā dusēja daiļā Mumtaza.

Džamnas otrā krastā iepretī Tadžmahalam, paklausot padišaha pavelei, īsa saka celt vēl vienu pili — paša Šahdžahana kapenes.

Katru dienu Šahdžahans kāpa laivā un devās uz mīļotās sievas mauzoleju. Reiz, kā jau parasti, viņš lika apstādināt laivu un ilgi skatījās un priecājās par pili. Līdzi brauca arī valdnieka vezīrs.

Pašlaik sākās rudens mēneša ašvina gaišās naktis, un Džamnas krastā bija līksms gada tirgus: ļaudis svinēja jaunā mēness svētkus. Novakares debesīs bija palaisti raibi papīra pūķi. Daudz ļaužu — jaunu un vecu, nabadzīgu un bagātu — piedalījās jautrajā sacensībā — «pūķa nogāšanā».

Pēkšņi no kādas laivas uzlidoja gaisā koši sarkans pūķis, kura zīda auklu turēja rokā padišaha meita princese Aiša. Pūķim tuvojās citi pūķi un pēc īsas cīņas pieveikti kūleņoja lejup. Padišahs vēroja cīniņu un priecājās ik reizi, kad princeses pūķis uzvarēja.

Patīksminājies par Tadžmahala grezno daiļumu, Šahdžahans pievērsa acis pretējam krastam, kur cēla otru pili. Tās tuvumā padišahs ieraudzīja nabadzīgu būdu. No būdas izlidoja zaļš pūķis un devās gaisos uz upes vidu. Tam pretī trauca vairāki citi pūķi. Taču zaļais pūķis pieveica visus pārējos.

Vērodams zaļo pūķi, padišahs vaicāja vezīram:

—     Vai atceries, nesen manās lielajās svinībās sacentās vairāki indusu dzejnieki? Viens dzejnieks sacerēja pirmo divrindi — jautājumu, otram vajadzēja viņam atbildēt ar atskaņotām vārsmām. Saki — kā sauc šo spēli?

—    Par «samasja purti» — par jautājuma papildinājumu.

—    «Samasja purti»? Ir gan tiem indusiem lieliska iztēle! Bet lai notiek: Tadžmahals būs mans jautājums un atbilde — pils Džamnas pretējā krastā…

—    Pavēlniek, vai šī pils kļūs par tavām kapenēm?

—     Protams.

—    Bet, ja tu necelsi savas kapenes blakus Mumtazas kapenēm, visi sacīs, ka padišahs vairāk mīlējis sevi un uzcēlis šo pili, lai sacenstos ar nesalīdzināmo Tadžmahalu.

—    Nē, vezīr, nē! Šī pils vēl diženāku darīs manu slavu un mūžu mūžos saglabās pils cēlēja Šahdžahana vārdu.

. . . Tobrīd no Tadžmahala puses gaisā uzšāvās dzeltens pūķis. Tas aizslīdēja līdz upes vidum, un sākās cīniņš starp viņu un zaļo pūķi. Taču neviens no viņiem nespēja otru pieveikt.

—     Vezīr, vai zini, ko es domāju, lūkodamies uz šiem pūķiem? Uzbūvēšu pāri Džamnai marmora tiltu, kas savienos abas pilis, un izdošu pavēli, ka neviens nedrīkst spert savu kāju uz šā tilta. Un, kad allahs aicinās mani no kapenēm pie manas Mumtazas, mēs sastapsimies tilta vidū, tāpat kā virs upes sastapās šie divi pūķi. Bet, iekams šķiršos no šīs pasaules, es palūkošos cauri tilta margām uz abām pilīm, kas spoguļojas Džamnas dzelmeņos.

… Pa to laiku princeses Aiši sarkanais pūķis pievienojās zaļā un dzeltenā pūķa rotaļai. Dzeltenais pūķis tūlīt lika mierā zaļo. Ļai kā sarkanais pūķis centās aizķert pretinieka auklu, zaļais pūķis uzvarēja un sarkanais bija spiests slīdēt lejup uz Tadžmahala mauzoleja pusi.

—    Kā tad tā! Kas pieveica padišaha meitas pūķi? — Šahdžahans dusmīgi iesaucās.

—    Kungs, tā taču tikai rotaļīga sacensība. Tajā uzvaru gūt var ikviens, — vezīrs mierināja padišahu.

—    Vezīr, šādai būdai nepiederas rēgoties blakus manām brīnišķīgajām pilīm. Ja mēs atstātu šo graustu iepretī Tadžmahalam, tas būtu tāpat, it kā mēs nosēdinātu ubadzi blakus valdniecei. Būda jānojauc.

—     Augstais pavēlniek, ļaudis tevi daudzina par taisnīgu padišahu. Vai tiešām pavēlēsi nojaukt nabadzīga cilvēka būdu?

—    Es taču bagātīgi atlīdzināšu visus zaudējumus.

—    Pavēlniek, ne jau viss samaksājams ar naudu.

—    Vai tad mani pavalstnieki nevar upurēt vienu nožēlojamu graustu tam, kas uzcēlis brīnum skaisto Tadžmahala mauzoleju?

—    Maharadža, nabadzīgam vīram viņa nožēlojamā būda dārgāka nekā pati daiļākā pils visā pasaulē.

—    Bet, vezīr, Tadžmahala mauzolejs ir cildenas un mūžīgas mīlestības simbols. Kā tu vari šo nabadzīgo graustu salīdzināt ar mauzoleju? Nedz Sīrijā, nedz Ēģiptē, nedz Maisurā_, Širazā, Isfahanā, Kabulā, Kandagarā, Samarkandā un jebkurā citā pasaules malā neviens nekad nav uzcēlis neko līdzīgu Tadžmahalam. Un kur ir varējusi rasties tik milzīga, cildena mīlestība uz šo nabadzīgo būdu?

—     Kas to var zināt? Pati mīlestība ir vislielākā pasaules valdone. Viņas valstībā nav atšķirības starp nabadzīgajiem un bagātajiem.

—     Saderēsim!

—     Kungs, šī bārda nav kļuvusi balta vienā dienā — tici man, savā mūžā esmu daudz ko redzējis…

—     Kam pieder tas grausts? — Šahdžahans jautāja.

—     Šurp nāk padišaha meita. Viņa tev to pastāstīs.

Tātad būdiņa uzvarējusi pili. Aišu bija pārņēmušas dusmas, un princese pavēlēja, lai viņas laivu pieairē pie padišaha laivas.

—     Liec, lai saņem ciet to raganu un nodod viņu manā kalpībā, — meita sacīja tēvam.

—     Par ko tu runā?

—     Tā ir ļauna burve. Viņa dzīvo tur tajā būdā. Burves tēvs ir nabadzīgs pārcēlājs, tas ved ceļiniekus pāri Džamnai. Pēc Tadžmahala uzbūvēšanas viņa laiva allaž ir pārpildīta. Tagad pārcēlājs gūst prāvus ienākumus. Bet viņa meita ir ļoti nepateicīgā. Un kas to zina, kādas burvestības perina šī ragana. Neviens viņu nespēj pieveikt. Pūķu sacensībās mani viņa uzvarējusi trīs gadus no vietas. Tēv, apsoli, ka izpildīsi savas meitas lūgumu. Pavēli ņemt ciet to raganu, un lai viņa kļūst par manu kalponi. Tēv, nevilcinies ne mirkli, dod rīkojumu sardzes priekšniekam.

—     Lai notiek tavs prāts, — Šahdžahans teica un uzmeta acis vezīram. — Kas apvainojis padišaha meitu, tas apvainojis pašu padišahu. Apsolu, ka nākamajā reizē tavs pūķis katrā ziņā uzvarēs.

… Bet zaļais un dzeltenais pūķis atkal slīdēja virs Džamnas straumes. Tie bija pieveikuši visus citus pūķus un tagad divatā, savas auklas savijuši, lidinājās augstu pāri upei. Pēc brīža dzeltenais pūķis atraisījās no zaļā skāvieniem, strauji šāvās lejup un pazuda pūlī.

—     Kas tad tas? — Šahdžahans brīnījās.

—    Šķiet, tur ir kāda noruna, — vezīrs sacīja.

—     Jā, es atcerējos. Mani izlūki ziņo, ka Džavaharsings, Orčhas pilsētas kņaza dēls, slepus iekļuvis Agrā. Viņš jāsameklē. Vezīr, pavēli, lai vīri airē laivu uz krastu.

Krastā, rieta saules sārtenajā gaismā pie būdas durvīm gadus sešpadsmit veca meitene ritināja kamolā sava pūķa auklu. Meitene bija tik daiļa, ka padišahs neviļus apstājās, un, paskatījies atpakaļ uz Tadžmahalu, tik tikko apvaldīja dziļu nopūtu … «Tātad šī ir tā burve?» viņš domāja.

—     Gulzari, kamēr šovakar pēdējo reizi braukšu turp un

atpakaļ, noskaiti lūgsnu par godu dieveklim Krišnam un viņa mīļajai ganei Radhai! — vecais laivinieks uzsauca savai meitai un devās uz krastu.

Šahdžahans un vezīrs, kas stāvēja kupla koka ēnā, piegāja pie meitenes, bet viņa, iegrimusi darbā, tos nepamanīja.

—     Gulzari! — Šahdžahans uzsauca.

Meitene izbrīnā strauji pacēla galvu. Gulzari acīs mirdzēja maigums, laikam viņas domu atspulgs.

—     Gulzari, tu esi gauži jo gauži aizvainojusi padišahu.

—     Es? … — izdvesa meitene lielās izbailēs.

—     Jā, tu. Tu taču nogāzi padišaha meitas sarkano pūķi?

—    Vai tas bija padišaha meitas pūķis?

—           Jā. Kā tu uzdrošinājies likt savam pūķim sacensties ar padišaha meitas pūķi?

—            Ne ar vienu neesmu gribējusi sacensties. Nejauši esmu nogāzusi padišaha meitas pūķi un tagad ļoti skumstu par to.

—           Tātad trīs gadus tu šajās sacensībās visus uzvarēji nejauši?

—            Maharadža, tici man, savu pūķi palaidu ne jau tāpēc, lai sacenstos ar citiem. Tie paši sāka cīnīties ar manu pūķi. Vai tad es esmu vainīga?

—     Kādēļ tad tu palaidi pūķi?

—     Tā bija satikšanās.

—     Ar ko?

—     Ar dzelteno pūķi.

—     Kam pieder dzeltenais pūķis?

Gulzari klusēdama lūkojās uz šauro mēness daiviņu.

—           Vai tas ir tava sirdsmīļā pūķis? — padišahs atkal jautāja.

Taču Gulzari neatbildēja.

—            Mana meita, tu vari man nestāstīt par savu mīļo. Bet ļaudis melš, ka tu apvārdojot daudzu dižcilšu pūķus. Šahzadi teica, ka tu zinot burvju vārdus.

—     Nē, nē. Tā nav burvība.

—     Bet kas tad?

—     Mīlestība.

Paraudzījies uz vezīru, padišahs iesmējās.

—           Vezīr, šķiet, tu mūsu derības laimēsi… Gulzari, bet ka tad mīlestība var nogāzt papīra pūķi?

Tikai tagad Gulzari saprata, ka ar viņu runā padišahs un

vezīrs. Viņa apjuka, salika plaukstas, godbijīgi sveicinādama, paklanījās un sacīja:

—    Mans kungs, piedod man! Esmu vienkārša lauku meitene, es tevi nepazinu. Tūlīt visu izstāstīšu.

Gulzari iegāja būdā un pēc brītiņa iznāca, nesdama mazu kārbiņu.

—     Kopš tās dienas, kamēr auklu ieberžu ar šo pulveri, neviens nespēj nogāzt manu pūķi, — viņa sacīja, nolikdama kārbiņu pie padišaha kājām.

Vezīrs uzbēra pulveri sev uz delnas. Pulveris dzirkstīja.

—    Tas ir dimanta pulveris. Mans bērns, -kas tev to iedeva? — vezīrs jautāja.

—    Kāds jauneklis.

—    Vai viņš tevi mīl?

—    To es nezinu. Bet es mīlu viņu.

—    Mana meita, tas jauneklis laikam ir ļoti bagāts? Vai arī zaglis. Kā viņu sauc?

—    Viņa vārds ir Svarups.

—    Ar ko viņš nodarbojas, kur viņš dzīvo?

—    Nezinu. Šķiet, viņš dzīvo Agrā.

—    Brīnums gan! Tu nezini, kas ir tavs mīļais? Nezini, kur viņš dzīvo, ar ko nodarbojas? Muļķa meitenīt, viņš droši vien. ir rūdīts noziedznieks.

—     Nē, nē, maharadža! Viņš nevar būt bezgodis. Tagad sākas rudens mēneša gaišās naktis. Ir aizritējuši taisni četri gadi. Todien gribēju palaist pūķi un piesēju to pie labas auklas. Bet jau pirmajā divcīņā manu pūķi nogāza zemē. Un tad, kad sēdēju un raudāju, pie manis pienāca skaists jauneklis. Viņš vaicāja: «Meitenīt, kā tevi sauc?» Es atbildēju: «Par Gulzari.» Tad viņš teica: «Cik daiļš vārds! Bet mani sauc par Svarupu. Kāpēc tu raudi?» — «Raudu tāpēc, ka dižciltīgs kungs nogāza manu pūķi,» es atbildēju. «Nebēdājies,» jauneklis mani mierināja. «Rītdien atnesīšu tev tādu līdzekli, ka pats varenais padišahs Šahdžahans nespēs tevi uzvarēt. Noslauki asaras. Citādi es aiznesīšu tās dārglietu tirgotājiem pērļu vietā.» Nākamajā dienā Svarups man atnesa pulveri. Visu dienu ar pulveri ierīvējām auklu, un Svarups žāvēja to saulē. Vakaiā divatā palaidām pūķi. Tie tik bija prieki! Tiklīdz kāda bagātnieka pūķis tuvojās manējam, tūlīt svešais pūķis pieveikts gāzās zemē. Svarups un es smējāmies. Tanīs dienās ar Džamnas ūdeņiem padzirdinājām daudzus pūķus. Jaunā mēness svētkus aizvadīju līksmi. Katru dienu gada tirgus laikā laidām gaisā pūķi. Bet, kad tēvs uzzināja par to, viņš saskaitās.

—     Tev laikam vienīgais tuvinieks ir tēvs?

—    Māte nomirusi, mani dzemdēdama. Savam tēvam esmu viena vienīga atvasīte. Viņš mani ļoti mīl. Tāpēc jau viņš tik ļoti sadusmojās uz Svarupu. Tēvs teica Svarupam: «Paklausies, tu ubag! Mana Gulzari ir daļa no mēness daivas. Tikai tas iegūs Gulzari, kas apliks viņai ap kaklu dārglietu rotu un aizvedīs viņu dzīvot valdnieka pilī. Neviens cits neredzēs pat manas Gulzari pirkstu galiņus. Neuzdrīksties vairs tuvoties manai būdai!» Svarups atbildēja: «Tēv! Mīlestība nabadzīgā būdā ir tikpat cildena kā valdnieka pilī. Nekādas pērles un dimanti nav Gulzari vērtas.» — «Ubag, vai tu spēj spriest par dārglietām?» Ar šādiem vārdiem tēvs apvainoja Svarupu. Viņš aizgāja.

—     Un vairs neatgriezās? — padišahs nepacietīgi vaicāja.

—    Svarups atnāca vēl reizi, kad tēvs skaitīja lūgsnas savā būdā. Es teicu jauneklim: «Svarup, ņem mani līdzi, nespēju dzīvot bez tevis. Ja neņemsi, Džamna kļūs par manu māti un dos man mieru savā dzelmē.» Taču Svarups man nepiekrita. Viņš sacīja: «Nespēju rīkoties tik zemiski. Tavs tēvs prasa pērles un dimantus. Bet ja cilvēkam, kurš tevi mīl, to nav? Vai pērļu tirgotājs mīlēs tevi dedzīgāk nekā es? … Es vairs šeit nenākšu. Bet rītdien no Džamnas pretējā krasta palaidīšu gaisā pūķi, un uz tā būs rakstīta tev vēstule. Ar savu pūķi aizķersi manējo, novilksi to zemē un vēstuli izlasīsi. Mūsu pūķus gaisā neviens nespēs pieveikt.»

—    Vai Svarupa vēstuli saņēmi? — ļoti ziņkārīgi vaicāja vezīrs.

—    Nē. Nākamajā dienā devos uz upes krastu un palaidu savu pūķi. Bija rudens mēneša gaišā posma desmitā diena. Nogāzu visus pūķus. Taču Svarupa dzelteno pūķi tomēr neieraudzīju. Daudzas jo daudzas dienas laidu gaisā savu pūķi. Taču dzeltenais pūķis vairs nerādījās.

—    Šķiet, šodien tavas cerības ir piepildījušās? Redzējām, ka dzeltenais un tavējais pūķis gaisos rotaļājas. Vai Svarups atgriezās pie tevis?

—         Nē, viņš nav atgriezies. Protams, Svarups ir palaidis dzelteno puķi. Taču pūķis nenokrita pie manas būdas, ka mēs bijām norunājuši.

—     Blēdis! — Padišahs iesaucās. — Tavu Svarupu es tev sameklēšu. Neskumsti! Tikai palīdzi man nomierināt princesi Aišu. Viņai, tāpat kā tev, nav mātes. Iedod man mazliet sava pulvera. Lai gan manā dārgumu krātuvē slīpē dimantus un man ir pietiekami dimantu pulvera. Rītdien droši laid gaisā savu pūķi. Princeses pūķa auklu likšu ieberzt ar visdzidrāko dimantu pulveri. Lai Aiša pārliecinās, ka tu neesi burve.

Nākamajā dienā Šahdžahans pavēlēja saberzt pulverī savas dārgumu krātuves labāko dimantu drumslas. Vakarā Šahdžahans un Aiša abi kopā devās uz gada tirgu. Princeses sarkanais pūķis gaisā drīz sastapās ar zaļo pūķi. Labu laiku neviens no tiem nespēja gūt pārsvaru. Bet tobrīd sacēlās spēcīgs vējš, un sarkanais pūķis ar pārrautu auklu slīdēja uz Tadžmahalu. Aiša sāka gandrīz raudāt:

—    Tēv, vai es neteicu, ka viņa ir burve?

Šahdžahans mazliet sarauca augšup uzacis, taču meitai neko neatbildēja. Tūlīt viņš pavēlēja ataicināt pilsētas vislabākos dārgakmeņu pazinējus un rādīja tiem abus pulverus.

—     Žēlīgais padišah! Šis pulveris berzts no visdārgākā dimanta kodola, — lietpratēji sacīja, aplūkojuši Gulzari pulveri. — Ari šis otrs ir dimantu pulveris, bet tam piejaukts lēts pulveris, ko lieto dārgakmeņu slīpēšanai.

—    Atrodiet man dimantu, kas labāks par Gulzari dimantu. Pārmeklējiet manu dārgumu krātuvi vai nopērciet dimantu no dārgakmeņu tirgotājiem, lai tas maksā ko maksādams.

—     Kungs, ne tavā dārgumu krātuvē, ne Agras tirgū tādu akmeni neatradīsim. Dārgakmeņu tirgū dzīvo aklais Jašodhars, juveliera Dhanradžas dēls. Viņam pieder dimants «Saule». Tikai tas ir labāks nekā Gulzari akmens.

Padišahs noskuma, nespēdams izpildīt meitas vēlēšanos. «Kas ir šis cilvēks, kam nav bijis žēl saberzt tik dārgu dimantu un pulveri atdot nabadzīgajai Gulzari?» domāja Šahdžahans.

Viņš pavēlēja ataicināt Jašodharu un jautāja viņam:

—    Vai tev ir brīnišķīgais dimants «Saule»? Cik tas maksā?

—     Mans kungs, nekad neesmu gribējis pārdot šo dimantu. Lietpratēji apgalvo, ka tas esot desmittūkstoš zelta gabalu vērts.

—     Es tev maksāšu divdesmit tūkstošus. Pārdod dimantu man.

—     Žēlīgais padišah, tas ir dzimtas dimants. Kopš šis dimants ir mūsu mājās, mūsu veikali zeļ un plaukst. Mēs pielūdzam šo dimantu. Es to nedrīkstu pārdot.

—     Paklausies, es tev došu divsimt tūkstošus zelta monētu, uzdāvināšu tev muižu un piešķiršu radžas titulu.

—     Kālab kungam tik ļoti vajadzīgs šis dimants? Pasaulē taču daudz dārgakmeņu, kas labāki nekā manējais.

—     Šobrīd tie nav Agras tirgū. Bet mana meita, princese, jau trīs gadus nespēj pārvarēt pūķu sacensībās Gulzari. Es gribu princesi iepriecināt. Viņai piedzimstot, nomira Mumtaza. Tāpēc meita man divkārt mīļa.

—     Maharadža, mana mīlestība ir tikpat liela kā tavējā. Lai gan esi pievērsis man savu žēlīgo vaigu, nevaru atdot tev šo dimantu. Tavā kronī ir dimants «Pasaules sirds», tas ir skaistāks nekā mana «Saule». Kāpēc tu nesaberz savu dimantu?

—     Vai tad es, padišahs Šahdžahans, nespēju tev ar varu atņemt dimantu? — Šahdžahans apskaitās.

—     Mans dimants tev ir tīrais nieks. Kopā ar to tu vari man atņemt arī dzīvību. Tā rīkodamies, tu tikai padarīsi manu vārdu mūžos neaizmirstamu blakus Tadžmahala vārdam! — iesaucās aklais.

Trako niknumu tikko spēdams apvaldīt, padišahs aizgāja.

Nākamajā dienā, gribēdams par katru cenu izpildīt meitas vēlēšanos, Šahdžahans izņēma no kroņa bezgala vērtīgo dimantu «Pasaules sirds» un slīpētavā pavēlēja to samalt dimanta pulverī.

Tanī pašā vakarā padišahs kopā ar Aišu devās uz tirgu līdzās Tadžmahala mauzolejam. Zaļais Gulzari pūķis jau lidinājās blakus dzeltenajam pūķim. Padišahs pats steigšus palaida princeses sarkano pūķi. Un tūliņ pat dzeltenā un zaļā pūķa auklas tika pārgrieztas, pūķi saplaka un nokrita zemē pie Tadžmahala mauzoleja. Padišahs aizsūtīja pēc pūķiem savus vīrus. Lūk, kas bija rakstīts uz dzeltenā pūķa.

«Mīļā Gulzari, pirms četriem gadiem dievs man parādīja kausu ar nemirstības dzērienu, taču liktenis nevēlējās, lai es tam pieskartos ar savām lūpām. Nelaime neļāva man atgriezties pie Tevis. Manas acis pieplūda ar veselu tumsas Džamnu. Bet, tāpat kā Tu no savas būdas redzi pretējā krastā uzcelto brīnum skaisto Tadžmahalu, tāpat es cauri melnajai naktij allaž redzu Tavu daiļo vaigu. Dzīvoju tikai tādēļ, lai savā sirdī priecātos par Tevi, nemitīgi domātu par Tevi. Kad beigsies manas dzīves nakts, cauri citai tumsai — nāves tumsai no mūžības pretējā krasta es raudzīšos Tevī.

Droši vien Tu saproti, ka esmu akls. Pirms četriem gadiem nelaimīgas nejaušības dēļ zaudēju acu gaismu. Tāpēc nespēju izpildīt savu solījumu. Mans tēvs darīja visu, ko vien spēja, lai mani izdziedinātu. Viņš vadāja mani no pilsētas uz pilsētu, rādīja labākajiem ārstiem. Taču neviens nespēja man palīdzēt. Ceļojot kopā ar mani, tēvs iztērēja gandrīz visu savu mantu un nomira. Zinādami, ka esmu akls, ļauni ļaudis piesavinājās visas vēl atlikušās pērles, dimantus, un es kļuvu par ubagu. Man ir tikai viens dimants «Saule», ko, atgriezies Agrā, noglabāju savā jostā.

Aizvakar es vēl neticēju, ka Tu esi spējusi tik daudzus gadus mani gaidīt. Bet, kad viens mans draugs teica, ka lidojot Tavs pūķis, jutos atalgots par visām savām ciešanām. Tiklīdz mūsu pūķi gaisā sastapās, draugs iespieda rnan rokā mana pūķa auklu. Tobrīd es it kā pieskāros Tavai rokai. Tu jau toreiz būtu varējusi saņemt manu vēstuli, bet es nolēmu novilkt savu pūķi zemē. Tu justos sarūgtināta, izlasot manu vēstuli. Es rakstīju, ka man pietiek jau ar to laimes mirkli, kad mūsu pūķi sastapās. Neminēju Tev savu īsto vārdu. Tagad tas Tev nepavisam nav jāzina.

Taču šodien radās sevišķs iemesls, kāpēc es Tev rakstu. Padišahs sadusmojies uz Tevi, jo pūķu sacensībās esi uzvarējusi viņa meitu, princesi. Viņš uzstāj, lai es savu dimantu «Sauli» dodot viņa meitai. Mana mīļā, vai «Saules» dimants ir ko vērts, ja Tu man esi dārgāka nekā visa pasaule? Mans draugs aiznesa Tev uz Tavu būdu auklu, kas ieberzta ar «Saules» dimanta pulveri. Tu, to nezinādama, izmanto šo auklu šīsdienas sacensībās un atkal visus uzvarēsi. Padišahs zina, ko vērti dārgakmeņi, un viņam kļūs žēl tāda dimanta kā «Pasaules sirds». Šahdžahans tiks uzvarēts un sapratīs, kāda ir īsta mīlestība.

Vienmēr Tavs Svarups.»

Uz zaļa puķa bija rakstīti tikai daži vardi:

«Mīļais, kur Tu esi? Kad nāksi pie manis? Ja Tevis nav, man tumsas klāta visa pasaule. Nāc! Tava Gulzari vienmēr labprāt ņems Tevi par savu laulāto draugu un rotās tavu kaklu ar vītni, kas darināta no izlietajām asarām.

Tava sirdsmīļā Gulzari.»

Padišahu aizkustināja šīs vēstules.

—           Vezīr, kaut arī es nogāzu iemīlējušos jauniešu pūķus, taču īstu sakāvi esmu piedzīvojis es pats. Pasaki īsam, lai viņš pārtrauc manu kapeņu celšanu. Arī mani lai apbeda Tadžmahalā, un laivinieka būda lai stāv, kur stāvējusi.

—     Kādu uzrakstu lai iekaļam tavā kapa akmenī?

—           Mīlestība nabadzīga budā tikpat cildena kā valdnieka pilī.

_— Bet Mumtazimahalas kapa akmenī taču iekalti no korāna ņemti vārdi. Un blakus tiem tu pavēli iekalt šādus vārdus?

—           Lai tad uz mana kapa akmens nav rakstīts nekas. Vezīr, tagad liec atvest uz manu pili Jašodharu un Gulzari.

Kad Jašodharu ieveda, Šahdžahans viņam sacīja:

—           Aklais jaunekli, tu esi noziedzies pret padišahu. Tu esi viņu piekrāpis. Es tevi sodīšu. Lai gan esi akls, bet tavas acis izskatās pēc redzīga cilvēka acīm. Neviens neiedomāsies, ka tu esi akls, ja iepriekš to nepasacīs. Tavu acu spožums nebūt nav kļuvis blāvāks, tās arvien vēl ir brīnum daiļas. Gulzari vēl var tevī iemīlēties un apprecēties ar tevi. Tātad viena dimanta vietā, ko tu negribēji man atdot, es tev atņemšu divus — tavas acis. Protams, šāds sods man vairāk patiktu, ja tu nebūtu akls. Bet pietiek arī ar to, ka tu kļūsi nejauks. Gulzari droši vien atsals pret tevi.

—           Kungs, vai jūsu sods var pārmācīt aklu jaunekli, ja tumsa jau tagad ieskāvusi viņu?

—    Paaiciniet šurp angļu ārstu, — Šahdžahans pavēlēja.

… Pēc astoņām dienām pie padišaha atveda Gulzari un Jašodharu. Jašodhara acis sedza bieza saite.

—           Gulzari, vai gribi ņemt sev par vīru šo jaunekli? — padišahs vaicāja meitenei.

—    Jā, gribu!

—           Jašodhar, vai gribi no Džamnas pretējā krasta skatīt Tadžmahala mauzoleju?

—           Padišaham neklājas ņirgāties par aklu cilvēku. Vai tādēļ esi aicinājis mani šurp?

—           Tu negribi redzēt savu Gulzari? Noņemiet viņam saiti no acīm!

—           Kungs, ko var saskatīt akls cilvēks? Es negribu, ka mana mīļā redz mani tik nejauku. Labāk pavēli mani nogalināt.

Šahdžahana kalpi noņēma Jašodharam no acīm saiti, un padišahs klusi sacīja:

—    Jašodhar, atver acis!

Jauneklis paklausīja un ieraudzīja Gulzari. Viņas rokās bija dārgakmeņu virkne. Gulzari pienaca un aplika to ap kaklu savam sirdsmīļajam.

Horācijs Leonars Golds Varonis

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Džo Laionsam vajadzētu priecāties, ka viņš jau tuvu mērķim. Zeme smagnēji riņķoja pa labi no viņa. Mēness nekustīgi rēgojās trases virzienā, un aizmugurē kā sarkans punkts mirdzēja Marss.

So ainavu viņš bija redzējis pirms trijiem gadiem. Taču Laionsu nesmacēja nostalģiskas ilgas, iztēlojoties, ka viņš ir mājās kopā ar māti un brāli. Laionsam bija jāveic svarīgs uzdevums: jāpievirzās Zemei, ievērojot vajadzīgo leņķi un vajadzīgo ātrumu.

Viņš noregulēja mašīnas, strauji iedarbinot priekšējās dīzes vispirms ar pilnu jaudu, pēc tam ar ceturtdaļjaudu, un ievirzīja kosmosa kuģi pareizajā kursā ar sānu dīzēm tā, lai kuģis joņotu vienu grādu pa kreisi no Mēness. Zeme izskatījās pēc milzīgas, spožas un uzblīdušas bumbas.

Deviņas reizes viņš aplidoja apkārt Zemei ar ātrumu, kas pakāpeniski samazinājās — no vienas jūdzes sekundē līdz vienai jūdzei minūtē, — un tad jau gaiss sāka švīkstēt gar kuģa apšuvi. Laionss atradās virs Āfrikas. Viņš pagrieza kuģi uz ziemeļiem, lidoja virs okeāna.

Aiz muguras palika Kalifornija, Klinšu kalni, Vidējie Rietumi, un viņš jau tālē redzēja Atlantijas okeāna krastu. Tikai tad Laionss ieslēdza radio, lai saņemtu nolaišanās instrukcijas.

—   Hallo, Laions! — skanēja satraukta balss. — Ronkonkoma izsauc Laionsu! Ja dzirdat mani, atbildiet…

Sīs skaņas saklausot, uz mirkli aizrāvās valoda. Trīs gadus nebija dzirdēta Zemes balss …

—   Runā Laionss, — viņš nedroši sacīja.

—   Laions, vai kaut kas nav kārtībā? — bažīgi jautāja balss. — Pamanījām jūs pirms četrām stundām un visu laiku pūlamies sazināties ar jums. Vai kaut kas gadījies?

—  V-v-viss kārtībā, — Laionss neizteiksmīgi, saspringti sacīja, it kā bīdamies, ka viņa balss tūlīt apsīks.

—   Brīnišķīgi! — diktors teica. — Laions, priecājos, jūs

atkal dzirdēdams! — Tūlīt diktors sāka runāt lietišķi: — Laions, bremzējiet! No Pitsburgas nupat ziņoja, ka jūs esot aizdrāzies pāri ar tik lielu ātrumu, ka aizjoņošot garām arī mums.

—    Saprotu, — Laionss atbildēja.

Viņš piebremzēja, līdz sāka just, ka, zaudēdams ātrumu, kuģis slīd lejup. Laionss pasvērās uz priekšu un iedzēlās ar acīm apakšējā vizioekrānā. Zemi, plati nami, ne augstāki par četrdesmit stāviem: zemu un platu namu labirints.

—   Vai apakšā Filadelfija? — Laionss vaicāja.

—       Jā. Jūs ieradīsieties pēc minūtēm desmit. Longailendsitiju šķērsojot, sāciet bremzēt.

—   Vai tur osta nav aizņemta? — Laionss jautāja.

Diktora atbilde radīja viņā izbrīnu:

—       Protams, nav! Laions, jūsu kuģis ir vienīgais, kas šodien ierodas. Visi pārējie novirzīti uz Ašokanu.

—   Kāpēc tā?

—       Draudziņ, nejautājiet! Uzzināsiet vēlāk. Seit jūs visi nepacietīgi gaida. Bet esiet piesardzīgs.

Ronkonkoma evakuēta tikai viņa mazā kuģa dēļ? Ašokana droši vien ir pārslogota, cits pie cita sablīvēti kuģi, kas parasti izlido un nolaižas abās šajās kosmosa ostās. Tā ir nejēdzība …

—   Vai jūsu ostu remontē? — Laionss neizpratnē vaicāja.

—       Ne prātā nenāk. Osta vislabākajā kārtībā. Draudziņ, kā jūtaties?

—   Nekā ļauna nav, — Laionss izklaidīgi atbildēja.

—   Un tas ir viss? — diktors iesaucās.

Laionss jau rīkojās ap vadīšanas ierīcēm. Milzīgas ēkas ar līmeniskiem jumtiem, lai varētu nolaisties helikopteri, režģaini tilti, slīdošas ietves un trokšņainas ielas vairākos stāvos, gaiss mašīnu pilns. Manhetena — šeit draud briesmas uzskriet kādam virsū. Laionss pacēlās virs visiem gaisa ceļiem, pārlidoja Istriveru, kuru vairs nešķērsoja neviens tilts, pārlidoja Kuinsu. Viņš pakāpeniski samazināja trako ātrumu. Tieši priekšā redzams garais, iegarenais Ronkonkomas ezers.

Taču Laionss nebija tik pārlieku mierīgs, kā tas varētu likties. Viņam vajadzēja nolaisties un turklāt nolaisties nevainojami. Ikviens astronauts rīkotos gluži tāpat. Pats galvenais — bez kļūmēm nolaisties ar kuģi, un to varēja izdarīt, tikai ārkārtīgi piepūloties.

Domādams vienīgi par veicamo uzdevumu, Laionss paslēja augstāk kuģa pakaļgalu, iedarbināja bremzes un, gandrīz aizķerdams angārus, slaidi un vienmērīgi ieslīdēja ezerā.

Melna, svilpjoša, mutuļojoša ūdens brāzma aizsedza vizioekrānus un drāzās garām kuģa korpusam, apdullinoši rēkdama.

Pēc tam ūdens kļuva dzeltens. Kuģis sāka drebēt, smagnēji sazvalstījās un it kā noguris nogūlās uz ostas gultnes.

Mehānismi kuģi tūlīt satvēra, vilka pa ezera dibenu, izstiepa krastā starp milzīgās raķešu stacijas pasažieru un kravas peroniem.

—   Okay, Laions! — sauca diktors. — Nāciet ārā!

Taču Laionss, aiz bailēm pavisam apstulbis, truli sēdēja hidrauliskajā krēslā.

—   Es… es nevaru, — viņš murmināja. — Viss šis pūlis…

Abos peronos bija milzums ļaužu. Laionss pamazām sāka saprast, kāpēc viss raķešu transports evakuēts no Ronkonkomas. Viņš nedzirdēja pūļa gaviles, lai gan redzēja plati atplestās mutes, cilvēku histēriskos roku mājienus, virpuļojošos klabekļus.

—   Ne-ne-egribu iet ārā, — Laionss čukstēja.

Cauri kuģa korpusa dubultajām sienām skanēja klusi klaudzieni.

—   Laions, nāciet laukā! — diktors pūlējās viņu pierunāt. — Jūs taču tur nevarat tupēt visu dienul

«Tik daudz cilvēku,» Laionss drudžaini domāja. Pat neliels pūlītis būtu viņu apmulsinājis. Laionss tik ilgu laiku bija pavadījis viens bez sarunu biedriem, ka pat neticēja — vai spēs vairs sakarīgi runāt. Tie bija ilgi mēneši, kas pavadīti šaurajā kosmosa kuģī, neciešamā, absolūti vientuļā, vakuumam līdzīgā klusumā, kad pat tuvākās planētas izskatījās pēc tāliem, gaišiem punktiem. Tur, kosmosā, nebija neviena cita …

—   Es nevaru, — Laionss čukstēja, dziļāk ieslīgdams savā krēslā.

—      Laions, izbeidziet muļķošanos! — diktors skarbi sacīja. — Ja ļaudis gribēs, viņi ielauzīsies pie jums. Labāk būs, ja pats atvērsiet durvis.

Laionss piecēlās, drebēdams kā drudzi, un saņēma visus spēkus, lai nepaskatītos vizioekrānos. Turēdamies pie augstā krēsla, kurš atradās iepretī vadīšanas pultij, viņš devās uz durvīm. Šķita — kāju svars mērojams tonnās, ceļgali kā vecim ļodzījās nepierastā smaguma ietekmē.

Ļaudis klauvēja arvien skaļāk. Ja Laionss durvis neatvērs, viņi tās uzlauzīs un izraus astronautu no kuģa. Tad priekšniecība Laionsu bargi nostrostēs, ka viņš ļāvis sabojāt kosmosa kuģi.

«Bet tas jau nevilksies ilgi,» Laionss mēģināja sevi iedrošināt. Viņš var atvainoties un aizmukt. Astronautu slimība, drudzis … Varbūt viņš piedabūs priekšniecību, lai tā nosūta viņu uz hospitāli un liek kādu laiku mierā. Laionss streipuļoja pa gaiteni, kur tik daudzas reizes bija soļojis pēdējos trijos gados un kur pazina katru šuvi, katru kniedējumu, katru grīdas un sienu plāksni. Viņam negribējās iet laukā no kuģa, kas trīs gadus bija aizstājis dzimtās mājas un draugus, viņš šaubīdamies satvēra iekšējo slūžu skrūves ratu. Sadzirdējis ļaužu klaigas tik tuvu, Laionss atrāvās atpakaļ. Viņš var slūžas neatvērt, var paslēpties aiz degvielas caurulēm, ja sagaidītāji ielauzīsies kuģī…

Bet nē, viņš to nedrīkst darīt. Māte, brālis, draugi, vai tie vēl dzīvi? Viņam jātiek cauri pūlim un jāsameklē savi tuvinieki. Pēkšņi šī vēlēšanās kļuva par viņa visdedzīgāko vēlēšanos.

Laionss atgrieza skrūves ratu līdz galam, izrāva bultas no ligzdām. Šņākdams plūda iekšā gaiss, aizpildīdams daļējo vakuumu, kas izveidojies gadiem ilgajā starpplanētu lidojumā.

Troksnis tuvojās. Kaut viņi ļautu pierast Laionsam pie Zemes balsīm un pie ļaužu pūļa! Senāk Laionss no cilvēkiem nekad nebija baidījies. Bet tagad tas norisinājās tik pēkšņi — klusumu uzreiz aizstāja apdullinošs troksnis…

Rokas drebēja tik ļoti, ka viņš ar lielām pūlēm piespieda sevi satvert ārējo slūžu skrūves ratu. Sis skrūves rats griezās lēnāk, it kā pretodamies. Laionss turējās pie sviras, kas cēla laukā bultas, un vērīgi klausījās, kas notiek aiz kuģa durvīm. Tur valdīja pilnīgs klusums, it kā viņš vēl atrastos

kosmosā. Apdullinošais troksnis vairs nebija dzirdams, un Laionss atguva drosmi.

Viņš pagrieza sviru — un uzreiz palēca atpakaļ. Ārdurvis atsprāga vaļā, cilvēku spiestas.

Pūlis! Tas iebrāžas, lai viņu satvertu!

Laionss nepaspēja paslēpties iekšējās slūžās. Bija par vēlu. Ļaudis viņu ielenca, kampa, kliedza. Vīrieši un

sievietes bija ģērbušies cieši pieguļošos, sarkanos stikla auduma svētku tērpos ar plīvojošiem, zaļiem sintētiskas kažokādas apmetņiem, ar cepurītēm, kurām malas šauras vai malu nebija nemaz.

—   Major Laions! — dārdošā balsī astronautu uzrunāja drukns vīrs sārtu seju, satverdams Laionsa nevarīgo roku. — Es esmu Abners Konauts, ievēlēts par štatu prezidentu jūsu prombūtnes laikā. Apsveicu jūs Zemes tautu vārdā!

—   Majors Laionss? — astronauts brīnījās. — Es taču esmu vienkāršs lidotājs …

Laionss nosarka tik ļoti, ka pūli pāršalca smiekli. Viņa teiktos vārdus sagaidītāji stāstīja cits citam, līdz šie vārdi sasniedza arī tos, kas stāvēja perona viņā galā, un ļaužu pārpilnajā stacijā nogranda smiekli.

Astronauts aši pakāpās atpakaļ nokaunējies, sadusmojies.

Vīrieši un sievietes, kas viņu ielenca, acīm redzot, bija politikāņi un ierēdņi, jo, kad Laionsu izveda no kosmosa kuģa uz perona, pūlis godbijīgi pašķīrās.

Astronauts jau atradās pie daudziem mikrofoniem un televīzijas uztvērējiem, un viņam visapkārt stāvēja bruņoti policisti. Aiz policistu loka ņudzēja pūlis, cenzdamies piekļūt pie Laionsa, bļaudams, rokas vicinādams.

Prezidents Konauts pievilka Laionsu tuvāk pie mikrofoniem. Televīzijas uztvērēju milzīgās acis neatlaidīgi lūkojās uz astronautu.

—   Draugi, manas tēvzemes pilsoņi! — atkal dārdēja prezidenta balss. — Pirms trijiem gadiem mēs vērojām, kā majors Laionss aizjoņoja no Zemes pasaules telpā, viņš ir drosmīgs pētnieks, kas cauri kartēs neiezīmētām kosmosa ārēm lidoja uz Marsu, lai izpētītu tā bagātības.

Trīs gadus gaidījām un lūdzām dievu, kaut Laionss laimīgi atgrieztos. Beidzot viņš ir atgriezies pie mums, vienkāršs kā jau allaž, bargajos, izciestajos pārbaudījumos viņš nav kļuvis citāds. Mēs viņam pateicamies par laimīgo atgriešanos un …

Un tā tālāk un tā joprojām skanēja politikāņu parastie formulējumi, kas nav mainījušies kopš pasaules radīšanas. Laionsam vajadzēja kvernēt televīzijas uztvērēju vērīgo acu priekšā, bet pūlis pa to laiku dusmīgi mutuļoja aiz policistu kordona; taču tagad pūlis vismaz klusēja.

Laionsam sāka tirpt kājas. Rokas neveikli karājās — ar tām nebija ko darīt.

Un visu laiku — neatlaidīgas, biedējošas acis, no kurām nevarēja nekur paslēpties.

Laionss nepatikā novērsās. No ierēdņu pūļa uz viņu lūkojās divas sejas, divas sastingušas, tālas sejas, kas uzsmaidīja Laionsam gandrīz kā svešiniekam.

—  Māt! — viņš iesaucās. — Sid!

Abas sejas uzreiz nobālēja, tajās pavīdēja izmisums. Māte un brālis pielika pirkstu pie lūpām, uzstādami, lai Laionss klusē. Tobrīd prezidents Konauts pagriezās atpakaļ, satvēra viņu aiz pleca un teica:

—       Major, tagad pastāstiet mums, ko atradāt uz Marsa. Manu zēn, iegaumējiet, ka visa pasaule godbijīgi gaida jūsu pirmos vārdus!

Laionss kā apstulbis raudzījās uz mikrofoniem. Viņa smadzenēs neradās neviena sakarīga doma. Laionss stāvēja, drebēja, nespēdams pasacīt ne vārda. Pūli jau pārņēma nemiers. Prezidents paskatījās uz astronautu.

—       Es… es nespēju… parunāt, — Laions stostīdamies izdvesa.

Viņa nervi vairs neizturēja; Laionss aizstreipuļoja pie mātes, apkampa viņu.

—   Lūdzu, Džozef, manis dēļ… — māte čukstēja.

Dēls atvirzījās.

—   Džozefs? — viņš jautāja. — Un nevis vairs Džo?

Laionsa brālis Sids saudzīgi paņēma viņu zem rokas un atkal pieveda pie mikrofoniem.

—       Zinu, kā tu jūties, — brālis sacīja klusi un ļoti uztraucies. — Tāpēc tev uzrakstīju runu. Tev tā tikai jānolasa.

Laionss uzmeta acis papīra lapai, lūdzoši paraudzījās atpakaļ. Sids un māte stūma viņu uz priekšu. Prezidents drošinādams uzsmaidīja Laionsam un pavirzīja viņu iepretī draudīgajai spožo aparātu rindai.

Astronauts sāka lasīt. Teksta saturu viņš neapjēdza un lasīja steigšus vienādā, neizteiksmīgā balsī bez pauzēm un jebkādām niansēm, priecādamies, ka nav jādomā par izsacītajām frāzēm. Tas viss uzrakstīts uz papīra, un vienalga, kāds ir saturs.

Laionss tikai tad noskārta, ka ir izlasījis līdz beigām, kad prezidents Konauts papliķēja viņam pa muguru un teica:

—       Major, paldies jums! Lieliski runājāt! Bet tagad, mani pilsoņi, pacietīgi gaidīsim, kamēr majors Laionss atpūtīsies un kamēr būs attīstītas filmas, ko viņš uzņēmis uz Marsa, tad dzirdēsim no viņa kaut ko vairāk. Esmu pārliecināts, ka mūsu pacietība tiks dāsni atalgota.

Policijas vienība ielenca Laionsu un viņa tuviniekus, izveda cauri pūlim pie gara, šaura automobiļa ārpus raķešu stacijas teritorijas. Mašīnā jau sēdēja divi sveši vīri. Laionss izbrīnā apstājās, bet tad saskatīja, ka svešie viņam uzsmaida.

—        Džozef, viss kārtībā, — māte laipnīgi sacīja. — Misters Morisons un misters Bentlijs. Tu taču viņus pazīsti?

—       Astronautikas sabiedrības priekšsēdētājs un kasieris. Hallo! — Laionss godbijīgi nomurmināja. — Tas ir ļoti laipni, ka esat ieradušies!

—   Smalkjūtīgs, kā allaž, — Morisons teica un pasmējās.

Mašīna devās ceļā, ieslīdēja tunelī, kas veda uz Ņujorku.

Sids un māte sēdēja iepretī Laionsam un ap viņu lūpām plaiksnījās sērīgs, oficiāls smaids.

—       Māt, vai esi sakārtojusi manu kādreizējo istabu? — Džo jautāja, visiem spēkiem pūlēdamies uzsākt sarunu.

Māte samulsa.

—       Major, nezinu, kā lai to paskaidroju, — Bentlijs beidzot sacīja. — Domāju, ka jums labāk patiks, ja runāsim vaļsirdīgi.

—   Protams, — Laionss atteica.

—        Jums nav nemaz ko domāt par aizritējušās dzīves atsākšanu. Nebūs vairs maza dzīvokļa, nebūs vairs lidojumu. Vai zināt, jūs esat visas mūsu planētas varonis …

—       Protams, — Sids piebilda. — Džo, tu esi dzīves kalngalā, pašā smailē.

—       Visas planētas varonis? — Laionss neizpratnē vaicāja. — Ko tas nozīmē?

—        Tie ir veci, bet no jauna atrasti vārdi, — Morisons iejaucās sarunā. — Līdz šim šķita, ka mūsu prozaiskajā civilizācijā sabiedrības interese nevar pievērsties vienam cilvēkam tik ļoti, lai viņš kļūtu par varoni. Šoreiz stāvoklis izveidojies mazliet neparasts. Avīzes tik daudz rakstījušas par jūsu lidojumu, ka lasītājiem esat kļuvis par varoni. Lai jūsu slavu pārvērstu kapitālā, arī jūsu dzīves veidam jābūt atbilstošam šai slavai.

Laionsam kļuva neveikli.

—   Es nesaprotu …

—   Ar jūsu palīdzību mūsu planēta pārvarēs gadsimtus vienā rāvienā, — Bentlijs sacīja.

Laionss pamāja ar galvu.

—   Bet kā to spēšu izdarīt?

—   Tagad mums pieejamas visas planētas, — Morisons skaidroja. — Astronautikas akciju sabiedrība ir uzbūvējusi divus starpplanētu kuģus — jūsējo un vēl vienu, lielāku, — tie ir pirmie nākamās kosmisko laineru flotes pārstāvji. Protams, nelielai akcionāru grupai nepietiks līdzekļu, lai uzbūvētu visu vajadzīgo. Tāpēc, major Laions, mēs izvirzām jūs; ļaudis jums neaprobežoti uzticas; ļaudis dos naudu kuģu būvēšanai, un jauno floti mēs sauksim par Laionsa līniju.

—   Džozef, tā tev ir vislielākā izdevība, kāda vien var būt, — māte piebilda.

Sids satraukti paspieda brālim roku.

—   Džo, tu būsi jaunās akciju sabiedrības priekšsēdētājs! Arī mani viņi iecels labā amatā!

—   Palīdzēšu, cik vien spēšu, — Laionss piekrita. — Taču nekāds lāga priekšsēdētājs nebūšu. Esmu tikai vienkāršs astronauts.

Māte sacīja:

—   Džozef, par to tu neraizējies. Misters Morisons un misters Bentlijs tevi pamācīs, kas un kad jādara.

—   Tā būs neuzvarama savienība, — Morisons teica un uzsita Laionsam pa ceļgalu, — jūsu reputācija, mūsu veikalnieciskā pieredze un nauda, ko ļaudīm ļausim ieguldīt mūsu uzņēmumā. Major, visi rūpesti lai paliek mūsu ziņā, un tad mēs būsim visbagātākie cilvēki šajā mazajā, vecajā pasaulē!

Viņi aizdrāzās pa tuneli, nesastapdami nevienu mašīnu, jo visas bija novirzītas pa virszemes ceļu. Izbraucis ielas augšstāvā, šoferis stūrēja auto uz pilsētas dzīvojamo daļu, pēc tam uz celtni, kuru Laionss pazina — tā bija «Grand American» viesnīca, vislielākā un visdārgākā no visām viesnīcām.

—   Nu, major, — Bentlijs jūsmīgi sacīja, kad viņi šāvās augšup zaigojošā liftā, — lūk, šeit jūs dzīvosiet. «Grand American» viesnīcā.

Laionss sadrūma.

—   Lieliski, lai gan es šeit lāgā nejutīšos. Labprāt vēlētos» lai man atļauj dzīvot mājās, manā kādreizējā istabā.

—    Nē, Džozef, — māte protestēja, — misters Morisons un misters Bentlijs noīrējuši tev veselu viesnīcas stāvu. Turklāt es vairs nedzīvoju vecajā dzīvoklī. Tas rajons mums nav piemērots.

—   Man tur patika! — Laionss skumji sacīja.

Viņu ieveda greznos apartamentos. Iegājis milzīgā pieņemamā telpā, Laionss apmulsa un apstājās: šeit, viņu sagaidot, stāvēja vesels pulks apkalpotāju — Laionsam likās, vairāki simti. Viņi visi zemu paklanījās.

Džo Laionss apjuka un garām apkalpotājiem iesteidzās krāšņi iekārtotā viesistabā. No turienes veda durvis uz citām istabām, kas bija izklātas ar lieliskiem, pūkainiem tepiķiem un varen grezni mēbelētas.

—    Es te nekad nepierādīšu, — viņš nomurmināja. — Vaļsirdīgi sakot, man šeit ir bail.

—• Blēņas, manu zēn! — Morisons teica. — Drīz jūs te pastaigāsieties tā, it kā būtu šeit piedzimis. Nav šaubu, ka ļaudis gaida, lai Laionsa līnijas priekšsēdētājs dzīvotu viņa stāvoklim atbilstošos apstākļos.

—    Domāju, ka tā arī būs. — Laionsa iedegusī piere saraucās. — Taču man šķiet, ka tas nav pareizi. Jūs uzbūvējāt kosmosa kuģi, es ar to lidoju. Pēdējos desmit gados esmu vadījis starpplanētu raķetes un biju viens no labākajiem pilotiem. Tas arī ir viss.

—    Džozef, bet, ja ļaudis grib, lai tu būtu akciju sabiedrības priekšsēdētājs, — māte sacīja, — tad ar to pietiek.

—    Protams, ja tas var sekmēt starpplanētu lidojumus. Tā ir mana vienīgā vēlēšanās.

—    Pilnīgi pareizi, major, — Bentlijs piekrita, likdams uz galda papīru kaudzīti un turēdams rokā pildspalvu. — Vai jums labpatiktos parakstīties?

Laionss paklausīgi uzskrīvēja savu parakstu.

— Kas tie par papīriem? — viņš vaicāja.

—    Dokumentācija par Laionsa līniju. Jūs nupat apliecinājāt, ka esat ar mieru būt par akciju sabiedrības priekšsēdētāju.

Morisons salocīja dokumentus, ielika tos kabatā un paspieda Laionsam roku.

—    Manu zēn, pagaidām mēs jūs atstāsim vienu. Guliet. Tiksimies rītdien.

Māte noskūpstīja Laionsu un arī aizgāja kopā ar Sidu.

Ienāca viesnīcas pārvaldnieks.

—   Ser, pusdienas ir galdā. Ja vēlaties doties pie miera, tad atļaujiet ziņot, ka jūsu guļamistaba sakārtota.

Laionss jutās izsalcis un noguris. Viņam laimējās paēst, lai gan apkārt trinās vesels bars kalpotāju, kuri citu pēc cita apmainīja pusdienu šķīvjus. Laionss tikko spēja sagaidīt, kad varēs tikt mīkstā gultā ar vēsiem, baltiem palagiem.

Guļamistabā viņš pavilka vaļā greznās, zilās blūzes rāvējslēdzēju un pēkšņi apstājās. Roka juta, ka krūšu kabatā kaut kas ielikts. Sī diena viņu bija tik ļoti apstulbinājusi, ka Laionss pavisam piemirsa viņu, savu meiteni, lai gan nekad nebūtu ticējis, ka tas iespējams. Laionss. saudzīgi izņēma no kabatas statueti.

Tā bija krāsaina fotostatuete, izgatavota no speciālas plastmasas. Ikviens pazītu, ka tas ir skulptorkameras ražojums, taču pati statuete radītu izbrīnu jebkurā skatītājā.

—   Lēlija … — Laionss klusi teica.

—  Džo, atgriezies drīzāk! — gluži kā atbalsi Laionss dzirdēja maigu, klusu, mazliet īpatnēju balsi.

—  Ai, cik ļoti es vēlētos atgriezties, Lēlija, — viņš čukstēja. — Taču šķiet, ka pagaidām nevarēšu. Tomēr agri vai vēlu atgriezīšos pie tevis, mīļā Lēlija, atgriezīšos, tiklīdz mani laidīs projām no šejienes.

Viņš piesardzīgi uzlika statueti uz naktsgaldiņa un izģērbās. Lidodams atpakaļ no Marsa, Laionss ar baudu domāja par spirdzinošām, aukstām dušām, kuras kuģī nebija pieejamas bezsvara stāvokļa dēļ. Taču šobrīd Laionss jutās pārāk noguris, lai ilgotos pēc kaut kā cita nekā pēc gultas. «Dīvaini,» viņš sērīgi domāja, «cik ļoti pārvērtusies māte un Sids: viņos nav vairs ne vēsts no sirds siltuma. Lēlija ir gluži citāda: viņa vienmēr atklāta un laipna.»

* *

Kāds raustīja Laionsu aiz pleca. Viņš atvēra acis un ieraudzīja Sidu, kas bija pārliecies pār brāli. Māte stāvēja blakus gultai un smaidīja.

—  Ak debesu tēvs, — viņa teica, — laikam esi gan ļoti noguris! Gulēji gandrīz visu dienu un nakti.

Laionss nožāvājās, izstaipījās, pēc tam nogrūda segu un strauji izkāpa no gultas.

—        Protams, jūtos jau labāk. Droši vien būtu nogulējis veselu nedēļu, ja jūs mani nepamodinātu.

—        Džo, piedod man, — Sids teica. — Biju spiests tevi modināt. Šovakar par godu tev notiks liels bankets — oficiāla pieņemšana un līdzīgas norises, un tev vajadzēs pirmoreiz pasludināt, ka nodibināta jauna akciju sabiedrība.

—       Ai Sid! — Laionss sūrojās. — Cerēju, ka man iedos brīvdienu! Gribēju tikties ar veciem biedriem, pilotiem …

—        Daži no viņiem būs pieņemšanā, — Sids pārtrauca brāli. — Džo, beidzot taču tev jāiemācās raudzīties uz sevi citādi. Šobrīd tu esi pats izcilākais vīrs visā pasaulē. Viss atkarīgs no tevis, un tu nedrīksti mūs pievilt.

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

—        Šovakar būs liela pieņemšana. Tu nolasīsi paziņojumu, un ļaudis sāks interesēties. Rītdien tu pārbaudīsi starpplanētu kuģi, kas pievakarē aizlidos. Ļaudis pirks mūsu akcijas, vai saproti?

—       Starpplanētu kuģi? — Laionss brīnījās. — Uz kurieni tas dosies?

—       Mūsu zinātnieki pētī tavas piezīmes, filmas un visu pārējo. Viņi izdarīs mehānismos nepieciešamos pārveidojumus.

—       Vai kuģis lidos uz Marsu? — Laionss neatlaidīgi vaicāja.

—   Jā. Tas būs pirmais Laionsa līnijas kuģis.

—       Ai, kaut arī es būtu tā kuģa apkalpē, — Laionss iesaucās.

Taču tas nebija iespējams. Vispirms Laionsam vajadzēja izpildīt savu pienākumu.

—       Džozef, kas tā tāda? — māte jautāja. Viņa turēja rokā fotostatueti. — Kas tā tāda?

—       Lēlija, marsiešu meitene, — dēls atbildēja. — Es … es gribu ar viņu precēties.

—       Precēties ar viņu? Ar šo biedēkli, kurai āda sarkanbrūna kā varš? Džozef, Džozef! Zemes meitenes daudz skaistākas!

—       Tā ir aizsargkrāsa, — Laionss iebilda. — Aizsargā pret aktīniskiem stariem.

—   Bet viņa taču ir marsiete! Varbūt viņa pat nepieder pie cilvēku dzimuma?

—   Nē, viņa ir gan cilvēku dzimuma. Lēlijas senči aizbēguši no Zemes, kad sācies viens no leduslaikmetiem.

Sids saprotoši iesmējās.

—   Džo, droši vien viņa ir mežone?

—   Lēlija, ļoti izkoptās, kulturālās Marsa rases pēctece, ir mežone? — Laionsa seja nobāla, dūres sažņaudzās.

—  Vai tu viņu pametīsi manis dēļ? — māte lūdzoši vaicāja.

—   Bet, māt…

Viņi dzirdēja, ka atveras lifta durvis.

—   Māt, tur nāk Morisons un Betlijs, — Sids steigšus sacīja. — Izej un aprunājies ar viņiem. Es palīdzēšu brālim apģērbties. — Kad māte izgāja no guļamistabas, Sids teica Džozefam: — Džo, neapbēdini māti. Tu taču zini, ka nevari atgriezties tur un apprecēt savu marsieti. Tava īstā vieta ir šeit, un tev jāpalīdz attīstīt starpplanētu satiksmi. Turklāt tu zini, cik ļoti māte raizējas mūsu dēļ: tēvs gāja bojā katastrofā, ikviens no mums var mirt līdzīgi tēvam. Morisons grib precēties ar mūsu māti, un viņš mātei ļoti patīk. Tas būtu liels atspaids mums visiem.

—   Jā, es zinu, — Laionss šaubīdamies sacīja. — Darīšu visu, kas vajadzīgs, bet, kad beigšu, kāpēc nevarēšu atgriezties uz Marsa?

Sids neatbildēja, taču viņa seja izskatījās drūma un izklaidīga. Laionss ļāvās, lai viņu ieģērbj sarkanās stikla auduma svētku drānās, apņēma ap pleciem zaļu apmetni un uzlika galvā cepurīti. Civilapģērbā Laionss jutās neērti, taču izskatījās elegants un ļaužu pūlī ļoti atšķirtos no citiem.

Aiz durvīm stāvēja viesnīcas pārvaldnieks ar paplāti. Laionss paņēma no tās glāzi, izdzēra dzīvinošo brokastu kokteili un pēc tam sekoja Sidam viesistabā. Tur sēdēja Morisons, Bentlijs, māte un kāda skaista jaunava. Viesi sasveicinājās ar Laionsu, paspieda viņam roku.

—   Major, cik ļoti esat pārvērties! — Morisons sacīja. — Nekas neatspirdzina tik labi kā dziļš miegs. — Viņš pieveda pie Laionsa meiteni. — Mona Trenta, — Morisons teica, — visdaiļākā un slavenākā televīzijas zvaigzne.

—   Mis Trenta, kā klājas? — Laionss murmināja.

—      Nesakiet «mis». Sauciet par Monu un esiet pret viņu ļoti uzmanīgs, — Bentlijs teica. — Padomājiet, kas tā par reklāmu: jūs abi šobrīd esat vispopulārākie jaunieši visā pasaulē!

Mona valdzinoši pasmaidīja un, ieejot liftā, paņēma Laionsu zem rokas. Taču, nobraucis pirmajā stāvā un iedams pa gaiteņiem uz plašo, cilvēkiem un radioteleaparātiem pārpilno balles zāli, Laionss atkal un atkal brīnījās, kā gan viņš var palīdzēt starpplanētu satiksmes attīstībai, lakstodamies ap skaisto televīzijas aktrisi.

Tiklīdz viņi iegāja zālē, visi pielēca kājās. Laionss atkal jutās ļoti neērti. No visām pusēm sniedzās rokas, un viņš, sveicienus saņemdams, tās paklausīgi spieda. Laionsam steigšus iedeva papīra lapu, pastūma viņu pie radio un televīzijas pārraižu aparātiem. Raudzīdamies papīra lapā un cenzdamies ne par ko citu nedomāt, Laionss saņēmās un diezgan veikli nolasīja savu runu.

Pēc tam visi apsēdās pie galda; par godu Laionsam teica runas, Mona sēdēja pa labi no viņa, raudzījās uz Laionsu kā uz dievekli un, tiklīdz neviens nedzirdēja, dusmīgi, uzstājīgi čukstēja, lai Laionss esot laipnāks pret viņu. Astronauts vienaldzīgi klausījās tukšajās blēņās, ko Mona tam čukstēja tikai tādēļ, lai pievērstu sev Laionsa uzmanību.

—  Nemuļķojieties, — televīzijas zvaigzne gandrīz neskanīgi teica, lai gan viņas acis tobrīd saldeni lūkojās uz Laionsu. — Smaidiet, smejieties! Tas radīs lielāku efektu.

Laionss pūlējās, taču muļķību čukstēšanai viņam nepietika spēka. Viņš bija vaļsirdīgs puisis, tāpat kā pilotu lielākā daļa. Laionss saprata, ka stratēģiska nozīme ir laipnībai pret akcionāriem, kas veicinās raķešu lidojumu attīstību, bet nezināja, kāpēc viņam jātēlo, it kā viņš būtu iemīlējies populārajā aktrisē.

Beidzot Mona uzaicināja Laionsu dejot. Viņš virpuļoja pa zāli, apskāvis Monu. Tikko viņi piecēlās, visi steigšus pavirzījās sāņus, lai viņiem būtu kur dejot. Tas atkal samulsināja Laionsu.

Viņš paskatījās nekārtīgajā ļaužu drūzmā un ieraudzīja tur savus vecos biedrus.

Laionss tūlīt apstājās, steidzās pie biedriem un sirsnīgi sniedza viņiem roku. Biedri pielēca kājās, spieda Laionsa roku un neveikli smaidīja.

—      Cik ļoti priecājos redzēt kaut dažus no mūsu vecās gvardes! — Laionss dedzīgi iesaucās. — Vai neatnāksiet pie manis, kad šī jezga beigsies?

—   Protams, mēs labprāt aizietu, — atbildēja Sems Mārtiņš, viens no vecajiem darbabiedriem.— Bet, velns parāvis, vienkāršiem pilotiem, piemēram, mums, nepiederas draudzēties ar tādu varoni, kāds esi tu.

—   Puiši, rimstieties ar saviem glaimiem, — Laionss sacīja un iesmējās.

Laionss iepazīstināja vecos darbabiedrus ar Monu. Dīvaini, ka viņa saspīlējums palielinājās vēl vairāk. Laionss apsēdās un mēģināja iesaistīt pilotus sarunā. Taču viņi runāja tikai tad, kad Laionss tieši vērsās pie viņiem, un arī tad atbildēja ārkārtīgi godbijīgi. Laionss apjuka arvien vairāk, jutās atstāts un vientuļš. Mona atkal aizveda viņu dejot.

Kāpēc visi kļuvuši tik salti un sveši? Ne vien vecie draugi, bet pat māte un Sids? Lai gan Laionss viņus ļoti mīļoja, taču jaunās attiecības bija acīm redzamas. Par Monu Trentu Laionsam nebija nekādu šaubu. Viņai Laionss bija tikai vēl viena slavenība.

Bet visi pārējie, kāpēc tie nebija tikpat sirsnīgi kā senāk? Kāpēc neatbildēja uz viņa draudzību ar draudzību, pēc kuras viņš tik ļoti ilgojās?

Lēlija tāda nebija, Lēlija bija strauja, vaļsirdīga, laipna, viņa Laionsu saprata …

* * *

Nākamajā dienā, apskatīdams starpplanētu kuģi un gaidīdams, kamēr ieslēgs pārvietojamo radioiekārtu un viņš varēs uzrunāt Zemes iedzīvotājus — it kā viņš būtu pats izcilākais raķešu speciālists, — Laionss īstenībā jutās kā vislielākais muļķis. Ceļojums sekmīgi bija beidzies tikai tāpēc, ka viņam laimējās un ka viņa kuģis nebija gājis bojā, saduroties ar meteorītu vai neprecīzi nolaižoties.

Mona Trenta bija iekārusies Laionsa elkonī; Morisons un Bentlijs stāvēja turpat tuvumā. Taču māte un Sids drīkstēja skatīties uz viņiem tikai notālēm.

—   Ko jūs sakāt par to? — Bentlijs plātīgi vaicāja. — Veselas flotes pirmais kuģis!

—   Lieliski! — Laionss piekrita.

—   Manu zēn, ja nebūsim stulbeņi, — Morisons čukstēja ausī Laionsam, — mēs kļūsim miljonāri! Ļaudis jau plēšas akciju dēļ!

—   Nemaz neesmu ilgojies sapelnīt milzum daudz naudas, — Laionss iebilda. — Gribu tikai palīdzēt jums un atgriezties …

—   Major, ne vārda vairāk! — Bentlijs viņu pārtrauca. — Mikrofoni ieslēgti.

Džo Laionss staigāja pa kuģi un cildināja to mikrofonā. Šoreiz viņš runāja, ko domāja, — kuģis tiešām bija pats izcilākais, pats modernākais ar vislabāko aparatūru, kādu vien var iedomāties.

Laionss runāja vienkārši un izteiksmīgi. Pēc tam izņēma no kabatas Morisona uzrakstīto runu un sāka to lasīt. Lielāko tiesu tika atkārtots tas pats, ko Laionss bija teicis jau divas vai trīs reizes: starpplanētu lidojumu ienesīgums, citu planētu bagātības, civilizācijas progress.

Viņš skandēja tekstu, ar acīm vērodams arī nākamās rindas, un pēkšņi ieraudzīja rindkopu, kuras saturu izpratis apklusa. Tur bija rakstīts:

«Nezinu, vai šobrīd man vajadzētu runāt par savu personisko dzīvi, taču esmu pārliecināts, ka priecāsieties par manu saderināšanos ar visu planētu daiļāko jaunavu — ar Monu Trentu! Mēs bijām šķirti trīs gadus …»

Laionss trakā niknumā pazibsnīja ar acīm uz Morisonu un Bentliju. Tie satraukti māja, lai viņš turpinot. Laionss drūmi saknieba lūpas un ātri atgāja no mikrofoniem. Morisonam bija aši jāstājas viņa vietā un jāturpina runa.

Bentlijs un Mona steidzās līdzi Laionsam. Tas aizcirta durvis viņiem deguna galā un devās cauri lieliskajai vadības kabīnei, cauri dzīvojamām kajītēm, laboratorijai, kravas nodalījumam. Tur viņš apstājās un iebāza roku kādā kastē.

«Velns rāvis viņus visus,» Laionss lielā niknumā domāja, «lai viņi izmanto mani, kā vien vēlas, lai kļūst par miljardieriem — man vienalga, ja raķešu satiksmes attīstībai var līdzēt vienīgi šādā veidā.» Taču viņi bija izdaudzinājuši Laionsu par nez kādu varoni, atsvešinājuši no draugiem, viņu rīcības dēļ Laionsa māte un Sids kļuvuši par intrigantiem, un tagad šie veikalnieki grib piespiest Laionsu, lai viņš precas ar nemīlamu meiteni!

Sids vai māte bija pastāstījuši Morisonam un Bentlijam par Lēliju, lai izjauktu Laionsa nodomus…

Viņš devās atpakaļ apņēmīgs un drūms. Sems Martins, tas pats, kuru Laionss redzēja vakar vakarā, panācās pretī un ļoti oficiāli ziņoja:

—   Ser, mēs aizlidojam pēc desmit minūtēm!

Bija paredzēts, ka Laionss paspiedīs apkalpes vīriem roku un novēlēs veiksmīgu ceļojumu; tā viņš arī darīja. Bet, kad korespondenti aizgāja un Mona īgni viņiem sekoja, Laionss palika kuģī.

—       Major, iesim! — Bentlijs viņu steidzināja. — Viņi tūlīt aizlidos.

Laionss salika rokas uz krūtīm. Pavadoņi atkal mēģināja viņu skubināt, bet Laionss lielās dusmās atstūma viņus.

—   Zēn, kas noticis? — Morisons izbrīnā jautāja.

—        Kravas telpās paņēmu staru pistoli, — Laionss zīmīgi sacīja. Viņš pistoli turēja rokā. — Vācieties ārā jūs abi, — Laionss uzkliedza Bentlijam un Morisonam. — Kas attiecas uz pārējiem — ja vien vajadzēs, atbrīvošu sev ceļu līdz vadības ierīcēm.

Bentlijs un Morisons nemaz nemēģināja protestēt, kad Laionss pabakstīja tiem mugurā ar pistoles stobru un izstūma abus slūžās.

—        Ejiet ārā, it kā nekas nebūtu noticis, — Laionss pavēlēja, — vai arī piedzīvosiet lielu traci. Uz redzēšanos!

Morisons un Bentlijs bija bāli, tomēr savaldījās un izgāja laukā. Pūlī dārdēja apsveikuma saucieni, taču tie uzreiz apklusa. Laionss aizvēra ārējo lūku, aizgrieza skrūves ratu, iedzina bultas dobumos; pēc tam tāpat viņš rīkojās ar iekšējām slūžām. Apgriezies Laionss pavērsa pistoli pret apkalpi.

—        Visi savās vietās! — viņš dzedri pavēlēja. — Lidošu jums līdzi. — Laionss cieši sakoda zobus. — Nu, veicīgi!

Apkalpe mirkli vilcinājās, pēc tam viņu sejās ieplaiksnījās smaidi.

—       Protams, — Sems Martins sacīja. — Kas mēs esam, lai uzdrīkstētos jums iebilst? Tikai daži astronauti, kuru vidū nav neviena varoņa.

Laionss vērīgi raudzījās viņu sejās, baidīdamies tur saskatīt ironiju, taču ironijas tur nebija.

—   Puiši, lai nu tas paliek! — viņš lūdza. — Jūs mani pazīstat daudzus gadus. Esmu tas pats vecais Džo Laionss. Ari es neesmu nekāds varonis.

Kuģis virzījās pa automātisko slīdceļu uz starta lielgabalu.

— Major, negribu strīdēties, taču vienam pašam aizlidot līdz Marsam un atpakaļ — tas cilvēku nenovēršami ietekmē. Tāds astronauts vai nu sajūk prātā, vai kļūst par varoni. Jūs esat varonis pat tad, ja nevēlaties par tādu būt. Bet tagad strādāsim visi kopā, paļausimies cits uz citu — un arī uz jums!

Vēlreiz kosmosā kopā ar četriem visvecākajiem draugiem!

Varbūt uz Marsa Laionss atkal kļūs tikai cilvēks un nebūs vairs vientuļš varonis …

Smaidot Laionss pieskārās pie Lēlijas attēla, kas atradās svārku iekškabatā, un novērsās. Cilvēkiem nav jāredz, ka varoņa acīs sariešas asaras.

Roberts Makloskijs Vēl vairāk

«Pasaules bērni»: Liesma; 1974

Pēcpusdienas saules stari bija sasnieguši tēvoča Odiseja kafejnīcas skatlogu un tam cauri ielavījušies nelielajā zālē, kur uzreiz iemirdzējās uz slavenā pončiku aparāta metāla virsmas.

Saules zaķēni ielēca tieši acīs pašam kafejnīcas īpašniekam, kas bija ērti iekārtojies aiz savas letes un lēnā garā tērzēja ar pastāvīgajiem apmeklētājiem — šerifu un tiesnesi.

Krusttēvs Odisejs pamirkšķināja ar acīm, aiztramdīja saules zaķīšus un nodomāja:

«Vajadzētu piecelties, iziet ārā un nolaist pār skatlogu sauljumu.»

Bet viņš nepakustēja no vietas un vēl nodomāja:

«Vislabāk gan būtu pierīkot motoriņu: paspied podziņu zem letes — un, lūdzu, nav nekur ne jāiet, ne jārausta aukliņa!»

Pēc tam viņš gardi nožāvājās un mazliet parāvās sānis uz krēsla, lai galīgi izbēgtu no saules zaķīšiem.

—        Piespied podziņu, un darīts, — viņš atkārtoja savu domu balsī un izdarīja to tik skaļi un negaidīti, ka pārbiedēja tiesnesi un šerifu.

—        Ko piespiest? — iejautājās Homērs. Tai brīdī viņš spodrināja leti.

—        Kā? Kas ir? — krusttēvs Odisejs iztrūkās. — Paklau, Homēr, esi nu tik labs un nolaid, lūdzu, sauljumu.

—       Labi, tēvoci Odisej, — Homērs atbildēja, notrausa no letes maizes druskas priekšautā, izgāja ārā un izpurināja tās uz ielas bruģa.

Viņš noskatījās, kā drupačām uzklupa virsū baloži, un pēc tam uzgāja uz ietves un nolaida sauljumu pār skatlogu un kafejnīcas durvīm.

—       Paldies, Homēr, — krusttēvs noteica, kad krustdēls atkal pienāca pie letes.

—       Vai uz kielas viss ārtībā? — šerifs viņam stingri noprasīja. — Tas ir, es gribēju teikt… vai uz ielas viss ir kārtībā? Vai neviens nepārkāpj likumu?

—   Šurp nāk Dalsijs Duners, — Homērs atbildēja.

—   Ak vai, — tiesnesis nopūtās, — atkal šis visneciešamākais pilsētas iedzīvotājs!

Un viņi visi cieši skatījās pa logu uz visneciešamāko pilsētas iedzīvotāju un ieraudzīja, ka viņš ir apstājies pie pieminekļa. Šerifs nozibsnīja ar acīm un sarauca pieri, kad Dalsijs — jau nez kuro reizi! — uzrāva sērkociņu gar pieminekļa postamentu, pamatīgi iesmēķēja pīpi un pēc tam meta vēl degošo sērkociņu tieši pieminekļa tēlam. Tad viņš pagriezās uz kafejnīcas pusi, bet pa ceļam tomēr pameta nelielu līkumu, lai paspertu ar kāju maizes gabaliņus un iztramdītu baložus.

Bunkš! — noskanēja durvis, ielaižot kafejnīcā Dalsiju Duneru. Taču nedz šerifs, nedz tiesnesis — neviens neiztrūkās. Viņi jau zināja, kā Dalsijs Duners prot aizcirst durvis.

—   Nu, kā labi klājas, Dalsij? — šerifs apvaicājās, aizdomīgi noskatīdams viņu no galvas līdz papēžiem, it kā kuru katru brīdi gaidīdams jaunu cūcību.

—   Aizvien vēl turat mani kaut kādās aizdomās, vai ner šerif? — Dalsijs vaicāja. — Jūs esat visaizdomīgākais tips Ohaijo štatā!

Iespējams, ka pēčlējā frāze ne gluži precīzi izteica to, ko viņš gribēja pateikt, taču, lai nu būtu kā būdams, vārds nav zvirbulis: ja pasprucis, vairs nenoķersi.

—   Ņemot vērā vairākus nepatīkamus incidentus, kuru pamatā bija kāda Dalsija Dunera rīcība, — tiesnesis aizrādīja savā parastajā svinīgajā izteiksmē, — man jāatzīst, ka mūsu šerifa aizdomām ir dibināts pamats un ka …

—   Laba diena, draugi! — atskanēja kāda balss.

Visi pagriezās pret durvīm un ieraudzīja, ka pa tām spraucas iekšā nevienam nepazīstams vīrs. Vienā rokā viņam bija čemodāniņš, otrā — saliekamais krēsls un spieķis.

—   Laba diena, mīļie draugi! — svešinieks atkārtoja. — Jūs, bez šaubām, esat vislaimīgākie cilvēki pasaulē, bet pēc vienas minūtes, jā, tikai pēc sešdesmit sekundēm, kas tiks atņemtas no jūsu neaizstājamā laika, — es padarīšu jūs vēl laimīgākus un vēl pateicīgākus par to, ka esmu ieradies šeit pie jums ar savu neparasto un sensacionālo piedāvājumu!

Pēc šiem ne visai saprotamajiem vārdiem svešinieks stādījās priekšā — viņš esot profesors G. A. īss.

—   Profesors G. A. īss, — elpu neatvilcis, viņš skandināja vienā gabalā, tai pašā laikā pagūdams izdarīt jo daudzus darbus: aizvērt aiz sevis durvis, uzstumt uz pieres platmali,, uzstādīt saliekamo krēslu, uzlikt uz tā čemodāniņu, piesliet spieķi, novilkt cimdus — un, to visu darīdams, viņš ne uz mirkli nepārtrauca jauko smaidīšanu. — Lūk, šeit,— viņš turpināja un uzsita pa čemodāniņa vāku, — šeit man ir viens no pasaules brīnumiem! Jā, mani draugi, — jūs taču patiešām esat mani draugi? — pēc maza brīža es jums kaut ko nodemonstrēšu jūsu pārsteigto acu priekšā un izdarīšu piedāvājumu, kuru pieņēmuši jūs varēsit grozīt visu savu dzīvi! … Protams, ja vien jūs piederat pie tiem cilvēkiem, kuri grib grozīt visu savu dzīvi! — viņš piebilda, uzsvērdams vārdu «grib» un plaukšķinādams ar cimdiem pa čemodāna vāku. — Esmu pilnīgi pārliecināts, — viņš no jauna ierunājās, — ka jūs esat tieši no tiem cilvēkiem: no prātīgiem un sātīgiem, no drosmīgiem un rosmīgiem, no cienīgiem un vienīgiem, no kvēliem un cēliem …

—   Ko viņš tur muld? — ieteicās Dalsijs Duners, taču profesoru G. A. īsu pārtraukt nebija nemaz tik vienkārši.

—    … kuri, — viņš turpināja, — nepalaidīs garām izdevību kļūt par apbrīnojamās vielas, par fenomenālā produkta īpašniekiem …

—   Bet mēs nemaz… — Dalsijs iesāka, taču bija spiests apklust.

.. . produkta, kuru, — it kā nekā nedzirdēdams, turpināja profesors, — man ir tas gods jums piedāvāt…

Beidzot profesors atvilka elpu un sekojošo dramatisko pauzi izmantoja čemodāna atslēgšanai un vāka atvēršanai.

—    … jums piedāvāt, — profesors atkārtoja, — un kura vārds ir «Vēl vairāk»!

Visi klātesošie ieraudzīja, ka profesora čemodāns ir piestūķēts ar kaut kādām spilgtas krāsas kārbām.

—  Kas tad … — krusttēvs Odisejs iesāka, bet profesors viņu pārtrauca.

—   Jā, tieši «kas»! — viņš iesaucās. — Jā, tieši, mani dārgie draugi. Šo jautājumu es lasu jūsu laipnajās sejās. «Kas tas ir?» rakstīts jūsu sejās, «kas ir šis slavenais «Vēl vairāk» un kā īpaši šis fenomenālais «Vēl vairāk» var noderēt tieši man?» Mazliet pacietības! Sešdesmit sekundes pacietības — un es jums parādīšu un pierādīšu, ka šī viela dara brīnumus!

Viņš izņēma no čemodāna kārbu un bez kādas pauzes turpināja:

—   Sava eksperimenta demonstrēšanai atļaušos izmantot šos brīņišķīgos pončikus… Jaunais cilvēk, — viņš uzrunāja Homēru, — esiet tik laipns un pastumiet šurp paplāti, bet jūs, džentlmeņi, — viņš palocījās, — būsit tik laipni un paņemsit katrs divus pončikus . ..

Homērs pastūma tuvāk paplāti, ikviens paņēma katrā rokā pa pončikam, bet profesors tikmēr pavēstīja:

—   Tagad, mani draugi, mēs esam gatavi. Sāksim… Paklau, dēlēn, mani tu aizmirsi — kāpēc tu vāc projām pončikus?!

Un profesors zibens ātrumā uzmauca divus gabalus uz sava spieķa gala, un no turienes tie nonāca viņam rokā.

Krusttēvs Odisejs jau grasījās pavaicāt, kur tad te ir tas eksperimets, bet tai mirklī profesors skaļi iesaucās:

—   Tātad! — un pieklaudzināja ar spieķi, pieprasīdams absolūtu uzmanību. — Tātad turpinām eksperimenta demonstrēšanu. Pēc vienas minūtes, nē, tikai pēc sešdesmit sekundēm. .. Bet vispirms es jūs iepazīstināšu tuvāk ar savu burvju produktu.

Viņš pagrozīja pirkstos kārbu, norādīja uz aizbāzni un paskaidroja, ka tas mazliet jāpagriežot pa labi vai pa kreisi, tad atveroties šaura spraudziņa, pa kuru varot nekavējoties iegūt iepriekš minēto produktu.

Tiesnesis, šerifs, krusttēvs Odisejs, Homērs un Dalsijs — visi saspiedās ciešāk kopā, ielenca profesoru un nenolaida acu no viņa pirkstiem, kas braucīja kārbas vāku.

—   Kamēr es turpinu demonstrējumu, — profesors sacīja Homēram, — esiet tik laipns, jaunais cilvēk, un ielejiet visiem pa tasītei no savas smaržīgās kafijas.

—   Hm, — ierūcās krusttēvs Odisejs, — tase kafijas maksā . ..

—   Visi paņem mutē pončiku no labās rokas, — nokomandēja profesors. — Garšīgs, vai ne? . .. Tiešām garšīgs, — viņš atzina, apēdis krietnu pusi sava pončika. — Bet, — viņš piemetināja klusinātā balsī, — tikai skatieties labi uzmanīgi… Es pagriežu aizbāzni un …

Profesors apgrieza kārbu otrādi un pāris reižu to sakratīja virs otrā pončika. Tad no jauna uzmauca pončiku uz sava spieķa gala un pielika to katram pie deguna.

—   Ā! Nu, ko jūs teiksit? — viņš iesaucās. — Neparasti, vai ne? Jā, jā, mani draugi, jūs esat uzminējuši: galvenais ir tas, ka slavenā viela, kas saucas «Vēl vairāk» nav redzama. Bet tas vēl nav viss! Šai vielai arī nav nekādas smaržas! Pārliecinieties paši. — Un viņš no jauna pielika spieķi ar pončiku galā katram pie deguna. — Jā, jūs nevarat to saost un nevarat to redzēt!

Un lielā sajūsmā par to, ka tas tiešām tā ir, profesors pavicinaja labo roku, kura turēja kārbu ar slaveno vielu, un kreiso1 roku, ar kuru bija sažmiedzis nūju ar pončiku galā.

—  Pasniedziet taču kafiju, jaunais cilvēk! — viņš uzsauca un žigli turpināja: — Tātad ko mēs esam konstatējuši? Viela «Vēl vairāk» ir absolūti nesaskatāma ar neapbruņotu aci, tās smaržu cilvēka deguns nespēj uztvert, tā liekas beztrokšņaina… Cukuru, cukuru un krējumu neaizmirstiet, jaunais cilvēk! … Es saku, beztrokšņu viela parastai cilvēka ausij, to nevar samanīt ar jums zināmiem paņēmieniem, nevar konstatēt ar pieskaršanos … Jums, protams, gribas pajautāt: kam tad galu galā mums vajadzīga tāda viela, kuru nevar ne redzēt, ne dzirdēt, ne sataustīt, ne saost? Taču skatieties, skatieties labi uzmanīgi! Tagad es iešļācu savā kafijas tasē mazu nieciņu no šās vielas — un acumirklī, jāL mani draugi, a-cu-mirk-lī — šis smaržīgais dzēriens kļūst VEL VAIRAK smaržīgs! Vai jūs saprotat? VĒL VAIRAK! Tas pats notiks arī ar jūsu bnnišķīgo kafiju, arī ar jūsu lieliskajiem pončikiem. Tie kļūs VEL VAIRAK brīnišķīgi, VEL VAIRAK lieliski!

To sacīdams, profesors G. A. īss pasniedza kārbu ar brīnumaino saturu vispirms Dalsijam, pēc tam tā nonāca pie tiesneša, tad pie šerifa, vēlāk pie tēvoča Odiseja un beidzot pie Homēra. Un ikviens no viņiem sakratīja kārbu virs savas kafijas tases un virs sava otrā pončika, jo pirmo viņi jau sen bija apēduši, sekodami profesoram.

Un pēc tam visi ņēmās garšot un ostīt, saskatījās, no jauna pagaršoja, cienīgi māja ar galvu, bet profesors tikmēr atkal uzsāka runu:

—  Jā, mani draugi, tagad jūs esat pārliecinājušies, ka tiklab kafija, kā pončiki ir kļuvuši vēl vairāk garšīgi! Vai nav tiesa?

Un visi piekrītoši māja ar galvu un ar sevišķu baudu dzēra kafiju un ēda pončikus. Visi, tikai ne Homērs. Viņš vairākas reizes nogaršoja savu kafiju un, to darīdams, tik ļoti vaibstījās, ka bija bail skatīties. Beigu beigās viņš sacīja:

—   Bet ja nu man vispār kafija negaršo? Kāpēc . ..

—   Kāpēc?! — profesors iekliedzās. — Jūs jautājat «kāpēc?», jaunais cilvēk? Pajautājiet labāk «kur?» — un es jums atbildēšu: visur! Jā, visur var pievienot «Vēl vairāk». Tas liks rozei smaržot vēl jaukāk, matu cirtām — cirtoties vēl vairāk, skaistai mūzikai — skanēt vēl skaistāk! Jūs, protams, esat pietiekami gudri, draugi, lai apjēgtu šās vielas neierobežotās iespējas. Un te nu tā ir jūsu acu priekšā ērtā iesaiņojumā, kas atbilst -visām tirgus prasībām. Te nu tā ir jūsu acu priekšā — vairumā un mazumā … Ar vienu kārbu jums pietiks visam mūžam! Nopērciet tikai vienu kārbiņu, un jūs būsit nodrošināti ar šo brīnumvielu līdz pat sava mūža beigām! Nebaidieties, ka tā varētu sasmakt, saskābt vai zaudēt savas īpašības. Nē! Vienmēr un visur tā paliks tāda, kā bijusi, un saglabās savu spēku … Un, lūk, šo brīnumu jūs varat iegādāties par nieka cenu — tikai par piecdesmit centiem, par pieciem daimiem, par pusdolāru! Pusdolārs — un mūžam iedarbīgo vielu «Vēl vairāk» varat uzskatīt par savu! Nepalaidiet garām šo iespēju, ļautiņi! Nelaidiet to garām, lai vēlāk nebūtu jānožēlo! …

Šerifs pirmais «nelaida garām šo iespēju» un izņēma no kabatas piecdesmit centus.

Pēc viņa par dārgo kārbiņu īpašniekiem kļuva tiesnesis un krusttēvs Odisejs. Pat Dalsijs aizņēmās no tiesneša pusdolāru un nopirka vienu kārbiņu.

Profesors jau dzīrās aizcirst ciet čemodāna vāku, kad Homērs pēkšņi teica:

—   Bet mums skolā mācīja, ka .. .

Taču profesors, acīm redzot, jau bija noguris no runām. Viņš strauji iespieda Homēra rokās kārbiņu bez kādas maksas, vēl straujāk aizcirta ciet čemodānu, uzkarināja rokā spieķi, uzvilka cimdus, pastūma atpakaļ no pieres platmali — un nozuda aiz durvīm.

—   Tad nu es aizeju, — pirmais klusumu pārtrauca Dalsijs. — Izmēģināšu mājās to joku.

—  Es arī miešu kājās, — sacīja šerifs, — tas ir, es arī iešu mājās.

—  Uz redzēšanos, Odisej, šodien bija itin jauka dieniņa, — noteica tiesnesis. Viņš aizvien bija pieklājīgs.

—   Jā, jā, — izklaidīgi atņēma krusttēvs Odisejs, kas tai brīdī izraudzījās divus pončikus.

Palicis divatā ar Homēru, krusttēvs Odisejs uzlika pončikus uz divām atsevišķām apakštasītēm un vienu pončiku pamatīgi apšļāca ar «Vēl vairāk». Pēc tam viņš nokoda kumosu no viena pončika, no otra, atkal no pirmā, atkal no otrā. Tad pabružāja zodu, pakasīja pakausi, piesauca klāt Homēru, un viņi abi divi ņēmās garšot.

—   Nē, lai velns mani parauj! — beidzot krusttēvs Odisejs noteica.

—   Vai zināt, -— Homērs piebilda, — šodien neviens nemaksāja ne par kafiju, ne par pončikiem.

—  Lai velns mani parauj, — krusttēvs Odisejs atkārtoja,. — vēl vairāk!…

Nākamajā dienā, kad krusttēvs Odisejs, kā parasti, snauduļoja aiz savas letes, atvērās durvis un ienāca tiesnesis.

—   Paklau, tiesnesi, — krusttēvs Odisejs viņu uzrunāja, tikko mēli kustinādams. — Vai tu manī kaut ko novēro?

Tiesnesis uzmanīgi nopētīja krusttēvu Odiseju un tad sacīja:

—   Novēroju paaugstinatu miegainību.

—   Tā, tā, — krusttēvs Odisejs attrauca un nožāvājās, — arī mana sieva saka to pašu. Es vienmēr esot bijis slinks, šī saka, bet tagad vēl vairāk … Bet tas gan, tiesnesi, nav taisnība. Gluži vienkārši — es neesmu izgulējies. Redziet, es ņēmu un uzbēru «Vēl vairāk» uz sava matrača, lai tas kļūtu vēl mīkstāks .. .

—   Nu, un līdzēja? — tiesnesis jautāja.

—   Līdzēt jau līdzēja, tikai dažas pilītes, acīm redzot, uzšļācās uz tās atsperes, kas visstiprāk grabēja.. . Tad nu tā kļuva vēl čīkstīgāka! Visu nakti nevarēju ne acu aizdarīt.. . Sveiki, šerif!

Jā, kafejnīcā nāca iekšā pats šerifs, uztraucies un sasarcis.

—   Džentlmeņi, — tiesnesis svinīgi iesāka. — Es gribu kaut ko paziņot. Baidos, vai arī manī nenotiek kādas nopietnas pārmaiņas, — gan iekšējas, gan ārējas. Esmu tāds pats kā vienmēr un tai pašā laikā arī savādāks. Jūtu sevī kaut ko tādu.. . Un vēl vairāk …

Bet šerifs piebilda:

—   Jan māatzīstas, ka lēdējā paikā es jaucu vārdus un pieži bats nevaru vuzminēt, ko esmu kacījis.

—   Jā, te kaut kas nav kārtībā, — drūmi aizrādīja krusttēvs Odisejs. ■-— Pag, pajautāsim Dalsijam. Viņš arī bija kopā ar mums.

Par laimi, Dalsijs pašreiz nāca pāri tirgus laukumam, soļodams pa pašu zālienu. Viņš paklupa pret stabiņu ar plāksnīti «Nestaigājiet pa zālienu!», izlamājās, izrāva stabiņu ārā no zemes un iesvieda to tieši piemineklī. Tad viņam aizķērās kāja aiz atkritumu urnas, un tikai pēc tam viņš devās uz kafejnīcas pusi.

—       Viņš ir tāds pats kā vienmēr, tikai vēl vairāk, — sacīja krusttēvs Odisejs. — Droši vien visu dienu laistīja sevi ar šo vielu.

Tiesnesis un šerifs piekrītoši māja ar galvu.

Bunkš! — norībēja durvis, ielaizdamas kafejnīcā Dalsiju Duneru.

Tepat atradās arī Homērs ar savu draugu Frediju, un viņi ziņkārīgi aplūkoja vēl vairāk miegaino krusttēvu Odiseju, vēlvairāk cienīgo tiesnesi, vēl vairāk aizdomu pilno šerifu un vēl vairāk neciešamo pilsoni Dalsiju Duneru.

— Un kā tad tu, Homēr, jūties? — krusttēvs Odisejs ievaicājās.

—       Ļoti labi, — Homērs atbildēja. — Bet jūs gan izskatāties briesmīgi miegains. Vai jūs neesat saslimis?

' — Ko tu izdarīji ar savu kārbu «Vēl vairāk»? — krusttēvs Odisejs jautāja, ar mokām atgaiņādamies no miega.

—        Ak, ar to? — Homērs attrauca. — Mēs ar Frediju kārtīgi apslacinājām radioaparātu, lai varētu labāk dzirdēt. Mazliet it kā līdzēja, toties radās vairāk traucējumu un pasliktinājās selektivitāte. Tad mēs paņēmām skrūvgriezi un attaisījām vaļā kārbu ar «Vēl vairāk».

—   Nu? — visi reizē jautāja.

—   Tā nu ir, — Homērs sacīja.

—   Kārba bija tukša, — teica viņa draugs Fredijs.

—   Šī viela nav redzama, — tiesnesis atgādināja.

—   Kārba bija tukša! — Fredijs atkārtoja izaicinoši.

—   Tukšāka par tukšu, — Homērs sacīja. — Un vēl vairāk!

—        Iznāk, ka mūs piegrābuši, tas ir, piekrāpuši! — šerifs iekliedzās. — Tas jau pat bērnam ir skaidrs!

—       Mūsu pārāk bagātā fantāzija, — noteica tiesnesis, — novedusi mūs mazliet sānis.

—       Profesors mūs pamatīgi apveda ap stūri, — ierunājās krusttēvs Odisejs mazliet mundrākā balsī.

—       Lūdzu, tiesnesi, saņemiet, — sacīja Dalsijs, sniegdams viņam savu kārbu ar «Vēl vairāk». — Tagad esam norēķinājušies, un es jums vairs neesmu parādā piecdesmit centus.

—        Pacienājieties ar pončikiem, zēni, — visiem laipni piedāvāja krusttēvs Odisejs.

Viņš to mēdza darīt tādās reizēs, kad gribēja kaut ko lūgt.

—       Zēni, — viņš pēc brīža sacīja. — Galvenais — pielūkojiet, lai nedabū zināt vectēvs Hērakls. Citādi mums vairs nebūs glābiņa.

Homērs brītiņu vilcinājās, bet ne pārāk ilgi, un, tiklīdz viņi abi ar Frediju bija apgādājušies ar pončikiem, Homērs teica:

—   Viņš jau zina.

—   Ko?! — iesaucās šerifs un krusttēvs Odisejs.

—       Jā. Kad mēs atkal pielikām klāt vāku, man ienāca prātā, ka labāk atdot kārbu vectēvam Hēraklam. Viņam taču patīk visi jauninājumi.

—       Un ko tad tas ecais vēzelis, tas ir, vecais ēzelis, teica? — šerifs jautāja.

—       Viņš sacīja . .. pag .. . viņš sacīja … es gan nezinu . . . vai drīkst visu teikt?

—       Visu taisnību — un tikai taisnību, — svinīgi noskandēja tiesnesis.

—       Nu, viņš sacīja, — Homērs turpināja, — ka pirmo reizi mūžā redzot tādus stulbeņus . . . Savas tukšības viņiem esot par maz, tāpēc viņi to vēl pērkot kārbās . .. Vai es pareizi atstāstīju, Fredij?

Content

Fantastisku stāstu krājums

Volters S Terijs Bezdibeņa aka

Leonidas Barleta Cilvēks kas baroja savu ēnu

Herberts Velss Durvis sienā

Elgots Lendzs Džungļu briesmoņi

Aizeks Azimovs Dziedošais pulksentiņš

VILJAMS PLOUMERS. angļu rakstnieks. KARALIENES VIKTORIJAS DĒLS

Driva Vidara No Sindbada Jūrasbraucēja piezīmēm

Vaclavs Kaidoss Pūķis

Džeimss Kriss Runājošā mašīna

Arturs Klarks Suņa zvaigznājs

Raghunaths Vamans Dighe Tadžmahals

Horācijs Leonars Golds Varonis

Roberts Makloskijs Vēl vairāk