Adamss Duglass

Galaktikas ceļvedis stopētājiem-1

Duglass Adamss

Galaktikas ceļvedis stopētājiem

Kaut kur tālu Galaktikas Rietumu spirāles atzara vecmodīgajā galā, pīļu dīķī, kas pat kartē nav iezīmēts, atrodas novārtā pamesta, maza, dzeltena saule.

Apmēram deviņdesmit divu miljonu jūdžu attālumā ap to riņķo galīgi nenozīmīga zilzaļa planētiņa, kuras no pērtiķiem cēlušās dzīvības formas ir tik apbrīnojami primitīvas, ka vēl aizvien uzskata -elektroniskie rokas pulksteņi ir brīnišķīgs izgudrojums.

Šai planētai ir drīzāk gan bija kāda problēma: lielākā tiesa uz tās mītošo cilvēku krietnu daļu laika jutās nelaimīgi Problēmai tika ieteikti daudzi risinājumi, bet vairākums no tiem galvenokārt pievērsās zaļu papīra gabaliņu kustībai, un tas ir savādi, jo neba zaļie papīra gabaliņi bija nelaimīgi. Tādējādi problēma netika atrisināta; daudzi cilvēki bija skopulīgi, un lielākā daļa nožēlojami, pat tie, kuriem bija elektroniskie rokas pulksteņi.

Daudzi aizvien vairāk sliecās pievienoties viedoklim, ka visi jau pašā sākumā ir pieļāvuši lielu kļūdu, nokāpjot no kokiem. Un daži teica, ka pat koki ir bijusi neveiksmīga izvēle un nevienam nebija vajadzējis atstāt okeānu.

Un tad kādu ceturtdienu, gandrīz divus tūkstošus gadu pēc tam, kad kāds vīrs bija ticis pienaglots pie koka par to, ka stāstīja, cik lieliski būtu pārmaiņas pēc pret cilvēkiem izturēties labi, kāda meitene, vienatnē sēžot mazā kafejnīcā Rikmensvērtā, pēkšņi apjauta, kas visu šo laiku ir bijis nepareizi, un viņa beidzot zināja, kā padarīt pasauli par labu un laimīgu vietu. Šoreiz bija droši, tas izdotos, un neviens nekur nebūtu jāpienaglo.

Diemžēl, pirms viņa paspēja tikt līdz tālrunim, lai kādam to izstāstītu, notika šausmīga, muļķīga katastrofa, un ideja bija zudusi uz mūžiem.

Šis stāsts nav par viņu.

Bet gan par šausmīgo, muļķīgo katastrofu un dažām tās izraisītajām sekām.

Šis ir arī stāsts par grāmatu. Grāmatu, ko sauc «Galaktikas ceļvedis stopētājiem». Tā nav Zemes grāmata, nekad nav publicēta uz Zemes, un līdz pat šausmīgajai katastrofai neviens zemietis nedz bija to redzējis, nedz par to dzirdējis.

Tomēr tā ir visnotaļ ievērojama grāmata.

Iespējams, ka patiesībā visievērojamākā grāmata, ko jebkad laidušas klajā lielās izdevniecības uz Mazā Lāča arī par tām neviens zemietis neko nav dzirdējis.

Tā ne tikai ir visnotaļ ievērojama grāmata, tā ir arī ļoti veiksmīga populārāka par «Debesu mājturības padomu krājumu», labāk pārdota nekā «Vēl 53 nodarbes, kam nodoties bezsvara stāvoklī» un strīdīgāka par Ulona Kollufida filozofisko grāvēju triloģiju «Kur Dievs kļūdījās?», «Vēl dažas no lielākajām Dieva kļūdām» un «Kas par tipu īsti ir šis Dievs?».

Daudzās no garīgi atbrīvotākajām civilizācijām Galaktikas Ārējo Austrumu nomalē «Ceļvedis stopētājiem» jau ir stājies lielās «Galaktikas enciklopēdijas» vietā kā visu zināšanu un gudrības

vispāratzīta krātuve, jo, lai gan tajā daudz kas ir izlaists un daudz kas apšaubāms vai vismaz briesmīgi neprecīzs, tas pārspēj vecāko un garlaicīgāko darbu divos svarīgos punktos.

Pirmkārt, tas ir nedaudz lētāks. Otrkārt, uz tā vāka ar lieliem, patīkamiem burtiem rakstīti vārdi «Bez panikas!».

Bet stāsts par šausmīgo, muļķīgo ceturtdienu, stāsts par tās neparastajām sekām un stāsts par to, kā šīs sekas ir neatšķetināmi savijušās ar ievērojamo grāmatu, sākas ļoti vienkārši.

Tas sākas ar māju.

1

Māja stāvēja mazā uzkalniņi pašā ciemata malā. Tā stāvēja pavisam savrup un vērās pāri Anglijas dienvidrietumu plašajām lauksaimniecības zemēm. Tā nekādā ziņā nebija ievērojama māja ap trīsdesmit gadus veca, smagnēja, kvadrātiska, celta no ķieģeļiem, un tās fasādē bija četri logi, kuru izmērs un proporcijas gandrīz noteikti nespēja iepriecēt skatu.

Vienīgā persona, kam māja jelkādā ziņā šķita īpaša, bija Arturs Dents, un tikai tāpēc, ka tā nu bija sagadījies viņš šajā mājā dzīvoja. Viņš bija tajā dzīvojis kādus trīs gadus, kopš tā laika, kad bija aizbraucis no Londonas, jo tā viņu darīja nervozu un aizkaitināmu.

Viņš tātad ari bija ap trīsdesmit gadus vecs, gara auguma, ar tumšiem matiem un pat vienatnē nekad nejutās pavisam nepiespiesti. Visvairāk viņu uztrauca fakts, ka cilvēki mūždien jautāja, par ko gan viņš ir tā uztraucies. Viņš strādāja vietējā radiostacijā, un, kā viņš mūždien teica saviem draugiem, tas esot daudz interesantāk neka viņiem varbūt liekas. Tā ari bija lielākā daļa viņa draugu strādāja reklāmas jomā.

Trešdienas naktī bija stipri lijis, taka bija mitra un dubļaina, bet ceturtdienas rītā saule spoži un gaiši apspīdēja Artura Denta māju un tā būs bijusi pēdējā reize.

Arturs vēl lāgā nebija aptvēris, ka vietējā padome gribēja māju nojaukt un tās vietā uzbūvēt apvedceļu.

Ceturtdienas rītā pulksten astoņos Arturs nejutās necik labi. Viņš saguris pamodās, piecēlās, saguris klimta pa istabu, atvēra logu, redzēja buldozeru, sameklēja čības un aizslāja uz vannas istabu mazgāties.

Zobu pasta uz sukas — tā. Zobu tīrīšana.

Skūšanās spogulis — pavērsts pret griestiem. Viņš to pagrozīja. Vienu bridi tas caur vannas istabas logu atspoguļoja otru buldozeru. Pienācīgi noregulēts, tas rādīja Artura Denta sarus. Viņš tos noskuva, nomazgājās, noslaucījās un aizslāja uz virtuvi, lai sameklētu kaut ko patīkamu, ko iebāzt mutē.

Tējkanna, kontaktspraudnis, ledusskapis, piens, kafija. Žāvas.

Bridi vārds «buldozers» klīda viņam pa galvu, meklējot, ar ko varētu saistīties.

Buldozers aiz virtuves loga bija diezgan liels. Viņš blenza uz to.

«Dzeltens,» viņš domāja un aizslāja atpakaļ uz guļamistabu apģērbties.

Ejot gar vannas istabu, viņš apstājās, lai izdzertu lielu glāzi ūdens un tad vēl vienu. Sāka likties, ka viņam ir paģiras. Kāpēc viņam ir paģiras? Vai iepriekšējā vakarā viņš bija dzēris? Viņš pieņēma, ka tā būs bijis. Viņš uztvēra spīdumu skūšanās spogulī. «Dzeltens,» viņš domāja un slāja uz guļamistabu.

Viņš stāvēja un domāja. Krogs, viņš prātoja. Ak mūžs, krogs. Viņš miglaini atcerējās, ka bijis dusmīgs par kaut ko, kas šķita svarīgs. Viņš par to stāstīja cilvēkiem, laikam gan stāstīja gari un plaši: visskaidrāk viņš atcerējās stiklainos skatienus citu cilvēku sejās. Kaut ko par jauno apvedceļu, par ko viņš tikko bija uzzinājis. Projekts tika sagatavots jau mēnešiem ilgi, tikai rādās, ka neviens par to nezināja. Izsmiekls. Viņš iedzēra ūdens malku. Tas nokārtosies pats no sevis, viņš nosprieda, neviens nevēlējās apvedceļu, padomei nebija droša pamata zem kājām. Tas nokārtosies pats no sevis.

Ak Dievs, kādas drausmīgas paģiras tas viņam tomēr bija sagādājis. Viņš palūkojās uz sevi drēbju skapja spogulī. Viņš izbāza mēli. «Dzeltena,» viņš nodomāja. Vārds «dzeltens» klīda viņam pa galvu, meklējot, ar ko varētu saistīties.

Piecpadsmit sekundes vēlāk viņš bija laukā no mājas un gulēja ceļā lielam, dzeltenam buldozeram, kas tuvojās pa dārza taku.

L. Prosera kungs bija, kā mēdz teikt, tikai cilvēks. Citiem vārdiem sakot, viņš bija divkājaina dzīvības forma, kuras pamatā ir ogleklis un kura cēlusies no pērtiķiem. Runājot konkrētāk, viņš bija četrdesmit gadus vecs, resns un noplucis un strādāja vietējā padomē. Dīvainā kārtā, kaut ari pats to nezināja, viņš bija Čingis-hana tiešs pēctecis pa vīriešu līniju, lai gan paaudzes, kas viņus šķīra, un rasu sajaukšanās bija tā sagrozījušas gēnus, ka viņam nebija saskatāmu mongoļu pazīmju, un vienīgais, kas L. Prosera kungam bija saglabājies no varenajiem priekštečiem, bija spilgti izteikts tuklums viduklī un sevišķa nosliece uz mazām kažokādas cepurēm.

Viņš nekādā ziņā nebija liels karotājs: īstenībā viņš bija nervozs, norūpējies vīrietis. Todien viņš bija īpaši nervozs un norūpējies, jo kaut kas galīgi nebija kārtībā ar viņa grūto uzdevumu uzraudzīt, lai Artura Denta māja līdz dienas beigām tiktu novākta no ceļa.

— Metiet mieru, Denta kungs, viņš teica, — jūs nevarat uzvarēt, pats zināt. Jūs nevarat gulēt priekšā buldozeram mūžīgi. — Viņš centās panākt, lai acis ugunīgi kvēlotu, tomēr tās gluži vienkārši nekvēloja.

Arturs gulēja dub|os un šļakstīja tos viņam virsū.

— Esmu gatavs cīnīties, viņš sacīja, mēs vēl redzēsim, kurš pirmais sarūsēs no bezdarbības.

— Baidos, ka jums ar to būs jāsamierinās, teica Prosera kungs, sažņaudzot savu kažokādas cepuri un viļājot to pa galvvidu, — šim apvedce]am jātiek uzbūvētam, un tas tiks uzbūvēts!

— Pirmoreiz par to dzirdu, sacīja Arturs. Kāpēc tas tiks uzbūvēts?

Prosera kungs pakratīja viņam ar pirkstu, bet pēc brīža pārstāja un nolaida roku.

— Kāpēc tas tiks uzbūvēts? Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš vaicāja. Tas ir apvedceļš. Apvedceļi ir jābūvē.

Apvedceļi ir ietaises, kas ļauj dažiem cilvēkiem ļoti ātri aizdrāzties no punkta A uz punktu B, kamēr citi cilvēki ļoti ātri drāžas no punkta B uz punktu A. Cilvēkiem, kas dzīvo tieši vidū esošajā punktā C, bieži nākas brīnīties, kas gan tajā punktā A ir tāds, ka tik daudz cilvēku no punkta B tik ļoti alkst tur nokļūt, un kas gan tajā punktā B ir tāds, ka tik daudz cilvēku no punkta A tik ļoti alkst tur nokļūt. Viņi bieži vēlas, kaut cilvēki reizi par visām reizēm izlemtu, kur tad īsti viņi, sasodīts, grib atrasties.

Prosera kungs gribēja atrasties punktā D. Punkts D nebija kādā noteiktā vietā, vienkārši jebkurš piemērots punkts, kas atradās ļoti tālu no punktiem A, B un C. Punktā D viņam piederētu maza, jauka mājiņa, kurai virs durvīm būtu pakārti cirvji, un patīkami daudz laika viņš pavadītu punktā E, kas būtu punktam D tuvākais krodziņš. Viņa sieva, protams, vēlējās vīteņrozes, bet viņš gribēja cirvjus. Viņš nezināja, kāpēc, viņam vienkārši patika cirvji. Buldozeristu smīkņāšana lika viņam karsti pietvīkt.

Viņš pārnesa svaru no vienas kājas uz otru, bet uz abām kājām bija vienādi neērti stāvēt. Acīm redzams, ka kāds ir bijis drausmīgi nekompetents, un viņš cerēja, ka, Dieva, dēļ, ne jau pats.

Prosera kungs sacīja:

Jums bija visas tiesības izteikt ierosinājumus vai protestēt atbilstošajā laikā, vai zināt.

Atbilstošajā laikā? kauca Arturs. — Atbilstošajā laikā? Es par to pirmoreiz uzzināju vakardien, kad manās mājās ieradās strādnieks. Es viņam vaicāju, vai viņš ir nācis nomazgāt logus, un viņš sacīja, nē, viņš ir atnācis noārdīt māju. Protams, viņš man to nepateica tieši. Ak nē. Vispirms viņš noslaucīja pāris logu un paņēma no manis piecīti. Un tad viņš to pateica.

Bet, Denta kungs, pēdējo deviņu mēnešu laikā plāni bija pieejami vietējā plānošanas birojā.

Ak jā, vakar pēcpusdienā, tiklīdz to izdzirdēju, es taisnā ceļā devos tos aplūkot. Jūs īsti neesat visiem spēkiem pūlējušies pievērst plāniem uzmanību, vai ne tā? Es domāju, patiešām kādam par tiem izstāstot vai tamlīdzīgi.

Bet plāni bija izlikti apskatei…

Izlikti apskatei? Beigu beigās man bija jānokāpj pagrabā, lai tos atrastu.

Tur ir izstāžu nodaļa.

Ar kabatas bateriju.

Nu labi, gaisma droši vien bija pazudusi.

Un ari kāpnes.

Bet klausieties, jūs atradāt paziņojumu, vai tad ne?

Jā — sacīja Arturs, — jā, es atradu. Tas bija izlikts apskatei aizslēgta dokumentu skapja dibenā, skapis savukārt bija nobāzts nelietojamā tualetē, un uz durvīm bija izkārtne, kurā rakstīts: «Sargieties no leoparda!»

Pār galvu pārslīdēja mākonis. Tas meta ēnu pār Arturu Dentu, kamēr viņš, uz elkoņa atbalstījies, gulēja aukstajos dubļos. Tas meta ēnu pār Artura Denta māju. To redzot, Prosera kungs saviebās.

Nav jau tā, ka šī būtu īpaši jauka māja, viņš sacīja.

Atvainojiet, bet tā nu ir sanācis, ka man tā patīk.

Jums patiks apvedceļš.

Ak, aizverieties taču! — teica Arturs Dents. Aizverieties un ejiet projām, un paņemiet līdzi savu nolādēto apvedceļu. Jums nav droša pamata zem kājām, un jūs to zināt.

Prosera kunga mute pāris reižu atvērās un atkal aizvērās, kamēr viņa galvu uz brīdi piepildīja neizskaidrojamas, bet šausmīgi saistošas vīzijas, kurās Artura Denta māju aprija liesmas un pats Arturs kaukdams skrēja prom no liesmojošajām krāsmatām, un no viņa muguras rēgojās ārā vismaz trīs lieli šķēpi. Prosera kungu bieži apgrūtināja tamlīdzīgas vīzijas, un tās viņu darīja ļoti nervozu. Viņš mirkli stostījās, tad saņēma sevi rokās.

Denta kungs, viņš teica.

Jā? — atsaucās Arturs.

Te jums būs daži fakti informācijai. Vai jums ir priekšstats par to, cik lielā mērā ciestu buldozers, ja es tam ļautu vienkārši pār-ripot jums pāri?

Cik tad? Arturs vaicāja.

It nemaz, teica Prosera kungs un nervozi aizbrāzās, prātodams, kāpēc gan viņa galvā uzradušies tūkstoš mataini jātnieki, kas visi kliedza uz viņu.

Dīvainas sagadīšanās dēļ it nemaz ir tieši tik daudz, cik aizdomu bija pērtiķu pēctecim Arturam Dentam par to, ka viens no viņa tuvākajiem draugiem patiesībā nebija cēlies no pērtiķa, bet nāca no mazas planētas Bctclgcizcs apkaime nevis no Gildfordas, kā viņš parasti apgalvoja.

Arturs Dents it nekad viņu pār to nebija turējis aizdomās.

Pirmo reizi viņa draugs uz šīs planētas bija ieradies pirms kādiem piecpadsmit Zemes gadiem un bija rūpīgi centies iejukt Zemes sabiedrībā jāsaka, ar panākumiem. Piemēram, šos piecpadsmit gadus viņš bija pavadījis, izlikdamies par aktieri, kam nav darba, kas bija gana ticami.

Vienu rupju kjūdu viņš tomēr vieglprātīgi bija pieļāvis, jo bija mazliet noslinkojis sagatavošanās pētījumos. Informācija, ko viņš bija savācis, pamudināja izvēlēties «Fordu Prīfektu» kā tīkami neuzkrītošu vārdu.*

Viņš nebija izteikti garš, vaibsti bija pamanāmi, bet ne pārāk glīti. Viņa asie, rūsganie mati bija atsukāti no deniņiem. Sejas āda izskatījās kā atvilkta no deguna uz aizmuguri. Kaut kas viņā bija mazliet dīvains, bet grūti pateikt, kas tieši. Varbūt tas, ka viņa acis nemirkšķināja pietiekami bieži un, kad kādu laiciņu runājāties ar viņu, jūsu acis tādēļ negribot sāka asarot. Varbūt tas, ka viņa smaids bija mazliet par platu un cilvēkiem radīja baisu iespaidu, ka viņš grasās ķerties tiem pie rīkles.

Vairumam uz Zemes iegūto draugu viņš likās savādnieks, tomēr nekaitīgs cilvēks — nevaldāms iemetējs ar dažiem dīvainiem para-

* Fords Prīlckls (Ford Prefect) ir Ford Motor Company Lielbritānijas rūpnīcas no 1938. līdz 1959. gadam ražota mazas automašīnas modeļa nosaukums. Šā modeļa pamatā ir Ford 7IV, kas ir pirmā Forda automašīna, kuras dizains veidots ārpus Detroitas un pielāgots Lielbritānijas tirgum. Tulkotājas piez.

dūmiem. Piemēram, bieži viņš nelūgts mēdza ierasties universitātes ballītēs, smagi piedzerties un uzjautrināties par katru astro-fiziķi, ko varēja atrast, iekams tika izsviests ārā.

Reizēm viņu pārņēma dīvaina izklaidība un viņš lūkojās debesīs kā hipnotizēts, līdz kāds apvaicājās, ko viņš darot. Tad viņš vainīgi satrūkās, pēc brīža atslāba un plati pasmaidīja.

— Ai, tikai meklēju lidojošos šķīvīšus, — viņš atjokoja, un visi smējās un vaicāja, kādus lidojošos šķīvīšus tad viņš meklē.

— Zaļus! neganti smaidot, viņš mēdza atbildēt, kādu bridi mežonīgi smējās un tad pēkšņi metās uz tuvāko bāru un pasūtīja milzum daudz dzērienu.

Tādi vakari kā šis parasti beidzās bēdīgi. Fords pamatīgi pie-tempās viskiju, kopā ar kādu meiteni iespiedās stūri un neskaidri mēģināja viņai iestāstīt, ka patiesībā lidojošo šķīvīšu krāsai nav lielas nozīmes.

Pēc tam, dzērumā streipuļodams pa naksnīgajām ielām, viņš bieži jautāja garāmejošiem policistiem, vai viņi nezina ceļu uz Bctelgeizi. Policisti parasti sacīja apmēram tā: Vai jums, ser, neliekas, ka ir laiks doties uz mājām?

— Es jau cenšos, mazais, es cenšos, lūk, ko Fords nemainīgi atbildēja šādos gadījumos.

Tas, ko viņš īstenībā meklēja, izklaidīgi lūkojoties debesīs, bija vienalga kāds lidojošais šķīvītis. «Zaļš» viņš teica tāpēc, ka zaļā bija Bctelgeizcs tirdzniecības izlūkkuģu apkalpes kosmosa livreju tradicionālā krāsa.

Fords Prifckts izmisīgi cerēja, ka drīz ieradīsies vienalga kāds lidojošais šķīvītis, jo piecpadsmit gadi ir ilgs laiks sēdēšanai uz sēkļa jebkur, it īpaši tādā vietā, kas ir tik satriecoši garlaicīga kā Zeme.

Fords vēlējās, kaut lidojošais šķīvītis ierastos labi drīz, jo zināja, kā apturēt lidojošos šķīvīšus, lai tie viņu

Viņš zināja, kā apskatīt Visuma brīnumus par mazāk nekā trīsdesmit Altaira dolāriem dienā.

Īstenībā Fords Prīfekts bija klejojošs pētnieks, kas vāca datus visnotaļ ievērojamajai grāmatai «Galaktikas ceļvedis stopētājiem».

Cilvēki lieliski pielāgojas, un pusdienlaikā dzīve Artura mājas apkārtnē bija ieņēmusi stingri noteiktu kārtību.

Arturam vajadzēja šļakstinādamies gulēt dubļos, laiku pa laikam pieprasot savu advokātu, māti vai labu grāmatu; Prosera kungam vajadzēja laiku pa laikam ķerties klāt Arturam ar jaunu viltību, tādu kā lekcija «Sabiedrības labuma vārdā» vai lekcija «Progresa uzvaras gājiens», vai lekcija «Viņi reiz noārdīja manu māju, un zināt, es nekad pēc tās neilgojos», un dažādiem citiem glaimiem un draudiem; un buldozcristiem vajadzēja sēdēt tepat tuvumā, dzerot kafiju un eksperimentējot ar arodbiedrības noteikumiem, lai redzētu, kā situāciju varētu padarīt sev finansiāli izdevīgu.

Zeme lēni kustējās savā diennakts ritumā.

Saulē sāka izžūt dubļi, kuros gulēja Arturs.

Pāri viņam atkal pārslīdēja ēna.

Sveiks, Artur, tā sacīja.

Arturs palūkojās augšup un, saulē samiedzis acis, pārsteigts redzēja virs sevis Fordu Prifektu.

— Sveiks, Ford! Kā klājas?

— Labi, sacīja Fords. Paklau, vai tu esi aizņemts?

Vai esmu aizņemts ? izsaucās Arturs. — Nu, man ir tikai visi šide buldozeri un citas lietas, kurām gulēt priekšā, jo viņi nojauks manu māju, ja es tā nedarīšu, bet citādi… nē, ne sevišķi, kāpēc prasi?

Uz Betelgeizes nav pazīstams sarkasms, un Fords Prifekts, ja vien īpaši nekoncentrējās, bieži to nepamanīja. Viņš teica: Labi, vai mēs kaut kur varam aprunāties?

Ko? — prasīja Arturs Dents.

Dažas sekundes šķita, ka Fords viņu ignorē, nekustīgi vērdamies debesīs kā trusis, kas mēģina panākt, lai to nobrauc automašīna. Tad pēkšņi viņš nometās zemē līdzās Arturam.

Mums jāaprunājas, viņš neatlaidīgi sacīja.

Jauki, — sacīja Arturs, — runā.

Un jāiedzer, — teica Fords. — Mums ir Joti svarīgi aprunāties un iedzert. Tagad. Iesim uz ciemata krogu.

Viņš atkal palūkojās debesīs, nervozs un gaidošs.

Klau, tu tiešām nesaproti? Arturs kliedza. Viņš norādīja uz Proseru. — Tas vīrs grib nojaukt manu māju!

Fords uzmeta viņam mulsu skatienu.

Nu, to viņš var darīt, kamēr tu esi prom, vai tad ne? viņš jautāja.

Bet es negribu, ka viņš to dara!

Ak tā.

Paklau, Ford, kas ar tevi noticis? Arturs vaicāja.

Nekas. Nekas nav noticis. Uzklausi mani man tev ir jāiz-stāsta vissvarīgākā lieta, kādu jelkad esi dzirdējis. Man tev tā ir jāizstāsta tūlīt, un man tev tā ir jāizstāsta «Zirga un zirgu puiša» bārā.

Bet kāpēc?

Tāpēc ka tev vajadzēs ļoti stipru dzērienu.

Fords cieši lūkojās Arturā, un Arturs izbrīnīts pamanīja, ka viņam zūd gribasspēks. Viņš neaptvēra, ka tas bija vecas dzeršanas spēles dēļ, ko Fords bija iemācījies spēlēt hipertclpas ostās, kas apkalpoja madranītu raktuvju transportierus Oriona Betas sistēmā.

Spēle daudz neatšķīrās no kādas uz Zemes pazīstamas spēles, ko sauc «Indiāņu cīņa», un to spēlēja šādi.

Divi dalībnieki apsēdās viens otram pretī pie galda, katram priekšā glāze.

Viņiem pa vidu tika nolikta pudele Dženksa spirta (kas iemūžināts Oriona kalnraču senlaiku dziesmā: «Ak, nedodiet man vairs to Veco Dženksa spirtu, / Nē, nedodiet man vairs to Veco Dženksa spirtu, / Jo mana galva lidos, mana mēle melos, manas acis kvēlos, tikai nāve žēlos. / Ak, ielejiet man vēl to grēcīgo Veco Dženksa spirtu!»).

Katrs no dalībniekiem koncentrēja savu gribasspēku uz pudeli un mēģināja to sašķiebt un ieliet alkoholu pretinieka glāzē — kam tad tā bija jāizdzer.

Pudele tad atkal tika piepildīta. Spēle tika spēlēta no jauna. Un atkal no jauna.

Ja reiz bijāt sācis zaudēt, jūs droši vien turpinājāt tādā pašā garā, jo vienas no Dženksa spirta iedarbības sekām ir telepsihiskā spēka vājināšanās.

Tiklīdz bija patērēts iepriekš nolemtais daudzums, galīgajam spēles zaudētājam kā sods bija jāizpilda priekšnesums, parasti neķītri fizioloģisks.

Fords Prīfekts parasti spēlēja un zaudēja.

Fords cieši nolūkojās Arturā, kas sāka domāt, ka galu galā viņš varbūt tomēr grib doties uz «Zirgu un zirgu puisi».

Bet kas būs ar manu māju…? viņš žēli vaicāja.

Fords paskatījās uz Prosera kungu, un pēkšņi viņam prātā iešāvās nekrietna doma.

Viņš grib noārdīt tavu māju?

Jā, viņš grib uzbūvēt…

Un viņš nevar, jo tu guli priekšā buldozeram?

Jā, un …

Esmu pārliecināts, ka mēs varam kaut kā panākt vienošanos, sacīja Fords. Atvainojiet! viņš sauca.

Prosera kungs (kurš strīdējās ar buldozeristu pārstāvi par to, vai Arturs Dents rada vai nerada draudus garīgajai veselībai un cik naudas viņiem būtu jāsaņem, ja rada) palūkojās visapkārt. Viņš bija pārsteigts un nedaudz uztraucies, ieraugot, ka Arturam ir sabiedrība.

Jā? Sveicināti! viņš sauca. Vai Denta kungs jau ir nācis pie prāta?

Vai varam uz bridi pieņemt, ka nav gan? skaļi vaicāja Fords.

Nu? nopūtās Prosera kungs.

Un vai varam ari pieņemt, turpināja Fords, ka viņš taisās palikt šeit visu dienu?

Aktā?

Tatad jūsu vīri visu dienu atradīsies tepat tuvumā un neko nedarīs?

Tā var būt, var būt…

Ja jau jūs esat samierinājušies, ka tik un tā notiks šādi, jums taču patiesībā nevajag, lai viņš gulētu šeit visu laiku, vai ne?

Ko?

Jums patiesībā nevajag viņu šeit, Fords pacietīgi klāstīja.

Prosera kungs apdomāja sacīto.

Nu nē, ne nu tieši tā… viņš teica, ne nu tieši vajag… Proscrs bija uztraucies. Viņš domāja, ka viens no viņiem nebija īsti pie pilna prāta.

Fords sacīja:

Tatad, ja jums labpatiktos uzskatīt par pašsaprotamu to, ka viņš īstenībā ir šeit, tad es kopā ar viņu varētu uz pusslundiņu aizšaut uz krogu. Kā tas izklausās?

Prosera kungs domāja, ka tas izklausās pavisam negudri.

Tas izklausās pavisam prātīgi, — viņš sacīja pārliecinošā balsī, nesaprazdams, ko īsti mēģina pārliecināt.

Un, ja jūs vēlāk vēlēsities aizskriet ātri ieraut kādu mēriņu, -Fords teica, mēs savukārt vienmēr varēsim jūs piesegt.

Liels paldies, — teica Prosera kungs, kas vairs nezināja, kā vispār spēlēt šo spēlīti, liels paldies, jā, tas būtu ļoti laipni… — Viņš sarauca pieri, tad pasmaidīja, pēc tam mēģināja izdarīt reizē gan vienu, gan otru, kas viņam neizdevās, sagrāba savu kažokādas cepuri un drudžaini viļāja to pa galvvidu. Viņš varēja vien iedomāties, ka ir tikko uzvarējis.

Tātad, — Fords Prīfekts turpināja, — ja jums labpatiktos atnākt šeit un apgulties…

Ko? — prasīja Prosera kungs.

Ak, man žēl, — sacīja Fords, — varbūt neesmu pietiekami skaidri izteicies. Kādam ir jāguļ buldozeru priekšā, vai ne? Vai ari nekas tos nekavēs iebraukt tieši Dcnta kunga mājā, tā taču ir?

Ko? — Prosera kungs vēlreiz vaicāja.

Tas ir ļoti vienkārši, Fords teica, mans klients, Denta kungs, apsola, ka viņš pārtraukšot gulēt šeit dubļos tikai tādā gadījumā, ja jūs nākat un pārņemat no viņa šo nodarbi.

Par ko jūs runājat? — vaicāja Arturs, bet Fords viņam piebikstīja ar kurpi’ lai apklust.

Jūs gribat, lai es, Prosera kungs bilda, pats sev izteikdams šo jauno domu, — nāku un guļu šeit…

-Jā-

Buldozera priekšā?

Jā.

Dcnta kunga vietā.

Jā-

Dubļos.

Dubļos, kā jūs sakāt.

Tiklīdz Prosera kungs saprata, ka viņš galu galā bija pamatīgi zaudējis, šķita, it kā no pleciem būtu novēlies smagums: tas vairāk izskatījās pēc tādas pasaules, kādu viņš pazina. Viņš nopūtās.

Un par to jūs aizvedīsiet Denta kungu sev līdzi uz krogu?

Tā ir, sacīja Fords. Tieši tā ir.

Prosera kungs paspēra dažus nervozus soļus uz priekšu un apstājās.

Apsolāt?

Apsolu, Fords teica. Viņš pievērsās Arturam.

Nāc, — viņš tam teica, celies augšā un ļauj šim vīram apgulties.

Arturs piecēlās, jūtoties kā sapnī.

Fords pamāja Proseram, kurš skumji un neveikli nosēdās dubļos. Prosers jutās tā, it kā visa viņa dzīve būtu savdabīgs sapnis, un viņš reizēm prātoja, kam šis sapnis piederēja un vai viņi sapņodami guva kādu prieku. Dubļi apņēma viņa dibenu un rokas un sūcās iekšā kurpēs.

Fords bargi nolūkojās uz viņu.

Un lai Denta kunga māja netiktu zemiski noārdīta, kamēr viņš ir projām, skaidrs? — viņš teica.

Tāda doma, kurnēja Prosera kungs, nav pat ieprātoju-sies, — viņš iekārtodamies turpināja, — par niecīgāko iespēju uzrasties manā galvā.

Viņš redzēja tuvojamies buldozeristu arodbiedrības pārstāvi un ļāva galvai noslīgt atpakaļ, un aizvēra acis.

Tātad, ja jums labpatiktos uzskatīt par pašsaprotamu to, ka viņš īstenībā ir šeit, tad es kopā ar viņu varētu uz pusstundiņu aizšaut uz krogu. Kā tas izklausās?

Prosera kungs domāja, ka tas izklausās pavisam negudri.

Tas izklausās pavisam prātīgi, viņš sacīja pārliecinošā balsī, nesaprazdams, ko īsti mēģina pārliecināt.

— Un, ja jūs vēlāk vēlēsities aizskriet ātri ieraut kādu mēriņu, -Fords teica, mēs savukārt vienmēr varēsim jūs piesegt.

— Liels paldies, — teica Prosera kungs, kas vairs nezināja, kā vispār spēlēt šo spēlīti, liels paldies, jā, tas būtu ļoti laipni… Viņš sarauca pieri, tad pasmaidīja, pēc tam mēģināja izdarīt reizē gan vienu, gan otru, kas viņam neizdevās, sagrāba savu kažokādas cepuri un drudžaini viļāja to pa galvvidu. Viņš varēja vien iedomāties, ka ir tikko uzvarējis.

Tātad,  Fords Prīfekts turpināja, ja jums labpatiktos atnākt šeit un apgulties…

—    Ko? — prasīja Prosera kungs.

—    Ak, man žēl, sacīja Fords, varbūt    neesmu    piedekami

skaidri izteicies. Kādam ir jāguļ buldozeru priekšā, vai ne? Vai ari nekas tos nekavēs iebraukt tieši Denta kunga mājā, tā taču ir?

—    Ko? — Prosera kungs vēlreiz vaicāja.

Tas ir ļoti vienkārši, Fords teica,    —    mans    klients,    Denta

kungs, apsola, ka viņš pārtraukšot gulēt šeit dubļos tikai tādā gadījumā, ja jūs nākat un pārņemat no viņa šo nodarbi.

— Par ko jūs runājat? vaicāja Arturs, bet Fords viņam piebikstīja ar kurpi, lai apklust.

— Jūs gribat, lai es, — Prosera kungs bilda, pats sev izteikdams šo jauno domu, — nāku un guļu šeit…

— jā

— Buldozera priekšā?

Jā-

Denta kunga vietā.

jā

Dubļos.

Dubļos, kā jūs sakāt.

Tiklīdz Prosera kungs saprata, ka viņš galu galā bija pamatīgi zaudējis, šķita, it kā no pleciem būtu novēlies smagums: tas vairāk izskatījās pēc tādas pasaules, kādu viņš pazina. Viņš nopūtās.

Un par to jūs aizvedīsiet Denta kungu sev līdzi uz krogu?

Tā ir, — sacīja Fords. — Tieši tā ir.

Prosera kungs paspēra dažus nervozus soļus uz priekšu un apstājās.

Apsolāt?

Apsolu, — Fords teica. Viņš pievērsās Arturam.

Nāc, viņš tam teica, celies augšā un ļauj šim vīram apgulties.

Arturs piecēlās, jūtoties kā sapnī.

Fords pamāja Proseram, kurš skumji un neveikli nosēdās dubļos. Prosers jutās tā, it kā visa viņa dzīve būtu savdabīgs sapnis, un viņš reizēm prātoja, kam šis sapnis piederēja un vai viņi sapņodami guva kādu prieku. Dubļi apņēma viņa dibenu un rokas un sūcās iekšā kurpēs.

Fords bargi nolūkojās uz viņu.

Un lai Denta kunga māja netiktu zemiski noārdīta, kamēr viņš ir projām, skaidrs? viņš teica.

Tāda doma, kurnēja Prosera kungs, nav pat ieprātoju-sies, — viņš iekārtodamies turpināja, par niecīgāko iespēju uzrasties manā galvā.

Viņš redzēja tuvojamies buldozeristu arodbiedrības pārstāvi un ļāva galvai noslīgt atpakaļ, un aizvēra acis. Viņš centās sakārtot savus argumentus, lai pierādītu, ka viņš pats tagad neradīja briesmas garīgajai veselībai. Viņš nepavisam nebija par to pārliecināts -šķita, ka smadzenes ir pilnas ar troksni, zirgiem, dūmiem un asins smaku. Tā vienmēr notika, kad viņš jutās nožēlojams un pazemots, un viņš nekad nespēja sev to izskaidrot. Kaut kur augstā dimensijā, par kuru mums nekas nav zināms, varenais hans plosījās dusmās, bet Prosera kungs tikai viegli trīcēja un šņukstēja. Viņš juta, kā aiz plakstiņiem sariešas asaras. Birokrātijas mudžekļi, dubļos guloši dusmīgi vīrieši, neizprotami svešinieki, kas neizskaidrojamā veidā pazemo, un nepazīstama jātnieku armija, kas paša galvā smejas par viņu, tā nu gan bija dieniņa.

Tā nu gan bija dieniņa. Fords Prīfekts zināja, ka tas, vai Artura māja tiks noārdīta vai ne, nav ne sprāguša dingo vērts.

Arturs joprojām bija ļoti noraizējies.

Bet vai mēs varam viņam uzticēties? viņš vaicāja.

Personiski es viņam uzticētos līdz pašam pasaules galam, -sacīja Fords.

Ak tā, noteica Arturs, un cik ilgi tas ir?

Apmēram divpadsmit minūtes, sacīja Fords, nāc, man vajag iedzert.

2

Lūk, kas Galaktikas enciklopēdijai » ir sakāms par alkoholu. Tā stāsta, ka alkohols ir bezkrāsains, gaistošs šķidrums, kas radies cukuru fermentācijas procesā, un atzīmē tā apreibinošo ietekmi uz noteiktām dzīvības formām, kuru pamatā ir ogleklis.

«Galaktikas ceļvedī stopētājiem» arī ir minēts alkohols. Tur teikts, ka pasaulē vislabākais dzēriens ir Visgalaktikas guldzoņ-dragātājs.

Tur teikts, ka, dzerot Visgalaktikas guldzoridragātāju, sajūta ir tāda, it kā smadzenes izšķaidītu citrona šķēle, kas aptīta lielam zelta ķieģelim.

Ceļvedī arī pastāstīts, uz kurām planētām jauc vislabāko Visgalaktikas guldzoņdragātāju, cik daudz par to būs jāmaksā un kuru brīvprātīgo organizāciju darbības mērķis ir palīdzēt jums pēcāk atgūties.

Ceļvedī pat sniegti norādījumi, kā varat sev pagatavot šo dzērienu.

Paņemiet pudeli Vecā Dženksa spirta, tas saka.

Ielejiet tajā vienu daļu Santragina V jūru ūdens ak, šis San-tragina jūras ūdens, tas saka. Ak, šīs Santragina zivis!!!

Ļaujiet maisījumā izkust trim kubiņiem Arktura megadiina (tam jābūt pienācīgi sasaldētam, citādi benzīns pagaisīs).

Ļaujiet tam cauri izburbuļot četriem litriem Fallijas purva gāzes par godu visu laimīgo stopētāju piemiņai, kas miruši no baudas Fallijas purvos.

Pār sudraba karoti pārlejiet vienu daļu Kvalaktinas hipermētru ekstrakta, kas uzvēdī visu tumšo Kvalaktinas zonu skurbinošās smaržas un ir izsmalcināti salds un mistisks.

Iemetiet Algota saulestīģera zobu. Vērojiet, kā tas izšķīst, ļaujot Algola sauļu ugunīm izplaukt dzēriena sirds dziļumos.

Uzsmidziniet zamfuoru.

Pievienojiet olīvu.

Dzeriet… bet… ļoti uzmanīgi…

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» tiek pirkts ievērojami labāk nekā «Galaktikas enciklopēdija».

Sešas pintes rūgtā, Fords Prīfekts teica «Zirga un zirgu puiša» bārmenim. Un ātri, lūdzu, tūlīt būs pasaules gals.

«Zirga un zirgu puiša» bārmenis nebija pelnījis šādu izturēšanos, tas bija cienīgs vecs vīrs. Viņš uzstūma brilles augstāk uz deguna un piemiedza Fordam Prifektam ar aci. Fords viņu ignorēja un lūkojās ārā pa logu, tāpēc bārmenis pievērsās Arturam, kurš bezpalīdzīgi paraustīja plecus un neko neteica.

Tāpēc bārmenis sacīja: Ak tā, ser? Nūja, jauks laiciņš, un sāka liet alu.

Viņš mēģināja vēlreiz.

Vai šopēcpusdien skatīsities spēli?

Fords žigli palūkojās uz viņu.

Nē, nav jēgas, viņš teica un atsāka raudzīties laukā pa logu.

Kā tad tā, ser, jums jau viss zināms iepriekš? vaicāja bārmenis. «Arsenālam» nav izredžu?

Nē, nē, teica Fords, tikai tūlīt būs pasaules gals.

Ak jā, ser, tā jūs teicāt, — sacīja bārmenis, šoreiz pāri brillēm lūkodamies uz Arturu. — Nu, tādā gadījumā «Arsenāls» būs laimīgi izglābies.

Fords atskatījās uz viņu, patiesi pārsteigts.

Nē, tā īsti nav, viņš teica un sarauca pieri.

Bārmenis smagi ieelpoja. Lūdzu, ser, jūsu sešas pintes, viņš teica.

Arturs viņam vārgi uzsmaidīja un atkal paraustīja plecus. Viņš pagriezās un vārgi uzsmaidīja pārējiem krogā sēdošajiem, ja nu gadījumā kāds bija dzirdējis sarunu.

Neviens nebija dzirdējis, un neviens nevarēja saprast, kāpēc viņš tiem smaida.

Vīrs, kurš sēdēja pie letes blakus Fordam, palūkojās uz diviem vīriešiem, palūkojās uz sešām pintēm alus, ātri galvā šo to sarēķināja, ieguva atbildi, kas viņam patika, un pavērsās pret viņiem ar muļķīgi cerīgu smaidu sejā.

Tinies, tie ir mūsu, — Fords teica, palūkojoties uz vīru ar tādu skatienu, kas Algola saulesūģerim liktu atkal pievērsties savām darīšanām.

Fords uzmeta uz letes piecu mārciņu banknoti. Viņš teica: Paturiet atlikumu.

Ko, no piecīša? Paldies, ser.

Jums ir desmit minūtes laika, lai to iztērētu.

Bārmenis nolēma vienkārši uz bridi aiziet.

Ford, sacīja Arturs, vai tu, lūdzu, man varētu pateikt, kas te, sasodīts, notiek?

Dzer, — teica Fords, — tev jāpieveic trīs pintes.

Trīs pintes? — vaicāja Arturs. — Pusdienlaikā?

Forda blakussēdētājs atplauka smaidā un laimīgi pamāja. Fords viņu ignorēja. Viņš teica: Laiks ir ilūzija. Pusdienlaiks divkārša.

Ļoti dziļa doma, sacīja Arturs, tev tā jāaizsūta žurnālam. «Reader’s Digest» tādiem ļautiņiem kā tu ir atvēlējis īpašu lappusi.

Dzer.

Kāpēc tik pēkšņi trīs pintes alus?

Muskuļu atslābinātājs, tev to vajadzēs.

Muskuļu atslābinātājs?

Muskuļu atslābinātājs.

Arturs blenza savā alū.

Vai es šodien kaut ko izdarīju nepareizi, viņš prasīja, vai arī pasaule vienmēr ir bijusi šāda, bet es esmu bijis pārāk iedziļinājies sevī, lai to pamanītu?

Nu labi, sacīja Fords, es mēģināšu paskaidrot. Cik ilgi mēs pazīstam viens otru?

Cik ilgi? — Arturs domāja. E, apmēram piecus gadus, varbūt sešus. Toreiz likās, ka lielākajai daļai no tiem ir kāda jēga.

Labi, teica Fords. Kā tu reaģētu, ja es teiktu, ka patiesībā neesmu no Gildfordas, bet no mazas planētas kaut kur Betelgeizes tuvumā?

Arturs neizlēmīgi paraustīja plecus.

Es nezinu, — viņš sacīja, iemalkojot alu. Kāpēc prasi vai tu domā, ka varētu pateikt kaut ko tādu?

Fords padevās. Šobrīd patiesi nebija vērts uztraukties, jo tūlīt būs pasaules gals. Viņš vienkārši teica: Dzer.

Un pilnīgi patiesi piemetināja:

— Tūlīt būs pasaules gals.

Arturs atkal vārgi uzsmaidīja pārējiem kroga apmeklētājiem. Pārējie kroga apmeklētāji drūmi skatījās uz viņu. Kāds vīrietis pamāja viņam, lai beidz smaidīt un pievēršas savām dalīšanām.

— Šai ir jābūt ceturtdienai, — Arturs domīgi sev sacīja, zemu noliekdamies pār alu. Ar ceturtdienām es nekad neesmu varējis tikt galā.

3

Šajā īpašajā ceturtdienā kaut kas klusi pārvietojās cauri jonosfērai daudzu jūdžu augstumā virs planētas virsmas; patiesībā vairāki «kaut kas», vairāki duči milzīgu, dzeltenu, biezu, plākšņveida «kaut ko», tik milzīgu kā biroju ēkas, tik klusu kā putni. Tie viegli planēja, sildoties zvaigznes Saules elektromagnētiskajos staros, nogaidot, grupējoties, gatavojoties.

Planēta lejā gandrīz nemaz neievēroja to klātbūtni, un tieši to viņi šobrīd gribēja. Milzīgie dzeltenie «kaut kas» palika nepamanīti Gūnhilijas satelītu stacijā, tie pārlaidās pāri Kanaverala zemesraga kosmosa centram, tā radars pat nepamirkšķināja, Vūmersa stacija un Džodrela fonda observatorija skatījās tiem cauri kā tukšam gaisam un žēl, jo tieši šādu parādību viņi bija gaidījuši visus šos gadus.

Vienīgā, kas vispār tos pamanīja, bija maza, melna, pie sevis klusi mirgojoša ierīce, saukta par apakšētas sajūtomātiku. Tā atdusējās tumsībā ādas plecu somā, kuru Fords Prīfekts parasti nēsāja, kaklā pakārtu. Forda Prīfekta plecu somas saturs, taisnību sakot, bija diezgan interesants un liktu no pieres izsprāgt ikviena Zemes fiziķa acīm, tāpēc viņš vienmēr to slēpa, pašā virsū uzstūķēdams pāris mūziklu tekstu ar at|ukušiem stūrīšiem. Viņš izlikās, ka piedalās konkursos uz lomu kādā no šiem mūzikliem. Bez apakšētas sa-jūtomātikas un lugām viņam vēl piederēja elektroniskais īkšķis -īss, strups, melns stienītis, gluds un matēts, tā vienā galā bija pāris plakanu slēdžu un skalu; viņam bija ari ierīce, kas izskatījās samērā līdzīga paprāvam elektroniskajam kalkulatoram. Tai bija kādas simt sīciņas, plakanas podziņas un četrcollīgs kvadrātveida ekrāns, kurā nekavējoties varēja apskatīt ikvienu no miljons lappusēm, kas tajā bija ierakstītas. Ierīce izskatījās nenormāli sarežģīta, un šis ir viens no iemesliem, kāpēc uz piegulošajiem plastmasas vāciņiem, kuros tā bija ielikta, ar lieliem, patīkamiem burtiem bija uzrakstīti vārdi «Bez panikas!». Otrs iemesls bija tāds, ka šī ierīce patiesībā bija visievērojamākā no visām grāmatām, ko jebkad laidušas klajā lielās Mazā Lāča izdevniecības — «Galaktikas ce|vcdis stopētā-jiem». Ta bija izdota kā mikrosubmezonu elektroniska ierīce, jo, nodrukājot to kā parastu grāmatu, starpzvaigžņu stopētājam būtu nepieciešamas vairākas apgrūdnoši lielas ēkas, kurās to sev vadāt līdzi.

Vēl zemāk Forda Prīfekta plecu somā atradās pāris lodīšu pildspalvu, piezīmju bloknots un paliels dvielis no «Marks and Spen-cer » veikala.

"Galaktikas ceļvedim stopētajiem» šis tas ir sakams par dvieļiem.

Dvielis, tur teikts, ir gandrīz visvairāk vajadzīgā lieta, kas var piederēt starpzvaigžņu stopētājam. No vienas puses, tam ir liela

praktiskā vērtība jūs to varat aptīt sev siltumam, lēkšojot pāri Džaglana Belas aukstajiem mēnešiem; jūs varat uz tā gulēt Santra-gina V mirdzošajās marmora smilšu pludmalēs, ieelpojot skurbino-šos jūras tvaikus; ar to apsedzies, jūs varat gulēt zem zvaigznēm, kas tik sarkani mirdz Kakrafūna tuksneša pasaulē; lietot to kā buru, ar mazu plostu laižoties lejup pa lēno, bet krāčaino Motas upi; samitrināt to, lai lietotu tuvcīņā; aptīt to ap galvu, lai aizsargātos no indīgiem izgarojumiem vai lai izvairītos no Trālas rijīgā vaboļtark-ška nezvēra (satriecoši dumjš dzīvnieks, kas uzskata, ka tad, ja jūs viņu neredzat, tas nevar redzēt jūs, stulbs kā miets, bet ļoti, ļoti rijīgs) ciešā skatiena; nelaimes gadījumos jūs varat ar dvieli signalizēt briesmas; un, protams, noslaucīties, ja tas vēl liekas pietiekami tīrs.

Bet vēl svarīgāka ir dvieļa pat neaptveramā psiholoģiskā vērtība. Dažādu iemeslu dēļ, ja strags (strags: nestopētājs) atklāj, ka stopētājam ir līdzi dvielis, viņš automātiski pieņem, ka tam pieder arī zobu suka, beržamais vīšķis, ziepes, cepumu kārba, blašķe, kompass, karte, auklas kamols, prelodu aerosols, apģērbs lietainam laikam, kosmonauta skafandrs utt., u. t.jpr. Turklāt strags labprāt aizdos stopētājam ikvienu no šiem vai duča citu priekšmetu, ko sto-pētājs varētu būt nejauši «pazaudējis». Strags domās, ka ikviens cilvēks, kas var izstopēt Galaktiku krustām šķērsām, dzīvot bez ērtībām un trūkumā, cīnīties pret šausmīgiem apstākļiem, pārvarēt tos un sasniegt mērķi, un joprojām zina, kur ir viņa dvielis, nepārprotami ir cilvēks, uz kuru var paļauties.

No tā radies izteiciens, kas iekļuvis stopētāju žargonā, tādos teicienos kā: «Ei, tu saso to hūpiju Fordu Prifektu? Tas tik ir frūds, kas patiesi zina, kur ir viņa dvielis.» (Sasot: zināt, pazīt, satikt, mīlēties ar kādu; hūpijs: patiesi sakarīgs puisis; frūds: patiesi apbrīnojami sakarīgs puisis.)

Mierīgi atdusoties uz dvieļa Forda Prifckta plecu somā, apakš-ētas sajūtomātika sāka mirgot straujāk. Jūdzēm augstu virs planētas virsmas milzīgi dzelteni «kaut kas» sāka kārtoties vēdekļveidā. Džodrcla fondā kāds nosprieda, ka ir pienācis laiks iedzert tasi patīkami relaksējošas tējas.

Vai tev dvielis ir līdzi? Fords Prīfekts pēkšņi vaicāja Arturam.

Arturs, cīnoties ar savu trešo pinti, uzmeta viņam ašu skatienu.

Kāpēc? Ko, nē, nav… vai tad vajadzēja? — Viņš bija nospriedis, ka ir bezcerīgi būt pārsteigtam, nešķita, ka no tā vairs būtu kādajēga.

Fords aizkaitināts noklakšķināja mēli.

Izdzer! viņš mudināja.

Šajā brīdī cauri kroga klusajai murdoņai, cauri mūzikas automāta skaņai, cauri skaņai, ko izraisīja blakus Fordam sēdošais vīrs, žagojoties pār viskiju, ko Fords galu galā bija viņam nopircis, izlauzās dobja skaņa ārā kaut kas dārdot sabruka.

Arturs aizrijās ar alu un pielēca kājās.

Kas tas tāds? — viņš gaudoja.

Neuztraucies, teica Fords, viņi vēl nav sākuši.

Paldies Dievam, Arturs sacīja un atslābinājās.

Tur droši vien tikai noārda tavu māju, Fords teica, ātri izdzerot savu pēdējo pinti alus.

Ko? kliedza Arturs. Forda burvestība pēkšņi bija lauzta. Arturs mežonīgi palūkojās visapkārt un pieskrēja pie loga.

Mans Dievs, viņi to dara! Viņi noārda manu māju. Sasodīts, ko gan es meklēju krogā, Ford?

šajā stadijā tas nez vai vairs kaut ko maina, sacīja Fords, lai viņi papriecājas.

Papriecājas? gaudoja Arturs. Papriecājas! Viņš atkal ātri paskatījās pa logu, pārliecinoties, ka viņi runā par vienu un to pašu.

Pie velna viņu izpriecas! viņš kauca un izskrēja no kroga, neganti vicinot gandrīz tukšu alus glāzi. Tajā pusdienlaikā viņš krogā neieguva nevienu draugu.

Beidziet, jūs, vandaļi! Jūs, māju postītāji! bļāva Arturs. -Jūs, pustrakie huņņi, apstājieties, ka jums saka!

Fordam bija vien jādodas viņam pakaļ. Ātri pagriezies pret bārmeni, Fords palūdza četras paciņas zemesriekstu.

Lūdzu, ser, sacīja bārmenis, uzsviežot paciņas uz letes, divdesmit astoņi pensi, esiet tik laipns.

Fords bija ļoti laipns viņš iedeva bārmenim vēl vienu piec-mārciņu banknoti un teica, lai atlikumu paturot. Bārmenis paskatījās uz naudu un tad uz Fordu. Un pēkšņi nodrebēja: viņu pārņēma mirklīga sajūta, ko viņš nespēja saprast, jo nekad agrāk tā nebija pārņēmusi nevienu Zemes iedzīvotāju. Liela stresa brīžos ikviena dzīvības forma raida smalku, tikai zemapziņai pamanāmu signālu. Tas gluži vienkārši rada gandrīz aizkustinošu gaisotni, kas precīzi pavēsta, cik tālu šī būtne ir no savas dzimšanas vietas. Uz Zemes nekad nav iespējams atrasties tālāk par sešpadsmit tūkstošiem jūdžu no savas dzimšanas vietas, kas patiesi nav ļoti tālu, tāpēc attiecīgie signāli ir pārāk niecīgi, lai būtu pamanāmi. Fords Prīfekts šajā bridi piedzīvoja lielu stresu, viņš bija dzimis sešsimt gaismas gadu tālumā Bctelgeizes apkaimē.

Bārmenis uz brīdi sagrīļojās, satriecošas, neaptveramas tāluma izjūtas ķerts. Viņš nezināja, ko tas nozīmē, bet nu lūkojās uz Fordu Prifcktu ar jaunu cieņas un bezmaz godbijības sajūtu.

Vai jūs to domājat nopietni, ser? — viņš klusi nočukstēja, tā apklusinot krogu. Jūs domājat, ka tūlīt būs pasaules gals?

Jā, — sacīja Fords.

Šajā pēcpusdienā?

Fords bija atguvies. Viņš bija savā visnekaunīgākajā noskaņojumā.

Jā, — viņš līksmi atbildēja, — es teiktu, ka pēc nepilnām divām minūtēm.

Bārmenis nespēja noticēt šai sarunai, kurā bija iesaistījies, bet viņš nespēja noticēt arī sajūtai, kas tikko bija viņu pārņēmusi.

Vai nevarētu kaut ko pasākt lietas labā? viņš vaicāja.

Nē, itin neko, sacīja Fords, bāžot zemesriekstus kabatās.

Apklusušajā bārā kāds pēkšņi piesmakušā balsī sāka smieties -

par kādiem muļķiem gan visi ir kļuvuši.

Vīrietis, kas sēdēja blakus Fordam, nu jau bija mazliet ieķēris. Viņa acis aizceļoja augšup pie Forda.

Es domāju, viņš teica, ka tad, ja pasaulei ir pienācis gals, mums ir jāguļas zemē vai jāuzmauc galvā papira turza, vai tamlīdzīgi.

Ja jums tā patīk, tad jā, sacīja Fords.

Tā mums mācīja armijā, teica vīrietis, un viņa acis sāka garo lejupceļojumu atpakaļ pie sava viskija.

Vai tas līdzēs? — vaicāja bārmenis.

Nē, — Fords atbildēja un draudzīgi viņam uzsmaidīja. — Atvainojiet mani, viņš teica, man jāiet. Viņš pamāja un aizgāja.

Krogs vēl bridi palika kluss, un tad, padarot stāvokli vēl neveiklāku, vīrietis ar piesmakušajiem smiekliem atkal iesmējās. Pēdējās stundas laikā viņš bija paguvis pamatīgi noriebties meitenei, ko bija atvilcis sev līdzi uz krogu, un viņa droši vien būtu jutusies ļoti apmierināta, uzzinot, ka pēc kādas pusotras minūtes vīrietis pēkšņi izgaros ūdeņraža, ozona un oglekļa oksīda dvesmā. Tomēr, šim brīdim pienākot, viņa varētu būt pārāk aizņemta pati izgarojot  lai to pamanītu.

Bārmenis nokremšļojās. Viņš izdzirda sevi sakām:

Pēdējie pasūtījumi, lūdzu.

Milzīgas dzeltenās mašīnas sāka slīgt lejup un kustēties ātrāk.

Fords zināja, ka tur tās ir. Bet viņš negribēja, lai tā notiktu.

Skrienot pa taku augšup, Arturs jau gandrīz bija sasniedzis savu māju. Viņš neievēroja, cik auksts pēkšņi kļuvis, viņš neievēroja vēju, viņš neievēroja pēkšņi nez no kurienes uznākušo lietus brāzmu. Viņš neievēroja it neko citu, kā tikai kāpurķēžu buldozerus, kuri līda pāri gruvešiem, kas reiz bija bijuši viņa mājas.

Barbari! viņš brēca. Es iztiesāšu no padomes visu, kas tai pieder, līdz pēdējam penijam! Es jūs pakāršu, noslīcināšu un sacirtīšu gabalos! Un pātagošu! Un izvārīšu… līdz… līdz… līdz jums būs ticis gana.

Fords ļoti ātri skrēja viņam nopakaļ. Ļoti, ļoti ātri.

Un tad es darīšu to atkal! — brēca Arturs. — Un, kad būšu beidzis, savākšu visas atliekas un lēkāšu pa tām!

Arturs neievēroja, ka vīri skrēja prom no buldozeriem; viņš neievēroja, ka Prosera kungs nemierīgi vērās debesīs. Proscra kungs bija pamanījis, ka milzīgi dzelteni «kaut kas» kaukdami lauzās cauri mākoņiem. Neticami milzīgi, dzelteni «kaut kas».

Un es turpināšu lēkāt pa tiem, joprojām skriedams, brēca Arturs, līdz dabūšu tulznas vai ari izdomāšu kaut ko vēl nepatīkamāku, un tad…

Arturs paklupa un nokrita garšļaukus, apvēlās un plakaniski piezemējās uz muguras. Beidzot viņš ievēroja, ka kaut kas notiek. Viņa pirksts uzšāvās gaisā.

Kas, pie joda, tas tāds? — viņš spiedza.

Lai kas tas arī būtu, tas nedabiski dzeltens traucās pāri debesīm, ar apstulbinošu troksni saplosīja padebešus un aizskrēja tālumā. Gaiss aiz tā sakļāvās ar blīkšķi, kas bija tik skaļš, ka ietrieca ausis sešas pēdas dziļi galvaskausā.

Sekoja vēl viens un izdarīja to pašu, tikai skaļāk.

Grūti precīzi pateikt, ko tajā brīdī pasāka uz planētas virsmas dzīvojošie cilvēki, jo viņi paši nezināja, ko dara. Lielas jēgas nebija nekam no tā visa skriet iekšā mājās, skriet ārā no mājām, nedzirdami brēkt uz troksni. Visā pasaulē pilsētu ielās pēkšņi parādījās cilvēku pūļi, mašīnas triecās cita citā, troksnim visu pārņemot un tad noplokot kā paisuma vilnim pār kalniem un ielejām, tuksnešiem un okeāniem, tā šķietami saplacinot visu, kas tam bija ceļā.

Tikai viens vīrietis stāvēja un vēroja debesis, ar briesmīgām skumjām acīs un gumijas korķiem ausīs.

Viņš zināja, kas tieši notiek, un bija to zinājis, jau kopš viņa apakšētas sajūtomātika bija sākusi mirgot blakus spilvenam pašā nakts melnumā un uztrūcinājusi viņu no miega. Tas bija tas, ko viņš bija gaidījis visus šos gadus, bet pēc signāla veida atšifrēšanas, vienatnē sēžot tumšajā istabiņā, aukstums pārņēma viņu un sažņaudza sirdi. Viņš domāja, vai no visām Galaktikas rasēm, kas būtu varējušas ierasties un apsveicināties ar planētu Zemi, tiem patiesi bija jābūt vougoniem.

Tomēr viņš zināja, kas darāms.

Vougonu kuģiem kaucot augstu gaisā, viņš atvēra savu plecu somu. Viņš aizsvieda «Jāzepa un apbrīnojamā «Technicolor» sapņu mēteļa» eksemplāru, viņš aizsvieda «Dievvārdu» eksemplāru: tur, kur viņš devās, tos nevajadzēs. Viss bija izdarīts, viss bija sagatavots.

Viņš zināja, kur ir viņa dvielis.

Pēkšņs klusums pārņēma Zemi. Tas bija vēl ļaunāks par troksni. Bridi nekas nenotika.

Lielie kuģi nekustīgi karājās gaisā virs visām Zemes tautām. Nekustēdamies tie karājās, milzīgi, smagi, stingri turoties debesīs, īsta dabas zaimošana. Daudzi cilvēki krita šokā, tikai mēģinot saprast, uz ko skatās. Kuģi karājās debesīs gandrīz tādā pašā veidā kā ķieģeļi nekarājas.

Un vēl aizvien nekas nenotika.

Tad atskanēja klusi čuksti, pēkšņa, visaptveroša, visiem pieejama, visuresoša skaņa. Ikviens skaļrunis pasaulē, ikviens radio, ikviens televizors, ikviens kasešu magnetofons, ikviens zemfrekven-ces reproduktors, ikviens augstfrekvences reproduktors, ikviens vidējās frekvences reproduktors klusi ieslēdzās.

Ikviena skārda kārba, ikviens atkritumu spainis, ikviens logs, ikviena automašīna, ikviena vīna glāze, ikviena sarūsējusi metāla loksne sāka darboties kā akustiski nevainojama deka.

Pirms Zeme aizgāja no šīs pasaules, tai bija jāpiedzīvo vispēdējā skaņu pārraide pa vislielāko publikas uzrunāšanas sistēmu, kas jelkad radīta. Bet neskanēja ne koncerts, ne mūzika, ne fanfaras, tikai vienkārša ziņa.

— Zemes cilvēki, lūdzu uzmanību, sacīja balss, un tā bija brīnišķīga. Brīnišķīga, ideāla, kvadrofbniska skaņa ar tik zemu kropļojuma līmeni, ka drošsiržiem bija jāraud.

— Runā Prosletniks Vougons Dielcs no Galaktikas hipertelpas plānošanas padomes, balss turpināja. Kā jau jūs, bez šaubām,

zināt. Galaktikas nomaļo rajonu attīstības plānos ir ierakstīta hipertelpas ekspresceļa būvniecība caur šo zvaigžņu sistēmu, un diemžēl jūsu planēta ir viena no tām, ko paredzēts nojaukt. Šis process aizņems nepilnas divas jūsu Zemes minūtes. Pateicos par uzmanību.

Uzruna beidzās.

Neizmērojamas šausmas pārņēma Zemes cilvēkus, kas no lejas vēroja notiekošo. Šausmas lēni izplatījās pūlī, it kā cilvēki būtu uz lapas izbērtas dzelzs skaidiņas, zem kurām pārvietojas magnēts. Atkal izcēlās panika, paniski izmisīga vēlme bēgt, bet nebija kur.

To redzot, vougoni atkal ieslēdza savu ska(runi. Tas sacīja:

Nav nekādas jēgas tagad izlikties pārsteigtiem. Visas plānošanas kartes un nojaukšanas pavēles piecdesmit jūsu Zemes gadus bija izliktas apskatei vietējā plānošanas nodaļā uz Centaura Alfas, tā ka jums ir bijis milzum daudz laika iesniegt oficiālu sūdzību, bet nu jau ir stipri par vēlu sacelt traci.

Skaļruņi atkal apklusa, un atbalss peldēja pāri zemei. Milzīgie kuģi lēni un nepiespiesti pagriezās. Katram lejasdaļā atvērās lūka -tukšs, melns kvadrāts.

Pa to laiku kaut kur kāds, šķiet, bija iedarbinājis radioraidītāju, noteicis viļņu garumu un planētas vārdā nosūtījis ziņojumu vou-gonu kuģiem. Neviens nekad neuzzināja, kas tajā tika sacīts, bija dzirdama tikai atbilde. Skaļrunis ar troksni atdzīvojās. Balss bija sapīkusi. Ta teica:

Ko tas nozīmē, jūs nekad neesat bijuši uz Centaura Alfas? Debesu dēļ, cilvēce, tā ir tikai četru gaismas gadu attālumā. Man žēĻ bet, ja jūs nespējat painteresēties par vietējiem jautājumiem, tā nu ir jūsu pašu darīšana.

Aktivizēt sagraušanas starus!

Gaisma izlija no lūkām.

Nezinu gan teica vougonu balss skaļrunī, nolāpīti apār tiska planēta, man nemaz nav tās žēl. Skaņa pārtrūka. Šausmīgs, spokains klusums.

Šausmīgs, spokains troksnis.

Šausmīgs, spokains klusums.

Vougonu celtnieku flotile aizslīdēja prom piķa melnā zvaigžņotā tukšumā.

4

Kaut kur tālu Galaktikas pretējā gala spirāles atzarā, piecsimt tūkstošu gaismas gadu attālumā no zvaigznes Saules, Zeifods Bīblbrokss, Imperiālās Galaktikas valdības prezidents, traucās pāri Damogranas jūrām, viņa ar joniem darbināmajai delta laivai zibsnījot un liesmojot Damogranas saulē.

Damograna karstā; Damograna tālīnā; Damograna gandrīz pilnīgi nedzirdētā.

Damograna, «Zelta sirds» slepenās mājas.

Laiva traucās pāri ūdenim. Būs jāpaiet kādam laiciņam, līdz tā sasniegs savu ceļa mērķi, jo Damograna ir tik neērti iekārtota planēta. Tā sastāv tikai no tuksnešainām salām, sākot ar vidējām līdz lielām, ko citu no citas atdala ļoti glīti, bet kaitinoši plaši okeāna klajumi.

Laiva traucās uz priekšu.

Šo topogrāfisko neērtību dēļ Damograna vienmēr bija palikusi neapdzīvota planēta. Tieši tāpēc Imperiālā Galaktikas valdība

«Zelta sirds» projektam izvelējās Damogranu, jo tā bija tik neapdzīvota un «Zelta sirds» bija tik slepena.

Laiva svelpdama palēkdamies slīdēja pāri jūrai, kas gulēja starp galvenajām salām visas planētas vienīgajā kaut nedaudz noderīga lieluma arhipelāgā. Zeifods Bīblbrokss bija ceļā no maza kosmodroma Lieldienu salā (tās nosaukums bija pavisam nenozīmīga sakritība Galaktikas mēlē «lieldienu» nozīmē mazs, plakans un gaiši brūns) uz «Zelta sirds» salu, ko citas nenozīmīgas sakritības dēļ sauca par Franciju.

Viena no «Zelta sirds» darbības blakus parādībām bija vesela virkne samērā nenozīmīgu sakritību.

Bet tā nekādā ziņā nebija sakritība, ka šodien projekta kulminācijas dienā, lielajā svinīgās atklāšanas dienā, dienā, kad «Zelta sirds» beidzot tiks stādīta priekšā Galaktikai, kas to apbrīnos, bija ari Zeifbda Bīblbroksa lielās kulminācijas diena. Piedalīties prezidenta vēlēšanās viņš pirmām kārtām bija izlēmis tieši šīs dienas dēļ. Viņa lēmums bija sacēlis pārsteiguma viļņus visā Imperiālajā Galaktikā Zeifods Bīblbrokss? Prezidents? Ne jau tas Zeifods Bīblbrokss? Ne jau pats prezidents? Daudzi tajā saskatīja izšķirīgu pierādījumu tam, ka visa zināmā radība beidzot ir galīgi nojūgusies.

Zeifods atieza zobus smaidā un palielināja laivas ātrumu.

Zeifods Bīblbrokss, dēkainis, bijušais hipijs, uzdzīvotājs (blēdis? — gluži iespējams), maniakāls sevis slavinātājs, personiskajās attiecībās šausmīgs rupeklis, par kuru bieži domāja, ka viņam ir pavisam aizbraucis jumts.

Prezidents?

Neviens nebija nojūdzies, vismaz ne tādā veidā.

Tikai seši cilvēki visā Galaktikā saprata principu, pēc kāda tā tika pārvaldīta, un viņi zināja ja reiz Zeifods Bīblbrokss bija izteicis savu nodomu kandidēt uz prezidenta amatu, tas bija vairāk vai mazak fait accompli*-. viņš bija ideāla prezidentūras lielgabal-gaļa.**

Tomēr viņiem pilnīgi neizdevās saprast, kāpēc Zeifods to darīja. Viņš asi sasvēra laivu uz sāniem, saulē uzceldams ūdens šļakatu sienu.

Šodien bija tā diena; šodien bija tā diena, kad viņi sapratīs, kas Zeifodam ir bijis padomā. Kļūdams par prezidentu, Zeifods Bībl-brokss bija gatavojies šai dienai. Šodien bija arī viņa divsimtā dzimšanas diena, bet tā bija tikai vēl viena nenozīmīga sakritība.

Lēkādams ar savu laivu pāri Damogranas jūrām, viņš klusītēm pie sevis smaidīja par to, cik šī diena būs brīnišķīgi aizraujoša. Viņš atslābinājās un laiski izpleta divas savas rokas pār sēdekļa aizmuguri. Stūrēja viņš ar papildu roku, ko nesen bija piestiprinājis tieši zem savas labās rokas, lai tā palīdzētu uzlabot viņa sniegumu boksā uz slēpēm.

* Fait accompli (franču vai.) noticis fakts (pret ko nav jēgas iebilst un kur neko nevar izlabot). Tulkotājas piez.

” Prezidents: pilns tituls ir Imperiālās Galaktikas valdības prezidents. Ir saglabāts termins «Imperiālās», lai gan tas tagad ir anahronisms. Imperators, kas mantojis šo titulu, ir gandrīz miris, un tāds viņš ir jau daudzus gadsimtus. Savas miršanas komas beidzamajos mirkļos viņš tika ieslēgts stāzes laukā, kas viņu notur nepārtrauktas nemainības stāvoklī. Visi viņa mantinieki jau sen ir miruši, un tas nozīmē, ka bez kāda radikāla politiska apvērsuma vara ir vienkārši, bet iedarbīgi pārvietojusies pakāpienu vai divus zemāk, un tagad tiek uzskatīts, ka tā ir piešķirta institūcijai, kura mēdza darboties vienkārši kā imperatora padomdevēja, ievēlētai valdības asamblejai, kuru vada pašas asamblejas izvēlēts prezidents. Patiesībā tā nav piešķirta nekam tamlīdzīgam.

Tieši prezidents ir vadītājs tikai vārda pēc viņa rokās nepavisam nav nekādas reālas varas. Viņu acīmredzot izvēlas valdība, bet īpašības, ko viņam pieprasīts izrādīt, neraksturo vis vadības, bet gan smalki aprēķinātu niknuma izraisīšanas spēju. Šā iemesla dēļ prezidenta izvēle vienmēr ir pretrunīga, prezidents vienmēr ir tracinoša, tomēr valdzinoša persona. Viņa darbs nav vis turēt varu savās rokās, bet gan novērst no tās uzmanību. Pēc šiem kritērijiem Zeifods Bīblbrokss ir viens no visveiksmīgākajiem prezidentiem, kāds Galaktikai jelkad ir bijis divus no saviem desmit prezidentūras gadiem viņš jau ir pavadījis cietumā par krāpšanu. Tikai pavisam nedaudzi cilvēki apzinās, ka prezidentam un valdībai nav burtiski vispār nekādas varas, un no šiem nedaudzajiem cilvēkiem tikai seši zina, kas tur rokās vislielāko politisko varu. Vairākums pārējo slepenībā tic, ka galīgo lēmumu pieņemšanas procesu vada dators. Viņi nevarētu kļūdīties vēl vairāk. Autora piez.

Ei, viņš sev mīlīgi teica, tu patiešām esi vēsais tipiņš. -Bet viņa nervi bija savilkti kā stīgas, un to dziesma skanēja griezīgāk par suņu svilpi.

Francijas sala bija apmēram divdesmit jūdzes gara, vidū tās platums bija piecas jūdzes, sala bija smilšaina un pusmēnesveidīga. Būtībā šķita, ka tā pastāv ne tik daudz kā pilntiesīga sala, bet drīzāk tikai kā līdzeklis, ar ko norobežot milzīga līča ieliekumus un izliekumus. Šo iespaidu pastiprināja tas, ka pusmēness iekšējā piekrastes līnija gandrīz pilnīgi bija veidota no stāvām klintīm. No klinšu virsotnes sākās lēzena nogāze piecas jūdzes pretējā krasta virzienā.

Klinšu virsotnē atradās sagaidīšanas komiteja.

Tā lielākoties sastāvēja no inženieriem un pētniekiem, kas bija uzbūvējuši «Zelta sirdi», galvenokārt no cilvēkveidīgajiem, bet šur un tur bija pāris rāpuļveidīgi atomiķi, divi vai trīs zaļi, silfidām līdzīgi maksimegalaktikieši, viens vai divi astoņkājaini fizukturālisti un Hūlūvu (Hūlūvu ir zilās krāsas pārsaprātigs tonis). Visi, izņemot Hūlūvu, bija grezni uzposušies savos daudzkrāsainajos, svinīgajos laboratorijas uzsvārčos. Hūlūvu šim gadījumam par godu bija īslaicīgi salūzis savrupstāvošā prizmā.

Viņus visus bija pārņēmis bezgalīgs satraukums. Pa visiem kopā viņi bija sasnieguši fizikas likumu tālākās robežas un tās pārkāpuši, pārstrukturējuši vielas pamatmateriālu, izstiepuši, savijuši un salauzuši varbūtības un neiespējamības likumus, bet vēl aizvien šķita, ka vissatraucošākais notikums ir satikt vīrieti, ap kura kaklu apmesta oranža auduma lente. (Oranža auduma lenti saskaņā ar tradīcijām valkāja Galaktikas prezidenti.) Neko daudz nemainītu pat tas, ja viņi zinātu, tieši cik daudz varas īstenībā bija Galaktikas prezidenta rokās: it nemaz. Tikai seši cilvēki visā Galaktikā zināja, ka Galaktikas prezidenta darbs bija nevis turēt varu savās rokās, bet gan novērst no tās uzmanību.

Zeifods Bīblbrokss savu darbu prata apbrīnojami labi.

Pūlis noelsās vien, saules un kuģošanas prasmes apžilbināts, kad prezidenta ātrlaiva pašāvās apkārt zemesragam iekšā līcī. Tā zibsnīja un spīdēja, slīdēdama pāri jūras virsmai un plūstoši veicot plašus pagriezienus.

Būtībā laivai nepavisam nevajadzēja pieskarties ūdenim, jo tā balstījās uz jonizētu atomu dūmakas spilvenu, bet tikai tālab, lai radītu iespaidu, tā bija aprīkota ar plānām ķīļu lāpstiņām, kuras varēja nolaist ūdenī. Tas pāršķēla ūdens klaju, gaisā svelpdamas, iegrieza dziļas brūces jūrā, kas satrakota šūpojās un tad putodama atkal norima ķīļūdenī, ko atstāja laiva, pilnā gaitā dodoties pāri līcim.

Zeifodam patika atstāt iespaidu: to viņš prata vislabāk.

Viņš, ļoti pļaujoši bremzēdams, asi sagrieza stūresratu, laiva zem klints priekšpuses apcirtās uz otru pusi un nokrita viļņos, lai, tajos šūpodamās, nedaudz atpūstos.

Pēc pāris sekundēm viņš izskrēja uz klāja, māja ar rokām un plati uzsmaidīja vairāk nekā trim miljardiem cilvēku. Trīs miljardi cilvēku patiesībā neatradās šeit, bet vēroja ikkatru viņa kustību ar mazas trīsdimensiju robotkameras acīm, kas padevīgi plivinājās netālu gaisā. Prezidentu ķēmošanās pārraides vienmēr bija apbrīnojami populāras: tieši tām viņi bija domāti.

Viņš vēlreiz pasmaidīja. Trīs miljardi un seši cilvēki to nezināja, bet šodien būs lielāka ķēmošanās nekā jelkāds bija gaidījis.

Robotkamera uzņēma tuvplānā populārāko no viņa divām galvām, un viņš atkal pamāja. Pēc izskata viņš bija gandrīz cilvēkveidīgs, par spīti savai papildu galvai un trešajai rokai. Viņa viegli sabužinātie gaišie mati slējās uz visām pusēm, zilajās acīs dzalk-stīja kaut kas pilnīgi nenosakāms un zods gandrīz vienmēr bija neskūts.

Blakus viņa laivai, spožajā saulē laistīdamās, viļņos šūpojās un kratījās divdesmit pēdas augsta, caurspīdīga lode. Tas iekšpusē peldēja plats puslokveida dīvāns ar krāšņas sarkanas ādas tapsējumu: jo vairāk lode kratījās un šūpojās, jo vairāk dīvāns palika pilnīgi nekustīgs, nesatricināms kā nopolsterēta klints. Arī tas, tāpat kā gandrīz viss pārējais, bija paredzēts iespaida radīšanai.

Zeifods izsoļoja cauri lodes sienai un adaidās uz dīvāna. Viņš laiski izpleta divas rokas gar sāniem un ar trešo no ceļgala notrauca putekļus. Viņa galvas smaidīdamas skatījās apkārt; viņš sacēla augšā kājas un domāja, ka kuru katru bridi varētu iekliegties.

Ūdens zem burbuļa kūsāja, tas mutuļoja un šļācās. Burbulis uz-brāzās gaisā, kratīdamies un šūpodamies uz ūdens strūklas. Tas kāpa augšup, augšup, mezdams uz klinti gaismas starus. Tas brāzās augšup uz strūklas, ūdenim krītot no tā apakšas un triecoties atpakaļ jūrā simtiem pēdu zemāk.

Zeifods smaidīja, iztēlodamies pats sevi.

Caurcaurēm smieklīgs transporta veids, bet caurcaurēm skaists. Klints virsotnē lode kādu bridi svārstījās, uzgāzās uz iežogota trapa, novēlās lejup uz mazas, ieliektas platformas un aizkradjās līdz piestātnei.

Skanot vētrainiem aplausiem, Zeifods Bīblbrokss izkāpa ārā no burbuļa, gaismā laistījās viņa oranžā auduma lente.

Bija ieradies Galaktikas prezidents.

Viņš pagaidīja norimstam aplausus un tad sveicienā izslēja roku. — Sveiki, — viņš sacīja.

No sāniem pielīda klāt valdības zirneklis un mēģināja viņam iespiest rokās iepriekš sagatavotās runas norakstu. Oriģinālās versijas trešā līdz septītā lappuse šajā brīdī izmirkušas peldēja Da-mogranas jūrā kādas piecas jūdzes no līča. Pirmo un otro lappusi bija savācis Damogranas paparžlapcekulainais ērglis, un tās jau

bija iestiprinātas neparastā jauna veida ligzdā, kuru ērglis pats bija izgudrojis. Tā bija uzbūvēta galvenokārt no papira masas, un nesen izperētam ērgļa mazulim no tās izlauzties bija faktiski neiespējami. Damogranas paparžlapcekulainais ērglis bija dzirdējis par dabiskās izlases teoriju, bet tuvāk ar to saskarties nevēlējās.

Zeifodam Bīblbroksam sagatavotā runa nebūs vajadzīga, un viņš laipni noraidīja to, ko viņam piedāvāja zirneklis.

— Sveiki, — viņš sacīja vēlreiz.

Ikviens viņam uzsmaidīja vai vismaz gandrīz ikviens. Viņš pūlī ar skatienu uzmeklēja Triljanu. Triljana bija meitene, ko Zeifods bija savācis, nesen joka pēc ar svešu vārdu apmeklējot kādu planētu. Viņa bija slaika, tumsnēja, cilvēkveidīga, ar melniem matiem, kas vijās garos viļņos, pilnīgu muti, jocīgu podziņu deguna vietā un smieklīgi brūnām acīm. Savas sarkanās, tajā īpašajā veidā sasietās galvas šalles un garās, plīvojošās, zīdainās, brūnās kleitas dēļ viņa izskatījās nedaudz arābiska. Protams, par arābiem šeit neviens nekad neko nebija dzirdējis. Arābi pavisam nesen bija beiguši pastāvēt, un pat tad, kad viņi vēl pastāvēja, tie atradās piecsimt tūkstošu gaismas gadu attālumā no Damogranas. Triljana nebija īpaši svarīga persona, tā vismaz apgalvoja Zeifods. Viņa tikai samērā daudz kur devās kopā ar viņu un teica acis visu, ko par viņu domāja.

— Sveika, mīļā, viņš teica viņai.

Viņa uzzibsnīja skopu smaidu un novērsās. Tad viņa ātri palūkojās atpakaļ uz Zeifodu un uzsmaidīja jau siltāk bet viņš pa to laiku bija pievērsies kaut kam citam.

— Sveiki, viņš sacīja mazu preses radījumu grupai, kas stāvēja blakus, vēloties, kaut viņš reiz beigtu teikt «sveiki» un turpinātu ar citējamu tekstu. Viņš tiem uzsmaidīja sevišķi plati, jo zināja, ka pēc dažiem mirkļiem sagādās vienu ellīgu citātu.

Nākamais, ko viņš pasacīja, viņiem tomēr necik nenoderēja. Viena no svinību amatpersonām bija aizkaitināti nospriedusi, ka prezidents nepārprotami nebija tādā noskaņojumā, lai lasītu viņam sarakstīto, brīnišķīgi izstrādāto runu, un nospiedusi kabatā esošās tālvadības ierīces slēdzi. Milzīgais, baltais kupols, kas tālumā viņu priekšā izcēlās pret debesīm, vidū ieplaisāja, sašķēlās un lēnītēm pats noritinājās zemē. Visi noelsās, kaut ari ļoti labi bija zinājuši, ka kupols tā darīs, jo paši to bija tā uzbūvējuši.

Zem kupola atklājās milzīgs zvaigžņu kuģis, simt piecdesmit metrus garš, izveidots kā spīdīga krosa kurpe, nevainojami balts un satriecoši skaists. Kuģa sirdī neredzama gulēja maza zelta kārba, kurā atradās vissatriecošākā ierīce, kāda jelkad izdomāta, tā šo zvaigžņu kuģi padarīja unikālu Galaktikas vēsturē, un šīs ierīces vārdā tika nosaukts kuģis — «Zelta sirds».

Oho, sacīja Zeifods Bīblbrokss, ieraugot «Zelta sirdi». Neko daudz vairāk pateikt viņš nevarēja.

Viņš to atkārtoja, jo zināja, ka tas kaitinās presi.

Oho.

Pūlis gaidoši pavērsa savas sejas pret viņu. Viņš piemiedza ar aci Triljanai, kas sarauca uzacis un iepleta acis. Viņa zināja, ko viņš grasās sacīt, un uzskatīja viņu par briesmīgu lielībnieku.

Tas patiesi ir pārsteidzoši, — viņš sacīja. Tas jānudien ir patiesi pārsteidzoši. Tas ir tik pārsteidzoši pārsteidzoši, ka man liekas — es to vēlētos nozagt.

Pasakains prezidenta citāts, pilnīgi atbilstošs stilam. Pūlis atzinīgi smējās, ziņu reportieri līksmi spaidīja savu apakšētas ziņumā-tiku pogas, un prezidents plati smaidīja.

Viņš plati smaidīja, bet viņa sirds neizturami kliedza, un viņš aptaustīja mazu paralīzomātikas bumbu, kas klusi atdusējās kabatā.

Beidzot viņš vairs nespēja to paciest. Viņš pacēla savas galvas pret debesīm, izkliedza mežonīgu saucienu mažora tercā, nometa bumbu uz zemes un skrēja uz priekšu caur pēkšņi sastingušu starojošu smaidu jūru.

5

Prostetniku Vougonu Dželcu nebija patīkami uzlūkot, pat citiem vougoniem ne. Viņa augsti izliektais deguns stipri izcēlās virs šaurās cūkas pierītes. Viņa tumši zaļā gumijotā āda bija pietiekami bieza, lai viņš varētu spēlēt vougonu civildienesta politikas spēlītes, turklāt labi spēlēt, un pietiekami ūdensnecaurlaidīga, lai viņš bezgalīgi ilgi un bez sliktām sekām varētu izdzīvot līdz pat tūkstoš pēdām dziļā jūrā.

Protams, peldēt jau nu viņš nekad negāja. Viņa pienākumu sarakstā tam vairs nebūtu vietas. Viņš bija tāds, kāds bija, jo pirms miljardiem gadu, kad vougoni pirmoreiz izlīda no kūtrajām pirmatnējām Vougsferas jūrām un elsdami pūzdami gulēja planētas neskartajos krastos… kad viņus tajā rītā apspīdēja spožās, jaunās Vougsolas pirmie stari, šķita, ka evolūcijas spēki vienkārši būtu atmetuši viņiem ar roku, tad riebumā novērsušies un norakstījuši viņus kā neglītu un nelaimīgu kļūdu. Viņi nekad vairs neevolucio-nēja; viņiem nebūtu vajadzējis izdzīvot.

Tas, ka viņi izdzīvoja, zināmā mērā dara godu šo radījumu stulbi ietiepīgajai, gliemeža smadzeņu cienīgajai stūrgalvībai. «Evolūcija?» viņi sev sacīja, «kam tā vajadzīga?», un viņi vienkārši iztika bez tā, ko daba atsacījās darīt viņu labā, līdz pat tam laikam, kad radās iespēja lielākās anatomiskās nepilnības izlabot ķirurģiski.

Pa to laiku dabas spēki uz planētas Vougsferas bija strādājuši virsstundas, lai izlīdzinātu savas agrākās rupjās kļūdas. Tie radīja dzirkstošus, ar dārgakmeņiem rotātus skubīgos krabjus, ko vougoni ēda, ar dzelzs vālēm sašķaidījuši to čaulas; garus, staltus kokus, no kuru slaikuma un krāsas aizrāvās elpa un ko vougoni nocirta, lai sadedzinātu, cepot krabju gaļu; elegantas, gazelēm līdzīgas radības ar zīdainiem kažokiem un valgām acīm, ko vougoni saķēra un sēdās virsū. Tās nevarēja lietot kā transportlīdzekli, jo to mugura vienā mirklī pārlūza, bet vougoni vienalga uz viņām sēdās.

Tā planēta Vougsfera dīkā pavadīja nelaimīgas tūkstošgades, līdz vougoni pēkšņi atklāja starpzvaigžņu ceļošanas principus. Dažu īsu vougu gadu laikā uz Megabrentisa zvaigžņu kopu, Galaktikas politisko centru, bija migrējuši paši pēdējie vougoni, kas tur nu veidoja ārkārtīgi spēcīgu Galaktikas civildienesta kodolu. Viņi bija mēģinājuši iemantot zināšanas, viņi bija mēģinājuši iemantot stilu un labas manieres, tomēr lielākoties mūsdienu vougons daudz neatšķiras no saviem primitīvajiem priekštečiem. Katru gadu viņi no savas dzimtās planētas importē divdesmit septiņus tūkstošus dzirkstošu, ar dārgakmeņiem rotātu skubīgo krabju un dīki pavada laimīgu nakti, dzerdami un sašķaidīdami tos druskās ar dzelzs vālēm.

Prostetniks Vougons Dželcs bija tipisks vougons, tādēļ ka viņš bija caurcaurēm zemisks. Turklāt viņam nepatika stopētāji.

Kaut kur mazā, tumšā kabīnē, kas atradās dziļi Prostctnika Vougona Dželca flagmaņkuģa iekšās, nervozi uzliesmoja mazs sērkociņš. Sērkociņa īpašnieks nebija vougons, bet viņš par tiem zināja visu un viņam bija tiesības būt nervozam. Viņa vārds bija Fords Prifekts1.

Viņš raudzījās apkārt, bet neko daudz saredzēt nevarēja; vīdēja savādas, kroplīgas ēnas, kas raustījās līdzi ņirbošajai, sīkajai liesmiņai, bet viss bija klusu. Viņš izdvesa tikko dzirdamu paldies dcntra-šiem. Dcntraši ir nevaldāma gardēžu cilts, mežonīga, bet patīkama kompānija, kuru vougoni nesen ir noalgojuši par ēdināšanas darbiniekiem uz saviem garo reisu flotiļu kuģiem, ar stingru nosacījumu, ka viņi pilnīgi nekur neiejaucas.

Tas dentrašiem bija ļoti pa prātam, jo viņiem patika vougonu nauda, kas ir viena no cietākajām valūtām kosmosā, bet vougoni paši viņiem riebās. Vienīgais vougonu veids, kādu dcntrasim patika redzēt, bija sakaitināts vougons.

Šīs niecīgās informācijas dēļ Fords Prifekts šobrīd nebija ūdeņraža, ozona un oglekļa monoksīda dvesmas.

Viņš izdzirda vieglu vaidu. Sērkociņa gaismā Fords redzēja, kā uz grīdas nedaudz sakustas kaut kas liels. Viņš žigli nodzēsa sērkociņu, iebāza roku kabatā, atrada meklēto un izņēma ārā. Viņš atplēsa to vaļā un sakratīja. Tad noliecās pār grīdu. Lielais siluets sakustējās vēlreiz.

Fords Prifekts sacīja: Es nopirku mazliet zemesriekstu.

Arturs Dents pakustējās un vēlreiz novaidējās, nesakarīgi murminādams.

Še, paņem dažus, — mudināja Fords, vēlreiz sakratot paciņu, ja tu nekad iepriekš neesi izgājis cauri vielas pārcelšanas staram, tad tagad droši vien esi zaudējis krietni daudz sāls un proteīna. Alus, ko tu izdzēri, noteikti būs mazliet amortizējis tavu sistēmu.

Brrrr… — sacīja Arturs Dents. Viņš atvēra acis.

Te ir tumšs, viņš sacīja.

Jā, — piekrita Fords Prifekts, te ir tumšs.

Nav gaismas, sacīja Arturs Dents. Tumšs, nav gaismas.

Viena no cilvēku īpašībām, ko Fordam Prifektam visgrūtāk nācās saprast, bija viņu ieradums nemitīgi paziņot un atkārtot pavisam skaidri acīm redzamo, piemēram, «ir jauka diena» vai «jūs esat ļoti garš», vai «ak mūžs, tu laikam esi nokritis trīsdesmit pēdu dziļā akā, vai ar tevi viss ir kārtībā?». Vispirms Fords izstrādāja vienu teoriju, kas izskaidrotu šo savādo uzvedību. Ja cilvēki regulāri nevingrina savas lūpas, viņš domāja, viņu mute droši vien pārtrauc darboties. Pēc dažu mēnešu pārdomām un novērošanas šo teoriju viņš atmeta par godu jaunai. Ja cilvēki regulāri nevingrina savas lūpas, viņš domāja, viņu smadzenes sāk strādāt. Pēc kāda laika viņš atmeta ari šo teoriju kā nosodoši cinisku un nosprieda, ka viņam galu galā patiešām patīk cilvēki, tomēr viņš nekad nebeidza neprātīgi uztraukties par briesmīgi daudzajiem jautājumiem, par kuriem viņi neko nezināja.

Jā, viņš piekrita Arturam, nav gaismas. Viņš pasniedza Arturam dažus zemesriekstus. Kā tu jūties? viņš jautāja.

Kā elektriskais sildītājs, sacīja Arturs, visu laiku kaut kas atslēdzas.

Fords tumsā viņu cieši uzlūkoja ar vienaldzīgu skatienu.

Ja es vaicātu, kur, ellē, mēs esam, Arturs nedroši jautāja, vai es to nožēlotu?

Fords piecēlās. Mēs esam drošībā, viņš sacīja.

Cik labi, noteica Arturs.

Mēs esam mazā kambīzes kabīnē, — sacīja Fords, vienā no vougonu celtnieku flotiles kosmosa kuģiem.

Ā, teica Arturs, šis acīmredzot ir kāds vārda «drošībā» savāds lietojums, ko es iepriekš nebiju zinājis.

Fords uzšķīla citu sērkociņu, lai varētu atrast gaismas slēdzi. Atkal vīdēja un lēkāja kroplīgās ēnas. Arturs ar grūtībām uzslējās kājās un nobažījies apkampa sevi. Rādījās, ka ap viņu drūzmējas derdzīgas svešas aprises, gaiss bija biezs no sasmakušām dvakām, kas ielavījās viņa plaušās, neidentificēdamas sevi, un zema, kaitinoša dūkoņa neļāva smadzenēm koncentrēties.

Kā mēs šeit nokļuvām?— viņš vaicāja, viegli drebēdams.

Mēs kādu nostopējām, sacīja Fords.

Kā, lūdzu? jautāja Arturs. Vai tu mēģini man iestāstīt, ka mēs tikai izstiepām īkšķus un kāds zaļš briesmonis ar izvalbītām vaboles acīm izbāza savu galvu un teica: «Sveiki, puiši, leciet vien iekšā, es varu jūs aizvest līdz pat Beizingstokas apkārtceļam?»

Nu, — sacīja Fords, īkšķis ir elektroniska apakšētas signālierīce, apkārtceļš ved uz Bārnarda zvaigzni sešus gaismas gadus tālāk, bet citādi tas ir vairāk vai mazāk pareizi.

— Un briesmonis ar izvalbītām vaboles acīm?

Ir zaļš, jā.

Jauki, noteica Arturs, kad es varēšu tikt mājās?

Tu nevarēsi, — Fords Prifekts sacīja un atrada gaismas slēdzi.

Aizklāj savas acis… viņš sacīja un ieslēdza gaismu.

Pat Fords bija pārsteigts.

Dieviņ tētīt, teica Arturs, vai patiesi šīs ir lidojošā šķīvīša iekštelpas?

Prostetniks Vougons Dželcs vilka savu nepatīkamo, zaļo ķermeni pa komandtiltiņu. Pēc apdzīvotas planētas sagraušanas viņš vienmēr juta neskaidru aizkaitinājumu. Viņš vēlējās, kaut kāds atnāktu un pateiktu viņam, ka tas viss bija netaisni, lai viņš varētu viņiem uzkliegt un justies labāk. Viņš uzgāzās uz komandtiltiņa, cik vien smagi varēja, cerot, ka tas salūzīs un dos viņam kādu iemeslu, par ko būt neviltoti dusmīgam, bet tiltiņš tikai žēlabaini nočīkstēja.

— Ej projām! viņš uzkliedza jaunam vougonu sargam, kas šajā brīdī ieradās uz komandtiltiņa. Sargs nekavējoties pazuda, juzdamies diezgan atvieglots. Viņš bija priecīgs, ka nebūs tas, kurš nodos tikko saņemto ziņojumu. Tas bija oficiāls paziņojums, kurā bija pavēstīts, ka pašlaik valdības zinātniskās pētniecības bāzē uz Da-mogranas tiek svinīgi atklāts brīnišķīgs jauns kosmosa kuģu dzinēja veids, kas kopš šā brīža padarīs nevajadzīgus visus hipertelpas ātrgaitas ceļus.

Slīdēdamas atvērās citas durvis, bet šoreiz vougonu kapteinis nekliedza, jo aiz šīm durvīm bija kambīzes barakas, kur dentraši gatavoja viņam maltītes. Maltīte būtu pat ļoti vēlama.

Šausmīgi pūkains radījums ielčkšoja pa durvīm, nesdams paplāti ar viņa otrajām brokastīm. Radījums bija atiezis zobus maniakālā smaidā.

Prostctniks Vougons Džclcs bija sajūsmināts. Viņš zināja ja dcntrasis izskatījās tik pašapmierināts, kaut kur uz kuģa notika kaut kas tāds, par ko viņš varēja kļūt patiesi ļoti nikns.

Fords un Arturs cieši nopētīja savu apkārtni.

— Nu, ko tu domā? — vaicāja Fords.

— Tas ir mazliet nolaists, vai ne?

Fords nepatikā sarauca pieri, skatīdamies uz netīrajiem matračiem, nemazgātajām krūzēm un nepazīstamajiem smakojošas, svešādas apakšveļas gabaliem, kas izmētāti gulēja šaurajā kajītē.

— Nu, šis ir darba kuģis, vai redzi, — teica Fords. — Sīs ir den-trašu guļambarakas.

— Man likās, tu teici, ka viņus sauc par vougoniem vai kaut kā tā.

Jā, sacīja Fords, vougoni vada kuģi, dentraši ir pavāri, viņi mūs uzņēma uz klāja.

Tas mani mulsina, bilda Arturs.

Lūk, paskaties uz šo, sacīja Fords. Viņš apsēdās uz kāda matrača un sāka rakņāties savā plecu somā. Arturs nervozi pabikstīja matraci un tikai tad apsēdās uz tā: būtībā viņam nebija daudz par ko nervozēt, jo visi matrači, kas izauguši Skvornšellesas Zctas purvos, ir tikuši ļoti pamatīgi nogalināti un izžāvēti, pirms nodoti kalpošanā. Ļoti nedaudzi jelkad ir atgriezušies dzīvē.

Fords pasniedza grāmatu Arturam.

— Kas tas ir? — vaicāja Arturs.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem». Tā ir tāda kā elektroniska grāmata. Tā izstāsta visu, kas tev jāzina par jebko. Tas ir tās darbs.

Arturs to nervozi pagrozīja rokās.

Man patīk vāks, viņš sacīja. «Bez panikas!» Tā ir pirmā noderīgā vai saprotamā lieta, ko kāds man pa visu dienu ir pateicis.

Es tev parādīšu, kā tā darbojas, teica Fords. Viņš pakampa grāmatu no Artura, kas vēl joprojām turēja to kā pirms divām nedēļām nomirušu cīruli, un izvilka no apvāka.

Tu nospied šeit šo pogu, vai redzi, un ekrāns kļūst gaišs, parādīdams tev saturu.

Apmēram trīs reiz četras collas lielais ekrāns izgaismojās, un pāri tā virsmai sāka ņirbēt rakstu zīmes.

Tu gribi uzzināt par vougoniem, tātad es ievadu šo vārdu. -Viņa pirksd uzsita vēl pa dažiem taustiņiem. Te būs.

Ekrānā uzliesmoja zaļi vārdi «Vougonu celtnieku flotiles».

Fords nospieda lielu, sarkanu pogu ekrāna apakšā, un tam pāri sāka viļņoties vārdi. Turklāt tajā pašā laikā grāmata rimtā, klusā, nosvērtā balsī sāka nolasīt šķirkli. Raugi, ko gramata sacīja:

«Vougonu celtnieku flotiles. Lūk, kas jādara, ja jūs viļaties no-stopēt vougonu: aizmirstiet to. Viņi ir viena no visnepatīkamākajām rasēm Galaktikā īstenībā viņi nav ļauni, bet ar smagu raksturu, birokrātiski, uzbāzīgi un cietsirdīgi. Viņi pat pirkstu nepakustinātu, lai paši savas vecmāmiņas izglābtu no Trālas rijīgā vaboļtarkšķa nezvēra, ja nebūtu saņēmuši rīkojumus, kas parakstīti trijos eksemplāros, aizsūtīti, atsūtīti atpakaļ, pieprasīti, pazaudēti, atrasti, nodoti sabiedriskajai apspriešanai, atkal pazaudēti un beidzat uz trim mēnešiem ierakti mīkstā kūdrā un tad izlietoti iekuram.

Labākais veids, kā no vougona izspiest dzērienu, ir iebāzt pirkstu viņa rīklē, un labākais veids, kā viņu aizkaitināt, ir izbarot viņa vecmāmiņu Trālas rijīgajam vaboļtarkšķa nezvēram.

Nekādā ziņā neļaujiet vougonam lasīt jums dzeju.»

Arturs samirkšķināja acis.

Cik savāda grāmata. Kā tad mēs nostopējām kuģi?

Tur jau tā lieta, ka tagad tā ir novecojusi, 1 sacīja Fords, ieslidinot grāmatu atpakaļ vākos. — Es veicu lauka pētījumus jaunajam pārstrādātajam izdevumam, un viens darbiņš, kas man būs jāpaveic, ir tāds, ka man tajā nedaudz jāapraksta, kā vougoni tagad nodarbina dentrašu pavārus, kas mums sniedz samērā noderīgu iespēju.

Artura sejā parādījās sāpīga izteiksme. — Bet kas ir dentraši? -viņš jautāja.

Lieliski puiši, sacīja Fords. Viņi ir vislabākie pavāri un vislabākie dzērienu jaucēji un ne par ko citu nekustina ne ausu. Un viņi vienmēr palīdzēs stopētājiem tikt uz klāja, daļēji tāpēc, ka viņiem patīk sabiedrība, bet galvenokārt tāpēc, ka tas kaitina vou-gonus. Tieši tas tev jāzina, ja esi nabadzīgs stopētājs, kas mēģina apskatīt Visuma brīnumus par mazāk nekā trīsdesmit Altaira dolāriem dienā. Un tas ir mans darbs. Patīkami, vai ne?

Arturs izskatījās apjucis.

Tas ir apbrīnojami, viņš sacīja un drūmi paskatījās uz kādu citu matraci.

Diemžēl es uz Zemes aizķēros krietni ilgāku laiku nekā biju paredzējis, teica Fords. Es ierados uz nedēļu un iesprūdu uz piecpadsmit gadiem.

Bet kā tad tu tur nokļuvi pašā sākumā?

Vienkārši, es nostopēju ķircinātāju.

Ķircinātāju?

Jā.

1Forda Prifbkta sākotnējais vārds ir izrunājams tikai mazpazīstamā Bctclgeizes dialektā, kas ir Taktiski izzudis kopš tā laika, kad Lielā Sabrūkošā Hranga katastrofa, kas notika 03758. Gal. Sid. gadā, aizslaucīja visas senās Betelgeizes Septiņi Preksibetela kopienas. Forda tēvs bija vienīgais vīrietis uz visas planētas, kas neparastas sakritības dē|, ko nekad nespēja apmierinoši izskaidrot, pārdzīvoja Lielā Sabrūkošā Hranga katastrofu. Viss šis gadījums ir dzi|ā noslēpumā tīts: faktiski neviens nekad nav zinājis nedz to, kas ir Hrangs, nedz ari kāpēc tas bija izvēlējies sabrukt tieši uz Betelgeizes Septiņi. Forda tēvs, augstsirdīgi aizgaiņādams aizdomu mākoņus, kas viņu neizbēgami apņēma, ieradās dzīvot uz Betelgeizes Pieci, kur pildīja gan Forda tēva, gan tēvoča lomu; par godu savas tagad mirušās cilts piemiņai viņš nokristīja Fordu antīkā Preksibetela valodā.

Ta ka Fords nekad neiemācījās izrunāt savu sākotnējo vārdu, viņa tēvs visbeidzot nomira no kauna, kas dažās Galaktikas da]ās vēl aizvien ir nāvējoša kaite. Citi bērni skolā iesauca viņu par Iksu, ko Bctclgeizes Pieci valodā tulko kā «zēns, kas nespēj apmierinoši izskaidrot nedz to, kas ir Hrangs, nedz ari kāpēc tam vajadzēja izvēlēties sabrukt uz Betelgeizes Septiņi». Autora pin.

Jā.

E, kas ir …

Ķircinātājs? Ķircinātāji parasti ir bagāti jaunieši, kam nav ko darīt. Viņi braukalē apkārt, meklējot planētas, kas vēl nav nodibinājušas starpzvaigžņu sakarus, un tās sapīpina.

Sapīpina? Arturam sāka likties, ka Fordam sagādā prieku viņa dzīves sarežģīšana.

Jā, sacīja Fords, viņi tās sapīpina. Viņi atrod kādu nomaļu nostūri, kur ir ļoti maz cilvēku, tad piezemējas tieši blakus

kādai nabaga dvēselei, kas nenojauš neko ļaunu un kam neviens nekad neticēs, un tad, zīmēdamies viņa priekšā, lēkā augšā lejā, uz galvām uzlikuši muļķīgas antenas un saucot pi, pī. Tas patiešām ir diezgan bērnišķīgi. Fords atzvēlās uz matrača, aizlicis rokas aiz galvas, un izskatījās tracinoši apmierināts ar sevi.

Ford, uzstāja Arturs, — es nezinu, vai tas izklausās pēc muļ-ķīga jautājuma, bet ko es te daru?

Nu, to tu zini, atbildēja Fords. Es tevi paglābu no Zemes.

Un kais notika ar Zemi?

Ā. Tā tika sagrauta.

Patiesi, — Arturs nosvērti teica.

Jā. Tā tikko iztvaikoja kosmosā.

Paklau, sacīja Arturs, es par to esmu mazliet sarūgtināts. Fords sarauca pieri un, kā likās, prātā pārlika šo domu.

Jā, es to varu saprast, viņš beidzot sacīja.

Vari saprast! kliedza Arturs. Vari saprast!

Fords pielēca kājās.

Skaties uz grāmatu! — viņš uzbāzīgi šņāca.

Ko?

«Bez panikas!»

Es nekrītu panikā!

Kriti gan.

Labi, tātad es kritu panikā, ko tad lai citu daru?

Tu vienkārši dodies man līdzi un labi pavadi laiku. Galaktika ir līksma vietiņa. Tev nepieciešams ielikt ausī šo zivi.

Kā, lūdzu? Arturs vaicāja, kā viņam likās, diezgan pieklājīgi.

Fords turēja gaisā paceltu mazu stikla burku, kurā pavisam nepārprotami locījās maza, dzeltena zivtiņa. Arturs samiedza acis. Viņš vēlējās, kaut šeit būtu kaut kas vienkāršs un pazīstams, ko viņš

viegli varētu saprast. Viņš varētu justies drošībā, ja blakus dcntrašu apakšveļai, Skvornšellesas matraču kaudzēm un vīrietim no Betel-gcizcs, kas turēja gaisā paceltu mazu, dzeltenu zivtiņu un piedāvāja to ielikt viņa ausī, varētu ieraudzīt kaut vai mazu kukurūzas pārslu paciņu. Bet viņš nevarēja, un viņš nejutās drošībā.

Pēkšņi no avota, ko viņš nevarēja noteikt, viņiem uzbruka nikns troksnis. Viņš noelsās šausmās, ko izraisīja kaut kas tāds, kas izklau-sījās pēc vīrieša, kurš mēģina vienlaikus izskalot kaklu un atkauties no vilku bara.

— Kuš! — sacīja Fords. — Klausies, tas varētu būt svarīgi.

— Sva… svarīgi?

— Tas ir vougonu kapteinis, kas izsaka paziņojumu «Tannoy» skaļruņu sistēmā.

— Tu gribi teikt, ka vougoni tā runā?

— Klausies!

— Bet es nesaprotu vougoniski!

— Tev tas nav jādara. Tikai ieliec ausī šo zivi.

Fords ar zibenīgu kustību uzplaukšķināja pa Artura ausi, un Arturu pārņēma piepeša pretīga sajūta, ko izraisīja zivs ieslīdēšana dziļi iekšā viņa dzirdes kanālā. Šausmās elsdams, viņš kādu sekundi skrāpēja ausi, bet tad lēnām no brīnumiem iepleta acis. Sajūtas, ko piedzīvoja viņa dzirde, bija līdzvērtīgas tām, kas rodas, skatoties uz divu seju melnu siluetu un piepeši tajā saskatot balta svečtura attēlu. Vai uz papīra gabala skatoties milzum daudzos krāsainos punktiņos, kas piepeši izkliedējas, veidojot ciparu seši, un tas nozīmē, ka optiķis no tevis pieprasīs milzum daudz naudas par jaunām brillēm.

Viņš vēl aizvien klausījās kaucošajos gārdzienos, to viņš zināja, tikai tagad tie bija pārtapuši par pilnīgi saprotamu angļu valodu. Lūk, ko viņš dzirdēja…

6

Rūūū aūūū hnrrhrlj aūūū hrrrhrl, aūūū ūūū aūūū hrrrhrl, aūūū hrrrhrl, aūūū aūūū hrrrhrl hrrrhrl, aūūū hrrrhrl hrrrhrl hrmrhri, aūūū slēērrp ūūūūrrhh būtu labi jāpavada laiks. Atkārtoju ziņojumu. Runā jūsu kapteinis, tāpēc pārtrauciet iesākto un pievērsiet man uzmanību. Pirmkārt, mūsu instrumenti rāda, ka uz klāja atrodas pāris stopētāju. Sveicināti, lai kur jūs būtu. Es tikai gribu, lai jums būtu pilnīgi skaidrs, ka nepavisam neesat laipni lūgti. Es esmu smagi strādājis, lai nonāktu tur, kur esmu šodien, un es nekļuvu par vougonu celtnieku kuģa kapteini vienkārši tāpēc, lai varētu to pārvērst par taksometru deģenerātu baram, kas to vien grib, kā uzsēsties kādam uz astes. Esmu izsūtījis meklēšanas grupu un, tiklīdz viņi jūs atradīs, tā es jūs izlikšu no kuģa. Ja jums ļoti paveiksies, es varētu vispirms nolasīt dažus no saviem dzejoļiem.

Otrkārt, mēs tūlīt ielēksim hipertelpā, lai ceļotu uz Bārnarda zvaigzni. Tur ierodoties, mēs dokos remontā stāvēsim septiņdesmit divas stundas, un pa to laiku neviens neatstās kuģi. Es atkārtoju,visi planētas atvaļinājumi ir atcelti. Man tikko bija nelaimīga mīlas dēka, tāpēc neredzu iemeslu, kāpēc kādam citam būtu labi jāpavada laiks. Ziņojuma beigas.

Troksnis apklusa.

Arturs sev par kaunu atklāja, ka viņš guļ uz grīdas, savilcies mazā kamoliņā un galvu ieslēpis rokās. Viņš vārgi pasmaidīja.

— Apburošs vīrietis, — viņš sacīja. — Es vēlētos, kaut man būtu meita un es tai varētu aizliegt apprecēt vienu no viņiem…

— Tev nevajadzētu to darīt, sacīja Fords. Viņiem piemīt tikpat daudz seksuālās pievilcības kā autoavārijai. Nē, nekusties, -viņš piemetināja, kad Arturs sāka atritināties, — labāk sagatavojies lēcienam hipertelpā. Tas ir tikpat nepatīkami, kā tad, kad esi piedzēries.

— Kas tad ir tik nepatīkams, kad esi piedzēries?

— Tev kaltē rīkli.

Arturs par to padomāja.

— Ford, viņš bilda.

-Jā?

— Ko tā zivs dara manā ausī?

— Tulko. Tā ir Bābeles zivtiņa. Sameklē to grāmatā, ja vēlies. Viņš pasvieda «Galaktikas ceļvedi stopētājiem» un tad saritinājās kamolā kā embrijs, lai sagatavotos lēcienam.

Tajā brīdī Artura smadzenes apmetās ar kājām gaisā.

Viņa acis apgriezās no iekšpuses uz āru. No viņa galvvidus sīkā straumītē sāka izplūst paša pēdas.

Telpa viņam apkārt salocījās plakana, griezās uz riņķi, izgāja no esamības un atstāja viņu ieslīdam sevis paša nabā.

Viņi šķērsoja hipertelpu.

Bābeles zivtiņa , klusi stāstīja «Galaktikas ceļvedis stopētājiem», ir maza, dzeltena un dēlei līdzīga, iespējams, pati dīvainākā lieta Visumā. Tā barojas no smadzeņu viļņu enerģijas, ko uztver nevis no sava nēsātāja, bet no tiem, kas atrodas viņa apkārtni. No šis smadzeņu viļņu enerģijas Bābeles zivtiņa uzsūc visas neapzinātās psihiskās frekvences, lai ar tām sevi pabarotu. Tad viņa sava nēsātāja prātā izkārna telepātisku matricu, ko veido, apzināto domu frekvences apvienodama ar nervu signāliem, kurus uzlasa no barotāju smadzeņu runas centriem. Visas šis padarīšanas praktiskais iznākums ir tāds, ka, iebāžot savā ausi Bābeles zivtiņu, nekavējoties varat saprast it visu, ko jums saka vienalga, kāda veida valodā. Runas paraugus, ko jūs dzirdat īstenībā, atšifrē smadzeņu viļņu matrica, kuru Bābeles zivtiņa ir ievadījusi jūsu prātā.

Tas, ka kaut kas tik satriecoši noderigs varētu būt attīstījies galīgi nejauši, ir tik savādi neiespējama sakritība, ka daži domātāji ir izlēmuši to uzskatīt par beidzamo un izšķirīgo pierādījumu Dieva neesamībai.

Viņu argumenti ir apmēram šādi.

Es atsakos pierādīt, ka eksistēju, saka Dievs, jo pierādījums noliedz ticību, un bez ticības es neesmu nekas.

Bet, bilst Cilvēks, Bābeles zivtiņa ir izpļāpājusi tavu noslēpumu, vai ne? Tā nevarētu būt attīstījusies nejauši. Tā pierāda, ka tu eksistē, un tādējādi, saskaņā ar taviem paša argumentiem, tu neeksistē. Kas arī bija jāpierāda.

Ak mūžs, saka Dievs, es par to nebiju iedomājies, un nekavējoties izzūd loģikas mākonī.

Ai, tas bija viegli, atsaka Cilvēks un piedevām mēģina pierādīt, ka melns ir balts, un tādējādi sasniedz to, ka viņu nobrauc uz nākamās gājēju pārejas.

Vairums vadošo teologu apgalvo, ka šis arguments nav ne sprāguša dingo vērts, bet tas neatturēja Ulonu Kollufidu saraust apaļu summiņu, kad viņš to izmantoja par centrālo tēmu savā ļoti pieprasītajā grāmatā «Nu, ar šo Dieva lietai tā kā tiek pielikts punkts ». Pa to laiku nabaga Bābeles zivtiņa, faktiski novākdama visus šķēršļus saziņai starp dažādām rasēm un kultūrām, ir izraisījusi vairāk asiņaināku karu nekā jebkas cits radības vēsturē.

Arturs izdvesa klusu vaidu. Viņš bija šausmās, atklājot, ka iz-speršana caur hipertelpu viņu nav nogalinājusi. Pašlaik viņš atradās sešu gaismas gadu attālumā no vietas, kas būtu bijusi Zeme, ja vēl joprojām pastāvētu.

Zeme.

Tās vīzijas šķebinoši peldēja viņa nelabuma pārņemtajā prātā. Viņš nespēja iztēloties, ka visa Zeme ir pagalam, jo tā bija pārāk liela. Viņš mēģināja atmodināt savas sajūtas, domādams par to, ka viņa vecāki un māsa ir pagalam. Nekādas reakcijas. Viņš domāja par visiem cilvēkiem, kuriem bijis tuvs. Nekādas reakcijas. Tad viņš domāja par pilnīgi nepazīstamo cilvēku, aiz kura viņš bija stāvējis lielveikala rindā pirms divām dienām, un piepeši sajuta asas sāpes lielveikals ir pagalam, it viss tajā ir pagalam. Nelsona piemineklis ir pagalam! Nelsona piemineklis ir pagalam, un nebūs skaļu protestu, jo nebija palicis neviens, kas varētu skaļi protestēt. No šā brīža Nelsona piemineklis pastāvēja tikai viņa atmiņā. Anglija pastāvēja tikai viņa atmiņā viņa atmiņā, kas iesprostota šajā drēgnajā, smirdīgajā, ar tēraudu izklātajā kosmosa kuģī. Viņu apņēma klaustrofobijas vilnis.

Anglija vairs neeksistēja. Viņš to bija aptvēris kaut kā viņš to bija aptvēris. Viņš mēģināja vēlreiz. Amerika, viņš domāja, ir pagalam. Viņš nespēja to aptvert. Viņš nolēma atkal sākt ar mazākām lietām. Ņujorka ir pagalam. Nekādas reakcijas. Viņš tāpat nekad nebija nopietni ticējis, ka tā pastāvēja. Dolāra vērtība, viņš domāja, ir nokritusies uz mūžiem. Tas radīja vieglas trīsas. Visas

Bogarta filmas ir noslaucītas no zemes virsas, viņš sev sacīja, un tas viņu smagi satrieca. «McDonald's», viņš domāja. Vairs nav tādas lietas kā makdonalda hamburgers.

Viņš noģība. Sekundi vēlāk atguvis samaņu, viņš atklāja, ka šņukst savas mātes dēļ.

Viņš sevi ar varu uzrāva kājās.

Ford!

Fords paskatījās augšup no stūra, kur viņš sēdēja, pie sevis dungodams. Viņam vienmēr nācās pārliecināties, ka tā kosmosa ceļojumu daļa, kurā īstenībā tiek ceļots caur kosmosu, ir diezgan mokoša.

Jā? — viņš teica.

Ja tu esi pētnieks tai tur grāmatai un tu biji uz Zemes, tad jau tev tur bija jāvāc materiāli par Zemi.

Nu, es spēju mazliet paplašināt sākotnējo šķirkli, jā gan.

Ļauj man apskatīt, kas tad ir sacīts šajā izdevumā. Man tas ir jāredz.

Jā, labi. — Viņš vēlreiz pasniedza Arturam grāmatu.

Arturs to sagrāba un mēģināja nomierināt savas drebošās rokas.

Viņš uzklikšķināja uz ieejas, kas veda atbilstošajā lappusē. Ekrāns iedegās, sāka ņirbēt un tad norima, izveidojot grāmatas lappusi. Arturs cieši vērās uz to.

Tai nav šķirkļa! viņš sašuta.

Fords palūkojās viņam pār plecu.

Ir gan, — viņš sacīja, — tur apakšā, redzi, ekrāna lejasdaļā, tieši zem «Zimoloģija Ļumbumba, trīskrūšainā padauza no Eroti-kona 6».

Arturs ar skatienu sekoja Forda pirkstam un ieraudzīja, uz ko tas norādīja. Kādu bridi viņam vēl nepielēca, tad viņam galvā kaut kas gandrīz uzsprāga.

Ko? Nekaitīga ? Un tas ir viss, kas tai sakāms? Nekaitīgai Viens vārds!

Fords paraustīja plecus.

Nu, Galaktikā ir simt miljardu zvaigžņu, un grāmatas mikroprocesoros ir ierobežots vietas daudzums, viņš sacīja, un neviens par Zemi neko daudz nezināja, protams.

Nu, Dieva dēļ, es ceru, ka tev izdevās to mazliet izlabot.

Ak jā, nu, man izdevās nosūtīt redaktoram jaunu šķirkli. Viņam to vajadzēja mazliet apcirpt, tomēr tas vēl joprojām ir uzlabojums.

Un ko tā saka tagad? — vaicāja Arturs.

Lielākoties nekaitīga , mazliet kaunīgi ieklepodamies, atzinās Fords.

Lielākoties nekaitīgai kliedza Arturs.

Kas tas bija par troksni? — šņāca Fords.

Es kliedzu, — kliedza Arturs.

Nē! Aizveries! — sacīja Fords. Man liekas, ka mums ir nepatikšanas.

Tu domā, ka mums ir nepatikšanas!

Durvju ārpusē skaidri atskanēja maršējoši soļi.

Dentrasis? čukstēja Arturs.

Nē, šie ir zābaki ar tērauda apkalumiem, — sacīja Fords.

Pie durvīm atskanēja spalgs klauvējiens.

Kas tad tas ir? — vaicāja Arturs.

Nu, — sacīja Fords, ja mums veicas, tic ir tikai vougoni, kas atnākuši mūs izmest kosmosā.

Un ja mums neveicas?

Ja mums neveicas, — Fords drūmi noteica, kapteiņa draudi, ka viņš grasās mums vispirms nolasīt savu dzeju, varēja būt domāti nopietni…

7

Vougonu dzeja, protams, ir trešā sliktākā Visumā. Otrā sliktākā ir tā, ko raksta ezgoti no Krijas. Kamēr viņu Dzejas maģistrs Rukšķnicks Uzpūtīgais deklamēja savu dzejoli «Oda zaļas tepes gabaliņam, ko es kādā vasaras vidus rītā atradu savā padusē», četri klausītāji nomira no iekšējas asiņošanas, un Vidusgalaktikas mākslu piekukuļošanas padomes prezidents izdzīvoja tikai tāpēc, ka nograuza vienu no savām kājām. Kā stāsta, Rukšķnicks «bija vīlies» dzejoļa uzņemšanā, un viņš grasījās uzsākt savas divpadsmit grāmatas garās episkās poēmas lasījumu, kura nosaukta par «Maniem iecienītākajiem vannā iešanas burbuļiem», kad viņa paša resnā zarna, izmisīgi cenzdamās izglābt dzīvību un civilizāciju, caur kaklu uzlēca taisni augšā un žņaudzot apvijās ap viņa smadzenēm.

Vissliktākā dzeja no visām gāja bojā kopā ar tās radītāju Polu Nensiju Milstoni Dženingsu no Grīnbridžas, Eseksā, Anglijā planētas Zeme sagraušanas laikā.

Prostetniks Vougons Dželcs pasmaidīja ļoti lēnām. Tas tika darīts ne tik daudz tāpēc, lai atstātu iespaidu, kā tāpēc, ka viņš mēģināja atcerēties muskuļu kustību secību. Viņš šausmīgi ārstnieciskā nolūkā bija uzbrēcis saviem cietumniekiem un tagad jutās samērā atslābinājies un gatavs nelielai cietsirdīgai izrīcībai.

Cietumnieki sēdēja Dzejas novērtēšanas krēslos piesprādzēti. Vougoni neloloja ilūzijas attiecībā uz savu darbu parasto novērtējumu. Viņu agrīnie centieni sacerēšanas mākslā bija daļa no uzstājīgajiem pūliņiem panākt, lai viņi tiktu atzīti par piedienīgi attīstījušos un kulturālu rasi, bet pašlaik vienīgais, kas viņus dzina uz priekšu, bija tīra ļaunprātība.

Uz Forda Prifekta pieres bija parādījušies auksti sviedri, kas tecēja gar elektrodiem, kuri bija piesaitēti pie viņa deniņiem. Elektrodi bija piestiprināti pie vesela jūkļa elektroniskās aparatūras -tēlainības pastiprinātājiem, ritma modulatoriem, aliterāciju atlicē-jiem un salīdzinājumu pašizgāzējiem — kas visi bija konstruēti tā, lai palielinātu dzejoļa iespaidu un nodrošinātu, ka nepazūd neviena vienīga dzejnieka domas nianse.

Arturs Dents sēdēja un trīcēja. Viņam nebija ne jausmas, kas vēl stāv priekšā, bet viņš zināja, ka viņam nebija paticis nekas no tā, kas līdz šim bija noticis, un viņš nedomāja, ka apstākļi varētu mainīties.

Vougons sāka lasīt — paša sagudrotu mazu, smakojošu fragmentu.

O, rukšķēlbleka saīstais… viņš uzsāka. Spazmas sagrāba Forda ķermeni tas bija vēl ļaunāk nekā jebkas, kam viņš bija sagatavojies.

… urinišana uz itamējā/ Kā nozrēlušies buldurtraipji šķir-minošā vējā.

Āāāāāā ūūūūū auūūū! kunkstēja Fords Prifekts, rāvieniem liekdams uz aizmuguri galvu, caur kuru pulsēdamas izstaroja sāpju lēkmes. Sev blakus viņš miglaini varēja saskatīt Arturu, kas savā sēdeklī zvalstījās un kratījās. Viņš sakoda zobus.

Sferkš, es lūdzu tevi, turpināja cietsirdīgais vougons, manis klēmīgs tirliņdrom.

Viņa balss bija pacēlusies līdz šausmīgi intensīvam kaislīgam griezīgumam. Un mūļuprāt vimd mani ar cirtu saikšņvirlām, / Vai ari es tevi saplosīšu tātirkārpās ar savu šļirgastecku, tu vēl matīsi!

Nnnnnnnnnmmum ūūūūūūūūūūūū eeeeeerrrrr! kliedza Fords Prifekts un beidzamo reizi noraustījās krampjos, kad pēdējās rindiņas elektroniskais pastiprinājums no visa spēka viņam ar strāvu iebelza pa deniņiem. Viņš saļima.

Arturs zvalstījās.

Un nu, Zemes iedzīvotāji… sīcošā balsī ierunājās vougons (viņš nezināja, ka Fords Prifekts būtībā bija no mazas planētas Be-telgeizes tuvumā, bet, ja ari viņš to zinātu, viņam būtu vienalga), -es jums piedāvāju vienkāršu izvēli! Vai nu mirstiet kosmosa vakuumā, vai ari… — viņš ieturēja pauzi, lai sasniegtu melodramatisku efektu, pasakiet man, cik labs, pēc jūsu domām, bija mans dzejolis!

Viņš atkrita atpakaļ milzīgā sikspārņa formas sēdeklī, kas bija darināts no kaut kā ādai līdzīga, un vēroja viņus. Viņš atkal smaidīja.

Fords skaļi cīnījās pēc elpas. Viņš viļāja savu putekļaino mēli pa izkaltušo muti un kunkstēja.

Arturs skanīgi sacīja: Īstenībā man tas gluži labi padka.

Fords pagriezās un pārsteigts noraudzījās. Šāds risinājums viņam gluži vienkārši nebija ienācis prātā.

Vougons izbrīnīts sarauca uzacis, kas veiksmīgi aizēnoja viņa degunu un tādējādi nebija slikta lieta.

Nu labi… — viņa sīcošajā balsī ieskanējās pamatīgs pārsteigums.

Ak jā, sacīja Arturs, es domāju, ka daži no metafiziska-jiem izteiksmes līdzekļiem bija patiešām sevišķi iespaidīgi.

Fords turpināja blenzt uz viņu, lēnām sakārtojot savas domas atbilstoši šai pilnīgi jaunajai koncepcijai. Vai patiešām viņi spēs izkļūt no šīs ķezas tik nekaunīgā veidā?

Jā, turpini, turpini… — aicināja vougons.

Ak… un ē… ari interesanti ritma paņēmieni, turpināja Arturs, — kas šķita radām kontrapunktu… ē… ē… — viņš sastomījās.

Fords riskēja un metās viņu glābt: Kontrapunktu dzejnieka līdzcietīgās dvēseles… ē… — viņš arī sastomījās, bet Arturs atkal bija sagatavojies.

… cilvēcīgumam…

Vougonīgumam, — Fords viņam uzšņāca.

Ak jā, vougonīgumam (piedodiet) pamatā esošās metaforas sirreālismam, Arturs sajuta, ka viņš tagad ir finiša taisnē, kas lietpratīgi izmantota dzejoļa uzbūves paņēmienos, lai sublimētu šo, pārsniegtu to un izlīdzinātos ar vēl kaut kā būtiskajām dihotomi-jām, — (viņš bija sasniedzis triumfējošu kreščendo…) un klausītājam ir radīts dziļš un spilgts ieskats tajā… tajā… ē…-(… kas piepeši viņu atstāja). Fords metās palīgā ar coup de grвce*:

Tajā, lai kas tas ari būtu, par ko bija dzejolis! viņš brēca. Un klusi nočukstēja: Labi darīts, Artur, tas bija ļoti labi.

Vougons viņus rūpīgi nopētīja. Vienu bridi viņa rases sarūgtinātā dvēsele jutās aizkustināta, bet tad viņš nodomāja, nē pārāk

Coup de grвce (franču val.) burtiski: «žēlsirdības dūriens (sitiens)» (ar ko nonāvē ievainotu dzīvnieku vai cilvēku, lai tas nemocītos). Tulkotājas pin.

maz, pārāk vēlu. Viņa balsī ieskanējās tāds tembrs kā kaķim, kas ielaiž nagus neilonā.

Tātad jūs sakāt, ka es rakstu dzeju, jo aiz manas zemiskās, bezjūtīgās, cietsirdīgās ārienes vienkārši slēpjas vēlme tikt patiesi mīlētam, viņš sacīja. Un ieturēja pauzi. Vai tā ir tiesa?

Fords nervozi iesmējās.

Nu, es domāju, ka jā, viņš sacīja, vai tad mēs visi, dziļi sevī, zināt… ē…

Vougons piecēlās.

Nē, nu tu pilnīgi un galīgi kļūdies, viņš sacīja, es rakstu dzeju, tikai lai tajā izpaustu savu zemisko, bezjūtīgo, cietsirdīgo ārieni. Es izmetīšu jūs no kuģa šā vai tā. Apsardze! Aizvest cietumniekus uz lūku numur trīs un izsviest viņus ārā!

Ko? kliedza Fords.

Milzīgs, jauns vougonu sardzesvīrs paspēra soli uz priekšu un ar savām milzīgajām, ļumīgajām rokām izrāva abus cietumniekus no siksnām.

Tu nevari izmest mūs kosmosā, brēca Fords, mēs cenšamies uzrakstīt grāmatu.

Pretošanās ir veltīga! viņam uzkliedza vougonu sardzesvīrs. Tā bija pirmā frāze, ko viņš bija iemācījies, kad pievienojās vougonu apsardzes korpusam.

Kapteinis nevērīgi noskatījās šajā izklaidē un tad novērsās.

Arturs ar mežonīgu skatienu lūkojās visapkārt.

Es negribu mirt tagad! viņš brēca. Man vēl joprojām sāp galva! Es negribu doties uz debesīm ar sāpošu galvu, jo tad es būtu briesmīgi saīdzis un man tas nedarītu prieku!

Sardzesvīrs viņus stingri sagrāba aiz kakla un, godbijīgi paklanīdamies sava kapteiņa mugurai, abus protestējošos vīriešus nostīvēja no komandtiltiņa. Tērauda durvis aizvērās, un kapteinis atkal

palika viens pats. Viņš klusi dungoja un, vieglītēm pāršķirstīdams savu piezīmju grāmatiņu ar dzejoļiem, domīgi runājās ar sevi.

Hmmmm, viņš sacīja, kontrapunkts pamatā esošās metaforas sirreālismam… Viņš bridi to apdomāja un tad, nežēlīgi smaidīdams, aizvēra grāmatu.

Nāve viņiem nav pietiekami bargs sods, — viņš sacīja.

Garais, ar tēraudu izklātais gaitenis atbalsoja divu cilvēkveidīgo būtņu, kas bija stingri iespīlētas gumijotajās vougona padusēs, vārgo pretošanos.

Tas ir lieliski, buldurēja Arturs, — tas ir patiešām kolosāli. Laid mani vaļā, tu, nekrietneli!

Vougonu sardzesvīrs vilka viņus uz priekšu.

Neuztraucies, — saoīja Fords, es kaut ko izdomāšu. — Tas neizklausījās daudzsološi.

Pretošanās, ir veltīga! auroja sardzesvīrs.

Tikai nerunā tādas lietas, — stostījās Fords. — Kā lai saglabā pozitīvu garīgo attieksmi, ja tu runā tādas lietas?

Ak Dievs, — žēlojās Arturs, — tu runā par pozitīvu garīgo attieksmi, bet šodien pat netika sagrauta tava planēta. Es šorīt pamodos un domāju, ka pavadīšu jauku, mierīgu dienu, mazliet palasīšu, izķemmēšu suni… Tagad ir tikko pāri četriem pēcpusdienā un es jau tieku izmests no sveša kosmosa kuģa sešu gaismas gadu attālumā no kūpošajām Zemes atliekām! Viņš spļaudījās un gārdza, vougonam pastiprinot savu tvērienu.

Labi, sacīja Fords, tikai beidz krist panikā.

Kurš teica kaut ko par paniku? — atcirta Arturs. — Šis vēl ir tikai kultūršoks. Pagaidi, līdz es iejutīšos šajā situācijā, kārtīgi iedzīvošos. Tad es kritīšu panikā.

Artur, tu kļūsti histērisks. Aizveries! Fords izmisīgi centās domāt, bet viņu pārtrauca sardzesvfrs, kas atkal kliedza.

Pretošanās ir veltīga!

Un ari tu varētu aizvērties! — atcirta Fords.

Pretošanās ir veltīga!

Ak, izbeidz taču, sacīja Fords. Viņš pagrieza savu galvu tā, lai varētu ielūkoties tieši sava sagūstītāja sejā. Viņam iešāvās prātā kāda doma.

Vai tev šādas lietas patiesi sagādā prieku? viņš negaidot iejautājās.

Vougons spēji apstājās, un viņa seju lēnām pārņēma neaptveramas muļķības izteiksme.

Prieku? — viņš vaicāja dunošā balsī. Ko tu ar to gribi teikt?

Es gribu teikt, sacīja Fords, vai tas tev sniedz piepildītu, apmierinošu dzīvi? Vazāšanās apkārt, kliegšana, cilvēku izmešana ārā no kosmosa kuģiem…

Vougons cieši vērās zemajos tērauda griestos, un viņa uzacis gandrīz pārkārās viena pāri otrai. Viņa mute pavērās. Visbeidzot viņš sacīja, Nu, darba laiks ir diezgan labs…

Ta būtu jābūt, Fords piekrita.

Arturs pagrieza galvu, lai palūkotos uz Fordu.

Ford, ko tu dari? — viņš jautāja, pārsteigumā čukstēdams.

Ak, tikai cenšos painteresēties par pasauli, kas ir man apkārt, skaidrs? Fords atbildēja. Tātad darba laiks ir lielisks? viņš izdarija kopsavilkumu.

Vougons skatījās lejup uz viņu, kūtrajām domām pinoties prāta tumšajās dzīlēs.

Jā, viņš sacīja, bet tagad, kad tu to esi pieminējis, lielākā daļa no faktiskajām minūtēm ir diezgan draņķīgas. Izņemot… viņš atkal domāja, un, lai to izdarītu, bija jāskatās griestos, izņemot kādu daļu kliegšanas, kas man diezgan labi patīk. Viņš ievilka plaušās gaisu un auroja: Pretošanās ir…

Jā, protams, — Fords steigšus iejaucās, to tu dari patiešām labi, to es varu pateikt. Bet, ja lielākoties tas ir draņķīgi, viņš sacīja lēnām, dodams laiku, lai vārdi varētu sasniegt mērķi, tad kāpēc tu to dari? Kā dēļ tas ir? Meiteņu? Ādas? Lai būtu mačoī Vai arī tu tikai uzskati, ka visas tās padarīšanas bezjēdzīgās garlaicības noteikumu pieņemšana sniedz interesantu izaicinājumu?

E… — sacīja sardzesvīrs, — ē… ē… es nezinu. Es domāju, es tikai zināmā mērā… daru to, patiešām. Mana tante sacīja, ka kosmosa kuģa sardzesvīrs ir ļoti laba karjera jaunam vougonam pats zini, forma, zemsviedes apdullināšanas staru maksts pie sāniem, bezjēdzīga garlaicība…

Es taču tev teicu, Artur, — sacīja Fords ar tādu izteiksmi kā cilvēkam, kas ar saviem argumentiem ir nonācis pie gala secinājuma, — un tu vēl domā, ka tev ir problēmas.

Arturs domāja gan, ka viņam ir problēmas. Nemaz jau nerunājot par nepatīkamo gadījumu ar viņa dzimto planētu, vougonu sardzesvīrs viņu jau bija pa pusei nožņaudzis, un viņam ārkārtīgi nepatika izredzes tapt izmestam ārā kosmosā.

Pacenties saskatīt viņa problēmu, uzstāja Fords. Tc nu viņš ir, nabaga puisis, viss viņa dzīves darbs ir vazāšanās apkārt, cilvēku izmešana ārā no kosmosa kuģiem…

Un kliegšana, piemetināja sardzesvīrs.

Un kliegšana, protams, sacīja Fords, draudzīgā visžēlīgumā uzplikšķinādams pa ļumīgo roku, kas bija iespīlējusi viņa kaklu, … un viņš pat nezina, kāpēc to visu dara!

Arturs piekrita, ka tas ir ļoti bēdīgi. To viņš izdarīja ar vārgu žestu, jo viņa rīkle bija pārāk aizžņaugta, lai varētu runāt.

No sardzesvīra izlauzās dziļa apstulbuma rūkoņa.

Nu. Ja tu to tā pasaki, tad es pieņemu…

Labs puisis! iedrošināja Fords.

Nu bet labi, dārdoņa turpinājās, tad kāda ir alternatīva?

Nu, sacīja Fords, skanīgi, bet lēni, izbeidz to darīt, protams! Pasaki viņiem, viņš turpināja, ka tu to vairs nedarīsi. -Fords juta, ka viņam ir vēl kaut kas jāpiebilst, bet šobrīd likās, ka sardzcsvīra smadzenes ir aizņemtas, apdomājot to pašu.

Ēēēēēēēēē hmmmmmm hmmmmmmmmmmmmm… sacīja sardzesvīrs, — hmm, nu, man tas neizklausās nemaz tik lieliski.

Fords piepeši sajuta, kā izdevība paiet garām.

Nu pagaidi minūti, viņš sacīja, tas ir tikai pats sākums, vai zini, tajā ir kaut kas vairāk nekā tikai tas, vai zini…

Bet tajā brīdī sardzesvīrs atjaunoja savu tvērienu un turpināja piepildīt sākotnējo ieceri aizstiept cietumniekus uz hermētisko telpu. Viņš acīmredzami bija samērā aizkustināts.

Nē, es domāju, ja jau tev tas viss ir vienalga, — viņš sacīja, — es labāk jūs abus iegrūdīšu šajā hermētiskajā telpā un tad iešu un paveikšu vēl nedaudz kliegšanas darbu, kas man ir jāizdara.

Fordam Prīfektam tas viss nepavisam nebija vienalga.

Nu vai zini… bet paklausies! viņš sacīja, ne vairs tik lēni, ne tik skanīgi.

Hāāāāāāā ūūūūū nnnnnnn… sacīja Arturs bez jebkādas skaidras izteiksmes.

Bet pagaidi, neatstājās Fords, ir taču mūzika un māksla, un citas lietas, par ko tev vēl jāizstāsta! Āāāāāā errrrrrr!

Pretošanās ir veltīga, — auroja sardzesvīrs un piemetināja, vai zini, ja es turpināšu to darit, mani galu galā var paaugstināt par vecāko kliegšanas virsnieku, un parasti nav daudz brīvu vietu nekliedzošiem virsniekiem, kas rupji ncizkomandē cilvēkus; domāju, ka labāk palikšu pie tā, ko es pazīstu.

Nu jau viņi bija sasnieguši hermētisko telpu lielu, apaļu tērauda lūku, varcn izturīgu un smagu, kas veda uz kuģa iekšējo apšuvumu. Sardzesvīrs iedarbināja vadības ierīci, un lūka atvērās bez aizķeršanās.

— Bet paldies, ka jūs izrādījāt interesi, — sacīja vougonu sardzesvīrs. Nu tad palieciet sveiki. Viņš pa lūku iesvieda Fordu un Arturu mazā kamerā. Arturs gulēja, cīnīdamies pēc elpas. Fords apsviedās apkārt un veltīgi ar plecu metās pret aizverošos lūku.

— Bet klausies, — viņš kliedza sardzesvīram, ir vesela pasaule, par kuru tu neko nezini… nu, piemēram, šī te. Izmisumā viņš ķērās pie vienīgās kultūras drusciņas, ko zināja bez sagatavošanās, -viņš nodungoja pirmo takti no Bēthovena Piektās simfonijas.

— Da da da dum! Vai tas neko tevī neaizskar?

— Nē, sacīja sardzesvīrs, patiešām ne. Bet es par to ieminēšos savai tantei.

Ja viņš vēlāk pasacīja vēl kaut ko, tad tas viņiem pagāja secen. Lūka cieši noslēdzās, un visas skaņas izgaisa, izņemot neskaidru tālīnu kuģa dzinēju sanēšanu.

Viņi atradās spoži nopulētā cilindriskā kamerā, apmēram sešas pēdas diametrā un desmit pēdas garumā.

Fords elsodams to aplūkoja no visām pusēm.

— Es domāju, ka viņš ir potenciāli gaišs puisis, viņš sacīja un atzvēlās pret izliekto sienu.

Arturs vēl aizvien gulēja tajā grīdas izliekumā, kur bija nokritis. Viņš neskatījās augšup. Viņš tikai elsodams gulēja.

— Nu mēs esam slazdā, vai ne?

— Jā, — sacīja Fords, mēs esam slazdā.

— Nu, vai tu kaut ko izdomāji? Es gribu teikt, tu sacīji, ka mēģināsi kaut ko izdomāt. Varbūt tu kaut ko izdomāji, un es to nepama-

Ak jā, es kaut ko izdomāju, — elsa Fords. Arturs gaidoši paraudzījās augšup.

Bet diemžēl, — turpināja Fords, — tas bija saistīts drīzāk ar atrašanos šīs gaisa necaurlaidīgās lūkas otrā pusē. Viņš trieca kāju pret lūku, pa kuru viņi tikko bija iesviesti.

Bet tā bija laba doma, vai ne?

Ak jā, ļoti gaumīga.

Kāda tā bija?

Nu, es vēl nebiju to izstrādājis visos sīkumos. Tagad nav lielas jēgas, vai ne?

Tātad … ē, kas notiks tālāk?

Ak, ē, nu, pēc dažiem mirkļiem lūka mūsu priekšā automātiski atvērsies un mēs izšausimies ārā tālajā kosmosā, es domāju, un nosmaksim. Ja tu piepildīsi savas plaušas ar gaisu, tu, protams, vari izvilkt līdz pat trīsdesmit sekundēm… sacīja Fords. Viņš aizbāza rokas aiz muguras, sarauca uzacis un sāka dungot senu betelgei-ziešu kaujas dziesmu. Arturam viņš pēkšņi izskatījās ļoti svešs.

Tātad tā tas būs, — sacīja Arturs, — mēs nomirsim.

Jā, — teica Fords,  izņemot… nē! Pagaidi minūtīti! — viņš pēkšņi metās pāri kamerai pie kaut kā, kas atradās aiz Artura skatiena līnijas. — Kas tas ir par slēdzi? — viņš kliedza.

Kas? Kur? sauca Arturs, pagriezdamies riņķī

Nē, es tikai muļķojos, sacīja Fords, galu galā mēs nomirsim.

Viņš atkal atzvēlās pret sienu un turpināja melodiju no tās vietas, kur bija pārtraucis.

Vai zini, teica Arturs, tādās reizēs kā šī, kad esmu ieslēgts vougoniem piederošā hermētiskā telpā ar vīrieti no Betelgeizes un tūlīt nomiršu, nosmokot tālajā kosmosā, es patiešām vēlos, kaut būtu klausījies tajā, ko māte man teica, kad es biju jauns.

— Kāpēc gan, ko viņa tev tādu teica?

— Es nezinu, es nekad neklausījos.

— Ak tā, — Fords turpināja dungot.

«Tas ir drausmīgi,» Arturs pie sevis domāja, «Nelsona statuja ir pagalam, «McDonald’s » ir pagalam, esmu palicis tikai es un vārdi «Lielākoties nekaitīga». Tagad kuru katru sekundi viss, kas būs palicis, būs «Lielākoties nekaitīga». Un vēl vakar šķita, ka planētai sokas tik labi.»

Motori dūca.

Vieglā šņākšana pārvērtās apdullinošā gaisa brāzmu rēkoņā, ārējai lūkai atveroties tukšā melnumā, kas bija piekaisīts ar sīciņiem, neizsakāmi spožiem gaismas punktiņiem. Fords un Arturs izsprāga ārējā telpā kā korķi no rotaļu šautenes.

8

«Galaktikas ceļvedis slāpētājiem « ir visnotaļ ievērojama grāmata. Tā vairāku gadu gaitā un daudzu un dažādu redaktoru vadībā neskaitāmas reizes ir tikusi sastādīta un sastādīta no jauna. Tā satur neskaitāmu ceļotāju un pētnieku rakstus.

Ievads sākas apmēram šādi:

— Kosmoss, — tā saka, — ir liels. Patiešām liels. Jūs gluži vienkārši neticētu, cik ārkārtīgi milzīgi satriecoši liels tas ir. Ar to es gribu teikt, ka jūs varat domāt, ka ceļš līdz aptiekāram ir garš, bet attiecībā pret kosmosu tas ir tīrais sīkums. Klausieties… — un tā tālāk.

(Pēc kāda laiciņa stils kļūst mazliet gludāks un grāmata sāk jums stāstīt par jautājumiem, kas jums patiešām ir jāzina, piemēram, ka pasakaini skaistā planēta Betselamina šobrīd ir tā noraizējusies par erozijas apjomu, ko rada desmit miljardi tūristu, kas to ik gadu apmeklē, ka jebkāda neto neatbilstība starp dlaudzumu, ko jūs apēdat, un daudzumu, ko jūs izkārnāt, kamēr esat uz planētas, tiek

ķirurģiski atdalīta no jūsu ķermeņa svara, kad dodaties prom, tādēļ saņemt kvīti ikreiz, kad apmeklējat tualeti, ir burtiski dzīvības un nāves jautājums.)

Taisnības labad tomēr jāteic, ka, saskaroties ar nežēlīgi milzīgajiem attālumiem starp zvaigznēm, ir nodrebējuši arī gaišāki prāti nekā tas, kas bija atbildīgs par «Ceļveža» ievadu. Daži aicina jūs kādu brīdi apcerēt zemesriekstu Rīdingā un mazu valriekstu Johan-nesburgā, un citus šādus galvu reibinošus priekšstatus.

Vienkāršā patiesība ir tāda, ka starpzvaigžņu distances neietilpst cilvēku iztēlē.

Pat gaismai, kas pārvietojas tik ātri, ka lielākajai daļai rasu paiet tūkstošiem gadu, lai aptvertu, ka tā vispār pārvietojas, nepieciešams laiks, lai ceļotu starp zvaigznēm. No zvaigznes Saules līdz vietai, kur mēdza atrasties Zeme, ceļā paiet astoņas minūtes, un vēl četri gadi vajadzīgi, lai ierastos pie Saules tuvākā zvaigžņu kaimiņa Centaura Proksimas.

Lai gaisma sasniegtu Galaktikas otru galu, lai tā sasniegtu, pie mēram, Damogranu, vajag daudz vairāk laika: piecsimt tūkstošus gadu.

Rekordlaiks, kurā ar stopiem veikts šis attālums, ir nepilni pieci gadi, tomēr tādā gadījumā jūs pa ceļam neko daudz nepagūstat apskatīt.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» saka ja jūs piepildāt savas plaušas ar gaisu, absolūtā kosmosa vakuumā jūs varat izdzīvot apmēram trīsdesmit sekundes. Tomēr tālāk ceļvedis pavēsta, ka, kosmosam esot tik satriecoši lielam, kāds tas ir, iespēja, ka šo trīsdesmit sekunžu laikā jūs uzņems cits kuģis, ir divi divsimt sešdesmit septiņi tūkstoši septiņsimt devītajā pakāpē pret vienu.

Pilnīgi pārsteidzošas sakritības dēļ tas ir arī tālruņa numurs Izlingtonas dzīvoklī, kur Arturs reiz bija aizgājis uz ļoti labām viesibām un satika ļoti jauku meiteni, kuru viņam nepavisam neizdevās sašņorēt viņa devās projām kopā ar kādu nelūgtu ciemiņu.

Kaut ari planēta Zeme, Izlingtonas dzīvoklis un tālrunis tagad ir sagrauts, ir tik mierinoši iedomāties, ka to visu piemiņa kaut nedaudz ir saglabāta, jo divdesmit deviņas sekundes vēlāk Fords un Arturs tika izglābti

9

Dators satraukuma saka pie sevis pļāpāt, pamanīdams, ka hermētiskā telpa pati no sevis atvērās un aizvērās bez kāda redzama cēloņa.

Tas bija tāpēc, ka būtībā Cēlonim prātiņš nebija mājās.

Galaktikā tikko bija parādījies caurums. Tas bija tieši sekundes nulto daļu garš, collas nulto daļu plats, un no viena gala līdz otram pagāja diezgan daudz miljoni gaismas gadu.

Caurumam aizveroties, no tā izkrita milzumdaudz papīra cepuru un ciemiņiem domātu balonu, kas aizdreifeja prom pa Visumu. No tā izkrita trīs pēdas garu tirgus analītiķu komanda, un visi septiņi — daļēji no elpas trūkuma, daļēji no pārsteiguma nomira.

No tā izkrita ari divsimt trīsdesmit deviņi tūkstoši mazliet apceptu olu, materializējoties lielā, grīļīgā kaudzē uz bada novārdzinātās pogrilu zemes Penzila sistēmā.

Visa pogrilu cilts bija nomirusi badā, izņemot pašu pēdējo vīrieti, kas dažas nedēļas vēlāk nomira no saindēšanās ar holesterīnu.

Sekundes nultā daļa, kurā pastāvēja caurums, laikā atstarojās atpakaļ un uz priekšu visneiespējamākajā veidā. Tas kaut kur tāl-tālā pagātnē nopietni traumēja nejauši sapulcējušos atomu grupiņu, kas peldēja caur kosmosa tukšo sterilitāti, un lika tiem saķerties kopā neparastos, neiespējamos modeļos. Šie modeļi drīz vien iemācījās sevi nokopēt (tas piederēja pie to neparastuma) un turpinājumā izraisīja milzīgas nepatikšanas uz ikvienas planētas, uz kuru aizpeldēja, la Visumā parādījās dzīvība.

Pieci mežonīgi Notikumu Virpuļi mutuļoja niknās bezcēloņa vētrās un atvēma ietvi.

Uz ietves gulēja Fords Prifckts un Arturs Dents, rīstīdamies kā pusbeigtas zivis.

Šeit tu esi, elsoja Fords, trīcošiem pirkstiem mēģinādams satvert ietvi, kas traucās caur Nezināmā Trešo Izplatījumu, es taču tev teicu, ka kaut ko izdomāšu.

Ak, protams, sacīja Arturs, protams.

Tā nu gan man bija spoža doma, teica Fords, atrast garāmbraucošu kosmosa kuģi un tikt tā izglābtiem.

īstais Visums zem viņiem šķebinoši izliecās. Dažādi neīstie klusējot lēkāja viņiem garām kā kalnu kazas. Pirmatnējā gaisma uzsprāga, piešļakstot telplaiku ar tādiem kā biezpiena saldēdiena kumosiņiem. Laiks uzplauka, viela sarāvās. Stūrī klusi apvienojās augstākais pirmskaitlis un paslēpa sevi uz mūžiem.

Ai, izbeidz, sacīja Arturs, izredzes pret to bija astronomiskas.

Nepiekasies, tas nostrādāja, sacīja Fords.

Kāda veida kuģī mēs atrodamies? jautāja Arturs, kamēr zem viņiem rēgojās mūžības bezdibenis.

Es nezinu, — sacīja Fords, — es vēl neesmu atvēris savas acis.

Es ari neesmu, — teica Arturs.

Visums salēcās, sastinga, notrīsēja un atraisījās vairākos negaidītos virzienos.

Arturs un Fords atvēra acis un pamatīgi pārsteigti vērās apkārt.

Vai dieviņ, — sacīja Arturs, — tas izskatās kā jūra pie Sautcndas.

Debestiņ, es jūtos atvieglots, dzirdot tevi tā sakām, teica Fords.

Kāpēc?

Jo man likās, ka es noteikti jūku prātā.

Varbūt tu ari jūc. Varbūt tu tikai domāji, ka es to teicu. Fords apsvēra dzirdēto.

— Nu, tu tā sacīji vai nesacīji? — viņš jautāja.

— Domāju, ka sacīju, — teica Arturs.

— Nu, varbūt mēs abi jūkam prātā.

— Jā, — piekrita Arturs, — ņemot vērā visus apstākļus, mums ir jābūt jukušiem, ja domājām, ka šī ir Sautcnda.

— Nu, un vai tu domā, ka šī ir Sautenda?

— Ak jā.

— Es ari tā domāju.

— Tātad mums jābūt jukušiem

— Jauka diena, lai sajuktu prātā.

— Jā, — sacīja garāmejošs maniaks.

— Kas tas bija? — vaicāja Arturs.

— Kas — tas vīrietis ar piecām galvām un ar žāvētām siļķēm pilnu plūškoku?

-Jā-

Es nezinu. Vienkārši kāds.

Ā.

Viņi abi sēdēja uz ietves un ar zināmu nemieru vēroja milzīgus bērnus smagi lēkājam pa smiltīm un mežonīgus zirgus dārdoši

braucam pa debesim, vedot svaigus pastiprinātu margu krājumus uz Neskaidrajām Zonām.

Vai zini, — sacīja Arturs, viegli ieklepodamies, ja šī ir Saut-enda, kaut kas tajā ir loti savāds…

Vai tu domā to, ka jūra stāv nekustīga un celtnes skalojas augšup lejup? prasīja Fords.

Jā, es domāju, ka arī tas ir savādi. Būtībā, viņš turpināja, kad ar milzīgu blīkšķi Sautcnda sašķēlās sešos vienādos segmentos, neķītros un izvirtušos veidojumos, kas dejoja un cits ap citu virpuļoja tā, ka skatodes sagriezās galva, notiek kaut kas pavisam dīvains.

Ar vēju virpuļodami traucās mežonīgi kaucoši stabuļu un stīgu instrumentu trokšņi, no ce|a izsprāga karsri virtuļi par desmit pensiem gabalā, riebīgas zivis brāzās no debesīm, un Arturs un Fords nolēma aizlaisties no tā visa.

Viņi izlauzās cauri biezām skaņas sienām, arhaisku domu kalniem, noskaņojuma radīšanas mūzikas ielejām, sliktu kurpju seansiem un pundursikspārņiem un piepeši izdzirdēja meitenes balsi.

Tā izklausījās diezgan saprātīga, tomēr tikai sacīja: Divi simt tūkstošajā pakāpē pret vienu, un samazinās, un tas bija viss.

Fords švīkstēdams noslīdēja pa gaismas staru un apsviedās riņķī, cenzdamies atrast balss avotu, bet nevarēja saskatīt neko tādu, kam viņš visā nopietnībā varētu noticēt.

Kas tā bija par balsi? kliedza Arturs.

Es nezinu, brēca Fords, es nezinu. Tas izklausījās kā varbūtības noteikšana.

Varbūtības? Ko tu ar to domā?

Varbūtība. Tu zini, kā divi pret vienu, trīs pret vienu, pieci pret četri. Ta sacīja divi simt tūkstošajā pakāpē pret vienu. Tas ir stipri neiespējami, vai zini.

Pari viņiem bez brīdinājuma apgriezās otrādi un izlija miljon-galonīga olu krēma tvertne.

Bet ko tas nozīmē? kliedza Arturs.

Kas, olu krēms?

Nē, varbūtības noteikšanai

Es nezinu. Es nepavisam nezinu. Es domāju, ka mēs atrodamies uz kaut kāda kosmosa kuģa.

Varu tikai pieņemt, sacīja Arturs, ka šis nav pirmās klases nodalījums.

Telplaika audumā parādījās izliekumi. Lieli, neglīti izliekumi.

Āāāāāāhh aūūūū… sacīja Arturs, sajuzdams, ka viņa ķermenis kļūst mīkstāks un izliecas neparastos virzienos. Šķiet, ka Sautenda izkūst… zvaigznes virpuļo… putekļu krātuve… manas kājas aizpeld prom saulrietā… mana kreisā roka arī atdalījās. -Viņam ienāca prātā biedējoša doma. Nolādēts, viņš teica, kā es tagad darbināšu savu elektronisko pulksteni? Viņš izmisīgi pavērsa acis apmēram Forda virzienā.

Ford, — viņš sacīja, tu esi sācis pārvērsties par pingvīnu. Izbeidz to.

Atkal atskanēja balss: — Divi septiņdesmit pieci tūkstošajā pakāpē pret vienu, un samazinās.

Fords, saniknoti mezdams lokus, gāzelējās apkārt savam dīķim.

Ei, kas tu esi, — viņš pēkšķēja. Kur tu esi? Kas te notiek, un vai ir kāds veids, kā to apturēt?

Atslābinieties, lūdzu, — balss sacīja tik patīkami kā stjuarte gaisa lainerī, kuram ir tikai viens spārns un divi dzinēji, no kuriem viens ir liesmās, jūs esat pilnīgā drošībā.

Bet tas nav galvenais! plosījās Fords. Galvenais ir tas, ka es tagad esmu pilnīgā drošībā esošs pingvīns un manam kolēģim šepat blakus strauji izsīkst locekļu krājumi!

Viss ir kārtībā, tagad es tos esmu dabūjis atpakaļ, sacīja Arturs.

Divi piecdesmit tūkstošajā pakāpe pret vienu, un samazinās, — teica balss.

Jāatzīst, — bilda Arturs, ka de ir garāki nekā man parasd patika, bet…

Vai nav nekā tāda, — Fords žēlabaini kliedza putna niknumā, ko tu uzskatītu par nepieciešamu mums pastāstīt?

Balss nokremšļojās. Milzīgs petit four* aizklamzāja tāluma.

Laipni lūdzam, balss sacīja, uz zvaigžņu kuģa «Zelta sirds».

Balss turpināja skanēt.

Lūdzu, neuztraucieties, tā sacīja, par to, ko jūs redzat vai dzirdat ap sevi. Jūs noteikti sajutīsiet dažas sākotnējas nevēlamas sekas, jo esat izglābti no drošas nāves varbūtības līmeni, kas ir divi divsimt septiņdesmit seši tūkstošajā pakāpē pret vienu iespējams, daudz augstākā. Mēs pašlaik kursējam līmenī divi divdesmit pieci tūkstošajā pakāpē pret vienu, un tas samazinās, un mēs atjaunosim normālu stāvokli, tiklīdz būsim pārliecināti par to, kas īsti ir normāls. Paldies. Divi divdesmit tūkstošajā pakāpē pret vienu, un samazinās.

Balss apklusa.

Fords un Arturs atradās mazā, spīdošā, rozā kabīnē.

Fords bija mežonīgi uztraucies.

— Artur! — viņš sacīja, — tas ir fantastiski! Mūs ir uzņēmis kuģis, ko darbina bezgalīgas neiespējamības dzinējs! Tas ir satriecoši!

Petit four (franču vai.) maza, krāšņi dekorēta kūciņa. Tulkotājas pin.

Es esmu jau iepriekš dzirdējis par to baumas! Tās visas tika oficiāli noliegtas, bet viņi to ir paveikuši! Viņi ir uzbūvējuši neiespējamības dzinēju! Artur, tas ir… Artur? Kas notiek?

Arturs bija atspiedies pret kabīnes durvīm, mēģinādams tās noturēt aizvērtas, bet tās slikti piegulēja. Sīkas, pūkainas rociņas spiedās iekšā pa durvju spraugu, to pirksti bija notriepti ar tinu; neprātīgi čivināja sīkas balstiņas.

Arturs palūkojās augšup.

Ford! viņš sacīja, tur ārpusē ir bezgalīgs skaits pērtiķu, kas grib ar mums parunāties par «Hamleta» tekstu, ko viņi ir sacerējuši.

10

Bezgalīgas neiespējamības dzinējs ir brīnišķīga jauna metode, kā šķērsot plašus starpzvaigžņu attālumus vienā vienīgā sekundes nultajā daļā, bez visas tās garlaicīgās blandīšanās pa hiper-telpu.

Šī metode tika atklāta veiksmīgas sagadīšanās pēc, un tad Galaktikas valdības pētniecības komanda uz Damogranas to izstrādāja tālāk, iegūstot viegli vadāmu dzinējspēku.

Šāds īsumā ir stāsts par tā atklāšanu.

Mazu daudzumu galīgas neiespējamības ražošanas princips, vienkārši saāķējot Sīkjucekļa 57 submezonu smadzeņu loģiskās shēmas ar atomu vektorploteri, kas suspendēts stiprā Brauna kustības ražotājā (teiksim, jaukā karstas tējas tasē), protams, bija labi izprasts un šādi ģeneratori bieži tika izmantoti ballītēs, lai viesu starpā izkausētu ledu, liekot visām molekulām mājasmātes apakšveļā vienlaicīgi palēkties vienu pēdu pa kreisi saskaņā ar nenoteiktības teoriju.

Daudzi cienījami fiziķi sacīja, ka viņi netaisās ar to samierināties — daļēji tāpēc, ka tā bija zinātnes noniecināšana, bet galvenokārt tāpēc, ka viņi netika ielūgti uz šāda veida ballītēm.

Cita lieta, ar ko viņi nespēja samierināties, bija mūžīgās neveiksmes, ko viņi pieredzēja, cenzdamies konstruēt aparātu, kas varētu radīt bezgalīgu neiespējamības lauku, kāds nepieciešams, lai aizli-dinātu kosmosa kuģi šķērsām pāri prātam neaptveramiem attālumiem starp tālākajām zvaigznēm, un beigās viņi īdzīgi pasludināja, ka šāds aparāts ir praktiski neiespējams.

Tad vienu dienu kāds students, kas bija atstāts izslaucīt laboratoriju pēc īpaši neveiksmīgas ballītes, pieķēra sevi spriežot šādi.

Ja, viņš pie sevis domāja, šāds aparāts irfaktiska neiespējamība, tad tai loģiski jābūt galīgai neiespējamībai. Tātad, viss, kas man jādara, lai izgatavotu šādu aparātu, ir aprēķināt, tieši cik neiespējams tas ir, ievadīt šo skaitli galīgās neiespējamības ģeneratorā, iedot tam svaigu patiešām karstas tējas tasi… un to ieslēgt!

Viņš to izdarīja un bija diezgan pārsteigts, atklādams, ka viņam ir izdevies no tukša gaisa radīt ilgi meklēto lielisko bezgalīgās neiespējamības ģeneratoru.

Viņš bija pārsteigts vēl vairāk, kad tieši pēc Galaktikas institūta balvas par Ārkārtēju Gudrību saņemšanas ceremonijas viņu nolin-čoja trakojošs cienījamu fiziķu bars, kas beidzot bija apjēguši, ka tā lieta, ar ko viņi patiesi nevarēja samierināties, bija gudrelis.

11

«Zelts sirds» no neiespējamības aizsargātā vadības kajīte izskatījās kā gluži parasts kosmosa kuģis, ja neņem vērā to, ka tā bija pilnīgi tīra, jo bija tik jauna. Dažiem vadības sēdekļiem vēl nebija noņemts plastmasas iesaiņojums. Kajīte lielākoties bija balta, iegarena un aptuveni pamaza restorāna lielumā. Būtībā tā nebija pilnīgi iegarena: divas garas sienas bija noliektas nedaudz paralēlās līknēs, un visi kajītes leņķi un kakti bija konstruēti aizraujoši kunkuļainās formās. Patiesībā būtu bijis krietni vienkāršāk un praktiskāk uzbūvēt kajīd kā parastu iegarenu trīsdimensiju telpu, bet tad dizaineri būtu kļuvuši trūcīgi. īstenībā kajīte izskatījās aizraujoši mērķtiecīga, ar lieliem videoekrāniem, kas bija sarindoti uz ieliektās sienas virs kontroles un vadības sistēmas paneļiem un izliektajā sienā iesdprinātu datoru garajām rindām. Vienā stūri, uzmeds kupri, sēdēja robots, tā spīdīgā nospodrinātā tērauda galva brīvi nokarājās starp tā spīdīgajiem nospodrinātā tērauda ceļiem. An robots bija pavisam jauns, skaisti konstruēts un nospodrināts,tomēr nezin kāpēc šķita, ka tā vairāk vai mazāk cilvēkveidīgā ķermeņa dažādās daļas nepiegulst pavisam pienācīgi. Būtībā tās pie-gula pilnīgi labi, bet kaut kas tā stājā rosināja domāt, ka tās varētu piegult labāk.

Zeifbds Bīblbrokss nervozi soļoja šurpu turpu pa kajīti, viegli pārslidinādams rokas pār spīdīgo aprīkojumu un no uztraukuma ķiķinādams.

Triljana sēdēja, nolīkusi pār instrumentu puduri, un nolasīja skaitļus. «Tannoy» skaļruņu sistēma iznēsāja viņas balsi pa visu kuģi.

—Pieci pret viens un samazinās… viņa sacīja, četri pret viens un samazinās… trīs pret viens… dirn… viens… varbūtības koeficients ir viens pret vienu… mums ir normāls stāvoklis, es atkārtoju, mums ir normāls stāvoklis. Viņa izslēdza savu mikrofonu, tad atkal to ieslēdza un ar vieglu smaidu turpināja: Jebkas, ar ko jūs vil joprojām nevarat tikt galā, tādējādi ir jūsu pašu problēma. Lūdzu, atslābinieties. Drīz jums tiks nosūtīts pakaļ.

Zeifods sapīkumā uzsprāga: — Kas viņi tādi ir, Triljana? Triljana pagrieza apkārt savu sēdekli, lai pavērstos ar seju pret viņu, un paraustīja plecus.

Tikai pāris puišu, ko mēs laikam esam uzņēmuši atklātā kosmosā, viņa sacīja. — ZZ 9 sekcija daudzskaitļa Z alfa.

Jā, nu, tā ir ļoti skaista doma, Triljana, žēlojās Zeifods, bet vai tu patiešām domā, ka šajos apstākļos tas ir gudri? Es gribu teikt, te nu mēs bēgam, un visas tās lietas, mums tagad noteikti pakaļ dzenas puse Galaktikas policijas, un mēs apstājamies, lai uzņemtu stopētājus. Labi, tātad desmit punkti no desmit par stilu, bet mīnus vairāki miljoni par domāšanas spējām, jā?

Viņš aizkaitināts uzsita ar pirkstiem pa vadības paneli. Triljana klusi atbīdīja viņa roku, pirms viņš uzsita pa kaut ko svarīgu. Lai

kādas prāta īpašības Zeifodam varēja piemist — spars, bramanība, iedomība attiecībā uz mehānismiem viņš bija nemākulīgs un bez grūtībām varēja ar vienu ekstravagantu žestu uzspridzināt kuģi.

Triljanai bija sācis likties, ka galvenais iemesls, kāpēc viņam bija bijusi tik mežonīga un veiksmīga dzīve, bija tas, ka viņš nekad padēsi neizprata, cik nozīmīgs bija tas, ko viņš darīja.

— Zeifod, — viņa pacietījņ sacīja, viņi neaizsargāti peldēja atklātā kosmosā… tu taču negribētu, lai viņi būtu nomiruši, vai ne?

— Nu, tu zini… nē. Ne jau nu tieši tā, bet…

— Ne jau nu tieši tā? Ne jau nu tieši nomiruši? Bet? Triljana saslēja galvu uz vienu pusi.

— Nu, varbūt vēlāk viņus varēja uzņemt kāds cits.

— Sekundi vēlāk viņi jau būtu miruši.

— Jā, tātad, ja tu būtu papūlējusies padomāt par problēmu mazliet ilgāk, tā būtu pazudusi.

— Tu būtu laimīgs, ļaudams viņiem nomirt?

— Nu, tu zini, ne jau nu tieši laimīgs, bet…

— Tā vai citādi, — sacīja Triljana, atkal pievēršoties vadības ierīcēm, — es viņus neuzņēmu.

— Ko tu ar to gribi teikt? Kas tad viņus uzņēma?

— To izdarīja kuģis.

— Ko?

— To izdarīja kuģis. Pats no sevis.

— Ko?

— Kamēr mēs braucām ar neiespējamības dzinēju.

— Bet tas ir neiedomājami.

— Nē, Zeifod. Tikai ļoti, ļoti neiespējami.

— E, nujā.

— Paklausies, Zeifod, viņa sacīja, paplikšķinādama pa viņa roku, neuztraucies par svešajiem. Man liekas, ka tur ir tikai pāris

puišu. Es aizsūtīšu robotu lejā, lai paņem un atved viņus šeit augšā. Ei, Mārvin!

Stūri strauji paslējās robota galva, bet tad tā nemanāmi sagrīļojās. Robots sevi uzstīvēja kājās, it kā būtu apmēram piecas mārciņas smagāks nekā bija patiesībā un, kā būtu domājis novērotājs no ārpuses, ar varonīgu piepūli šķērsoja istabu. Robots apstājās Triļja-nas priekšā un šķita, ka tas veras cauri viņas kreisajam plecam.

Es domāju, jums jāzina, ka es jūtos ļoti depresīvi, tas sacīja. Balss bija zema un bezcerīga.

Ak Dievs, kurnēja Zcifods un sašļuka sēdeklī.

Nu, Triljana sacīja skanīgā, līdzjūtīgā tonī, šeit ir kaut kas, ar ko tevi nodarbināt un novērst tavu prātu no nomāktības.

Tas nelīdzēs, bubināja Mārvins, man ir ārkārtīgi plašs prāts.

Mārvin! brīdināja Triljana.

Labi, labi, sacīja Mārvins, ko tu gribi, lai es darītu?

Aizej uz otro ieejas platformu un savā uzraudzībā uzved abus svešos šeit augšā.

Ar mikrosekundes pauzi un smalki aprēķinātu augstuma un tembra mikromodulāciju nedarot neko tādu, par ko īstenībā varētu apvainoties, Mārvins papūlējās izsacīt savu galējo nicinājumu un pretīgumu pret visām cilvēciskajām lietām.

— Tikai to? viņš jautāja.

— Jā, Triljana stingri noteica.

— Man tas nesagādās prieku, sacīja Mārvins.

Zeifods uzlēca no sava sēdekļa.

— Viņa neprasa, lai tu no tā gūtu prieku, viņš kliedza, tikai dari to, saprati?

— Protams, dobji kā ieplaisājis zvans sacīja Mārvins, es to izdarīšu.

Labi.  atcirta Zeifods, lieliski… paldies tev…

Mārvins pagriezās un pacēla uz viņu savas trisstūrainās, sarkanās acis ar plakano virsmu.

Es jūs nepavisam nedaru grūtsirdīgus, vai ne? viņš žēli sa-cīja.

Nē, nē, Mārvin, ar dziedošu pieskaņu balsī atbildēja Tril-jana, — tas ir pavisam jauki, patiešām …

Man nepatiktu domāt, ka es daru jūs grūtsirdīgus.

Nē, neuztraucies par to, uzmundrināšana turpinājās, tu tikai rīkojies, kā dabiski sanāk, un viss būs pavisam jauki.

Tu esi pārliecināta, ka tev nav iebildumu? Mārvins mēģināja izdibināt.

Jā, jā, Mārvin, — Triljana atbildēja savā mundrajā balsī, — tas ir pavisam jauki, patiešām… vienkārši dzīves daļa.

Mārvins uzmeta viņai elektronisku skatienu.

Dzīve, sacīja Mārvins, nerunājiet ar mani par dzīvi.

Viņš bezcerīgi apgriezās uz papēžiem un vilkšus izvilkās no kajītes. Ar apmierinātu dūkoņu un klakšķi aiz viņa aizvērās durvis.

Nedomāju, ka es to robotu spēšu vēl ilgi izturēt, Zeifod, norūca Triljana.

«Galaktikas enciklopēdijā» robota definīcijā rakstīts, ka tā ir mehāniska ierīce, kas projektēta, lai darītu cilvēka darbu. Sīriusa Kibernētikas korporācijas realizācijas daļa robotu definējusi šādi: «Jūsu plastmasas draugs, ar kuru kopā ir jautri.»

«Galaktikas ceļvedī stopētājiem» Sīriusa Kibernētikas korporācijas realizācijas daļas definīcijā rakstīts, ka tā ir «nejēdzīgu stulbeņu bars, kas būs pirmie, kurus liks pie sienas, kad notiks revolūcija». Šķirklim ir pievienota zemsvītras piezīme, kurā pateikts

apmēram tas, ka redaktori priecātos par ikvienu pieteikumu par-ņemt robotikas korespondenta posteni.

Lai cik savādi tas izklausitos, «Galaktikas enciklopēdijas»izdevumā, kas laimīgā kārtā bija izkritis cauri laika caurumam no tūkstoš gadu tālas nākotnes, Sīriusa Kibernētikas korporācijas realizācijas daļa definēta kā «nejēdzīgu stulbeņu bars, kas bija pirmie, kurus lika pie sienas, kad notika revolūcija».

Rozā kabīne vienā acumirklī bija aizraidīta prom no esamības, pērtiķi bija nogrimuši labākā dimensijā. Fords un Arturs attapās kuģa kravas uzņemšanas zonā. Tā bija samērā smalka.

Man šķiet, ka šis kuģis ir pavisam jauns, sacīja Fords.

Kā tu to vari pateikt? vaicāja Arturs. Vai tev ir kāda ekso tiska ierīce metāla vecuma noteikšanai?

— Nē, bet es uz grīdas atradu šo tirdzniecības brošūru. Tajā ir daudz teksta «visums var būt jūsu» stilā. Ahā! Paskaties, man bija taisnība.

Fords iebakstīja vienā no lappusēm un parādīja to Arturam.

Tur rakstīts:«Sensacionāls jauns sasniegums neiespējamības fizikā. Tiklīdz kuģa dzinējs sasniedz bezgalīgu neiespējamību, tas iziet cauri ikvienam Visuma punktam. Lai citas lielākās valdības jūs apskauž.»Oho, šīs ir augstākās kategorijas mantiņas.

Fords satraukts ieurbās kuģa tehniskajos noteikumos, ik pa brīdim izlasītā dēļ ieelsdamies pārsteigumā viņa trimdas gadu laikā Galaktikas astrotehnoloģija nepārprotami bija pavirzījusies uz priekšu.

Arturs īsu brītiņu klausījās, bet, nespēdams saprast lielāko daļu no tā, ko sacīja Fords, viņš ļāva domām klejot. Vilkdams pirkstus gar neizprotamu datoru rindas malu, viņš pasniedzās un uz tuvā-

kās pults nospieda vilinošu lielu, sarkanu pogu. Uz pults icgaismo-jās vārdi: «Lūdzu, nenospiediet šo pogu vēlreiz.» Viņš nodrebēja.

Paklausies, sacīja Fords, kas vēl aizvien bija iedziļinājies tirdzniecības brošūrā, — šā kuģa kibernētika ir patiesi varena. «Sīriusa Kibernētikas korporācijas ražotā jaunā robotu un datoru paaudze ar jaunu NCP iezīmi.»

NCP iezīme? vaicāja Arturs. Kas tā tāda?

Ai, tur teikts «neviltotas cilvēku personības».

Ak tā, teica Arturs, izklausās baisi.

Balss viņiem aiz muguras sacīja: Tā arī ir. Balss bija zema un bezcerīga, to pavadīja nedaudz žvadzoša skaņa. Viņi apgriezās riņķī un redzēja ieejā sakumpušu stāvam nožēlojamu tērauda vīru.

Ko? viņi vaicāja.

Baisi, turpināja Mārvins, tas viss ir. Absolūti baisi. Pat nerunājiet par to. Palūkojieties uz šīm dunam, viņš sacīja, izsoļo-jot pa tām. Viņam atdarinot tirdzniecības brošūras stilu, balss modulatorā iejaucās ironijas shēma.

Visām durvīm šajā kosmosa kuģī piemīt priecīgs un saulains noskaņojums. Tās ar prieku atveras tevis dēļ, un gandarījumu tām sniedz aizvēršanās ciet ar labi padarīta darba apziņu.

Durvīm aiz viņiem aizveroties, kļuva acīm redzams, ka tām patiešām piemita apmierinātai nopūtai līdzīgs tembrs.

Mmmmmmmm ņammmmmmm, ak! tās izdvesa.

Mārvins pret to izturējās ar saltu naidu, bet viņa loģikas shēma

pa to laiku riebumā čivināja un paniekojās ar domu par fiziskas vardarbības pavēršanu pret durvīm. Pieslēdzās nākamās shēmas, sacīdamas: Kāpēc sevi apgrūtināt? Kāda tam jēga? Nekas nav tā vērts, lai tajā iesaistītos. Nākamās shēmas sev kavēja laiku, analizējot durvju un cilvēkveidīgo būtņu smadzeņu šūnu molekulārās sastāvdaļas. Un ātri izmērīja ūdeņraža emisijas līmeni apkārtējā telpas kubikparsekā un tad atkal garlaicībā aizvērās. Robotam pagriežoties, izmisuma krampji sakratīja viņa ķermeni.

Nāciet, viņš bubināja, man ir pavēlēts novest jūs lejā uz komandtiltiņu. Te nu es esmu, manas smadzenes ir planētas lielumā, un viņi man liek novest jūs lejā uz komandtiltiņu. Vai to jūs saucat par darba sniegtu gandarījumu ? Es gan ne.

Viņš pagriezās un so|oja atpaka) uz nīstajām durvīm.

Ē, atvaino, — sacīja Fords, sekodams viņam nopaka|, kurai valdībai pieder šis kuģis?

Mārvins viņu ignorēja.

Tu pavēro šīs durvis, viņš kurnēja, tās grasās atkal atvēr ties. es to varu pateikt pēc neizturami klīrīgās pašapmierinātības atmosfēras, ko tās piepeši rada.

Ar pieglaimīgu smilkstoņu durvis atkal atdarījās, un Mārvins izslāja pa tām.

— Nāciet, viņš sacīja.

Pārējie viņam ātri sekoja, un durvis aizslīdēja atpakaļ vietā, apmierināti klikšķēdamas un švīkstēdamas.

Paldies Sīriusa Kibernētikas korporācijas realizācijas daļai, — sacīja Mārvins un bezcerīgi klumzāja tālāk pa spīdīgo, izliekto gaiteni, kas stiepās viņu priekšā. «Būvēsim robotus ar neviltotām cilvēku personībām ,» viņi sacīja. Un tā nu viņi to izmēģināja ar mani. Es esmu personības prototips. Jūs to varat pateikt, vai ne?

Fords un Arturs mulsi murmināja noliedzošus vārdus.

Es ienīstu tās durvis, turpināja Mārvins. Es taču jūs nedaru grūtsirdīgus, vai ne?

Kurai valdībai… Fords atsāka.

Tas nepieder nevienai valdībai, atcirta robots, tas tika nozagts.

— Nozagts?

— Nozagts? atdarinaja Mārvins.

— Un kurš to izdarīja? vaicāja Fords.

— Zeifods Bīblbrokss.

Ar Forda seju notika kaut kas neparasts. Uz tās nesakarīgā juceklī cita virs citas parādījās vismaz piecas pilnīgi savrupas un atšķirīgas šoka un pārsteiguma izteiksmes. Šķita, ka viņa kreisajai kājai, kas bija pussolī, ir grūtības atkal sameklēt grīdu. Viņš blenza uz robotu un centās samudžināt dažus sēklinieku muskuļus.

— Zeifods Bīblbrokss. ..? — viņš nedroši vaicāja.

— Piedodiet, vai es pateicu kaut ko nepareizu? — jautāja Mārvins, par spīti visam velkoties uz priekšu. Piedodiet man par elpošanu, ko es tāpat nekad nedaru, tā ka nezinu, kāpēc es apgrūtinu sevi, to sakot, ak Dievs, es jūtos tik depresīvi. Šeit ir vēl vienas no tām pašapmierinātajām durvīm. Dzīve\i0 Nerunājiet ar mani par dzīvi.

— Neviens to nav pat pieminējis, aizkaitināts nomurmināja Arturs. — Ford, vai ar tevi viss ir kārtībā?

Fords blenza uz viņu. Vai tas robots minēja Zeifodu Bīblbrok-su? — viņš prasīja.

12

Skaļa gotpanhu mūzikas šķindoņa plūda caur «Zelta sirds» kajīti, Zeifodam apakšētas radio diapazonā meklējot jaunumus par sevi pašu. Šo aparātu darbināt bija samērā sarežģīti. Gadiem ilgi radioaparāti tika darbināti, spiežot pogas un grozot skalu; tad, tehnoloģijai kļūstot sarežģītākai, regulēšana bija padarīta skārien-jutīga bija tikai ar pirkstiem jāaizskar pults. Tagad atlika tikai pamāt ar roku kaut kur detaļu virzienā un cerēt. Tas, protams, ietaupīja milzum daudz muskuļu spēka, bet tajā pašā laikā nozīmēja ari to, ka bija jāsēž tracinoši nekustīgi, ja vien bija vēlēšanās turpināt klausīties to pašu programmu.

Zeifods pamāja ar roku, un kanāls atkal pārslēdzās. Atkal got-panku mūzika, bet šoreiz tā bija fons jaunumu paziņojumam. Ziņas vienmēr tika stingri rediģētas, lai atbilstu mūzikas ritmiem.

— …un jūs klausāties ziņu pārraidi šajā apakšētas diapazonā, kas raida viscaur Galaktikā augu diennakti, klaigāja balss,un mēs sūtīsim lielus sveicienus visām saprātīgajām dzīvībasformām it

visur… un visiem pārējiem tur ārā, viss noslēpums ir sist akmeņus vienu pret otru, puiši. Un, protams, svarīgākā ziņa šovakar ir kuģa ar jauno neiespējamības dzinēja modeli sensacionālā zādzība, ko paveicis neviens cits kā Galaktikas prezidents Zeifods Bīblbrokss. Un jautājums, ko ikviens uzdod, ir… vai Lielais Z beidzot ir nojūdzies? Bīblbrokss, cilvēks, kurš izgudroja Visgalaktikas guldzoņdra-gātāju, bijušais krāpnieks, ko Zimoloģija Ļumbumba reiz uzskatījusi par Labāko sprādzienu kopš Lielā sprādziena, un kurš nesen tika septīto reizi ievēlēts par Vissliktāk apģērbto jutīgo būtni zināmajā Visumā… vai viņš šoreiz ir saņēmis atbildi?Mēs jautājām viņa personiskajam smadzeņu poda speciālistam Khē Pusknau-k im…

Mūzika bridi uzvirpuļoja un pazuda. Ielauzās cita balss, jādomā, ka Pusknauķis. Viņš sacīja: Ņus, Zeifods ir tāds puiss, va dzi, — bet nekur tālāk netika, jo pār kajīti un cauri radioaparāta ieslēgšanas sistēmas jutīgajai gaisa telpai pārlidoja elektriskais zīmulis. Zeifods pagriezās un nikni paskatījās uz Triljanu — viņa bija to metusi.

Ei, viņš prasīja, kādēļ tu tā darīji?

Triļjana bungoja pirkstus pa skaitļiem nosēto ekrānu.

Es tikai domāju par kaut ko, — viņa sacīja.

Jā? Tā dēļ bija vērts iejaukties ziņu izlaidumā par mani?

Tu īstenībā par sevi dzirdi pietiekami.

Es esmu ļoti nedrošs. Mēs to zinām.

Vai mēs uz bridi varam atstāt mierā tavu ego? Tas ir svarīgi.

Ja tuvumā ir kaut kas, kas ir svarīgāks nekā mans ego, es gribu to noķert un tūlīt pat nošaut. Zeifods atkal nikni paskatījās uz viņu un tad iesmējās.

Klausies, viņa sacīja, mēs uzņēmām to puišu pārīti…

Kādu puišu pārīti?

— Tos pāris puišus, ko mēs uzņēmām.

— Ak, jā, — sacīja Zeifods, tos pāris puišus.

— Mēs viņus uzņēmām iecirknī ZZ Deviņi daudzskaitļa Z alfa

— Jā? — teica Zeifods un pievēra acis.

Triljana klusi vaicāja: Vai tas tev kaut ko izsaka?

— Mmmmm, — sacīja Zeifods, ZZ Deviņi daudzskaitļa Z alfa. ZZ Deviņi daudzskaitļa Z alfa?

— Nu?—jautāja Triljana.

— Ē… ko nozīmē Z? vaicāja Zeifods.

— Kurš?

— Vienalga.

Vienas no lielākajām grūtībām Triljanas attiecībās ar Zcifodu bija iemācīties atšķirt, kad viņš izlikās par muļķi, lai tikai iemidzinātu cilvēku modrību; kad viņš izlikās par muļķi, jo nespēja sevi apgrūtināt ar domāšanu un gribēja, lai kāds cits to izdara viņa vietā; kad viņš izlikās par briesmīgu muļķi, lai slēptu faktu, ka viņš patiesībā nesaprata, kas notiek; un kad patiešām bija neviltots muļķis. Viņš bija slavens ar apbrīnojamo gudrību, un gluži nepārprotami bija gudrs — bet ne visu laiku, kas acīmredzot viņu uztrauca, tādēļ ari šādas izrīcības. Viņš deva priekšroku tam, lai cilvēki būtu drīzāk apmulsināti nekā nievājoši. Tas vairāk nekā jebkas cits Tril-janai likās neviltoti muļķīgi, bet viņa vairs negribēja sevi apgrūtināt ar strīdiņiem par šo jautājumu.

Viņa nopūtās un piespieda pāris taustiņu, lai viziekrānā parādītu zvaigžņu karti, ar kuras palīdzību varētu visu vienkārši izskaidrot, lai kāds ari būtu Zeifoda iemesls gribēt, lai tā notiek.

— Tur, viņa norādīja, tieši tur.

— Ei… jā! — sacīja Zeifods.

— Nu? viņa prasīja.

— Kas nu?

Viņas smadzeņu puslodes nikni plēsās savā starpā. Viņa sacīja ļoti mierīgā balsī: Tas ir tas pats iecirknis, kur tu pašā sākumā uzņēmi mani.

Zeifods skatījās uz viņu un tad atskatījās ekrānā.

Ei, jā, viņš sacīja, tas nu patiesi ir traki. Mums būtu bijis jāiedrāžas tieši Zirga Galvas miglāja vidū. Kā mēs tur varējām gadīties? Tas taču ir nekur.

Viņa nelikās to dzirdot.

Neiespējamības dzinējs, viņa pacietīgi stāstīja. Tu pats man to izskaidroji. Mēs šķērsojam ikvienu Visuma punktu, tu to zini.

Jā, bet tā ir viena traka sakritība, vai ne?

Jā-

Uzņemt kādu tajā vietā? Ja bija viss Visums, no kā izvēlēties? Tas vienkārši ir pārāk… es gribu to aprēķināt. Datori

Sīriusa Kibernētikas korporācijas klāja dators, kas kontrolēja un bija iespiedies ikvienā kuģa daļiņā, ieslēdzās sakaru režīmā.

Sveicināti! tas skanīgi sacīja un vienlaikus izspļāva ārā smalciņu pieraksta lenti vienkārši, lai būtu protokols. Uz lentes bija rakstīts «Sveicināti!»

Ak Dievs, sacīja Zeifods. Viņš ar šo datoru bija strādājis tikai brītiņu, bet jau bija iemācījies to neieredzēt.

Dators turpināja runāt, nekaunīgi un līksmi, it kā pārdotu veļas pulveri:

Es gribu darīt jums zināmu lai kāda būtu jūsu problēma, es esmu šeit un palīdzēšu to atrisināt.

Jā, jā, atteica Zeifods. Paklau, es domāju, ka vienkārši paņemšu papīra gabalu.

Skaidra lieta, sacīja dators, tajā pašā laikā izmezdams savu protokolu atkritumu tvertnē, es saprotu. Ja tu kādreiz gribēsi…

Aizveries! — uzsauca Zeifods. Pakampis zīmuli, viņš apsēdās blakus Triljanai pie vadības pults.

Labi, labi… — aizvainotā balsī noteica dators un atkal aizvēra savu runas kanālu.

Zeifods un Triljana ieurbās skaitļos, ko viņu priekšā klusēdams raidīja neiespējamības lidojuma trajektorijas skeneris.

Vai mēs varam aprēķināt, — vaicāja Zeifods, kāda no viņu redzes punkta bija izglābšanās varbūtība?

Jā, tas ir konstants lielums, — sacīja Triljana, — divi divsimt septiņdesmit seši tūkstoši septiņsimt devītajā pakāpē pret vienu.

Tas ir daudz. Viņi ir divi ļoti veiksmīgi puiši.

Jā-

Bet attiecībā uz to, ko mēs darījām, kad viņus uzņēma kuģis…

Triljana uzsita pa ciparu taustiņiem. Ekrānā parādījās divi bezgalība mīnus pirmajā pakāpē (iracionāls skaitlis, kam neiespējamības fizikā ir tikai nosacīta nozīme).

… tā ir gaužām zema, turpināja Zeifods, klusi iesvilpjoties.

Jā, — piekrita Triljana un zobgalīgi palūkojās uz viņu.

Tad jau uzskaitē ir jāiekļauj kāds krietns neiespējamības kumosiņš. Lai visi gali beigās saietu kopā, bilancē ir jāparādās kaut kam gaužām neiespējamam.

Zeifods uzskricelēja dažus rezultātus, nosvītroja tos un aizsvieda zīmuli.

Sikspārņkauli tādi, es nevaru to izrēķināt.

Nu?

Zeifods aizkaitinājumā sasita kopā savas abas galvas un sakoda zobus.

Labi, viņš noteica. Dator!

Balss shēma atkal atdzīvojās.

Nu, sveiki visapkārt! ta sacīja (pieraksta lente, pieraksta lente). — Viss, ko es gribu, ir padarīt tavu dienu jaukāku un jaukāku, un jaukāku…

Jā, labi, aizveries un aprēķini man dažas lietas.

Skaidrs, tērzēja dators, tu vēlies varbūtības prognozi, kas pamatota ar…

Neiespējamības datiem, jā.

Labi, — dators turpināja. — Pastāv kāds interesants uzskats.

Vai tu apzinies, ka vairākumam cilvēku dzīvi nosaka tālruņa numuri?

Sāpīgs skatiens pārslīdēja pār vienu Zeifoda seju un pārmetās uz otru.

Vai tu esi nojūdzies? — viņš vaicāja.

Nē, bet tu gan nojūgsies, kad es tev pateikšu, ka…

Triljana noelsās. Viņa drebošiem pirkstiem nospieda pogas uz

neiespējamības lidojuma trajektorijas ekrāna.

Tālruņa numurs? viņa jautāja. Vai tā lieta teica tālruņa numurs?

Ekrānā uzliesmoja cipari.

Dators bija pieklājīgi apklusis, bet nu tas turpināja.

Tas, ko es grasījos teikt, bija…

Nepūlies, lūdzu, bilda Triljana.

Paklau, ko tas nozīmē? vaicāja Zeifods.

Es nezinu, teica Triljana, bet šie svešie viņi ar to nožēlojamo robotu ir ceļā uz komandtiltiņu. Vai mēs varam viņus ieraudzīt ar kādu kontrolkameru?

13

Mārvins slaja uz priekšu pa gaiteni  joprojām gauzdamies.

— … un tad, protams, man ir piemetušās tās šausmīgās sāpes visās diodēs kreisā sāna apakšdaļā.

— Jā? drūmi vaicāja Arturs, viņam līdzās iedams uz priekšu. — Patiešām?

— Ak jā, sacīja Mārvins, es taču esmu prasījis, lai tās tiktu apmainītas, bet neviens nekad neklausās.

— Es varu iedomāties.

No Forda puses nāca neskaidri svelpjoši un dūcoši trokšņi. Nu, nu, — viņš pie sevis atkārtoja, — Zeifbds Bīblbrokss…

Piepeši Mārvins apstājās un pacēla roku.

— Jūs, protams, zināt, kas tagad ir noticis?

— Nē, kas tad? vaicāja Arturs, kurš to negribēja uzzināt.

— Mēs esam nonākuši pie vēl vienām no šīm durvīm.

Tās bija slīdošās durvis, kas veda uz gaiteņa sāniem. Mārvins tās aizdomu pilns nopētīja.

Nu? Fords nepacietīgi teica. Vai mēs iziesim pa tām?

Vai mēs iziesim pa tām? mēdījās Mārvins. Jā. Šī ir izeja uz komandtiltiņu. Man tika teikts aizvest jūs uz komandtiltiņu. Iespējams, visaugstākā prasība, kas šodien tiks izteikta manām intelektuālajām spējām, es par to nebrīnītos.

Lēnītēm, ar dziju riebumu, viņš soļoja uz durvīm, gluži kā mednieks, kas pielavās upurim. Piepeši tās slīdēdamas atvērās.

Paldies, tās sacīja, ka vienkāršas durvis padarījāt ļoti laimīgas.

Dziļi Mārvina krūškurvī sāka rūkt mehānismi.

Jocīgi, — viņš teica sērīgā intonācijā, — ka tieši tad, kad jūs domājat dzīve laikam gan vairs nevar kļūt sliktāka, tā piepeši tāda kļūst.

Viņš izmetās pa durvīm, atstājot Fordu un Arturu lūkojamies vienu otrā un raustām plecus. Viņi atkal izdzirdēja Mārvina balsi, jau otrā pusē.

Es pieņemu, ka jūs tagad gribat redzēt svešos, viņš sacīja. — Vai jūs vēlaties, lai es sēdētu stūrī un sarūsētu vai arī lai vienkārši sabruktu tepat, kur stāvu?

Jā, ved tik viņus iekšā, labi, Mārvin? atskanēja cita balss.

Arturs palūkojās uz Fordu un bija pārsteigts, redzot viņu smejamies.

Kas ir…?

Kuš, sacīja Fords, nāc iekšā.

Viņš paspēra soli un iegāja komandtiltiņa telpā.

Arturs viņam nervozi sekoja un bija pārsteigts, ieraudzīdams vīrieti, kas laiski zvilnēja krēslā, sacēlis kājas uz vadības pults, un ar kreiso roku bakstīja savas labās galvas zobus. Labā galva likās pilnīgi aizņemta ar šo uzdevumu, bet kreisā bija atiezusies plašā, atbrīvotā, nevērīgā smaida. Bija diezgan daudz tādu lietu, kurām

Arturs nespēja noticēt, ka viņš tās redz. Viņa žoklis kādu bridi atkarājās.

Savādais vīrietis laiski pamāja Fordam un briesmīgi samākslotā nevērīgumā sacīja: Ford, sveiks, kā klājas? Priecājos, ka tu varēji šeit iegriezties.

Fords negrasījās ļaut sevi pārspēt aukstasinībā.

Zeifod, viņš stiepti teica, prieks tevi satikt, tu labi izska ties, papildu roka tev piestāv. Tu esi nozadzis jauku kuģi.

Arturs izbolīja acis.

Tu gribi teikt, ka pazīsti šo puisi? viņš vaicāja, nikni bakstot ar pirkstu uz Zeifodu.

Pazīstu viņu! izsaucās Fords. — Viņš ir… — viņš pieklusa un nolēma iepazīstināšanu sākt no otras puses. — Ai, Zeifod, šis ir mans draugs Arturs Dents, viņš teica, es viņu izglābu, kad viņa planēta uzsprāga gaisā.

Ak, protams, sacīja Zeifods, sveiks, Artur, man prieks, ka tev tas izdevās.

Viņa labā galva nevērīgi pavērās riņķī, noteica: — Sveiks, un atgriezās pie savu zobu bakstīšanas.

Fords turpināja. — Artur, — viņš sacīja, — šis ir mans pusbrālēns Zeifods Bibl…

Mēs esam tikušies agrāk, Arturs skarbi sacīja.

Kad tu brauc pa ceļa ātrgaitas joslu un laiski aizslīdi garām dažām automašīnām, kas briesmīgi drāžas uz priekšu, un jūties pavisam apmierināts ar sevi, bet tad nejauši no ceturtā ātruma pārslēdz uz pirmo nevis trešo, tādējādi likdams motoram izlēkt no pārsega diezgan neglītā juceklī, tad tu esi izmests no segliem tieši tādā pašā veidā kā šī piebilde izmeta no segliem Fordu Prifektu.

Ēē… ko?

Es sacīju, mēs esam tikušies agrāk.

Zeifods no pārsteiguma pamatīgi satrūkās un stipri sadūra smaganas.

Ei.-ē, vai patiesi? Ei… ē …

Fords ar dusmīgu spīdumu acīs metās virsū Arturam. Tagad, kad viņš jutās atgriezies uz pazīstamas zemes, viņš piepeši sāka nožēlot, ka bija uzkrāvis sev šo neizglītoto, pirmatnējo cilvēku, kas par Galaktikas darīšanām zināja tikpat daudz, cik Ilfordā dzīvojošs ods zināja par dzīvi Pekinā.

Kā tu to domā, ka jūs esat tikušies? viņš prasīja. Šis ir Zei-fods Bīblbrokss no Betelgeizes Pieci, nu vai zini, nevis sasodīts Mārtiņš Smits no Kroidonas.

Tas man nerūp, Arturs auksti sacīja. Mēs esam tikušies agrāk, vai ne, Zeifod Bīblbroks vai arī man jāsaka… Fil?

Ko! kliedza Fords.

Tev tas man būs jāatgādina, sacīja Zeifods. Es briesmīgi slikti atceros sugas.

Tas bija viesībās, apsūdzēja Arturs.

Jā, nu es par to šaubos, sacīja Zeifods.

Nomierinies taču, Artur! — pieprasīja Fords.

Arturs neļāva sevi iebaidīt. Viesībās pirms sešiem mēnešiem. Uz Zemes… Anglijā…

Zeifods pakratīja galvu ar smaidā sakniebtām lūpām.

Londonā, — uzstāja Arturs, — Izlingtonā.

Ak, sacīja Zeifods, vainīgi salecoties, tās viesības.

Tas nepavisam nebija godīgi pret Fordu. Viņš grozīja galvu šurpu turpu no Artura uz Zeifodu. Ko? viņš prasīja Zeifo-dam. Tu taču negribi teikt, ka arī esi bijis uz tās nožēlojamās planētas, vai ne?

Nē, protams ne, dzīvi sacīja Zeifods. Nu, es varēju būt iegriezies tikai uz īsu brītiņu, vai zini, pa ceļam uz kaut kurieni…

Bet es biju tur iesprūdis piecpadsmit gadus!

Nu, es taču to nezināju, vai ne?

Bet ko tu tur darīji?

Apskatīju apkārtni, vai zini.

Viņš nelūgts ieradās viesībās, neadaidās Arturs, no dusmām trīcēdams, maskuballē…

Tai būtu bijis jābūt maskuballei, vai ne? noteica Fords.

Tajās viesībās, Arturs turpināja, bija meitene… nu labi, paklausies, tam tagad vairs nav nozīmes. Lai vai kā, visa tā vieta ir pārvērsta pelnos…

Es vēlos, kaut tu beigtu īgņoties par to sasodīto planētu, -sacīja Fords. Kas tā bija par dāmu?

Ak, vienkārši kāda. Nu labi, man ar viņu diez cik labi negāja. Es biju pūlējies visu vakaru. Velns, viņa tomēr bija kaut kas. Skaista, pievilcīga, satriecoši inteliģenta, es biju vismaz uz brīdi piesaistījis viņas uzmanību un centos mazliet papļāpāt, kad šis tavs draugs iebāza savu degunu, kur nevajag, un teica: «Hei, lellīt, vai šis puisis tevi garlaiko? Kāpēc tu viņa vietā nerunā ar mani? Es esmu no citas planētas.» Es viņu nekad vairs neredzēju.

Zeifods? — iesaucās Fords.

Jā, — sacīja Arturs, nikni uz viņu skatīdamies un cenzdamies nejusties muļķīgi. — Viņam bija tikai divas rokas un viena galva, un viņš sevi sauca par Filu, bet ..

Bet tev jāatzīst, ka viņš patiešām izrādījās no citas planētas, -sacīja Triljana, komandtiltiņa otrā galā parādoties skatienam. Viņa uzsmaidīja Arturam patīkamu smaidu, kas viņam uzgūla kā tonna ķicģc|u, un tad atkal pievērsa uzmanību kuģa vadības iekārtām.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums, un tad no Artura smadzeņu saraustītā jucekļa izrāpoja pāris vārdi.

Trīsija Makmilana? viņš sacīja. Ko tu šeit dari?

To pašu ko tu, viņa atbildēja, es viņu nostopčju. Galu galā, kas cits man atlika, ja man ir viens zinātņu grāds matemātikā un otrs astrofizikā? Vai nu nostopēt viņu, vai ari pirmdien atkal stāvēt rindā pēc bezdarbnieku pabalsta.

Bezgalība mīnus viens, noklabēja dators. Neiespējamības summa tagad ir pabeigta.

Zeifods palūkojās visapkārt uz Fordu, uz Arturu un tad uz Triljanu.

Triljana, viņš vaicāja, | vai šādas lietas notiks katru reizi, kad mēs izmantosim neiespējamības dzinēju?

Diemžēl tas ir ļoti iespējams, viņa atbildēja.

14

«Zelta sirds» klusi bēga caur kosmosa nakti, tagad ar parasto fotonu dzinēju. Tā četru personu komanda jutās nelāgi, zinādama, ka viņus kopā savedusi nevis pašu griba, nevis vienkārša sakritība, bet gan kāda neparasta fizikas perversitāte it kā attiecības starp cilvēkiem būtu pakļautas tiem pašiem likumiem, kas noteica attiecības starp atomiem un molekulām.

Kad uznāca kuģa mākslīgā nakts, ikviens bija pateicīgs, ka varēja doties pie miera atsevišķā kajītē un mēģināt racionāli izskaidrot savas domas.

Triljana nevarēja aizmigt. Viņa sēdēja guļvietā un cieši vērās uz būrīti, kurā atradās viņas pēdējās un vienīgās saites ar Zemi divas baltas peles; viņa bija uzstājusi, lai Zeifods ļauj tās vest līdzi. Viņa jau bija paredzējusi, ka Zemi vairs nekad neskatīs savām acīm, tomēr tagad viņu uztrauca pašas noliedzošā reakcija, uzzinot par planētas iznīcināšanu. Ta šķita tāla un nereāla, un viņai nenāca prātā nekas, ko par to varētu domāt. Viņa vēroja peles tekalējam pa būrīti un nikni skraidelējam mazajos plastmasas riteņos, līdz tās piesaistīja visu viņas uzmanību. Piepeši viņa saņēmās un devās atpakaļ uz komandtiltiņu, lai uzraudzītu smalkās, zibsnījošās gaismiņas un skaitļus, kas iezīmēja kuģa virzību cauri tukšumam. Viņa vēlējās, kaut spētu zināt, kas tas bija, par ko viņa pūlējās nedomāt.

Zeifods nevarēja aizmigt. Ari viņš vēlējās, kaut spētu zināt, kas tas bija, par ko viņš neļauj sev domāt. Cik vien ilgi viņš varēja atcerēties, viņš bija cietis no neskaidras smeldzošas sajūtas, ka nepavisam neatrodas šeit. Lielāko daļu laika viņš bija spējīgs šo domu nolikt sāņus un par to neuztraukties, bet Forda Prifekta un Artura Denta pēkšņā un neizskaidrojamā ierašanās to bija no jauna atmodinājusi. Kaut kādā veidā tā šķita iekļaujamies modelī, ko viņš nespēja saskatīt.

Fords nevarēja aizmigt. Viņš bija pārāk satraukts, ka atkal ir atpakaļ uz ceļa. Piecpadsmit burtiska ieslodzījuma gadi bija beigušies tieši tad, kad viņš pēdīgi bija sācis atmest cerības. Iespēja kādu laiciņu paklīst apkārt ar Zeifodu solīja daudz prieka, kaut ari rādījās, ka ar viņa pusbrālēnu notiek kaut kas drusciņ ērmīgs, un to viņš nevarēja atkost. Tas, ka viņš bija kļuvis par Galaktikas prezidentu bija, godīgi sakot, pārsteidzoši, tāpat kā viņa amata atstāšanas paņēmiens. Vai aiz tā visa slēpās kāds iemesls? Jautāt Zeifodam nebūtu nekādas jēgas, nešķita, ka viņam jebkad būtu bijis iemesls jebkam, ko viņš vispār darīja: neizdibināmību viņš bija pārvērtis mākslas veidā. Viņš dzīvē visam ķērās klāt, apvienojot neparastu ģēniju un naivu nekompetenci, un bieži bija grūti pateikt, kas ir kas.

Arturs bija aizmidzis: viņš bija šausmīgi noguris.

Pie Zeifoda durvīm pieklaudzināja. Tās slīdēdamas atvērās. — Zeifod…?

-Jā?

Gaismas ovāla ietvarā stāvēja Triljana.

Es domāju, ka mēs nupat esam atraduši to, ko tu devies meklēt.

— Ei, patiesi?

Fords vairs necentās mēģināt aizmigt. Viņa kajītes stūri atradās mazs datora ekrāns un tastatūra. Viņš uz īsu bridi piesēdās pie tās un mēģināja sacerēt jaunu šķirkli «Ceļvedim» par tematu «vou-goni», bet nevarēja izdomāt neko pietiekami dzēlīgu, tāpēc viņš ari tam atmeta ar roku, ietinās uzsvārcī un devās pastaigāties pa komandtiltiņu.

Uzkāpjot uz tā, viņš bija pārsteigts, redzot pāri instrumentiem nolīkušus divus uztrauktus augumus.

Redzi? Kuģis taisās ieiet orbītā, — Triljana sacīja. — Tur ārā ir planēta. Tā ir tieši tajās koordinātās, ko tu iepriekš noteici.

Zeifbds izdzirda troksni un palūkojās augšup.

Ford! — viņš iesvilpās. Ei, nāc un palūkojies uz šo.

Fords gāja un palūkojās uz to. Tās bija skaitļu sērijas, kas zibsnīja pāri ekrānam.

Vai tu zini šīs Galaktikas koordinātas? — jautāja Zeifods.

Nē.

Es tev iedošu pavedienu. Dator!

Sveika, banda! dators sajūsminājās. Tas kļūst patiešām sabiedriski, vai ne?

Aizveries, sacīja Zeifods, un parādi ekrānus.

Gaisma uz komandtiltiņa nodzisa. Mazas gaismiņas vizuļoja pāri vadības pultij un atspoguļojās četros acu pāros, kas cieši vērās ārējo monitoru ekrānos.

Uz tiem nebija pilnīgi nekā.

— Tu to pazīsti? — čukstēja Zeifods.

Fords sarauca pieri.

— E, nē, — viņš sacīja.

— Ko tu redzi?

— Neko.

— Tu to pazīsti?

— Par ko tu runā?

— Mēs atrodamies Zirga Galvas miglājā. Viens vienīgs milzīgs, tumšs mākonis.

— Un man tas bija jāpazīst, skatoties tukšā ekrānā?

— Tumšā miglāja iekšpuse ir vienīgā vieta Galaktikā, kur var redzēt tukšu ekrānu.

— Ļoti labi.

Zeifods smējās. Viņš nepārprotami bija ļoti, gandrīz vai bērnišķīgi, satraukts par kaut ko.

— Ei, tas patiešām ir vareni, tas tik tiešām ir daudz par daudzi

— Kas tur ir tik lielisks būt iestrēgušam putekļu mākonī? -vaicāja Fords.

— Ko tu tur cerētu atrast? skubināja Zeifods.

— Neko.

— Un zvaigznes? Un planētas?

— Nē.

— Dator! kliedza Zeifods, pagriez redzes leņķi no viena līdz astoņdesmit grādiem un nerunā par to!

īsu bridi likās, ka nekas nenotiek, tad milzīgā ekrāna malā iekvēlojās spoža gaisma. Pāri ekrānam pārlīda sarkana zvaigzne maza šķīvja lielumā, tai ātri sekoja vēl viena dubultzvaigznes sistēma. Tad milzīgs mēness sirpis iegriezās attēla stūri sarkans atspulgs, kas izzuda tumši melnā planētas nakts pusē.

Es to esmu atradis! kliedza Zeifods, iebelžot pa vadības pulti. — Es to esmu atradis!

Fords pārsteigumā vērās uz to.

Kas tas ir? — viņš vaicāja.

Ta… — sacīja Zeifods, — ir visneiespējamākā planēta, kas jebkad eksistējusi.

15

(Fragments no «Galaktikas ceļveža stopētājiem», 634784. lappuse, 5. a nodaļa, šķirklis: Magrateja.)

Tālā pagātnē, dūmakā tītos antīkos laikos, agrākās Galaktikas Impērijas diženajās un brīnišķajās dienās, dzīve bija vētraina, bagāta un lielākoties bez nodokļiem.

Vareni zvaigžņu kuģi kursēja starp eksotiskām saulēm, Galaktikas telpas vistālākajos izplatījumos meklējot piedzīvojumus un atalgojumu. Tajās tālajās dienās raksturi bija drosmīgi, likmes bija augstas, vīrieši bija īsti vīrieši, sievietes bija īstas sievietes un mazi, pūkaini radījumi no Centaura Alfas bija īsti mazi, pūkaini radījumi no Centaura Alfas. Un visi uzdrīkstējās droši stāties pretī nezināmām šausmām, paveikt izcilus varoņdarbus, pārdroši raxtit «x» tur, kur neviens cilvēks nekad agrāk nebija rakstījis, un tā tika kaldināta impērija.

Daudzi, protams, kļuva ārkārtīgi bagāti, bet tas bija pilnīgi dabiski un par to nebija ko kaunēties, jo neviens nebija patiešām nabags vismaz neviens, par kuru vērts runāt. Un visiem visbagātākajiem un visveiksmīgākajiem tirgoņiem dzīve neizbēgami kļuva diezgan garlaicīga un sīkumaina, un viņi sāka iztēloties, ka pie tā bija vainojamas pasaules, uz kurām viņi bija apmetušies, jo neviena no tām nebija pilnīgi apmierinoša vai nu klimats nebija gluži labs pēcpusdienas vēlīnajā daļā, vai arī diena bija pusstundu par garu, vai arī jūra bija nepareizajā sārtumā.

Un tādējādi bija radīti apstākļi pārsteidzošam jaunam specializētas rūpniecības nozares veidam: pēc pasūtījuma izgatavotu luksusa planētu celtniecībai. Šī rūpniecības nozare tika dibināta uz planētas Magrateja, kur hipertelpas inženieri pa kosmosa baltajiem caurumiem izsūca vielu, lai no tās izveidotu sapņu planētas zelta planētas, platīna planētas, mīkstas gumijas planētas, kurās izcēlās milzums zemestrīču, visas rūpīgi izgatavotas tā, lai pilnīgi atbilstu augstajiem standartiem, kurus Galaktikas bagātnieki dabiski sāka pieprasīt.

Tomēr šis riskantais pasākums izrādījās tik veiksmīgs, ka Magrateja pati drīz kļuva par visu laiku visbagātāko planētu, bet pārējā Galaktika tika novesta galējā nabadzībā. Un tad sistēma sabruka, Impērija sagruva, un pār izsalkušu pasauļu miljardu pārklājās ilgs, drūms klusums, ko iztraucēja tikai zinātņu vīru pild-spalvu čirkstoņa, kad viņi līdz nakts melnumam strādāja, salīkuši pār pašapmierinātības pilniem apcerējumiem, kuros aplūkota plānotas politekonomijas vērtība.

Magrateja pati pazuda, un atmiņas par to drīz pārvērtās miglainā leģendā.

Šajās apgaismības dienās, protams, neviens netic ne vārdam par to.»

16

Arturs pamodās no strīda skaņām un devās uz tiltiņu. Fords vicināja rokas.

— Tu esi jucis, Zeifod, viņš sacīja, Magrateja ir mīts, pasaka, ko vecāki vakaros stāsta bērniem, ja grib, lai tie izaugtu un k\uc1ūtu par ekonomistiem, tā ir…

Un tas ir tas, ap ko mēs šobrīd riņķojam orbītā, Zeifods neatlaidās.

— Paklau, es nezinu, ap ko tu personiski vari būt orbītā, sacīja Fords, — bet šis kuģis…

— Dator! — kliedza Zeifods.

Ak nē…

Sveicināti! Seit Edijs, jūsu klāja dators, un cs jūtos vienkārši lieliski, puiši, un zinu, ka es tik tiešām saķeršu kaifu no jebkuras programmas, ko jūs manī gribēsiet darbināt.

Arturs pētoši paskatījās uz Triljanu. Viņa pamāja, lai viņš ienāk, bet cieš klusu.

Dator, sacīja Zeifods, pasaki mums vēlreiz, kāda ir mūsu pašreizējā trajektorija.

Ar patiesu baudu, draugs, tas purpināja, mēs pašlaik atrodamies trīssimt jūdžu augstumā orbītā ap leģendāro planētu Magrateju.

Tas neko nepierāda, sacīja Fords. Es tam datoram neuzticētu pat noteikt manu svaru.

Es to, protams, varu izdarīt, dators sajūsminājās, izmezdams ārā vēl vairāk pieraksta lenšu. Es pat varu aprēķināt tavas personības problēmas līdz desmit cipariem aiz komata, ja tas līdzētu.

Iejaucās Triļjana.

Zeifbd, — viņa sacīja, — mēs tagad kuru katru minūti griezīsimies ap šīs planētas dienasgaismas pusi, un piemetināja, lai kas par planētu tā ari izrādītos.

Ei, ko tu ar to gribi teikt? Planēta atrodas tajā vietā, kuru es iepriekš noteicu, vai ne?

Jā, es zinu, ka tur ir planēta. Es ne ar vienu nestrīdos, es tikai vienkārši nespētu atšķirt Magrateju no jebkura cita aukstu akmeņu gabala. Aust gaisma, ja tev tā labpatīk.

Labi, labi, — rūca Zeifods, — vismaz papriecēsim acis. Dator!

Sveicināti! Ko es varu…

Vienkārši aizveries un vēlreiz parādi mums planētas skatu.

Tumša, neizteiksmīga masa vēlreiz piepildīja ekrānus zem

viņiem vēlās prom planēta.

Viņi kādu bridi klusēdami skatījās, bet Zeifods satraukti dīdījās.

Mēs šobrīd šķērsojam nakts pusi… viņš sacīja klusinātā balsī. Planēta turpināja griezties.

Planētas virsma tagad ir trīssimt jūdzes zem mums… viņš turpināja. Viņš mēģināja atjaunot svinīgo gaisotni, kas piederētos notikumam, kuram, ka viņš juta, bija jābūt nozīmīgam. Magratcja! Zeifodu bija aizskārusi Forda skeptiskā reakcija. Magratcja!

— Pēc dažām sekundēm, — viņš turpināja, mums būtu jāredz… tur!

Tad pienāca tas bridis. Pat vispieredzējušākais zvaigžņu klaidonis nevar nenodrebēt, no kosmosa noskatīdamies saullēkta iespaidīgo drāmu, bet dubultsaules lēkts ir viens no Galaktikas brīnumiem.

No pilnīgās tumsas pēkšņi izspraucās žilbinošas gaismas smaile. Tā pamazām kāpa augšup un izpletās uz sāniem tievā sirpjveidīgā asmenī, un dažu sekunžu laikā bija redzamas divas saules, gaismas kurtuves, kas ar baltu liesmu dedzināja apvāršņa melno šķautni. Zem viņiem retinātajā atmosfērā ieaudās kvēlas krāsas pavedieni.

— Ausmas ugunis…! izdvesa Zcifods. Souliānas un Rāma dvīņu saules…!

— Vai vienalga kādas, — Fords klusi sacīja.

— Souliānas un Rāma! — Zeifods neatlaidās.

Saules liesmoja piķa melnajā kosmosā, un komandtiltiņā izplatījās zema, spokaina mūzika: Mārvins ironiski dungoja, jo viņš tik ļoti ienīda cilvēkus.

Fords raudzījās uz gaismas izrādi, kas pavērās viņu priekšā, un viņā kvēloja satraukums, bet tikai tāds satraukums, kas rodas, redzot savādu, jaunu planētu. Viņam pietika redzēt planētu tādu, kāda tā bija. Viņu nedaudz kaitināja tas, ka Zcifodam bija jāizdomā kāda smieklīga fantāzija, lai šis skats viņu ietekmētu. Visas šīs Magratejas muļķības šķita puiciskas. Vai tad nepietiek redzēt, ka dārzs ir skaists, vai tad noteikti jātic, ka tā dziļumā mīt ari fejas?

Arturam visa šī Magratejas padarīšana likās pavisam neizprotama. Viņš aizspraucās pie Triļjanas un vaicāja viņai, kas te notiek.

Es zinu tikai to, ko Zeifods man ir izstāstījis, viņa čukstēja. Acīmredzot Magrateja ir kaut kāda leģenda no seniem laikiem, kurai neviens nopietni netic. Mazliet līdzīgi Atlantīdai uz Zemes, tikai leģendās teikts, ka magratejieši nodarbojušies ar planētu izgatavošanu.

Arturs ekrānu gaismā samiedza acis un juta, ka viņam pietrūkst kaut kā svarīga. Piepeši viņš aptvēra, kas tas bija.

Vai šajā kosmosa kuģī ir dabūjama tēja? viņš prasīja.

«Zelta sirdij» joņojot uz priekšu pa savu orbītas taku, skatienam

zem viņiem atklājās jau lielāka daļa planētas. Saules tagad stāvēja augstu melnajās debesīs, ausmas pirotehnika bija beigusies, un planētas virsma parastajā dienas gaismā izskatījās drūma un atbaidoša — pelēka, putekļaina un tikai neskaidri iezīmēta. Ta šķita mirusi un auksta kā kapenes. Laiku pa laikam pie tālā apvāršņa parādījās daudzsološas iezīmes — aizas, varbūt kalni, varbūt pat pilsētas —, bet pietuvojoties aprises mīkstinājās un izplūda anonimitātē un gaismā nekas neparādījās. Planētas virsmu bija aizmiglojis laiks, retinātā, stāvošā gaisa lēnā kustība, kas bija tai vilkušies pāri gadsimtu pēc gadsimta. Planēta nepārprotami bija ļoti, ļoti veca.

Šaubu bridis piemeklēja Fordu, kad viņš vēroja pelēko ainavu kustamies zem viņiem. Laika neaptveramība viņu uztrauca, viņš gluži vai varēja sajust tā klātbūtni. Viņš nokremšļojās.

Labi, pat pieņemot, ka tā ir…

Tā ir, — sacīja Zeifods.

Kas tā nav, turpināja Fords. Lai vai kā, ko tu gribi ar to pasākt? Tur nekā nav.

Uz virsmas nav gan, sacīja Zeifods.

Nu labi, pat ja pieņemam, ka tur kaut kas ir, esmu pārliecināts, ka tu neesi šeit tālab vien, lai nodarbotos ar Magratejas rūpniecības arheoloģiju. Ko tu centies iegūt?

Viena no Zeifoda galvām skatījās projām. Otra lūkojās visapkārt, lai redzētu, uz ko skatījās pirmā, bet tā uz neko īpašu neskatījās.

Nu, Zeifods bezrūpīgi sacīja, daļēji tā ir ziņkārība, daļēji piedzīvojumu kāre, bet galvenokārt, es domāju, tā ir slava un nauda..!

Fords asi pavērās uz viņu. Viņam radās ļoti spēcīgs iespaids, ka Zeifodam nebija ne mazākā priekšstata, kāpēc viņš vispār bija šeit.

Vai zināt, man nepavisam nepatīk tās planētas izskats, Tril-jana nodrebinādamās teica.

Ai, nepievērs tam uzmanību, sacīja Zeifods. Kaut kur uz tās ir noglabāta puse no agrākās Galaktikas Impērijas bagātībās, tāpēc tā var atļauties izskatīties noplukusi.

Blēņas, domāja Fords. Pat pieņemot, ka šīs bija kādas antīkas civilizācijas mājas, kas tagad ir sairušas pīšļos, pat pieņemot, ka vairāki ārkārtīgi neticami apstākļi ir patiesi, nebija iespējams, ka tur varētu būt noglabāti milzīgi bagātības krājumi jebkādā veidā, no kura tagad vēl aizvien būtu kāda jēga. Viņš paraustīja plecus.

Es domāju, ka tā ir tikai mirusi planēta, — viņš sacīja.

Neziņa mani vai galē nost, arturs īgni noteica.

Stress un nervu spriedze tagad ir nopietnas sociālas problēmas visos Galaktikas apvidos, un tāpēc, lai šī situācija nekādā veidā netiktu saasināta, daži fakti tiks darīti zināmi jau iepriekš.

Apspriežamā planēta būtībā ir leģendārā Magrateja.

Antīkas automātiskās aizsardzības sistēmas drīzumā uzsāktā nāvējošā raķešu uzbrukuma rezultāts būs vienīgi trīs kafijas krūžu un peļu būrīša salaušana, ziluma uzsišana uz kāda augšdelma, kā arī petūniju vāzes un nevainīga kašalota priekšlaicīga radīšana un piepeša aiziešana.

Lai joprojām tiktu saglabāta noslēpumainības gaisotne, vēl netiks sniegta atklāsme attiecībā uz to, kura augšdelms dabūja zilumu. Šo faktu var droši paturēt neziņā, tādēļ ka tam nav pilnīgi nekādas nozīmes.

17

Pie galīgi apšaubāmi dienas sākuma Artura prāts bija sācis no jauna salikt kopā savus kontuzētos fragmentus, kas bija palikuši pēc iepriekšējās dienas. Viņš bija atradis uzturmātikas aparātu, kas viņu apgādāja ar plastmasas tasi, kura bija piepildīta ar šķidrumu, kas bija gandrīz, bet ne pilnīgi, pavisam atšķirīgs no tējas. Aparāta darbības veids bija ļoti interesants. Kad tika nospiesta poga «Dzēriens», tas veica acumirklīgu, bet ļoti detalizētu objekta garšas kārpiņu izpēti, objekta vielmaiņas spektroskopisku analīzi un tad nosūtīja sīciņus eksperimentālus signālus pa nervu cejiem uz objekta smadzeņu garšas centriem, lai redzētu, kas varētu būt piemērots un labi ietu lejā. Tomēr neviens nezināja, kāpēc tas to darīja, jo tas nemainīgi izsniedza pilnu tasi šķidruma, kas bija gandrīz, bet ne pilnīgi, pavisam atšķirīgs no tējas. Uzturmātikas aparātu bija konstruējusi un ražojusi Sīriusa Kibernētikas korporācija, kuras sūdzību nodaja pašlaik klāj Sīriusa Tau zvaigznes sistēmas pirmo trīs planētu visus lielākos sauszemes apgabalus.

Arturs dzēra šķidrumu, un viņam tas likās atspirdzinošs. Viņš vēlreiz pameta skatienu augšā uz ekrāniem un vēroja paslīdam garām vēl nedaudzus simtus jūdžu neauglīga pelēkuma. Piepeši viņam ienāca prātā uzdot jautājumu, kas viņu uztrauca.

— Vai tas ir droši? — viņš vaicāja.

— Magrateja ir mirusi piecus miljonus gadu, sacīja Zci-fods, — protams, ka tas ir droši. Pat spoki tagad jau būs iekārtojušies uz dzīvi un nodibinājuši ģimenes.

Tajā bridi komandtiltiņa gaisu piepeši satricināja savāda un neizprotama skaņa — tāds troksnis kā no tālām fanfarām: dobja, griezīga, nereāla skaņa. Tai sekoja balss, kas bija tikpat dobja, griezīga un nereāla.

Balss sacīja: Esiet sveicināti…

Kāds no mirušās planētas uzrunāja viņus.

— Datori — kliedza Zeifods.

— Sveiks!

— Kas, pie fotona, tas ir?

— Ak, tikai kāda piecus miljonus gadu veca lente, kas tiek mums atskaņota.

— Kas? Ieraksts?

— Kuš! teica Fords. — Tas turpinās.

Balss bija veca, laipna, gandrīz apburoša, bet tajā bija uzsvērti diezgan nepārprotami draudi.

—Sis ir ierakstīts paziņojums, — tā sacīja, — diemžēl mēs visi šobrīd esam izgājuši. Magratejas tirdzniecības padome pateicas jums par jūsu apmeklējumu, ko mēs augstu vērtējam…

— Balss no senās Magratejas! kliedza Zeifods.

— Labi, labi, sacīja Fords.)

—…bet izsaka nožēlu, — turpināja balss, — ka visa planēta ir uz laiku slēgta darījumiem. Pateicamies. Ja jūs vēlaties atstāt savu vārdu un planētas adresi, kur ar jums var sazināties, lūdzu, runā-jiet pēc signāla.

Sekoja īss zvans, tad klusums.

Viņi grib no mums tikt vaļā, Triljana nervozi teica. Ko mēs darīsim?

Tas ir tikai ieraksts, sacīja Zeifods. Mēs turpinām doties uz priekšu. Saprati, dator?

Es sapratu, atbildēja dators un piedeva kuģim papildu ātrumu.

Viņi gaidīja.

Pēc kādas sekundes vēlreiz ieskanējās fanfaras un pēc tam balss.

Mēs vēlētos jums apliecināt tiklīdz mūsu uzņēmums būs atsācis darbību, par to tiks ievietoti paziņojumi visos modernajos žurnālos un krāsainajos pielikumos un mūsu klienti atkal varēs izvēlēties no visa labākā, ko var piedāvāt mūsdienu ģeogrāfija. -Draudi balsī pieņēma griezīgāku pieskaņu. Līdz tam laikam mēs pateicamies mūsu klientiem par viņu laipno interesi un vēlamies lūgt viņus doties prom. Nekavējoties.

Arturs pēc kārtas ielūkojās savu ceļabiedru nervozajās sejās.

Nu, es pieņemu, ka mums tad labāk doties prom, ko? viņš ierosināja.

Kuš! teica Zeifods. Te nav absolūti nekā, par ko būtu jāuztraucas.

Tad kāpēc visi ir tik saspringuši?

Viņi ir tikai ieinteresēti! kliedza Zeifods. Dator, sāc nolaišanos atmosfērā un sagatavojies piezemēties.

Šoreiz fanfaras bija gluži nevērīgas, balss tagad skanēja pavisam salti.

Mūs ārkārtīgi priecē,tā sacīja,ka jūsu entuziasms attiecībā uz mūsu planētu nemazinās, un tāpēc mēs vēlētos jums apliecināt, ka vadāmās raķetes, kas šobrīd dodas pretī sadursmei ar jūsu kuģi, ir daļa no speciālajiem pakalpojumiem, ko mēs sniedzam visiem saviem ttisiekarsušākajiem klientiem, un pilnīgi bruņotas atomieroču kaujas galviņas, protams, ir vienīgi pieklājības pēc. Mēs ar prieku gaidīsim jūsu apmeklējumu nākamajās dzīvēs… Paldies jums.

Balss pārtrūka.

Ak, — sacīja Triljana.

Ē … — sacīja Arturs.

Nu? sacīja Fords.

Paklausieties, — teica Zeiiods, vai jūs to reiz iedabūsiet savā galvā? Tas ir tikai ierakstīts paziņojums. Tas ir miljoniem gadu vecs. Tas uz mums neattiecas, sapratāt?

Un kā, — Triljana klusi vaicāja, ar raķetēm?

Raķetēm? Neliec man smieties.

Fords uzplīkšķināja Zeifbdam pa plecu un norādīja uz aizmugurējo ekrānu. Tālumā aiz viņiem augšup cauri atmosfērai pretī kuģim devās divas skaidri saskatāmas sudraba šautras. Ātra palielinājuma maiņa ļāva tās aplūkot tuvplānā divus milzīgus reālus reaktīvos šāviņus, kas dārdot tuvojās pa debesīm. Notiekošā pēk-šņums bija šokējošs.

Es domāju, ka viņi patiešām ļoti pacentīsies, lai tas uz mums attiektos, sacīja Fords.

Zeifods pārsteigumā blenza uz šāviņiem.

Ei, tas ir satriecoši! viņš teica. Kāds tur lejā mēģina mūs nogalināt1

Satriecoši, sacīja Arturs.

Bet vai tad tu nesaproti, ko tas nozīmē?

Jā. Mēs nomirsim.

Jā, bet citādā ziņā.

— Citādā ziņā?

— Tas nozimē, ka mēs esam kaut kam uz pēdām!

— Cik drīz mēs varam no tām tikt prom?

Sekundi pēc sekundes raķešu tēls ekrānā kļuva lielāks. Tās tagad bija ieņēmušas tiešā tēmējuma kursu, tā ka viss, ko no tām šobrīd varēja redzēt, bija kaujas galviņu smailes.

— Tīri intereses pēc, — vaicāja Triljana, — ko mēs tagad darīsim?

— Vienkārši palieciet mierīgi, sacīja Zeifods.

— Un tas ir viss? kliedza Arturs.

— Nē, mēs ari ķersimies pie… ēē… pie izvairīšanās pasākumiem! pēkšņos panikas uzplūdos sacīja Zeifods. Dator, kādus izvairīšanās pasākumus mēs varam veikt?

— Ē, diemžēl nekādus, puiši, teica dators.

— … vai kaut ko, sacīja Zeifods. -… E… viņš sacīja.

— Šķiet, ka kaut kas traucē manai vadības sistēmai, dators skanīgi paskaidroja, līdz triecienam ir četrdesmit piecas sekundes. Lūdzu, sauciet mani par Ediju, ja tas jums palīdz atslābināties.

Zeifods mēģināja darboties vairākos vienlīdz izšķirīgos virzienos vienlaikus. Labi! viņš sacīja. Ē … mums ir jāpārņem šā kuģa vadība.

Vai tu vari to pilotēt? Fords mīlīgi pavaicāja.

Nē, vai tu vari?

Nē.

Triljana, vai tu vari?

Nē.

Lieliski, atslābstot sacīja Zeifods. Mēs to darīsim visi kopā.

Es ari nevaru, — teica Arturs, kas juta, ka ir pienācis laiks aizstāvēt savas tiesības.

Es jau to uzminēju, sacīja Zeifods. Okci, kompjūter, cs tūlīt pat gribu pilnu rokas vadību.

Tev tā jau ir, bilda dators.

Slīdēdami atvērās vairāki lieli galda pane|i, un no tiem izlēca vadības pulšu rindas, apbērdamas kuģa komandu ar polistirola iesaiņojuma gabaliem, kas attinās vaļā, un saritināta celofāna kamoliem: šīs vadības ierīces nekad agrāk nebija lietotas.

Zeifods uz tām mežonīgi blenza.

Labi, Ford, viņš sacīja, pilnu atpakaļpagriezienu un stūri desmit grādus pa labi. Vai kaut kā…

Labu veiksmi, puiši, — dators nočivināja, — līdz triecienam trīsdesmit sekundes…

Fords pielēca pie vadības ierīcēm — tikai par dažām no tām viņam tūlīt radās kaut kāda apjēga, tāpēc viņš pavilka tās. Kuģis nodrebēja un iekaucās, vadības raķešdzinējiem mēģinot to pagrūst visos virzienos vienlaikus. Viņš atlaida pusi no vadības ierīcēm, un kuģis ciešā lokā apgriezās apkārt un virzījās atpakaļ pa ceļu, kuru bija tikko veicis, tieši pretī raķetēm, kas tuvojās.

Tajā pašā brīdī, kad visi tika atsviesti pret sienām, no tām izlēca ar gaisu piepūsti spilveni. Dažas sekundes inerces spēki viņus noturēja saplacinātus un nespējīgus kustēties, viņi cīnījās pēc elpas. Zeifods neprātīgā izmisumā svaidījās un grūstījās, līdz beidzot viņam izdevās nikni iespert pa mazu sviru, kas piederēja pie vadības sistēmas.

Svira nolūza.

Kuģis asi sagriezās un šāvās augšup. Kuģa apkalpe tika spēcīgi pārsviesta pāri kabīnei. Fordam piederošais «Galaktikas ceļveža stopētājiem» eksemplārs ietriecās citā vadības pults sekcijā, un tā visa rezultātā ceļvedis sāka izskaidrot ikvienam, kas vēlējās klausīties, par labākajiem paņēmieniem, kā no Antarcsa kontrabandas ceļā izvest Antarcsa pundurpapagaiļu dziedzerus (uz kociņa uzmaukts Antaresa pundurpapagaiļu dziedzeris ir šķebīga, bet ļoti pieprasīta kokteiļu delikatese, un ļoti bagāti idioti, kas grib atstāt iespaidu uz citiem ļoti bagātiem idiodem, par šiem dziedzeriem bieži maksā ļoti lielas naudas summas), un kuģis piepeši krita no debesīm kā akmens.

Protams, viens no apkalpes locekļiem nejauku zilumu augšdelmā ieguva aptuveni šajā mirklī. Tas ir jāuzsver, jo, kā jau iepriekš tika atklāts, visādi citādi viņi izglābās pavisam neskarti un nāvējošās kodolraķetes galu galā kuģi nesasniedza. Ir absolūti skaidrs, ka kuģa komanda ir drošībā.

Līdz sadursmei divdesmit sekundes, puiši…. sacīja dators.

Tad ieslēdz atpakaļ sasodītos dzinējus! bļāva Zeifbdš.

Ak, skaidra lieta, puiši, sacīja dators. Ar smalku rēcienu dzinēji ieslēdzās, kuģis plūstoši izlīdzināja pikējumu un atkal virzījās pretī raķetēm.

Dators sāka dziedāt.

Kad ej caur vētru… tas degunskaņā gaudoja, galvu paceltu nes…

Zeifods uzkliedza, lai dators aizveras, bet viņa balss pazuda šķindoņā, kas, kā viņi gluži dabiski pieņēma, liecināja par tuvojošos iznīcību.

Un… tumsas… nebaidies! Edijs vaimanāja.

Kuģis, izlīdzinādams gaitu, būtībā bija izlīdzinājies ar kājām gaisā, un, guļot uz griestiem, kā viņi to darīja, kādam no komandas aizsniegt vadības sistēmas tagad bija pilnīgi neiespējami.

Kad pierims vētra… dungoja Edijs.

Divas milzīgas raķetes vidēja ekrānos, tām dārdinot pretim kuģim.

— … būs zelta debess…

Bet ārkārtīgi veiksmīga gadījuma dēj tās vēl nebija pilnīgi piemērojušas sava lidojuma trajektoriju neparasti lēkājošajam kuģim un pagāja garām tieši zem tā.

Un sudraba cīruļi smies… Izlabotais laiks līdz sadursmei ir piecpadsmit sekundes, draugi… Tālāk pa vēju…

Raķetes šņirkstēdamas pagriezās apkārt un turpināja pakaļdzīšanos.

Tas laiks ir klāt, sacīja Arturs, tās vērodams. Mēs tagad pilnīgi noteikti nomirsim, vai ne?

Es vēlētos, kaut tu beigtu tā runāt, kliedza Fords.

Nu, bet mēs nomirsim, vai tad ne?

Jā-

Tālāk pa lietu… dziedāja Edijs.

Arturam ienāca prātā doma.

Viņš uzslējās kājās.

Kāpēc neviens neieslēdz to lietiņu, nu, neiespējamības dzinēju? — viņš prasīja. — Mēs droši vien varētu to aizsniegt.

Ko, tu esi galīgi traks? sacīja Zeifods. Bez pienācīgas programmēšanas viss kas var gadīties.

Vai tagad tam vairs ir kāda nozīme? kliedza Arturs.

Kaut sapņus saplosa vējš… dziedāja Edijs.

Arturs aizrāpās līdz vienam aizraujoši saplīsušajam izlietās virsmas gabalam, kur sienas izliekums satikās ar griestiem.

Tālāk, tālāk, ar cerību sirdī…

Vai kāds zina, kāpēc Arturs nevarētu ieslēgt neiespējamības dzinēju? — kliedza Triljana.

— Un nekad neiesi viens… Līdz sadursmei piecas sekundes, bija lieliski pazīt jūs, ļautiņi, lai Dievs jūs svētī… Nekad… ne…iesi… viens!1

— Es prasīju, brēca Triljana, vai kāds zina…

Pēc tam notika graujoša trokšņa un gaismas sprādziens.

18

Un vēl pēc tam «Žālta sirds» pilnīgi normāli turpināja savu ceļu, tikai tās iekšpuse bija diezgan pievilcīgi pārveidota. Tagad tā bija nedaudz lielāka un izkrāsota maigi zaļos un zilos pasteļtoņos. Centrā paparžu un dzeltenu ziedu klājuma vidū stāvēja spirālveida kāpnes, kas ne uz kurieni neveda, un tām blakus saules pulksteņa akmens postamentā atradās galvenais datoru terminālis. Viltīgi izvietotais apgaismojums un spoguļi radīja ilūziju, ka atrodies siltumnīcā, no kuras paveras skats uz plašu, izsmalcināti apkoptu dārza gabalu.

Ap siltumnīcas perifēriju stāvēja galdi ar marmora virsmu un komplicētu, skaistu metālkalumu kājām. Raugoties pulētajā marmorā, kļuva redzamas instrumentu neskaidrās formas, un pieskaroties instrumenti acumirklī materializējās. Lūkojoties no pareiziem leņķiem, spoguļi šķita parādam visus pieprasītos datus, kaut ari nepavisam nebija skaidrs, no kurienes tie tika atspoguļoti. Būtībā tas bija brīnišķīgi skaisti.

Atpūzdamies pītā sauļošanās krēslā, Zeifods Bīblbvokss vaicāja: — Kas te, ellē, notika?

Nu, es tikai sacīju, — teica Arturs, zvilnēdams blakus mazam zivju dīķītim, tur pāri ir tas neiespējamības dzinēja slēdzis… -viņš pamāja uz to pusi, kur tas reiz bija. Tagad tur stāvēja puķupods.

Bet kur mēs atrodamies? vaicāja Fords, kas sēdēja uz spirālveidīgajām kāpnēm ar patīkami atvēsinātu Visgalaktikas gul-dzoņdragātāju rokā.

Tieši tur, kur mēs bijām, man liekas… sacīja Triljana, jo viņiem visapkārt spoguļi rādīja Magratejas izpostītās ainavas veidolu, kas joprojām drāzās uz priekšu zem viņiem.

Zeifods izlēca no sava sēdekļa.

Tad kas ir noticis ar raķetēm? viņš jautāja.

Spoguļos parādījās jauns un apbrīnojams tēls.

Izskatās, — Fords šaubīdamies sacīja, — ka tās ir pārvērtušās par petūniju vāzi un ļoti pārsteigta izskata kašalotu…

Ar varbūtības koeficientu, iestarpināja Edijs, kas ne drusku nebija mainījies, — astoņi miljoni septiņsimt sešdesmit septiņi tūkstoši simt divdesmit astoņi pret vienu.

Zeifods cieši uzlūkoja Arturu.

Vai tu to izdomāji, Zemes cilvēk? viņš prasīja.

Nu, sacīja Arturs,  viss, ko es izdarīju, bija..

Tā bija ļoti laba doma, vai zini. Uz sekundi ieslēgt neiespējamības dzinēju, pirms tam neaktivizējot aizsargekrānus. Ei, sīkais, tu tikko izglābi mums dzīvību, vai tu to zini?

Ak, sacīja Arturs, nu, tas patiešām nebija nekas…

Nebija? teica Zeifods. Nu tad aizmirsīsim to. Labi, dator, aizved mūs uz cietzemi.

Bet…

Es sacīju, aizmirsīsim to.

Vēl viens aizmirsts apstāklis bija fakts, ka, pretēji visām icspēja-mībām, kāds kašalots piepeši tika izsaukts dzīvē vairākas jūdzes virs svešas planētas virsmas.

Bet kašalotam tā nav dabiski droša pozīcija, un šim nabaga nevainīgajam radījumam bija atvēlēts ļoti maz laika, lai pakāpeniski samierinātos ar savu kašalota identitāti, pirms tam bija jāsamierinās ar to, ka tas vairs nebija kašalots.

Šis ir kašalota domu pilnīgs pieraksts no tā brīža, kad tas sāka savu dzīvi, līdz pat brīdim, kad to beidza.

Ai…! Kas notiek? tas domāja.

E, atvainojiet, kas es esmu?

Hallo?

Kāpēc es esmu šeit? Kāds ir mans dzīves mērķis?

Ko es domāju par jautājumu, kas es esmu?

Nomierinies, saņemies… Ak! Šī ir interesanta sajūta, kas tā ir? Tā ir tāda kā… žāvāšanās, tirpšanas sajūta manā… manā… labi, es domāju, ka labāk būs meklēt lietām vārdus, ja vien gribu kaut cik pavirzīties uz priekšu tajā, ko es tā dēļ, ko saukšu par argumentu, saukšu par pasauli, tāpēc sauksim to par manu vēderu.

Labi.

Oho, tas kļūst diezgan spēcīgs. Ei, kas tā par svelpjošu, gaudojošu skaņu, kas virzās gar to, ko es piepeši taisos saukt par savu galvu? Varbūt es to varu saukt par… vēju! Vai tas ir labs vārds? Iztiksim… varbūt es tam varu atrast labāku vārdu vēlāk, kad būšu atklājis, kam tas ir domāts. Tam jābūt kaut kam ļoti svarīgam, jo pilnīgi noteikti izskatās, ka šeit tā ir ellīgi daudz. Ei! Kas šī ir par lietu? Šī… sauksim to par asti jā, asti. Ei! Es padešām varu to kulstīt gluži labi, vai ne? Oho! Oho! Sajūta ir lieliska! Nešķiet, ka ar to varētu ļoti daudz sasniegt, bet es droši vien vēlāk atklāšu, kam tā ir

domāta. Tagad vai man jau ir izveidojies kads sakarīgs priekšstats par lietām?

Nē.

Neraizējies, ei, tas patiešām ir satraucoši, tik daudz ko atklāt, tik daudz ko gaidīt ar prieku, es esmu no gaidām pavisam apreibis…

Vai tas ir vējš?

Šeit patiešām tā tagad ir milzum daudz, vai ne?

Un, hei! Ei! Kas ir šī lieta, kas piepeši ļoti ātri man tuvojas? Ļoti, ļoti ātri. Tik liela un plakana, un apaļa, tai vajadzīgs liels, dižs, tālu skanošs vārds kā… un… unt.. runt… grunts! Lūk, īstais! Tas ir labs vārds grunts!

Es prātoju, vai tā ar mani draudzēsies?

Un parejais, pēc pēkšņa slapja būkšķa, bija klusums.

Lai cik savādi tas būtu, vienīgais, kas krītot ienāca prātā petū-niju vāzei, bija: «Ak nē, ne jau nu atkal.» Daudzi cilvēki ir prātojuši ja mēs zinātu, kāpēc petūniju vāze nodomāja tieši tā, mēs zinātu daudz vairāk par Visuma būtību nekā mēs zinām tagad.

19

Vai mēs  ņemsin sev līdzi to robotu? vaicāja Fords, ar riebumu skatīdamies uz Mārvinu, kas neveiklā, sagumušā pozā stāvēja kaktā zem palmiņas.

Zeifods uz bridi novērsās no spoguļckrāniem, kuros varēja redzēt izpostīto ainavu panorāmu, kurā tagad bija piezemējusies «Zelta sirds».

Ak, Paranoiskais Androīds, viņš sacīja. -Jā, mēs viņu ņemsim līdzi.

Bet ko gan var iesākt ar maniakāli depresīvu robotu?

Tu domā, ka tev ir problēmas, Mārvins sacīja tādā balsī, it kā uzrunātu svaigi aizņemtu zārku, bet ko gan tu vari iesākt, ja tu esi maniakāli depresīvs robots? Nē, nepūlies atbildēt uz to, es esmu piecdesmit tūkstoš reižu inteliģentāks nekā tu, un pat es nezinu atbildi. Man sagādā galvassāpes jau centieni domāt tik zemā līmenī, kā tu to dari.

Triljana izdrāzās pa savas kajītes durvīm.

Manas baltās pelītes ir izbēgušas! viņa sacīja.

Dziļa satraukuma un rūpju izteiksme neparādījās ne vienā, ne otrā Zeifoda sejā.

Sasper jods tavas baltās pelītes, viņš atbildēja.

Triļjana nikni uzmeta viņam sarūgtinātu skatienu un atkal pazuda.

Iespējams, ka viņas piebilde būtu pievērsusi lielāku uzmanību, ja būtu vispāratzīts, ka cilvēciskās būtnes bija tikai trešā vissaprātīgākā dzīvības forma, kas atradās uz planētas Zemes, nevis (kā parasti domāja lielākā daļa neatkarīgo novērotāju) otrā.

— Labdien, zēni.

Balss bija dīvaini pazīstama, tomēr dīvaini atšķirīga. Tai bija matriarhāla degunskaņa. Tā uzrunāja komandu, tai ieradoties pie hermētiskās lūkas, kam bija jāizlaiž viņus uz planētas virsmas.

Viņi apmulsumā skatījās cits uz citu.

— Tas ir dators, — paskaidroja Zeifods. — Es atklāju, ka tam ir neparedzētiem gadījumiem domāta rezerves personība, kura, manuprāt, mums varētu labāk noderēt nekā vecā.

— Tatad šī būs jūsu pirmā diena ārā uz šīs savādās, jaunās planētas, turpināja Edija jaunā balss, tādēļ es gribu, lai jūs visi būtu kārtīgi un silti satuntulējušies un nespēlētos ne ar vienu nepaklausīgu briesmoni ar izvalbītām vaboles acīm.

Zeifods nepacietīgi pabungoja pa lūku.

Man žēl, viņš sacīja, es domāju, ka mēs labāk varētu iztikt ar logaritmisko lineālu.

Kā tad! atcirta dators. Kurš to teica?

Vai tu, lūdzu, atvērsi izejas lūku, dator? vaicāja Zeifods, cenzdamies nesadusmoties.

— Ne, iekams tas, kurš to sacīja, neatzīsies, pieprasīja dators aizzīmogodams dažas sinapses.

— Ak Dievs, kurnēja Fords. Viņš atzvēlās pret starpsienu un sāka skaitīt līdz desmit. Viņš izmisīgi uztraucās, ka vienā dienā jutīgās dzīvības formas aizmirsīs, kā to darīt. Tikai skaitīdami cilvēki varēja uzskatāmi parādīt savu neatkarību no datoriem.

— Pasteidzieties, — Edijs bargi teica.

— Dator… — Zeifods iesāka teikumu.

— Es gaidu, Edijs viņu pārtrauca. — Ja nepieciešams, es varu gaidīt visu dienu…

— Dator… — vēlreiz sacīja Zeifods, kas bija centies izdomāt kādu viltīgu spriedelējumu, ar ko nolikt datoru pie vietas, un bija nolēmis neapgrūtināt sevi ar sacensībām datora teritorijā, ja tu šajā pašā brīdī neatvērsi izejas lūku, es došos tieši uz tavām galvenajām datu bankām un pārprogrammēšu tevi ar ļoti lielu cirvi, saprati?

Edijs šokēts pieklusa un apdomāja sacīto.

Fords klusi turpināja skaitīt. Šī ir gandrīz visagresīvākā lieta, ko jūs varat izdarīt datoram, tas ir tāpat kā pieiet pie cilvēciskas būtnes un teikt: — Asinis… asinis… asinis… asinis…

Beidzot Edijs klusi sacīja: Es redzu, ka šīs attiecības ir kaut kas tāds, pie kā mums visiem būs jāpiestrādā. Un lūka atvērās.

Ledains vējš sastindzināja viņus līdz kaulam, viņi sevi silti apskāva un pa trapu nokāpa Magratejas neauglīgajos putekļos.

— Tas viss beigsies ar asarām, es to zinu, viņiem nopakaļ kliedza Edijs un atkal aizvēra lūku.

Dažas minūtes vēlāk viņš vēlreiz atvēra un aizvēra lūku, atbildot uz komandu, kas viņu pārsteidza pilnīgi negaidot.

20

Pieci augumi lēnītēm klimta pa izpostīto zemi. Daži tās gabali bija apnicīgi pelēki, daži apnicīgi brūni, bet uz pārējo skatīties bija krietni neinteresantāk. Planēta bija līdzīga izsusējušam purvam, kas tagad palicis pilnīgi bez augu valsts un ir pārklāts ar apmēram collu biezu putekļu kārtu. Tā bija ļoti auksta.

Zeifodu tas nepārprotami padarīja diezgan nomāktu. Viņš cēli aizsoļoja viens pats un drīz vien pazuda skatienam aiz neliela zemes pacēluma.

Vējš koda Arturam acīs un ausīs, un sasmacis, retināts gaiss aizžņaudza viņa rīkli. Tomēr visvairāk sāpināts bija viņa prāts.

— Tas ir fantastiski… viņš sacīja, un paša balss rībēja viņa ausīs. skaņa slikti izplatījās šajā retinātajā atmosfērā.

— Tuksnešains caurums, ja gribi zināt manas domas, teica Fords. Es varētu vairāk prieka atrast kaķa mēslos. Viņš sajuta pieaugošu aizkaitinājumu. Galaktikā visās zvaigžņu sistēmās bija tik daudz planētu vairākas no tām ir mežonīgas un eksotiskas, uz kurām dzīve kūsāt kūsā, vai patiesi viņam bija jāierodas šādā mēslu bedrē pēc piecpadsmit gadiem, kas pavadīti kā kuģa avārijā cietušajam uz vientuļas salas? Nekur nebija redzama pat ne karsto cīsiņu lete. Viņš pieliecās un pacēla aukstu zemes piku, bet zem tās nebija nekā tāda, kā dēļ būtu vērts šķērsot tūkstošiem gaismas gadu, lai uz to paskatītos.

Nē, uzstāja Arturs, vai patiesi tu nesaproti, šī ir pirmā reize, kad patiešām esmu uzkāpis uz citas planētas virsmas… vesela sveša pasaule…! Tomēr žēl, ka tā ir tāda mēslu bedre.

Triļjana apskāva sevi, drebēja un rauca pieri. Viņa varētu apzvērēt, ka ar savu acu kaktiņu pamanīja niecīgu un negaidītu kustību, bet, kad pavērās tajā virzienā, viss, ko viņa varēja saskatīt, bija kuģis, mierīgs un kluss, kādus simt jardus aiz viņiem.

Viņa bija atvieglota, kad kādu sekundi vēlāk viņi pamanīja Zeifodu stāvam uz zemes grēdas virsotnes un mājam, lai viņi nākt un pievienojas viņam. Viņš šķita satraukts, bet retinātās atmosfēras un vēja dēļ viņi nevarēja skaidri sadzirdēt, ko viņš sacīja.

Pietuvojušies augstākai zemes grēdai, viņi ievēroja, ka tā likās apaļa, — tas bija krāteris apmēram simt piecdesmit jardu platumā. ap krātera ārējo nogāzi zeme bija nošļakstīta ar melniem un sarkaniem gabaliem. Viņi apstājās un vienu aplūkoja. Tas bija mitrs. Tas bija elastīgs.

Ar šausmām viņi piepeši aptvēra, ka tā bija svaiga kašalota gaļa.

Krātera augšmalā viņi satika Zeifodu.

Skatieties, — viņš sacīja, norādīdams krāteri.

Vidū gulēja vientuļa kašalota uzsprāgušais mirušais ķermenis — kašalots nebija dzīvojis pietiekami ilgi, lai būtu vīlies savā liktenī. Klusumu iztraucēja tikai nevilšas, vieglas Triļjanas rīkles spazmas.

Es pieņemu, ka nav jēgas mēģināt to apglabāt? nomurmināja Arturs un tad vēlējās, kaut nebūtu murminājis.

_ Nāciet, sacīja Zeifods un sāka kāpt lejup krāteri.

_ Ko, tur lejā? Triļjana jautāja ar stipru nepatiku balsī.

_ Jā, sacīja Zeifods, nāciet, man jums kaut kas ir jāparāda.

_ Mēs to varam redzēt, atteica Triļjana.

Ne to, sacīja Zeifods, kaut ko citu. Nāciet.

Viņi visi vilcinājās.

Nāciet, uzstāja Zeifods, es esmu atradis ceļu iekšā.

_ Iekšā? šausmās vaicāja Arturs.

Iekšā planētā! Tur ir pazemes pāreja. No vaļa trieciena spēka tajā pavērās plaisa, un turp mums ir jāiet. Kur neviens cilvēks nav spēris kāju šos piecus miljonus gadu, iekšā pašās laika dzīlēs…

Mārvins atkal uzsāka savu ironisko dūkšanu.

Zeifods viņam iesita, un viņš aizvērās.

Riebumā drebēdami, viņi sekoja Zeifodam lejā pa krātera nogāzi, ļoti stipri pūlēdamies neskatīties uz tā nelaimīgo radītāju.

Dzīve, — Mārvins sērīgi sacīja, — ienīstiet to vai ignorējiet, jums tā nevar patikt.

Tur, kur kašalots bija atsities pret zemi, tā bija iebrukusi, atklājot galeriju un pāreju tīklojumu, ko pašlaik lielā mērā aizsprostoja iebrukušie laukakmeņi un citas zemes dzīļu sastāvdaļas. Zeifods bija uzsācis darbu, attīrot ceļu, kas veda vienā no ejām, bet Mārvins to spēja paveikt krietni ātrāk. Drēgns gaiss vējoja no eju tumšajiem dobumiem, un, kad Zeifods tajos iespīdināja kabatas bateriju, putekļainajā tumsībā maz kas bija redzams.

Saskaņā ar leģendām, viņš sacīja, magratejieši lielāko daļu dzīves pavadīja pazemē.

Kāpēc tā? vaicāja Arturs. Vai virsma kļuva pārāk piesārņota vai pārapdzīvota?

Nē, nedomāju vis, — sacīja Zeifods. Man šķiet, ka viņiem gluži vienkārši tā gaužām nepatika.

— Vai tu esi pārliecināts, ka zini, ko dari? — Triljana jautāja, nervozi vērdamās tumsā. — Mēs jau piedzīvojām uzbrukumu, zini.

— Paklau, mazā, es tev apsolu, ka šis planētas dzīvo iedzīvotāju skaits ir nulle plus mēs četri, tāpēc nāc, dosimies nu turp iekšā. Ehē, Zemes cilvēk…

— Arturs, sacīja Arturs.

— Jā, vai tu varētu mēģināt noturēt robotu pie sevis un pasargāt šo pārejas galu? Labi?

— Sargāt? vaicāja Arturs. No kā? Tu tikko teici, ka tc neviena nav.

— Jā, nu, vienkārši drošības dēj, labi? — sacīja Zeifbds.

— Kā? Jūsu vai manas?

— Labs puisis. Nu tad mēs ejam.

Zeifbds rāpās lejup ejā, viņam sekoja Triljana un Fords.

— Nu, es ceru, ka jūs visi patiešām nelāgi pavadīsiet laiku, žēlojās Arturs.

— Neuztraucies, — Mārvins viņam apgalvoja, — tā arī būs. Dažu sekunžu laikā viņi bija pazuduši skatienam.

Arturs sapīcis staigāja apkārt un tad nosprieda, ka kašalota kapsēta tomēr nav laba vieta, kur staigāt apkārt.

Mārvins bridi viņu drūmi vēroja un tad izslēdza sevi.

Zeifbds žigli soļoja uz priekšu pa pāreju, būdams ellīgi nervozs, bet cenzdamies to apslēpt, mērķtiecīgi soļojot. Viņš aplaida apkārt kabatas baterijas staru. Sienas klāja tumšas flīzes, un, kad tām pieskārās, tās bija aukstas, gaiss sabiezējis no trūdiem.

— Lūk, ko es jums teicu? — viņš sacīja. — Neapdzīvota planēta. Magratcja. — Un viņš spēra platus soļus uz priekšu caur netīrumiem un gruvešiem, kas mētājās uz flīžu grīdas.

Triljanai tas neizbēgami atsauca atmiņā Londonas metro, lai gan tas nebija tik pamatīgi nolaists.

Ik pēc gabaliņa visā sienu garumā flīžu vietā bija lielas mozaīkas vienkārši, stūraini raksti spilgtās krāsās. Triljana apstājās un pētīja vienu no tiem, bet nevarēja tajos atklāt nekādu jēgu. Viņa pasauca Zeifbdu.

Ei, vai tev ir kāda doma, kas ir šie savādie simboli?

Es domāju, ka tie ir tikai kaut kādi savādi simboli, sacīja Zeifods, tik tikko atskatīdamies.

Triljana paraustīja plecus un steidzās viņam nopakaj.

Laiku pa laikam kāda eja veda vai nu pa kreisi, vai ari pa labi iekšā nelielās kamerās, kuras, kā Fords atklāja, bija pilnas ar pamestām datoriekārtām. Vienā no kamerām viņš ievilka Zeifodu paskatīties. Triljana sekoja.

Skaties, sacīja Fords, — tu uzskati, ka šī ir Magrateja…

Jā, — teica Zeifods, — un mēs dzirdējām balsi, pareizi?

Labi, ar faktu, ka tā ir Magrateja, es tātad esmu samierinājies uz brīdi. Bet līdz pat šim laikam tu neesi izstāstījis, kā gan tu Galaktikā to atradi. Tu to vienkārši nesameklēji zvaigžņu atlantā, tas nu ir skaidrs.

Izpēte. Valdības arhīvi. Detektīva darbs. Daži veiksmīgi minējumi. Vienkārši.

Un tad tu nozagi «Zelta sirdi», lai ar to dotos meklēt Magra-teju?

Es to nozagu, lai meklētu daudzas lietas.

Daudzas lietas? Fords pārsteigts vaicāja. Kādas tad?

Es nezinu.

Ko?

Es nezinu, ko es meklēju.

Kāpēc ne?

Jo… jo… es domāju ja es zinātu, es nebūtu spējīgs tās meklēt.

Ko, vai tu esi traks?

Tā ir iespēja, ko es vēl neesmu izslēdzis, — Zcifods klusi sacīja. Es par sevi zinu tikai tik daudz, cik mans prāts var izspriest tā pašreizējos apstāk|os. Un tā pašreizējie apstākļi nav labi.

Ilgu laiku neviens neko nesacīja, tikai Fords cieši skatījās uz Zeifodu, piepeši ļoti noraizējies.

Paklau, vecais draugs, ja tu gribi… beidzot Fords ierunājās.

Nē, pagaidi… es tev kaut ko pastāstīšu, — sacīja Zeifods. Es bieži ļaujos pašplūsmai. Man ienāk prātā ideja kaut ko izdarīt,un, ci, kāpēc gan ne, es to daru. es domāju, ka kļūšu par Galaktikas prezidentu, un tas vienkārši notiek, tas ir viegli. Es nolemju nozagt šo kuģi. Es nolemju meklēt Magrateju, un tas viss vienkārši notiek. Jā, pareizi, es izstrādāju plānu, kā to var vislabāk izdarīt, un tas vienmēr izdodas. Tas ir tā, it kā tev būtu Galaktikas kredītkarte, kas turpina darboties, kaut arī tu nekad neizsūti čekus. Un tad, kad apstājos un domāju — kāpēc es gribēju kaut ko izdarīt?, kā es izprātoju, kā to izdarīt?, — mani pārņem ļoti stipra vēlme vienkārši beigt par to domāt. Tāpat kā tagad. Ir ļoti grūti runāt par to.

Zeifods uz mirkli pieklusa. īsu brīdi valdīja klusums. Tad viņš sarauca pieri un sacīja: — Pagājušajā naktī es atkal par to uztraucos. Par faktu, ka daļa no mana prāta vienkārši nešķita pienācīgi darbojamies. Tad man sāka likties, ka kāds cits lieto manu prātu, lai ar to nonāktu pie lieliskām domām, man par to neizstāstot. Es saliku abas idejas kopā un nospriedu, ka varbūt nezināmais kāds šāda mērķa dēļ ir izslēdzis daļu no mana prāta, un tāpēc es nevarēju to lietot. Es apsvēru, vai ir kāds veids, kā es to varētu pārbaudīt.

Es aizgāju uz kuģa lazareti un pieslēdzos pie cncefalogrāfijas ekrāna. Es abām savām galvām veicu ikvienu svarīgāko pārbaudi -visas tās pārbaudes man bija jāiziet valdības medicīnas ierēdņu uzraudzībā, pirms varēja tikt pienācīgi apstiprināta mana izvirzīšana prezidenta amatam. Tās neko neparādīja. Vismaz neko negaidītu. Tas parādīja, ka esmu gudrs, ar bagātu iztēli, bezatbildīgs, neuzticams, ekstraverts, neko tādu, ko jūs nevarētu tāpat uzminēt. Un nekādas citas anomālijas. Tātad es sāku izgudrot tālākas pārbaudes, pilnīgi uz labu laimi. nekā. tad es mēģināju uzlikt vienas galvas rezultātus pa virsu otras galvas rezultātiem. Joprojām nekā. Beidzot es sāku uzvesties muļķīgi, jo grasījos tam visam atmest ar roku kā vienkāršai paranojas lēkmei. Beidzamais, ko es izdarīju pirms bilžu izmešanas, bija pa virsu uzliktā attēla apskate caur zaļu filtru. Tu atceries, es vienmēr biju māņticīgs attiecībā uz zaļo krāsu, kad vēl biju bērns? es vienmēr gribēju būt pilots uz viena no tirdzniecības izlūkkuģiem?

Fords piekrītoši pamāja.

Un tur tas bija, sacīja Zcifods, skaidrs kā diena. Katras smadzeņu daļas vidū bija vesels segments, kas bija piesaistīts tikai otram tādam pašam segmentam un nekam citam, kas atrodas blakus. Kāds izdzimtenis bija piededzinājis visas sinapses un elektroniski traumējis šos divus smadzenīšu gabalus.

Fords viņu uzlūkoja, šausmu pārņemts. Triļjana bija kļuvusi gluži balta.

Kāds tev to izdarīja? čukstēja Fords.

Jā-

Bet vai tev ir kāda doma, kas tas bija? Vai kāpēc?

Kāpēc? Es varu tikai minēt. Bet es zinu, kas bija tas izdzimtenis.

Tu zini? Kā tu to zini?

Jo piededzinātajās sinapsēs viņi atstāja iespiestus savus iniciāļus. Viņi tos tur atstāja, lai es tos redzētu.

1

Dziesma «Tu nekad neiesi viens» ir no 1945. gadā sarakstītā Ričarda Rodžersa un Oskara Hammeršteina 11 mūzikla «Karuselis» (pēc Ferenca Molnāra lugas «Li-lioms» motīviem). Dziesma tiek dziedāta pēc galvenā varoņa nāves, lai uzmundrinātu atraitni, kas gaida bērnu, un vēlāk ari mirušā varoņa meitas klases izlaidumā ASV šī dziesma ir kļuvusi par neatņemamu izlaiduma ceremonijas sastāvdaļu, lielbritānijā par Liverpūles futbola kluba himnu. Tulkotājas piez.

Fords šausmās viņu uzlūkoja un juta, kā pa viņa ādu sāk skriet tirpas.

— Iniciāļus? Iededzinātus tavās smadzenēs?

— Jā-

— Nu un kas viņi bija, Dieva dēļ?

Zeifbds atkal kādu bridi klusējot skatījās uz viņu. Tad novērsās.

— Z. B., — viņš klusi sacīja.

Tajā brīdī aiz viņiem aizcirtās tērauda slēģi un kamerā aumaļām sāka ieplūst gāze.

— Es jums par to pastāstīšu vēlāk, elpai aizraujoties, pateica Zeifbds, un visi trīs zaudēja samaņu.

21

Arturs skumīgi klimta apkārt pa Magratejas virsmu.

Fords bija viņam gādīgi atstājis savu «Galaktikas ceļveža stopē-tājiem» eksemplāru, ar ko pakavēt laiku. Viņš uz labu laimi piespieda dažas pogas.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» ir ļoti nevienmērīgi rediģēta grāmata un satur daudzus teksta fragmentus, kuri tās redaktoriem tajā reizē bija vienkārši iepatikusies.

Viens no tiem (tas, kuram tagad uzdūrās Arturs), domājams, atstāsta kāda Vīta Vūdžagiga piedzīvoto. Viņš bija kluss, jauns Maksimegalonas universitātes students, kas veidoja spīdošu akadēmisko karjeru, studēdams antīko filoloģiju, transformējamo ētiku un vēsturiskās uztveres viļņu harmonijas teoriju, un tad, pēc nakts, kas pavadīta, kopā ar Zeifodu Bīblbroksu dzerot Visgalaktikas gul-dzoņdragātājus, viņu aizvien vairāk pārņēma jautājums, kas gan ir noticis ar visām tam lodīšu pildspalvām, ko viņš bija nopircis beidzamo pāris gadu laikā.

Sekoja ilgs ļoti rūpīgu pētījumu periods, kura laikā viņš apmeklēja pilnīgi visus Galaktikas lielākos lodīšu pildspalvu zaudējumu centrus, un visbeidzot viņš nāca klajā ar mazu, ērmīgu teoriju, kas tajā laikā patiešām piesaistīja sabiedrības iztēli. Kaut kur kosmosā, viņš sacīja, kopā ar visām planētām, kuras apdzīvo cilvēkveidīgie, rāpuļveidīgie, zivjveidīgie, staigājoši kokveidīgie un zilās krāsas pārsaprātīgi toņi, bija ari planēta, kas pilnīgi piešķirta lodīšu pildspalvu dzīvības formām. Un uz šo planētu dodas nepieskatītas lodīšu pildspalvas, klusi izslīdot pa caurumiem telpā uz pasauli, kur, kā tās zināja, varēs baudīt neatkārtojamo lodīšu pildspalvvci-dīgo dzīvesveidu, reaģējot uz īpaši lodīšu pildspalvām domātiem stimuliem un vispār dzīvojot to, ko lodīšu pildspalvas uzskata par labu dzīvi.

Un, ciktāl ir runa par teorijām, viss bija ļoti jauki un patīkami, līdz Vīts Vūdžagigs piepeši apgalvoja, ka ir atradis šo planētu un kādu laiciņu tur piestrādājis par limuzīna šoferi lētu, zaļu pildspalvu ar maināmiem serdeņiem ģimenē. Pēc šā paziņojuma viņš tika aizvests projām, ielikts aiz atslēgas, uzrakstīja grāmatu un, visbeidzot, tika izsūtīts nodokļu trimdā, kas ir parastais liktenis tiem, kuri ir cieši nolēmuši sevi sabiedrības acīs padarīt par muļķiem.

Kādā dienā uz telpas koordinātām, kurās, kā tika apgalvojis Vūdžagigs, atrodoties šī planēta, tika nosūtīta ekspedīcija. Tā atklāja tikai mazu asteroīdu, ko apdzīvoja vientuļš vecs vīrs, kas vairākkārt apgalvoja, ka nekas nav patiess, lai gan vēlāk atklājās, ka viņš bija melojis.

Tomēr palika jautājums gan par noslēpumainajiem sešdesmit tūkstošiem Altaira dolāru, kas ik gadu tika iemaksāti viņa Bren icn tisvougena bankas rēķinā, gan, protams, par Zeifoda Biblbroksa ļoti ienesīgajiem darījumiem ar lietotām lodīšu pildspalvām.

Arturs to izlasīja un nolika grāmatu nost.

Robots joprojām sēdēja turpat, pilnīgi nekustīgi.

Arturs piecēlās un aizsoļoja uz krātera augšmalu. Viņš apsoļoja apkārt krāterim. Un vēroja, kā pār Magrateju gleznaini norietēja divas saules.

Viņš nokāpa atpakaļ krāterī un pamodināja robotu, jo pat ar maniakāli depresīvu robotu ir labāk parunāties nekā ar nevienu.

Iestājas nakts, viņš sacīja. Paskaties, robot, parādās zvaigznes.

No tumša miglāja sirds iespējams redzēt tikai pavisam nedaudz zvaigžņu un tikai ļoti vāji, bet tās tur bija redzamas.

Robots paklausīgi paskatījās uz zvaigznēm, tad pavērsa skatienu atpakaļ.

Es zinu, viņš sacīja. Nožēlojami, vai ne?

Bet kas par saulrietu! Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis pat savos trakākajos sapņos… Divas saules! Tas bija kā uguns kalni, kas izverd kosmosā.

Es to esmu redzējis, sacīja Mārvins. Nieki vien.

Mums mājās vienmēr bija tikai viena saule, neatlaidās Arturs, es nāku no planētas, ko sauc par Zemi, vai zini.

Es zinu, sacīja Mārvins, tu visu laiku par to runā. Tas izklausās drausmīgi.

Ak nē, tā bija skaista vieta.

Vai tur bija okeāni?

Ak jā, nopūzdamies teica Arturs, lieliski, plaši, bangojoši, zili okeāni…

Neciešu okeānus, — sacīja Mārvins.

Saki man, — apjautājās Arturs, — vai tu labi sadzīvo ar citiem robotiem?

Es viņus ienīstu, — sacīja Mārvins. — Kur tu ej?

Arturs to vairs nevarēja izturēt. Viņam atkal bija jāceļas kājās.

Es domāju, ka izmetīšu vēl kādu līkumu, viņš bilda.

Es tev to nepārmetu, teica Mārvins un saskaitīja piecsimt deviņdesmit septiņus tūkstošus miljonus aitu, pirms atkal iegrima miegā sekundi vēlāk.

Arturs dauzīja rokas sev gar sāniem, cenzdamies panākt, lai viņa asinsrite savu darbu darītu ar mazliet lielāku degsmi. Viņš slāja atpakaļ uz augšu pa krātera sienu.

Tā kā atmosfēra bija tik retināta un nespīdēja mēness, nakts iestājās strauji, un nu jau bija ļoti tumšs. Ta visa dēļ Arturs gandrīz ietriecās vecajā vīrā, pirms viņu pamanīja.

22

Viņš srāvēja ar muguru pret Arturu, vērodams pašus pēdējos gaismas atspīdumus nogrimstam melnajā tumsā aiz apvāršņa. Viņš bija pagarš, pavecs un tērpies vienīgi garā, pelēkā mantijā. Kad viņš pagriezās, k|uva redzama viņa seja vāja un cienījama, rūpju sagrauzta, bet ne nelaipna, tāda seja, kuras īpašniekam tu labprāt uzticētu savu naudu. Bet pagaidām viņš vēl nepagriezās, pat ne tāpēc, lai atbildētu uz Artura pārsteiguma smilkstu.

Beidzot saules pēdējie stari bija pilnīgi nodzisuši un viņš pagriezās. Viņa seju vēl joprojām kaut kas izgaismoja, un, meklējot gaismas avotu, Arturs ieraudzīja, ka pāris jardu tālāk stāv kāds mazs kuģis mazs kuģis uz gaisa spilvena, Arturs minēja. Tas sev apkārt izplatīja nespodras gaismas loku.

Vīrietis lūkojās uz Arturu, kā šķita, skumji.

— Jūs esat izvēlējušies aukstu nakti, lai apciemotu mūsu mirušo planētu, viņš sacīja.

— Kas… kas jūs tāds esat? stostījās Arturs.

Vīrietis lūkojās projām. Atkal šķita, ka viņa sejai pārslīd tādas kā skumjas.

— Mans vārds nav svarīgs, — viņš sacīja.

Šķita, ka viņam kaut kas ir padomā. Viņš nepārprotami juta, ka saruna ir kaut kas, ko nevajag sasteigt. Arturs jutās neveikli.

— Es… ē… jūs mani izbiedējāt… viņš nepārliecinoši sacīja.

Vīrietis atkal pavērās apkārt un viegli sarauca uzacis.

— Hmmmm? — viņš teica.

— Es sacīju, ka jūs mani izbiedējāt.

— Nebaidies, es tev neko (aunu nedarīšu.

Arturs uz viņu drūmi noraudzījās. — Bet jūs uz mums šāvāt! Tur bija raķetes … — viņš sacīja.

Vīrietis cieši ieskatījās krātera bedrē. Vājā blāzma no Mārvina acīm meta ļoti neskaidras sarkanas ēnas uz milzīgā kašalota mirušā ķermeņa.

Vīrietis viegli ieķiķinājās.

— Automātiskā sistēma, viņš sacīja un viegli nopūtās. Antīki datori šīs planētas dzīlēs pa sekundei vien aizskaita prom tumšās tūkstošgades, un laikmeti smagi gulst uz to putekļainajām datu bankām. Es domāju, ka tie izmanto izdevību pašaudīties, lai atvieglotu vienmuļību.

Viņš nopietni lūkojās uz Arturu un sacīja: Es esmu liels zinātnes cienītājs, vai zini.

— Ak… ē, patiešām? — vaicāja Arturs, kam šā vīra neparastā, laipnā izturēšanās sāka likties mulsinoša.

— Ak, jā gan, — teica vecais vīrs un atkal vienkārši beidza runāt.

— Ā, sacīja Arturs, ē … Viņam bija savāda sajūta it kā viņš būtu pieķerts laulības pārkāpuma laikā un brīnās, kad istabā ieklīst sievietes vīrs, kurš pārģērbj bikses, izsaka pāris dīkas piezīmes par laika apstākļiem un tad atkal atstāj telpu.

Liekas, ka tu jūties nelāgi, — teica vecais virs, izrādot pieklājīgu interesi.

Ē, nē… nu labi, jā. Zināt, īstenībā mēs patiešām nedomājām, ka šeit kādu atradīsim. Es kaut kā biju sapratis, ka jūs visi bijāt miruši vai tamlīdzīgi…

Miruši? brīnījās vecais vīrs. Mīļais dieviņ, nē, mēs tikai gulējām.

Gulējāt? Arturs neticīgi vaicāja.

Jā, visu ekonomikas lejupslīdes laiku, vai zini, sacīja vecais vīrs, šķietami neraizējoties, vai Arturs saprata kaut vārdu no tā, ko viņš teica.

Arturam vajadzēja viņu vēlreiz paskubināt.

Ē, ekonomikas lejupslīdē?

Nu, vai zini, pirms pieciem miljoniem gadu Galaktikas ekonomika sabruka, un redzot, ka pēc pasūtījuma izgatavotas planētas ir tādas kā luksuspreces, vai zini…

Viņš uz brīdi apklusa un paskatījās uz Arturu.

Tu zini, ka mēs būvējām planētas, vai ne? viņš svinīgi jautāja.

Nu jā, sacīja Arturs, es tā kā biju sapratis…

Aizraujošs amats, sacīja vecais vīrs, un viņa acīs parādījās sapņains skatiens, man vienmēr vislabāk patika piekrastes līnijas veidošana. Es mēdzu izjust bezgalīgu prieku, izgatavojot fjordu gabaliņus. .. tā vai citādi, viņš turpināja, mēģinādams atrast noklīdušo runas pavedienu, iestājās lejupslīde, un mēs nospriedām, ka, vienkārši to noguļot, mēs sev aiztaupīsim daudz rūpju. Tādēļ mēs ieprogrammējām datorus, lai tie mūs atdzīvinātu, kad tas viss būs garām.

Vīrietis apspieda gandrīz nemanāmas žāvas un turpināja.

Zini, datori bija piesaistīti Galaktikas akciju tirgus cenām, lai rņēs visi tiktu atdzīvināti tad, kad pārējie būs tiktāl dabūjuši uz

kājām ekonomiku, lai varētu atļauties mūsu diezgan dārgos pakalpojumus.

Arturu, regulāru laikraksta «The Guardian» lasītāju, tas dziļi satrieca.

— Tā nu gan ir ļoti nepatīkama uzvedība, vai ne?

— Patiesi? — vecais vīrs maigi vaicāja. Piedod, es esmu mazliet atpalicis no jaunumiem.

Viņš norādīja lejup krāteri.

— Vai tas robots ir tavs? viņš prasīja.

— Nē, — no krātera atskanēja smalka, metāliska balss, es esmu mans.

— Ja vien to var saukt par robotu, nomurmināja Arturs. Tas drīzāk ir tāds kā elektronisks īgņošanās aparāts.

— Atved to šurp, sacīja vecais vīrs. Arturs jutās diezgan pārsteigts, vecā vīra balsī piepeši izdzirdot izlēmības pieskaņu. Viņš pasauca Mārvinu, kas rāpās augšup pa nokalni, visādi izrādot, ka ir klibs, kāds viņš nebija.

— Ja tā padomā, — sarija vecais vīrs, labāk atstāj to šeit. Tev jānāk man līdzi. Briest lielas lietas. Viņš pagriezās pret savu kuģi, kas, kaut ari netika dots pamanāms signāls, tagad caur tumsu klusi peldēja viņiem pretī.

Arturs lūkojās lejup uz Mārvinu, kas tagad tikpat uzkrītoši izrādīja, kā viņš ar lielu piepūli pagriežas atpakaļ un velkas atkal lejup krāteri, pie sevis murminot rūgtus, tukšus vārdus.

— Nāc, sauca vecais vīrs, nāc tūlīt, vai ari tu nokavēsi.

— Nokavēšu? — vaicāja Arturs. — Ko gan?

— Kā tevi sauc, cilvēk?

— Dcnts. Arturs Dents, sarija Arturs.

— Nokavēsi, kā vēlajā Dentarturdentā, bargi sacīja vecais vīrs. tas ir tāds drauds, vai zini. Viņa nogurušajās vecajās acīs

parādījās vēl viens sapņains skatiens. — Man draudi nekad nav sevišķi labi padevušies, bet ir stāstīts, ka tie var būt loti iedarbīgi.

Arturs samirkšķināja acis.

Kas par neparastu cilvēku, — viņš pie sevis nomurmināja.

Kā, lūdzu? — pārjautāja vecais vīrs.

Ak, nekas, es atvainojos, Arturs samulsis teica. Nu labi, kurp mēs dodamies?

Manā gaisa mašīnā, sacīja vecais vīrs, mādams, lai Arturs iekāpj kuģī, kas klusi bija nosēdies viņiem blakus. — Mēs dosimies dziļi planētas dzīlēs, kur sājā pašā brīdī mūsu rase tiek atdzīvināta no piecu miljonu gadu snaudas. Magrateja mostas.

Arturs negribot nodrebēja, apsēzdamies blakus vecajam vīram. Notiekošā savādums un kuģa klusā kratīšanās, tam paceļoties nakts debesīs, viņu patiešām izsita no sliedēm.

Viņš paraudzījās uz veco vīru, kura seju apgaismoja instrumentu paneļa sīciņo gaismu nespodrā blāzma.

Piedodiet, 1 viņš vaicāja, — starp citu, kāds ir jūsu vārds?

Mans vārds? — sacīja vecais vīrs, un viņa sejā atkal uzradās tās pašas tālīnās skumjas. Viņš brīdi klusēja. Mans vārds, viņš sacīja, — … ir Slirstibirstpirts.

Arturs gandrīz aizrijās.

Kā, lūdzu? viņš nobuldurēja.

Slirstibirstpirts, vecais vīrs klusi atkārtoja.

Slirstibirstpirts ?

Vecais vīrs drūmi paskatījās uz viņu.

Es jau teicu, ka tas nav svarīgi, — viņš sacīja.

Gaisa mašīna slīdēja caur nakti.

23

Tas, ka lietas ne vienmēr ir tādas, kādas tās šķiet, ir svarīgs un vispārzināms fakts. Piemēram, uz Zemes cilvēks vienmēr bija uzskatījis, ka viņš ir saprātīgāks par delfīniem, jo bija sasniedzis un izdomājis tik daudz riteni, Ņujorku, karus un tā joprojām, kamēr viss, uz ko delfīni jelkad bija spējīgi, bija slaistīšanās pa ūdeni, labi pavadot laiku. Un tomēr delfīni vienmēr bija uzskatījuši, ka viņi ir daudz saprātīgāki par cilvēku I tieši to pašu iemeslu dēļ.

Lai cik savādi būtu, delfīni jau sen bija zinājuši par planētas Zeme gaidāmo sagraušanu un daudzreiz bija centušies brīdināt cilvēci par briesmām, bet lielākā daļa viņu sazināšanās mēģinājumu tika nepareizi iztulkoti kā apbrīnojami centieni ar purnu bakstīt futbolbumbu vai svilpot, lai dabūtu kādu gardu kumosiņu, tāpēc viņi galu galā padevās un īsi pirms vougonu ierašanās atstāja Zemi pašu spēkiem.

Pats pēdējais delfīnu vēstījums tika nepareizi iztulkots kā pārsteidzoši izsmalcināts mēģinājums caur stīpu atmuguriski apmest  dubulto kūleni, svilpojot «Zvaigžņoto karogu», bet būtībā vēstījums bija šāds: «Atā, un paldies par visām zivīm.»

Būtībā uz planētas par delliniem inteliģentāka bija tikai viena suga, un tās pārstāvji daudz laika pavadīja uzvedības pētījumu laboratorijās, skriedami uz riņķi riteņos un veikdami biedējoši elegantus un izsmalcinātus eksperimentus ar cilvēkiem. Tas, ka cilvēki šīs attiecības kārtējo reizi iztulkoja absolūti nepareizi, pilnīgi atbilda šo radījumu plāniem.

24

Gaisa mašīna klusēdama laidās caur auksto tumsu, tā radīja vienīgo maigas gaismas blāzmu, pilnīgi vientuļu dziļajā Magratejas naktī. Mašīna traucās ātri. Artura ceļabiedrs šķita iegrimis savās domās, un, kad Arturs vairākas reizes mēģināja viņu atkal iesaistīt sarunā, viņš atbildot vienkārši pajautāja, vai Arturam ir pietiekami ērti, un sarunu tālāk nešķetināja.

Arturs mēģināja noteikt ātrumu, ar kādu viņi ceļoja, bet tumsa ārpusē bija absolūta un viņam bija liegti jebkādi atskaites punkti. Kustības sajūta bija tik maiga un niecīga, ka viņš bezmaz varētu noticēt, ka vispār gandrīz nemaz nepārvietojas.

Tad tālumā parādījās sīciņa blāzma, un dažu sekunžu laikā tā bija tik ļoti palielinājusies, ka Arturs apjēdza, ka šī blāzma milzīgā ātrumā traucas viņiem pretī, un viņš mēģināja noteikt, kāda veida kuģis tas varētu būt. Viņš to pētīja, bet nespēja saskatīt nekādas skaidras aprises, un tad piepeši satraukumā noelsās, gaisa kuģim strauji nolaižoties un virzoties lejup, kā pilnīgi noteikti šķita tieši pretī sadursmei. Viņu relatīvais ātrums šķita neticams, un Arturs tik tikko paguva ievilkt elpu, kad tas viss jau bija beidzies. Nākamais, ko viņš pamanīja, bija neprātīgs sudraba mirdzums, kas šķita viņu ieskaujam. Viņš asi pagrieza galvu un redzēja mazu, melnu punktu strauji samazināmies tālumā aiz viņiem, un pagāja vairākas sekundes, līdz viņš saprata, kas bija noticis.

Viņi bija ieniruši tunelī. Milzīgais ātrums bija viņu pašu attiecībā pret gaismas blāzmu nekustīgo caurumu zemē, tune|a atveri. Neprātīgais sudraba mirdzums bija apaļā siena tunelī, pa kuru viņi šāvās lejup, acīmredzot ar ātrumu vairāki simti jūdžu stundā.

Arturs šausmās aizvēra acis.

Pēc kāda laika, kura ilgumu viņš nemēģināja noteikt, viņš sajuta vieglu ātruma samazināšanos un kādu bridi vēlāk noskārta, ka viņi pakāpeniski slīdēja pretī maigai apstājai.

Viņš atkal atvēra acis. Viņi joprojām atradās sudraba tunelī, lauzdami sev ceļu un līkumodami caur to, kas šķita esam krustām šķērsām izraktu, saplūstošu tuneļu labirints. Beidzot apstājušies, viņi atradās mazā izliekta tērauda kamerā. Vairākiem tuneļiem šeit bija galapunkts, un kameras tālākajā galā Arturs varēja saskatīt lielu nespodras, kaitinošas gaismas loku. Tā bija kaitinoša, jo apmānīja acis, nebija iespējams uz to pienācīgi koncentrēties vai pateikt, cik tuvu vai tālu tā bija. Arturs minēja (gluži nepareizi), ka tā varētu būt ultravioletā gaisma.

Slirstibirstpirts pagriezās un uzlūkoja Arturu ar savām nopietnajām, vecajām acīm. Zemes cilvēk, viņš sacīja, tagad mēs atrodamies dziļi Magratejas sirdī.

Kā jūs zinājāt, ka es esmu Zemes cilvēks? prasīja Arturs.

Šie jautājumi tev kļūs skaidri,  vecais vīrs maigi sacīja, vismaz skaidrāki nekā tie ir šobrīd, 1 viņš piemetināja ar vieglām šaubām balsī.

Viņš turpināja: — Man tevi jābridina, ka kamera, ko mēs gatavojamies šķērsot, mūsu planētas robežās burtiski nepastāv. Tā ir mazliet par… lielu. Mēs gatavojamies doties pa vārtiem, kas ved plašā hipertelpas joslā. Tas var tev radit neērtības.

Arturs izdeva nervozus trokšņus.

Slirstibirstpirts pieskārās pogai un piemetināja, nepavisam ne nomierinoši: — Manī tas rada izbīli. Turies cieši.

Mašīna šāvās uz priekšu tieši gaismas lokā, un piepeši Arturam radās pilnīgi skaidrs priekšstats par to, kā izskatās bezgalība.

Būtībā tā nebija bezgalība. Bezgalība izskatās vienmuļa un neinteresanta. Skatīties augšā nakts debesīs ir skatīties bezgalībā -attālums ir neaptverams un tādējādi nenozīmīgs. Kamera, kurā ienira gaisa mašīna, ne tuvu nebija bezgalīga, tā bija tikai ļoti, ļoti, ļoti liela, tik liela, ka bezgalības iespaidu tā radīja daudz labāk nekā pati bezgalība.

Arturs juta, kā viss viņā kratās un griežas, kad, ceļojot milzīgajā ātrumā, kuru, kā viņš zināja, sasniedza gaisa mašīna, viņi lēnām uzņēma augstumu atklātā gaisā, atstājot vārtus, pa kuriem bija šķērsojuši neredzamo adatas dūriena caurumu mirgojošajā sienā aiz viņiem.

Siena.

Siena ižaicināja iztēli vilināja un sakāva to. Siena bija tik paralizējoši milzīga un stāva, ka tās augša, apakša un malas skatienam nebija sasniedzamas. Tīrs reiboņa šoks varētu nogalināt cilvēku.

Siena likās pilnīgi plakana. Būtu nepieciešama pati smalkākā lāzermērišanas iekārta, lai to atklātu kā tā kāpa uz augšu, šķietami uz bezgalību, kā tā reibinoši atkrita atpakaļ, kā tās plaknes aizstiepās uz abām pusēm, pie reizes izliecoties. Tā sevi atkal satika pēc trīspadsmit gaismas sekundēm. citiem vārdiem sakot, siena bija ievietota dobā lodē, kuras šķērsgriezuma garums bija vairāk nekā trīs miljoni jūdžu un kura bija neiedomājamas gaismas pieli-jusi.

Laipni lūdzam, sacīja Slirstibirstpirts, kamēr sīciņā kripatiņa, kāda bija gaisa mašīna, kas tagad pārvietojās trīs reizes ātrāk par skaņas ātrumu, nemanāmi rāpās uz priekšu galvu reibinošajā telpā, — laipni lūdzam, — viņš sacīja, mūsu rūpnīcā.

Arturs tādās kā brīnišķīgās šausmās cieši vērās sev apkārt. Viņu priekšā, attālumos, kurus viņš nevarēja ne novērtēt, ne uzminēt, stiepās interesantu, trosēs iekārtu priekšmetu virkne, smalki veidoti metāla un gaismas raksti karājās ēnainās lodveida kontūrās, kas bija pakārtas tukšumā.

Šeit, sacīja Slirstibirstpirts, mēs pagatavojam lielāko daļu mūsu planētu, vai redzi.

Jūs gribat teikt, bilda Arturs, cenzdamies atrast vārdus,jūs gribat teikt, ka jūs tagad atkal atsākat to visu?

Nē, nē, ak debestiņ, nē, izsaucās vecais vīrs, nē, Galaktika vēl ne tuvu nav tik bagāta, lai mūs uzturētu. Nē, mēs esam pamodināti, lai izpildītu tikai vienu ārkārtas pasūtījumu ļoti… īpašiem klientiem no citas dimensijas. Tas tevi varētu interesēt… tur tālumā mūsu priekšā.

Arturs sekoja vecā vīra pirkstam, līdz spēja saskatīt gaisā peldošu celtni, uz ko norādīja vecais virs. Tā patiesi bija vienīgā no daudzajām būvēm, kurā bija pamanāmas kaut kādas darbības pazīmes, lai gan tas bija vairāk neapzināts iespaids nekā kaut kas, uz ko varētu tieši norādīt

Tomēr šajā brīdī gaismas uzliesmojums meta loku pa celtni un skatienam skaidri atsedza modeļus, kas bija izveidoti iekšpusē esošajā tumšajā lodē. Modeļus, ko Arturs pazina, nelīdzenas, amorfas aprises, kas viņam bija tikpat labi zināmas kā vārdu aprises, kā daļa no viņa prāta iekārtas. Dažas sekundes viņš apstulbis sēdēja klusumā, pa viņa smadzenēm šaudījās pazīstamie attēli mēģinādami atrast kādu vietiņu, kur nomierināties un sameklēt jēgu.

Daļa no smadzenēm teica, ka viņš gluži labi zina, uz ko skatās un ko nozīmē šīs aprises, kamēr otra daļa pilnīgi saprātīgi atsacījās atbalstīt šo domu un atteicās no atbildības par jebkādu turpmāku prātošanu tajā virzienā.

Vēlreiz uzliesmoja gaisma, un šoreiz nevarēja būt nekādu šaubu.

— Zeme… — čukstēja Arturs.

— Nu, būtībā Zeme numur divi, — līksmi sacīja Slirstibirs-tpirts. — Mēs gatavojam kopiju no mūsu sākotnējiem projektiem.

Iestājās pauze.

— Vai jūs mēģināt man pateikt, — lēnām un apvaldīti jautāja Arturs, ka jūs pašā sākumā… izgatavojāt Zemi?

— Ak jā, — sacīja Slirstibirstpirts. — Vai tu kādreiz esi bijis vietā… man liekas, ka to sauca par Norvēģiju?

— Nē, — teica Arturs, — nē, neesmu tur bijis.

— Žēl, — sacīja Slirstibirstpirts, tā bija viena no manējām. Saņēma godalgu, vai zini. Mīlīgas krokainas apmales. Es biju tik ļoti sarūgtināts, dzirdot par tās sagraušanu.

— Jūs bijāt sarūgtināts!

— Jā. Piecas minūtes vēlāk tam nebūtu bijusi tik liela nozīme. Tas bija diezgan šausmīgs jandāliņš.

— Ko? — sacīja Arturs.

— Peles bija saniknotas.

— Peles bija saniknotas?

Ak jā, — iecietīgi teica vecais vīrs.

Nu jā, tāpat, es domāju, bija saniknoti ari suņi un kaķi, un pīļknābji, bet…

Ak jā, vai zini, viņi nebija par to maksājuši, vai ne?

Paklausieties, sacīja Arturs, vai tas jums aiztaupītu daudz laika, ja es tagad vienkārši padotos un sajuktu prātā?

Kādu bridi gaisa mašīnā iestājās neērts klusums. Tad vecais vīrs pacietīgi mēģināja izskaidrot.

Zemes cilvēk, planētu, uz kuras tu dzīvoji, bija pasūtījušas, par to bija samaksājušas un vadīja peles. Zeme tika iznīcināta piecas minūtes pirms tā rezultāta sasniegšanas, kura dēļ šī planēta tika uzbūvēta, un mums ir jāuzbūvē vēl viena.

Tikai viens vārds nonāca līdz Artura apziņai.

Peles? — viņš sacīja.

Jā gan, Zemes cilvēk.

Paklausieties, atvainojiet vai mēs runājam par mazajiem, baltajiem, pūkainajiem radījumiem, kas sirgst ar siera māniju, un uz galda stāvošām, spiedzošām sievietēm sešdesmito gadu sākuma situāciju komēdijās?

Slirstibirstpirts pieklājīgi noklepojās.

Zemes cilvēk, viņš sacīja, reizēm ir grūti izsekot tavam runasveidam. Atceries, ka es esmu nogulējis Magratejas iekšienē piecus miljonus gadu un maz ko zinu par šīm sešdesmito gadu sākuma situāciju komēdijām, par kurām tu runā. Zini, šie radījumi, ko tu sauc par pelēm, nav vis gluži tādi kā izskatās. Viņi ir vienīgi prātam neaptveramu, hipersaprātīgu visdimensiju būtņu izvirzījums mūsu dimensijā. Visas tās padarīšanas ar sieru un pīkstēšanu ir tikai fasāde.

Vecais vīrs pieklusa un, līdzjūtīgi saraucis pieri, turpināja:

Diemžēl jāteic, ka viņi bija eksperimentējuši ar jums.

Arturs sekundi padomāja par to, un tad viņa seja noskaidrojās.

Ak nē, — viņš sacīja, — es tagad saprotu, kas ir pārpratuma cēlonis. Nē, paklausieties, vai zināt, patiesībā mēs mēdzām veikt eksperimentus ar tām. Tas bieži izmantoja izturēšanās pētījumos, nu, kā Pavlova eksperimentos un tamlīdzīgi. Tatad patiesībā peles tika pak|autas visu veidu pārbaudījumiem: mācīties zvanīt zvanus, skraidīt pa labirintiem un tamlīdzīgi, lai tādējādi varētu izpētīt visu mācīšanās procesa būtību. No mūsu veiktajiem peļu izturēšanās novērojumiem mēs bijām spējīgi uzzināt visu ko par savu pašu…

Artura balss pieklusa.

— Tādu izveicību… sacīja Slirstibirstpirts, var apbrīnot.

— Ko? — prasīja Arturs.

— Kā gan labāk nomaskēt savu patieso dabu, un kā gan labāk vadīt jūsu domāšanu. Piepeši labirintā mesties pa nepareizo ceļu, apēst nepareizo siera gabalu, negaidīti nogāzties beigtai no mikso-matozes — ja tas ir smalki aprēķināts, kopējais rezultāts ir graujošs.

Viņš pieklusa, lai radītu iespaidu.

Vai zini, Zemes cilvēk, tās patiešām ir sevišķi gudras, hiper-saprātīgas visdimensiju būtnes. Jūsu planēta un cilvēki kopā veidoja organisku datora matricu, kas darbināja desmit miljonu gadu pētniecības programmu…

Ļauj man tev izstāstīt visu stāstu. Tas neprasīs daudz laika.

Laiks, vārgi sacīja Arturs, šobrīd nav viena no manām problēmām.

25

Ar dzīvi, protams, ir saistītas daudzas problēmas, no tām dažas vispopulārākās ir: Kāpēc cilvēki piedzimsti Kāpēc viņi mirsti Kāpēc viņi grib pavadīt tik daudz laika starp piedzimšanu un miršanu, nēsājot elektroniskos rokas pulksteņus ?

Pirms daudziem, daudziem miljoniem gadu hipersaprātigu visdimensiju būtņu rasei (kuras fiziskā izpausme viņu pašu vis-dimensiju visumā neatšķiras no mūsējās) tik Joti apriebās pastāvīgā ķildošanās par dzīves jēgu, ķildošanās, kas mēdza pārtraukt viņu iecienīto laika kavēkli salaužņu ultrakriketu (tā ir neparasta spēle, kurā bez kāda skaidri redzama iemesla piepeši jāiesit cilvēkiem un tad jāskrien prom), ka viņi nolēma apsēsties un reizi par visām reizēm atrisināt savas problēmas.

Un šim nolūkam viņi sev uzbūvēja varcn milzīgu superdatoru, kas bija tik apbrīnojami saprātīgs, ka pat pirms vēl tā datu bankas bija savienotas, tas bija sācis darboties, sākumā nospriežot: «Es domāju, tātad eksistēju», un tālāk ticis līdz pat risu pudiņa un ienākuma nodokļa esamības izsccināšanai, pirms kāds paspēja šo ierīci izslēgt.

Tas bija mazas pilsētas lielumā.

Tā galvenā vadības pults bija ierīkota īpaši konstruētā administratoru birojā, uzstādīta uz milzīga administratoru galda, kas bija gatavots no vissmalkākā ultrasarkankoka un pārklāts ar greznu ultrasarkano ādu. Tumšie paklāji bija diskrēti krāšņi, visā istabā bija bagātīgi izvietoti eksotiski telpaugi un gaumīgi iegravēti galveno datora programmētāju un viņu ģimeņu estampi, un stalti logi vērās uz koku ieskautu atklāto laukumu.

Lielajā Ieslēgšanas dienā ieradās divi atturīgi tērpti programmētāji ar ādas mapēm un tika paslepen ievesti birojā. Viņi apzinājās, ka šajā dienā pārstāvēs visu savu rasi tās vissvarīgākajā brīdī, bet viņi izturējās mierīgi un klusi, cieņas pilni apsēdās pie rakstāmgalda, atvēra savas ādas mapes un izņēma ādā iesietās piezīmju grāmatiņas.

Viņu vārdi bija Lunkmēls un Muļņis.

Dažus mirkļus viņi sēdēja godbijīgā klusumā, tad, pārmijis neuzkrītošu ašu skatienu ar Muļņi, Lunkmēls noliecās uz priekšu un pieskārās mazai, melnai pultij.

Ļoti liegā dūkoņa rādīja, ka apjomīgais dators tagad ir absolūtā darbības režīmā. Pēc pauzes tas viņus uzrunāja sulīgā, skanīgā un zemā balsī.

Tas vaicāja: Kas ir šis lielais uzdevums, kura dēļ es, Dziļā Doma, otrais jaudīgākais dators Laika un Telpas Visumā, esmu iesaukts esamībā?

Lunkmēls un Muļņis pārsteigumā saskatījās.

Tavs uzdevums, ak Dator… uzsāka Muļņis.

Nē, pagaidi minūti, tā nav pareizi, uztraucies sacīja Lunkmēls. Mēs pilnīgi noteikti konstruējām šo datoru, lai tas būtu visu laiku izcilākais, un mēs netaisāmies iztikt ar otro labāko. Dziļā Doma, viņš vērsās pie datora, vai tad tu neesi visu laiku visizcilākais, visspēcīgākais dators, kā mēs bijām paredzējuši konstruējot?

Es aprakstīju sevi kā otru labāko, nosvērti teica Dziļā Doma, un tāds es arī esmu.

Abi programmētāji atkal pārmija uztrauktus skatienus. Lunk-mēls nokremšļojās.

Tur jābūt kādai kļūdai, — viņš sacīja, — vai tad tu neesi jaudīgāks par Maksimegalonas Miljardu Gargantijsmadzeni, kas var saskaitīt visus zvaigznes atomus vienā milisekundē?

Miljards Gargantijsmadzene? — ar neslēptu nicinājumu pārvaicāja Dziļā Doma. — Prasti skaitāmie kauliņi — ir nepieminiet to.

Un vai tu neesi,  sacīja Muļņis, bažīgi liekdamies uz priekšu, lielāks analītiķis nekā Gūglplekss Zvaigžņu Domātājs Septītajā Gaismas un Atjautas Galaktikā, kas var aprēķināt ikvienas atsevišķas putekļu daļiņas trajektoriju visā piecu nedēļu ilgajā Dan-grabadas Betas smilšu vētrā?

Piecu nedēļu ilgajā smilšu vētrā? augstprātīgi pārvaicāja Dziļā Doma. Tu to jautā man, kas ir apcerējis atomu vektorus pašā Lielajā sprādzienā? Neuzbāzieties man ar šīm kabatas kalkulatoru lietām.

Abi programmētāji vienu bridi sēdēja neērtā klusumā. Tad Lunkmēls vēlreiz noliecās uz priekšu.

Bet vai tu neesi, viņš sacīja, velnišķīgāks disputētājs nekā Lielais Hipcrsmadzeņdaivu Visradnieciskais Neitronu Strīdnieks no Ciceronika 12, Burvestīgs un Nenogurdināms?

Lielais Hipersmadzeņdaivu Visradnieciskais Neitronu Strīdnieks, sacīja Dziļā Doma, pamatīgi uzsverot «r» skaņas, varētu norunāt visas četras kājas nost no Arktura megaēzeļa bet tikai es varētu pārliecināt to pēc tam doties pastaigā.

Tad kur, jautāja Muļņis, ir problēma?

Nav nekādas problēmas, sacīja Dziļā Doma brīnišķīgi dzidrā balsī. Es vienkārši esmu otrais izcilākais dators Telpas un Laika visumā.

Bet otrais ? neatlaidās Lunkmēls. Kāpēc tu visu laiku atkārto, ka esi otrais? Tu taču, protams, nedomā Multismadzeņgaro-zas Apķērīguli Titānu Putrotāju, vai ne? Vai Apdomātāju? Vai…

Uz datora pults uzliesmoja nicīgas gaismas.

Man nav nevienas vienīgas domas vienības, ko atvēlēt šiem kibernētiskajiem vientiešiem! viņš dunēja. Es runāju tikai par datoru, kam ir jānāk pēc manis!

Muļņis zaudēja pacietību. Viņš pastūma sāņus savu piezīmju grāmatiņu un kurnēja: — Es domāju, ka tas kļūst nevajadzīgi mesiā-niski.

Jūs neko nezināt par nākamības laiku, pasludināja Dziļā Doma, bet es savā murdošajā elektriskajā shēmā varu kuģot pa nākamības varbūtības bezgalīgajām delta straumēm un redzēt, ka kādā dienā ir jānāk datoram, kuram es neesmu cienīgs aprēķināt pat visniecīgākos darbības parametrus, bet kuru konstruēt galu galā būs mans liktenis.

Muļņis smagi nopūtās un pāri galdam uzmeta skatienu Lunk-mēlam.

Vai mēs varam virzīties uz priekšu un uzdot jautājumu? -viņš prasīja.

Lunkmēls ar mājienu norādīja, lai viņš pagaida.

Kas tas ir par datoru, par kuru tu runā? viņš vaicāja.

Es par to vairāk nerunāšu šajā pašreizējā laikā, sacīja Dziļā Doma. Nekavējieties. Prasiet, ko jūs vēl vēlaties no manis, lai es varu funkcionēt. Runājiet.

Viņi saskatījās un parausfija plecus. Muļņis saņēma sevi rokās.

— O, dator Dziļā Doma, viņi sacīja, uzdevums, kura veikšanai mēs tevi konstruējām, ir šāds. Mēs gribam, lai tu mums pasaki. .. viņš pieklusa, … atbildi!

— Atbildi? — pārvaicāja Dziļā Doma. Kādu atbildi?

— Dzives atbildi! — pieprasīja Muļņis.

— Visuma atbildi! — teica Lunkmēls.

— It visa atbildi! — viņi sacīja korī.

Dziļā Doma pieklusa, lai brīdi apdomātos.

— Sarežģīti, viņš beidzot bilda.

— Bet vai tu vari to izdarīt?

Atkal sekoja nozīmīga pauze.

— Jā, — sacīja Dziļā Doma, — es varu to izdarīt.

— Tam ir atbilde? prasīja Muļņis satraukumā aizlūzušā balsī.

— Vienkārša atbilde? piebilda Lunkmēls.

— Jā, sacīja Dziļā Doma. Dzīve, Visums un It viss. Tam ir atbilde. Bet, viņš piemetināja, man par to būs jāpadomā.

Lielo bridi piepeši iztraucēja kņada: durvis atsprāga vaļā un istabā iebruka divi Cietriekstencs universitātes raupjajās, izbalējuši zilajās mantijās un jostās tērpti saniknoti vīrieši, nogrūžot malā sulaiņus, kas neveiksmīgi mēģināja aizsprostot viņiem ceļu.

— Mēs pieprasām, lai mums atļauj! kliedza jaunākais no abiem vīriešiem, ar elkoņiem iegrūzdams pa rīkli glītai, jaunai sekretārei.

— Izbeidziet, kliedza vecākais, jūs nevarat mūs neielaist! -Viņš iegrūda jaunāko programmētāju atpakaļ pa durvīm.

— Jūs nedrīkstat mūs neielaist, mēs to pieprasām! bļāva jaunākais, lai gan tobrīd viņš bija stabili iekšā istabā un turpmākie centieni viņu apturēt netika veikti.

— Kas jūs esat? vaicāja Lunkmēls, dusmīgi pieceldamies no sēdekļa. Ko jūs gribat?

— Es esmu Maģijciska! paziņoja vecākais.

— Un es pieprasu, ka esmu Šlotaspaija! kliedza jaunākais.

Maģijciska pagriezās pret Šlotaspaiju. Ir jau labi, viņš dusmīgi teica, — tas tev nav jāpieprasa.

— Labi! — bļāva Šlotaspaija, sizdams pa tuvāko galdu. Es esmu Šlotaspaija, un tā nav prasība, tas ir pamatots fakts\i0 Tas, ko mēs pieprasām, ir pamatoti fakti\i0

— Nē, mēs nepieprasām! aizkaitināts sauca Maģijciska. Tas ir tieši tas, ko mēs nepieprasām!

Tik tikko apstādamies, lai ievilktu elpu, Šlotaspaija kliedza: Mēs nepieprasām, pamatotus faktus! Tas, ko mēs pieprasām, ir pamatotu faktu absolūta neesība. Es pieprasu, ka es varu būt vai varu nebūt Šlotaspaija!

— Bet, kas, pie velna, jūs esat? iesaucās saniknotais Muļņis.

— Mēs, — sacīja Maģijciska, — esam Filozofi.

— Lai gan mēs varētu arī nebūt, sacīja Šlotaspaija, brīdinoši pakratot programmētājiem ar pirkstu.

— Jā, mēs esam, — neatlaidās Maģijciska. Mēs pavisam noteikti esam šeit kā Filozofu, Prātnieku, Spīdekļu un Citu Domājošo Personu Apvienotās arodbiedrības pārstāvji, un mēs gribam, lai šī mašīna tiktu izslēgta, mēs gribam, lai tā tiktu izslēgta tūlit\i0

— Kur ir problēma? prasīja Lunkmēls.

— Es tev pateikšu, kur ir problēma, draugs, sacīja Maģijciska, — norobežošanā, lūk, kur ir problēma!

— Mēs pieprasām, — brēca Šlotaspaija, ka norobežošana var vai nevar būt problēma!

— Tu ļauj mašīnām turpināt tikai skaitīt, — brīdināja Maģijciska, un mēs parūpēsimies par mūžīgajām patiesībām, liels paldies. Tev ir jāpārbauda savs juridiskais stāvoklis, vai ne, draugs? Pēc likuma Galīgās Patiesības meklējumi pilnīgi nepārprotami ir jūsu domāšanas darbinieku neatsavināma privilēģija. Ja kāda nolādēta mašīna ņem un īstenībā atrod to, tad mēs taisnā ceļā esam laukā no darba, vai tad ne? Es gribu teikt, kāds labums no tā, ka mēs nosēžam pusi nakts strīdoties, vai Dievs varētu vai nevarētu būt, ja nākamajā rītā šī mašīna ņem un iedod mums viņa nolāpīto tālruņa numuru?

Tas tiesa! — kliedza Slotaspaija, mēs pieprasām stingri noteiktas šaubu un nenoteiktības zonas!

Piepeši pāri istabai nodunēja spalga balss.

Vai tagad es varētu izteikt piezīmi? apvaicājās Dzi|ā Doma.

Mēs streikosim! brēca Šlotaspaija.

Tas tiesa! — piekrita Maģijciska. Uz tavas sirdsapziņas gulēs nacionālais Filozofu streiks!

Dūkoņas līmenis istabā piepeši palielinājās lai piešķirtu Dziļās Domas balsij mazliet vairāk spēka, pieslēdzās vairākas speciālās basa pasdprinātāju sekcijas, kas bija iemontētas visā istabā izvietotajos cienīgi izgrebtajos un nolakotajos skaļruņu korpusos.

Viss, ko es gribēju teikt, — auroja dators, ir tas, ka manas shēmas šobrīd ir neatsaucami apņēmušās aprēķināt atbildi uz Galīgo jautājumu par Dzīvi, Visumu un It visu, viņš pieklusa un pārliecinājās, ka tagad viņam ir pievērsta ikviena uzmanība, pirms turpināja runāt klusāk, bet programmas izpildei būs vajadzīgs kāds laiciņš.

Muļņis nepacietīgi uzmeta acis savam rokas pulkstenim.

Cik ilgi? viņš vaicāja.

Septiņus ar pusi miljonus gadu, sacīja Dziļā Doma.

Lunkmēls un Muļņis samirkšķinājās.

Septiņus ar pusi miljonus gadu…! viņi kori iekliedzās.

Jā, noskandēja Dziļā Doma, es sacīju, ka man par to būs jāpadomā, vai tad ne? Un man ienāca prātā tas, ka tiek izpildīta tāda programma kā šī, neizbēgami tautā radīs milzīgu popularitāti visai filozofijas jomai kopumā. Ikvienam būs sava teorija par to, ar kādu atbildi es galu galā nākšu klajā, un kas gan labāk to varētu pārvērst plašsaziņas līdzekļu tirgus kapitālā nekā jūs paši? Tik ilgi, kamēr vien jūs turpināsit pietiekami sirdīgi nepiekrist cits citam un cits citu ķengāt populārajā presē, kamēr vien jums būs izmanīgi aģenti, jūs varēsiet grābt naudu liekšķerēm. Kā ir?

Abi filozofi pavērtām mutēm blenza uz viņu.

— Velns un elle, — sacīja Maģijciska, — lūk, šis nu ir tas, ko es saucu par domāšanu. Paklau, Šlotaspaija, kāpēc mēs nekad nedomājam par tādām lietām?

— Nezinu, atbildēja Šlotaspaija bijīgā čukstā, domāju, ka mūsu smadzenes ir pārāk apmācītas, Maģijciska.

To sacīdami, viņi apcirtās uz papēžiem un izgāja laukā pa durvīm un iekšā dzīvē, kas pārspēja viņu trakākos sapņus.

26

Jā, ļoti pamācaši, sacīja Arturs, pēc tam kad Slirstibirstpirts bija viņam darījis zināmas stāsta nozīmīgākās vietas, bet es nesaprotu, kāds tam visam sakars ar Zemi un pelēm, un pārējo.

Tā ir tikai stāsta pirmā puse, Zemes cilvēk, sacīja vecais vīrs. Ja tu vēlētos atklāt, kas notika septiņus ar pusi miljonus gadu vēlāk, lielajā Atbildes dienā, ļauj man tevi ielūgt manā darbistabā, kur tu pats varēsi noskatīties notikumus, kas iemūžināti sajūtlentcs ierakstos. Tas ir, ja vien tu nevēlies doties mazā pastaigā pajaunās Zemes virsmu. Tā ir tikai pusgatava, diemžēl mēs vēl neesam beiguši pat ierakt garozā mākslīgos dinozauru skeletus, tad mums būs jāiegulda kainozoja ēras terciārais un kvartārais periods un…

Nē, paldies, — sacīja Arturs, tā nevarētu būt tieši tāda pati.

Nē, piekrita Slirstibirstpirts, tā nebūtu gan, un viņš apgrieza gaisa mašīnu un virzījās atpakaļ pretī apstulbinošajai sienai.

27

Slirstibinstpipta darbistabā: valdīja pilnīgs juceklis, tur izskatījās kā pēc sprādziena sabiedriskā bibliotēkā. Kad viņi tajā iegāja, vecais vīrs drūmi sarauca pieri.

Šausmīgi nepaveicās, — viņš sacīja, — vienam no mūsu dzīvību nodrošinošajiem datoriem uzsprāga diode. Kad mēs mēģinājām atdzīvināt mūsu apkopēju personālu, atklājās, ka viņi ir miruši jau gandrīz trīsdesmit tūkstošus gadu. Kurš tagad attīrīs visu no līķiem, lūk, to es gribētu zināt. Paklausies, kāpēc tu nevarētu apsēsties tur tālāk un ļaut man tevi pieslēgt?

Viņš ar žestiem lika Arturam apsēsdes krēslā, kas izskatījās tā, it kā būtu pagatavots no stegozaura krūškurvja.

Tas ir pagatavots no stegozaura krūškurvja, paskaidroja vecais vīrs, slinki makšķerēdams vadu gabalus laukā no ļodzīgu papīru un zīmēšanas riku kaudžu apakšas.

Lūdzu, viņš sacīja, turi šos. Un padeva Arturam pāris atkailinātu vadu galu.

Tajā pašā brīdī, kad viņš tos saņēma rokās, tieši caur viņu izlidoja putns.

Viņš karājās gaisa vidū, pats sev pilnīgi neredzams. Zem viņa bija glīts, koku ietverts pilsētas laukums, un tam visapkārt tik tālu, cik vien sniedzās skats, — atradās baltas betona celtnes, kuru konstrukcijas bija graciozas un ietilpīgas, bet lietošanai ne tik piemērotas — daudzas bija ieplaisājušas un lietus notraipītas. Tomēr šodien spīdēja saule, koku zaros viegli dejoja svaiga vēja pūsma, un savādo sajūtu, ka visas celtnes klusi san, iespējams, izraisīja tas, ka laukums un visas ielas tam apkārt bija piepildītas ar priecīgi satrauktiem cilvēkiem. Kaut kur spēlēja orķestris, spilgtu krāsu karogi plivinājās vēsmā, un gaisā bija jūtams karnevāla gars.

Arturs jutās ārkārtīgi vientuļš, izsliedamies gaisā visam pāri -viņam gan bija vārds, taču nebija ķermeņa -, bet, pirms vēl viņam atradās laiks to pārdomāt, pāri laukumam atskanēja balss, kas aicināja visus pievērst uzmanību.

Vīrietis, stāvēdams uz spilgti apsegta paaugstinājuma tās celtnes priekšā, kas nepārprotami laukumā bija galvenā, skaļrunī uzrunāja pūli.

Ak, ļaudis, jūs, kas gaidāt Dziļās Domas ēnā! viņš izkliedza. Godājamie Šlotaspaijas un Maģijciskas, Visdiženāko un Vispatiesāk Saistošo Mācīto Vīru, kādus Visums jelkad pazinis, Pēcteči. .. Gaidīšanas laiks ir beidzies!

Pūlim izlauzās mežonīgi prieka saucieni. Karogi, transparenti un sajūsmas svilpieni plivinājās gaisā. Šaurākās ielas izskatījās diezgan līdzīgas simtkājiem, kas apvēlušies uz muguras un neprātīgi vicina kājas pa gaisu.

— Septiņus ar pusi miljonus gadu mūsu rase ir gaidījusi šo Diženo un, Cerams, Pamācošo dienu! — kliedza galvenais runātājs. Atbildes dienu!

No ekstāzes pārņemtā pūļa izlauzās urrā saucieni.

Neka,d vairs, kliedza vīrietis, — nekad vairs mēs no rīta nepamodīsimies un nedomāsim, kas es esmu? Kāds ir mans dzīves mērķis? Vai patiešām, kosmiski runājot, tam ir kāda nozīme, ja es nepieceļos un nedodos uz darbu? Jo šodien mēs beidzot reizi par visām reizēm uzzināsim saprotamo un vienkāršo atbildi visām šīm Dzīves, Visuma un It visa problēmiņām, kas mums neliek mieru!

Pūlim kārtējo reizi izplūstot sajūsmā, Arturs atklāja, ka viņš planē gaisā un virzās lejup pretī vienam no lielajiem, diženajiem logiem celtnes pirmajā stāvā aiz paaugstinājuma, no kura runātājs vērsās pie pūļa.

Vienu brīdi viņš sajuta paniku, jo burāja tieši loga virzienā, bet panika pārgāja, kad kādu sekundi vēlāk viņš apjēdza, ka ir izgājis tieši cauri stiklam, tam acīmredzot nemaz nepieskaroties.

Neviens istabā neievēroja viņa ekscentrisko ierašanos, kas nepavisam nebija pārsteidzoši, jo viņa tur nebija. Viņš sāka aptvert, ka viss, ko viņš pieredzēja, bija tikai ierakstīta projekcija, pārāka par septiņdesmitmilimetrīgu sešu celiņu lenti.

Istaba bija gandrīz tāda, kā Slirstibirstpirts to bija aprakstījis. Septiņos ar pusi miljonos gadu tā bija labi aprūpēta un regulāri tīrīta reizi gadsimtā vai apmēram tā. Ultrasarkankoka rakstāmgalds bija stūros nodilis, paklājs tagad mazliet izbalējis, bet lielais datoru terminālis dzirkstošā krāšņumā atradās uz rakstāmgalda ādas virsmas, tik spilgts, it kā būtu izgatavots vakar.

Divi vienkārši ģērbti vīrieši godbijīgi sēdēja termināļa priekšā un gaidīja.

— Gandrīz jau ir pienācis laiks, sacīja viens no viņiem, un Arturs bija pārsteigts, gaisā tieši blakus vīrieša kaklam piepeši redzot materializējamies vārdu. Vārds bija «Lauķvals», un tas pāris reižu iedegās un atkal pazuda. Pirms Arturs bija spējīgs to apjēgt, ierunājās otrs vīrietis, un blakus viņa kaklam parādījās vārds «Muļmis».

— Pirms septiņdesmit pieciem tūkstošiem paaudžu mūsu priekšteči iedarbināja šo programmu, otrais vīrietis sacīja, — un pa visu šo laiku mēs būsim pirmie, kas dzirdēs datoru runājam.

— Godbijību iedvesošas, izredzes, Muļmi, piekrita pirmais vīrietis, un Arturs piepeši aptvēra, ka viņš bija skatījies ierakstu ar subtitriem.

— Mēs esam tie, kas dzirdēs, sacīja Muļmis, atbildi uz lielo jautājumu par Dzīvi…!

— Visumu…! — teica Lauķvals.

— Un It visu…!

— Kuš, sacīja Lauķvals, viegli pamādams, es domāju, ka Dziļā Doma gatavojas runāt!

Vienu brīdi iestājās gaidpilna pauze, kuras laikā lēnām atdzīvojās paneļi vadības pults priekšpusē. Gaismas kā izmēģinot iedegās un nodzisa, un beidzot sakārtojās lietišķā rakstā. No sakaru kanāla nāca maiga, zema dūkoņa.

— Labrīt, beidzot sacīja Dziļā Doma.

— Ē… labrīt, o, Dziļā Doma, I nervozi teica Lauķvals, vai tev ir… ē, tas ir…

— Atbilde jums? — majestātiski iejaucās Dziļā Doma. Jā. Man tā ir.

Abi vīrieši notrīsēja cerīgā paļāvībā. Viņu gaidas nebija bijušas veltas.

— Patiešām tāda ir? izdvesa Muļmis.

— Patiešām tāda ir, apstiprināja Dziļā Doma.

— Atbilde It visam? Atbilde Lielajam jautājumam par Dzīvi, Visumu un It visu?

Abi vīrieši bija apmācīti šim brīdim, viņu dzīve bija bijusi sagatavošanās tam, viņi dzimšanas brīdī bija izvēlēti būt par atbildes aculieciniekiem, bet vienalga viņi atklāja, ka elso un dīdās kā uzbudināti bērni.

— Un tu esi gatavs to mums sniegt? skubināja Lauķvals.

— Es esmu.

Tagad?

Tagad, — sacīja Dzi)ā Doma.

Viņi abi aplaizīja sausās lūpas.

— Lai gan es nedomāju, piemetināja Dzijā Doma, ka jums tā patiks.

— Tam nav nozīmes! sacīja Muļmis. Mums tā ir jāzina! Tagad!

— Tagad? apjautājās Dziļā Doma.

— Jā! Tagad…

— Nu labi, sacīja dators un atkal iegrima klusumā. Divi vīrieši uztraukti dīdījās. Sasprindzinājums nebija izturams.

— Jums patiešām tā nepatiks, piezīmēja Dziļā Doma.

— Pasaki mums!

— Nu labi, teica Dziļā Doma. Atbilde uz Lielo jautājumu…

Jā-!

— Par Dzīvi, Visumu un It visu… turpināja Dziļā Doma.

~ Jā-!

— Ir… sacīja Dziļā Doma un apstājās.

— Jā…!

— Ir…

— Jā…!!!…?

— četrdesmit divi, — ar bezgalīgu majestātiskumu un mieru sacīja Dziļā Doma.

28

Pagāja ilga laika, pirms kāds ierunājās.

Ārpusē lejā laukumā — ar acs kaktiņu Muļmis varēja redzēt saspringtu, gaidošu seju jūru.

— Mūs nolinčos, vai ne? viņš čukstēja.

— Tas bija grūts uzdevums, liegi sacīja Dziļā Doma.

— Četrdesmit divi! brēca Lauķvals. Vai tas ir viss, ko tu vari pateikt pēc septiņu ar pusi miljonu gadu darba?

— Es to ļoti rūpīgi pārbaudīju, — sacīja dators, — un tā pilnīgi noteikti ir īstā atbilde. Es domāju, ka problēma, runājot pavisam atklāti, ir tā, ka jūs īstenībā nekad neesat zinājuši, kāds ir jautājums.

— Bet tas bija Lielais jautājums! Galīgais jautājums par Dzīvi, Visumu un It visu! kauca Lauķvals.

— Jā, — sacīja Dziļā Doma ar tādu izteiksmi, kā tam, kas ar prieku piecieš muļķus, bet kas īstenībā tas ir?

Apstulbinošs klusums lēnām apņēma vīriešus, viņi cieši uzlūkoja datoru un tad viens otru.

— Nu, vai zini, tas vienkārši ir It viss… It viss… — nedroši piedāvāja Muļmis.

— Tieši tā! sacīja Dzi|ā Doma. — Tātad, kad jūs kādreiz zināsiet, kāds īstenībā ir jautājums, jūs sapratīsiet, ko nozīmē atbilde.

— Ak, cik satriecoši, — kurnēja Mu(mis, aizmezdams sāņus piezīmju grāmatiņu un notraukdams sīku asariņu.

— Paklausies, nu labi, labi, sacīja Lauķvals, vai tu mums, lūdzu, varētu pateikt jautājumu?

— Galīgo jautājumu?

-Jā!

— Par Dzīvi, Visumu un It visu?

-Jā!

Dziļā Doma kādu bridi to apdomāja.

— Tas ir sarežģīti, viņš sacīja.

— Bet vai tu to vari izdarīt? raudāja Lauķvals.

Dziļā Doma to apdomāja vēl vienu ilgu bridi.

Beidzot viņš noteikti sacīja: Nē.

Abi vīrieši izmisumā sabruka krēslos.

— Bet es jums pateikšu, kas var, sacīja Dziļā Doma.

Viņi abi piepeši strauji saslējās.

— Kas? Pasaki mums!

Pēkšņi Arturs sajuta, kā viņa šķietami neesošais skalps sāk tirpt, kad viņš atklāja, ka lēnām, bet nepielūdzami virzās uz priekšu pretī vadības pultij, tomēr, viņš domāja, tā ir tikai krasa tālummaiņa, ko izdarījis tas, lai kas tas būtu, kurš veica ierakstu.

— Es runāju par nevienu citu kā datoru, kam jānāk pēc manis, — svinīgi paziņoja Dziļā Doma, tā balsij atgūstot ierastos deklamējošos toņus. — Datoru, kuram es neesmu cienīgs aprēķināt pat visniecīgākos darbības parametrus, un tomēr es to jums uzkonstruēšu. Datoru, kurš var aprēķināt Jautājumu, uz kuru sniegta Galigā atbilde, datoru, kas ir tik bezgalīgi un izsmalcināti komplicēts, ka organiskā dzīvība pati veidos daļu no tā operētājmatricas. Un jūs pieņemsiet jaunus veidus un dosieties iekšā datorā, lai vadītu tā desmit miljonu gadu programmu! Jā! Es konstruēšu jums šo datoru. Un es arī jums došu vārdu, kādā to saukt. Un tas tiks saukts… Zeme.

Muļmis pārsteigts blenza uz Dziļo Domu.

Kas par stulbu vārdu, viņš sacīja, un visā viņa ķermeni parādījās lieli iegriezumi. Ari Lauķvals piepeši nez no kurienes ieguva šaušalīgas dziļas brūces. Datora vadības pults metās plankumaina un plaisāja, sienas ņirbēja un sadrupa, un istaba iebruka uz augšu pati savos griestos…

Slirstibirstpirts stāvēja Artura priekša, turēdams divus vadus. Ieraksta beigas, viņš paskaidroja.

29

— ZeiFad! Plasties!

— Mmmmm hrrrrrrr?

— Ei, mosties taču!

— Vienkārši ļauj man darīt to, kas man labi padodas, ja? kurnēja Zeifbds un, aizvēlies tālāk prom no balss, ieslīga atpakaļ miegā.

— Vai gribi, lai es tev iesperu? — jautāja Fords.

— Vai tas tev sagādās daudz prieka? — neskaidri vaicāja Zeifbds.

— Nē.

— Man arī ne. Tad kāda jēga? Beidz mani tramdīt. Zeifods saritinājās.

— Viņš saņēma gāzes dubultdevu, bilda Triljana, no augšas nolūkodamās uz viņu, divas balsenes.

Un izbeidziet runāt, sacīja Zeifods, tāpat jau ir pietiekami grūti pūlēties gulēt. Kas ir noticis ar zemi? Tā visa ir auksta un cieta.

Tas ir zelts, teica Fords.

Ar pārsteidzoši dejisku kustību Zcifods uzlēca kājās un pētīja apvārsni, jo tieši tik tālu uz visām pusēm stiepās zelta zeme, nevainojami gluda un cieta. Tā mirdzēja kā… nav iespējams pateikt, kā tā mirdzēja, jo Visumā nekas nemirdz tieši tādā veidā, kā to dara planēta no tīra zelta.

Kas to visu tur nolicis? izvalbījis acis, iegaudojās Zeifods.

Neuztraucies, sacīja Fords, tas ir tikai katalogs.

Kas?

Katalogs, teica Triljana, ilūzija.

Kā jūs varat tā teikt? — raudāja Zeifods, noslīgstot uz rokām un ceļiem un cieši uzlūkojot zemi. Viņš to pabakstīja un iebadīja. Tā bija ļoti smaga un pavisam mazliet mīksta viņš varēja to ieskrāpēt ar nagu. Tā bija ļoti dzeltena un ļoti mirdzoša, un, kad viņš tai uzpūta elpu, tā izgaroja tajā ļoti sevišķajā un īpašajā veidā, kādā elpa izgaro no tīra zelta.

Triljana un es atguvām samaņu jau pirms kāda laiciņa, -stāstīja Fords. Mēs kliedzām un brēcām, līdz kāds atnāca, un tad turpinājām kliegt un brēkt, līdz viņiem bija līdz kaklam un viņi mūs ielika savā planētu katalogā, lai mēs būtu aizņemti līdz tam laikam, kad viņi būs gatavi ar mums nodarboties. Šis viss ir ieraksts sajūtlentē.

Zeifods viņu rūgti uzlūkoja.

Velns parāvis, viņš sacīja, jūs mani pamodinājāt no manis paša pilnīgi laba sapņa, lai parādītu man kāda cita sapni. -Viņš sapīcis apsēdās.

Kas tā par ieleju virkni tur pāri? viņš prasīja.

Raudze, atbildēja Fords. Mēs paskatījāmies.

Mēs tevi nepamodinājām agrāk, — sacīja Triljana. — Beidzamā planēta bija līdz ceļiem klāta ar zivīm.

— Zivīm?

— Dažiem cilvēkiem patīk visdīvainākās lietas.

— Un pirms tam, — sacīja Fords, mums bija platīns. Mazliet garlaicīgi. Mēs domājām, ka tev tomēr padktu redzēt šo.

Lai kur arī viņi skatījās, viņus apžilbināja gaismas jūra, kas pletās nepārtrauktā mirdzumā.

— Ļoti glīti, — Zeifods īgni sacīja.

Debesīs parādījās milzīgs zaļš kataloga numurs. Tas uzplaiksnīja un nomainījās, un, kad viņi atkal palūkojās sev apkārt, mainījusies bija ari zeme.

Visi vienā balsī viņi izdvesa:

— Johoho.

Jūra bija violeta. Pludmale, kurā viņi atradās, sastāvēja no sīkiem dzelteniem un zaļiem olīšiem jādomā, ka šausmīgi vērtīgiem dārgakmeņiem. Kalni tālumā likās mīksti un to sarkanās smailes viļņojās. Netālu stāvēja pludmales galds no tīra sudraba -ar kruzuļainu, gaiši violetu saulessargu un sudraba pušķīšiem.

Milzīga izkārtne debesīs nomainīja kataloga numuru. Tur bija teikts: «Lai kāda ari būtu jūsu gaume, Magrateja var jums sniegi īrisu. Mēs neesam iedomīgi.»

Un no debesīm ar izpletņiem nolēca piecsimt pilnīgi kailas sievietes.

Vienā mirklī šī ainava pazuda un atstāja viņus pavasara pļavā, pilnā ar govīm.

— Au! iebrēcās Zeifods. Manas smadzenes!

— Vai vēlies par to parunāt? vaicāja Fords.

— Jā, labi, sacīja Zeifods, un viņi visi trīs apsēdās un ignorēja ainavas, kas ap viņiem nāca un gāja.

— Es domāju tā, — sacīja Zeifods. — Lai kas arī būtu noticis ar manu prātu, to izdarīju es. Un es to izdarīju tādā veidā, lai to nevarētu atklāt valdības atsijāšanas pārbaudēs. Un lai es pats par to neko nezinātu. Galīgi traki, vai ne?

Abi pārējie piekrītoši pamāja.

Tātad es lauzu galvu, kas ir tik slepens, ka es nevaru |aut nevienam zināt, ka es to zinu, ne Galaktikas valdībai, pat ne sev pašam? Un atbilde ir tāda, ka es nezinu. Acīmredzami. Bet es pieskaitīju divi pie divi, un nu es varu sākt minēt. Kad es izlēmu kandidēt prezidenta vēlēšanās? īsi pēc prezidenta Jūdcna Vrcnksa nāves. Vai tu atceries Jūdenu, Ford?

Jā, atbildēja Fords, viņš bija tas cilvēks, ko mēs satikām, kad bijām bērni, kapteinis no Arktura. Viņš bija satriecošs. Viņš mums iedeva kastaņus, kad tu ielauzies viņa kosmosa kravas mega-kuģī. Sacīja, ka tu esi visapbrīnojamākais bērns, ko viņš jelkad saticis.

Ko tas viss nozīmē? — vaicāja Triljana.

Tas ir sens stāsts, sacīja Fords, no tiem laikiem, kad mēs abi bijām bērni Betclgeizē. Arktura kosmosa kravas megakuģi mēdza veikt lielāko daļu vairumtirdzniecības reisu starp Galaktikas centru un nomaļajiem apgabaliem. Betelgeizes tirdzniecības izlūk-kuģi mēdza sameklēt tirgus, un arkturieši tad tos apgādāja. Milzum daudz nepatikšanu sagādāja kosmosa pirāti, pirms viņi visi tika iznīcināti Dordeļu karos, un kosmosa kravas megakuģiem bija jābūt apgādātiem ar visfantastiskākajiem aizsardzības vairogiem, kādus vien pazīst Galaktikas zinātne. Tie patiešām bija drausmīgi stipri un milzīgi kuģi. Orbītā ap planētu tie aizēnoja sauli.

Kādā dienā šis te jaunais Zeifods nolēma iebrukt vienā no megakuģiem. Ar trīs reaktīvajiem dzinējiem aprīkotā motorollerā, kas domāts darbiem stratosfērā, vēl būdams bērns. Es saku, aizmirsti to, tas bija vājprātīgāk par traka dingo murgiem. Es devos viņam līdzi, jo man piesolīja ļoti drošu summiņu, ja viņš to neizdarīs, un es negribēju, lai viņš atgrieztos ar viltotiem pierādījumiem. Tatad, kas notika? Mēs iekāpām viņa trisdzinējā, kuram viņš bija palielinājis dzinējspēku tā, ka tas jau bija gluži kas cits, dažu nedēļu laikā šķērsojām trīs parsekus, ielauzāmies kravas megakuģī, es vēl aizvien nezinu, kādā veidā, uzsoļojām uz komandtiltiņa, vicinādami rotaļu pistoles un pieprasīdami kastaņus. Nekad neesmu dzirdējis par kaut ko trakāku. Tāpēc es pazaudēju vesela gada kabatas naudu. Un kā dēļ? Kastaņu, ar ko spēlēties.

Kuģa kapteinis bija šis patiešām pārsteidzošais tips, Jūdens Vrenkss, sacīja Zeifods. Viņš mums iedeva ēdienu, grādīgos -mantas no patiešām ērmotām Galaktikas daļām milzum daudz kastaņu, protams, un mēs satriecoši pavadījām laiku. Tad viņš mūs teleportēja atpakaļ. Tieši uz Betelgeizes valsts cietuma maksimālās drošības spārnu. Viņš bija foršs puisis. Vēlāk kļuva par Galaktikas prezidentu.

Zeifods ieturēja pauzi.

Apkārtējā ainava šobrīd ieslīga tumsā. Ap viņiem sagriezās pelēka dūmaka, un pustumsā neskaidri lavījās smagnējas ēnas. Šad un tad gaisu pārplēsa skaņas, ko izraisīja iedomātas būtnes, kas slepkavoja citas iedomātas būtnes. Laikam pietiekami daudziem cilvēkiem patika šādas lietas, ja jau kaut ko tādu bija vērts piedāvāt.

— Ford, — Zeifods klusi ierunājās.

— Jā?

— Tieši pirms savas nāvesjūdens ieradās mani apciemot.

— Ko? Tu man to neesi stāstījis.

— Nē.

— Ko viņš teica? Kādā jautājumā viņš tevi ieradās apciemot?

— Viņš man stāstīja par «Zelta sirdi». Tā bija viņa ideja, ka man tā jānozog.

— Viņa ideja?

-Jā, sacīja Zeifods, un vienīgais iespējamais veids, kā to nozagt, bija piedalīties atklāšanas ceremonijā.

Fords bridi raudzījās uz viņu ar pārsteigumā atkārušos žokli un tad izplūda smieklos.

Vai tu gribi man pateikt, viņš prasīja, ka nolēmi kļūt par Galaktikas prezidentu tikai tāpēc, lai nozagtu to kuģi?

Tā ir, — sacīja Zeifods, atiezis zobus tādā smaidā, kura dēļ lielāko daļu cilvēku ieslēgtu istabā ar mīkstām sienām.

Bet kāpēc? vaicāja Fords. Kāpēc ir tik svarīgi to dabūt?

Nezinu, — sacīja Zeifods, — es domāju ja es apzinātos, kas tajā ir tik svarīgs un kādam nolūkam man tas vajadzīgs, tas būtu parādījies smadzeņu pārbaudēs un es nekad nebūtu ticis tām cauri. Es domāju, ka Jūdens man izstāstīja daudz ko tādu, kas vēl aizvien tiek glabāts stingrā slepenībā.

Tātad tu domā, ka tu ņēmi un saķēmāji pats savas smadzenes tā ietekmē, ko Jūdens tev sastāstīja?

Viņš velnišķīgi labi mācēja iestāstīt.

Jā, bet, Zeifod, veco zēn, tev vajadzētu parūpēties par sevi, vai zini.

Zeifods paraustīja plecus.

Es domāju, vai tev nav kāda nojausma par tā visa iemesliem? -jautāja Fords.

Zeifods cītīgi pārdomāja jautājumu, un šķita, ka viņā iezogas šaubas.

Nē, viņš beidzot sacīja, neliekas, ka es sevi ielaistu kādā no saviem noslēpumiem. Tomēr, — viņš piemetināja pēc tālākām pārdomām, es to varu saprast. Es sev neuzticētos ne tik tālu, cik varētu aizspļaut žurku.

Bridi vēlāk pēdējā planēta katalogā izzuda no viņu kāju apakšas un atkal saliedējās stabila pasaule.

ibi

Viņi sēdēja elegantā uzgaidāmajā telpā, kurā bija daudz gal-dipu ar stikla virsu un dizaina godalgu.

Viņu priekšā stāvēja garš magratejietis.

Jūs tagad pieņems peles, viņš sacīja.

30

Tā nu tu tn esi uzzinājis, sacīja Siirstibirstpirts, vārgi un pavirši mēģinot daļēji piekopt savas darbistabas drausmīgo nekārtību. Viņš paņēma papīru no kaudzes virsotnes, bet tad nevarēja iedomāties, kur citur to novietot, tāpēc nolika to atpakaļ uz kaudzes, kas nekavējoties sabruka.

Dziļā Doma konstruēja Zemi, mēs to uzbūvējām, un jūs uz tās dzīvojāt.

Un vougoni ieradās un to iznīcināja piecas minūtes pirms programmas pabeigšanas, — piebilda Arturs, ne bez rūgtuma balsī.

Jā, sacīja vecais vīrs, pieklusdams, lai bezcerīgi apmestu skatienu istabai. — Desmit miljoni plānošanas un darba gadu pagalam tāpat vien. Desmit miljoni gadu, Zemes cilvēk… vai tu maz vari aptvert tādu laika posmu? Galaktikas civilizācija varētu izaugt no viena vienīga tārpa piecreiz no jauna tajā laikā. Pagalam. — Viņš ieturēja pauzi.

Nu, tā tev ir birokrātija, viņš piebilda.

Vai zināt, Arturs domīgi sacija, tas viss daudz ko padara saprotamu. Visu savu dzīvi man ir bijusi šī dīvainā, neizskaidrojamā sajūta, ka pasaulē kaut kas darās, kaut kas liels, pat draudīgs, un neviens man nevarēja pateikt, kas tas ir.

Nē, teica vecais vīrs, tā ir tikai pilnīgi normāla paranoja. Visumā tā piemīt ikvienam.

Ikvienam? sacīja Arturs. Nu labi, ja tā piemīt ikvienam, tad varbūt tas tomēr kaut ko nozīmē! Varbūt kaut kur ārpus tā Visuma, ko mēs pazīstam…

Varbūt. Kam tas rūp? teica Slirstibirstpirts, pirms Arturs bija paspējis pārāk iekarst. Iespējams, ka esmu vecs un noguris, -viņš turpināja, bet es vienmēr esmu domājis, ka izredzes atklāt, kas īstenībā notiek, ir tik niecīgas, ka vienīgais, ko atliek darīt, ir pateikt, lai tā jēga pakaras, un vienkārši visu laiku sevi ar kaut ko nodarbināt. Paskaties uz mani: es konstruēju piekrastes līnijas. Par Norvēģiju es saņēmu balvu.

Viņš parakņājās gruvešu kaudzē un izvilka no tās lielu «Perspex» bloknotu, uz kura bija rakstīts viņa vārds, un iekšā bija iemontēts Norvēģijas modelis.

Kāda tam visam jēga? viņš vaicāja. Es tajā neesmu spējis atrast nekādu jēgu. Visu savu dzīvi esmu veidojis fjordus. Uz vienu īsu brītiņu tie kļuva modemi, un es saņēmu galveno balvu.

Paraustīdams plecus, viņš godalgu pagrozīja rokās un bezrūpīgi pasvieda sāņus, bet ne tik bezrūpīgi, lai tā nenokristu uz kaut kā mīksta.

Šajā Zemes aizvietotājā, ko mēs būvējam, viņi man ir uzdevuši izveidot Āfriku un, protams, es to gatavoju, atkal izmantodams fjordus, jo tā nu ir sanācis, ka man tie patīk, un es esmu pietiekami vecmodīgs, lai domātu, ka tie kontinentam piešķir pievilcīgu barokālu noskaņu. Un viņi man aizrāda, ka tas nav pietiekami ekvato-

riāli. Ekvatoriāli! Viņš neīsti iesmējās. Kāda gan tam nozīme? Zinātne, protams, ir sasniegusi dažas brīnišķīgas lietas, bet es daudz labprātāk gribētu, lai man pieder laime nevis taisnība.

Un vai jums pieder laime?

Nē. Un tieši tur viss, protams, saiet šķērsām.

Žēl, Arturs līdzjūtīgi teica. Citādi tas izklausījās kā gluži labs dzīvesveids.

Kaut kur uz sienas iemirgojās balta gaismiņa.

Nāc, — sacīja Slirstibirstpirts, — tev jāsatiekas ar pelēm. Tava ierašanās uz planētas ir izraisījusi ievērojamu satraukumu un jau ir nodēvēta, es tā secinu, par trešo visneiespējamāko notikumu Visuma vēsturē.

Kas bija pirmie divi?

Ak, laikam tikai sakritības, bezrūpīgi attrauca Slirstibirs-tpirts. Viņš atvēra durvis un stāvēja, gaidīdams, lai Arturs sekotu.

Arturs vēl vienu reizi paraudzījās visapkārt un tad lejup uz sevi, uz sviedrainajām, saņurcītajām drēbēm, ar kurām mugurā viņš bija gulējis dubļos ceturtdienas rītā.

Šķiet, ka mans dzīvesveids man rada drausmīgas grūtības, -viņš pie sevis nomurmināja.

Piedod, kā, lūdzu? liegi vaicāja vecais vīrs.

Ai, nekas, sacīja Arturs, vienkārši joks.

31

Protams, ir labi zināms, ka par vieglprātīgām runām jāmaksā ar dzīvību, bet problēmas pilnais apmērs ne vienmēr tiek novērtēts.

Piemēram, tajā pašā brīdī, kad Arturs sacīja: «Šķiet, ka mans dzīvesveids man rada drausmīgas grūtības,» telplaika nepārtrauktības audumā atvērās dīvains caurums, pa kuru viņa vārdi tika aiznesti tālu, tālu atpakaļ laikā pāri gandrīz bezgalīgiem telpas plašumiem uz tālīnu galaktiku, kur dīvainas un kareivīgas būtnes teju gatavojās uzsākt šausmīgu starpzvaigžņu kauju.

Divi pretējo grupu vadoņi satikās beidzamo reizi.

Briesmīgs klusums nolaidās pār apspriedes galdu, kad vlhērgzu komandieris, krāšņi uzposies savos melnajos kaujas šortos ar dārgakmeņiem, nosvērti vērās gagagvantu vadonī, kas tupēja viņam pretī zaļā, saldi smaržojošā tvaika mākonī un aicināja zemisko radījumu atsaukt to, ko viņš bija pateicis par vlhērgzu komandiera māti. Miljons spīdīgu un šausmīgi apbruņotu zvaigžņu bruņukuģu bija gatavi palaist vaļā elektrisko nāvi pēc viena vienīga viņa vārda.

Radījums kūlās pa savu šķebinoši svelmaino tvaiku, un tieši tajā brīdī pāri apspriedes galdam pārlaidās vārdi: Šķiet, ka mans dzīvesveids man rada drausmīgas grūtības.

Nelaimīgā kārtā vlhērgzu valodā tas bija visbriesmīgākais apvainojums, kādu vien var iedomāties, un vairs neatlika nekas cits kā gadsimtiem ilgi cīnīties šausmīgā karā.

Pēc tam kad viņu Galaktika bija masveidīgi iznīcināta dažu tūkstošu gadu garumā, visbeidzot, protams, tika saprasts, ka tā ir bijusi drausmīga kļūda, un abas karojošās kaujas flotes nolīdzināja nedaudzās atlikušās nesaskaņas, lai sāktu kopīgu uzbrukumu mūsu Galaktikai tagad bija skaidri noteikts, ka aizvainojošā piezīme ir nākusi no šejienes.

Vēl tūkstošiem gadu varenie kuģi traucās pāri tukšajiem kosmosa klajumiem un beidzot kaukdami nosēdās uz pirmās planētas, ko viņi uzgāja — sagadīšanās pēc tā bija Zeme -, kur briesmīgi nepareiza mēroga aprēķina rezultātā visu kaujas flotili nejauši norija mazs sunītis.

Tie, kuri pēta cēloņa un seku sarežģīto mijiedarbību Visuma vēsturē, apgalvo, ka šādas lietas norisinās visu laiku, bet nav mūsu spēkos tās novērst.

Tā vienkārši ir dzīve, viņi saka.

īss brauciens ar gaisa mašīnu aizveda Arturu un veco magrate-jieti uz ieeju. Viņi atstāja mašīnu un pa durvīm devās iekšā uzgaidāmajā telpā, kurā bija daudz galdiņu ar stikla virsu un «Perspex » godalgu.

Gandrīz nekavējoties virs durvīm istabas otrā pusē iedegās gaisma, un viņi iegāja iekšā.

— Arturs! Tu esi sveiks un vesels! — kliedza kāda balss.

Vai patiesi? diezgan pārsteigts vaicāja Arturs. Tas labi.

Apgaismojums bija diezgan vājš, un pagāja kāds laiciņš, pirms

viņš saskatīja Fordu, Triļjanu un Zeifodu, kas sēdēja ap lielu galdu, kurš bija skaisti izgreznots ar eksotiskiem ēdieniem, savādām konfektēm un dīvainiem augļiem. Viņi stūķēja vaigos.

Kas ar jums notika? prasīja Arturs.

Nu, sacīja Zeifods, mezdamies virsū milzīgam grilētam gaļas gabalam ar kaulu, — mūsu namatēvi šeit mūs indēja ar gāzi, iznīcināja mūsu smadzenes un vispār uzvedās pavisam ērmoti, un tagad viņi mums ir pasnieguši diezgan jauku maltīti, lai izlīdzinātu pāridarījumus. Lūk, viņš sacīja, no bļodas izķeksēdams smirdīgu gaļas gabalu, paņem mazliet vegāna degunradža siteņa. Tas ir brīnišķīgi gards, ja vien tev patīk tādas lietas. Tieši no Vegas.

— Namatēvi? — vaicāja Arturs. Kādi namatēvi? Es nevienu neredzu…

Sīka balstiņa sacīja: — Laipni lūdzam pusdienās, Zemes radī-jum.

Arturs palūkojās visapkārt un piepeši iegaudojās.

— Fui! — viņš teica. — Uz galda ir peles!

Iestājās neērts klusums, visiem ļod zīmīgi lūkojoties uz Arturu.

Viņš cieši skatījās uz divām baltām pelēm, kas sēdēja uz galda, šķiet, viskija glāzēs. Viņš dzirdēja klusumu un pameta apkārt skatienu uz visiem pēc kārtas.

Ak! — viņš sacīja, piepeši visu saprazdams. Ak, es atvainojos, es tam nebiju īsti sagatavojies…

— Ļaujiet man jūs iepazīstināt, — teica Triljana. — Artur, šī ir pele Bendžijs.

— Sveicināts, — sacīja viena no pelēm. Tas ūsas noglāstīja kaut ko, kam būtu jābūt skārienjutīgai pultij viskija glāzei līdzīgās lietiņas iekšpusē, un glāze viegli pavirzījās uz priekšu.

Un šī ir pele Frenkijs.

Otra pele sacīja: Priecājos iepazīties. Un izdarīja tāpat.

Arturs ar pavērtu muti blenza uz pelēm.

Bet vai tad viņi…

Jā, sacīja Triļjana, viņi ir peles, ko es atvedu sev līdzi no Zemes.

Viņa ieskatījās viņam tieši acīs, un Arturam likās, ka viņa pavisam nemanāmi un rezignēti parausta plecus.

Vai tu man varētu pasniegt to b|odu ar rīvēto Arktura mega-ēzeli? — viņa vaicāja.

Slirstibirstpirts pieklājīgi noklepojās.

Ē, atvainojiet mani, viņš sacīja.

Jā, paldies, Slirstibirstpirt, spalgi teica pele Bendžijs, tu vari iet.

Ko? Ak… ē, ļoti labi, — sacīja vecais vīrs, nedaudz apjucis, — tad nu es iešu un vienkārši turpināšu darināt savus fjordus.

Ai, nu, vispār tas nebūs vajadzīgs, sacīja pele Frenkijs. Ta vien izskatās, ka mums vairs nevajadzēs jaunu Zemi. — Viņš pagrozīja savas mazās rozā ačeles. Tagad, kad mēs esam atraduši tās planētas iezemieti, kas tur bija vēl trīs sekundes pirms tās iznīcināšanas.

Ko? — šausmu pārņemts, kliedza Slirstibirstpirts. Tu nevari tā domāt! Man ir tūkstotis šļūdoņu, kas stāv gatavībā, lai pārveltos pāri Āfrikai!

Nu, varbūt tu vari ātri doties slēpošanas brīvdienās, pirms tos izārdi, dzēlīgi sacīja Frenkijs.

Slēpošanas brīvdienās! kliedza vecais vīrs. Šie šļūdoņi ir mākslas darbi! Elegand apveidi, augsti ledus kalngali, dziļas, majestātiskas aizas! Tā būtu zaimošana doties slēpot pa augsto mākslu!

Paldies tev, Slirstibirstpirt, — nelokāmi sacīja Bendžijs. Tas būs viss.

Jā, ser, — vecais virs auksti noteica, — liels jums paldies. Nu paliec sveiks, Zemes cilvēk, — viņš sacīja Arturam, ceru, ka tavs dzīvesveids nokārtosies.

Aši pamājis ar galvu pārējai sabiedrībai, viņš pagriezās un bēdīgs izgāja no istabas.

Arturs skatījās viņam nopakaļ, nezinādams, ko lai saka.

Nu bet tagad, — teica pele Bendžijs, par darīšanām.

Fords un Zeifbds saskandināja savas glāzes.

Par darīšanām! — viņi sacīja.

Atvainojiet? — vaicāja Bendžijs.

Fords paskatījās apkārt.

Piedod, es domāju, ka tu uzsauci tostu, — viņš sacīja.

Abas peles nepacietīgi skraidelēja pa saviem stikla transportlīdzekļiem. Beidzot viņas nomierinājās, un Bendžijs pavirzījās uz priekšu, lai uzrunātu Arturu.

Un nu, Zemes radījum, — viņš sacīja, situācija, kurā mēs atrodamies, būtībā ir šāda. Mēs esam, kā tu zini, vairāk vai mazāk pārvaldījuši jūsu planētu beidzamos desmit miljonus gadu, lai atrastu to nožēlojamo lietu, ko sauc par Galīgo jautājumu.

Kāpēc? Arturs skarbi vaicāja.

Nē par to mēs jau esam domājuši, iejaukdamies teica Frenkijs, bet tas neatbilst atbildei. Kāpēc?Četrdesmit divi… pats zini, tas nekur neder.

Nē, sacīja Arturs, es domāju, kāpēc jūs to esat darījuši?

Ak, es saprotu, teica Frenkijs. Nu, es domāju, ka pašās

beigās tas bija tikai ieraduma pēc, ja runājam pilnīgi atklāti. Un tas vairāk vai mazāk arī ir galvenais visa šī lieta mums ir galīgi līdz kaklam, no izredzēm to darīt vēl vienu reizi šo vinnētu apsēsto

vougonu dēļ, vaļsirdīgi sakot, man šermuļi skrien pār kauliem, vai saproti? Tā bija tikai laimīga nejaušība, ka Bendžijs un es pabeidzām mūsu īpašo darbu un laikus atstājām planētu, dodoties īsās brīvdienās, un kopš tā laika esam veikli nokārtojuši iespēju, kā tikt atpakaļ uz Magrateju, izmantojot tavu draugu labos pakalpojumus.

Magrateja ir vārti uz mūsu pašu dimensiju, iestarpināja Bendžijs.

Kopš tā laika, turpināja viņa grauzēju kārtas kolēģis, mēs esam saņēmuši patiešām milzonīgi izdevīga līguma piedāvājumu par piecdimensiju sarunu izklaides programmu un lekciju turneju mūsu pašu dimensiju smilškastē, un mēs esam stingri nolēmuši pieņemt piedāvājumu.

Es tā darītu, vai tad tu ne, Ford? uzvedinoši vaicāja Zeifods.

Ak jā, — sacīja Fords, ar lielāko prieku, uzreiz.

Arturs uzmeta viņiem skatienu, prātodams, uz kurieni tas viss tiek virzīts.

Bet mums ir jādabū prece, vai zini, sacīja Frenkijs, es domāju, ideālā variantā mums joprojām ir vajadzīgs Galīgais jautājums tādā vai citādā veidā.

Zeifods noliecās uz priekšu pretī Arturam.

Zini, — viņš sacīja, ja viņi vienkārši sēdēs tur televīzijas studijā, izskatīdamies ļoti atbrīvoti un, vai zini, tikai pieminēs, ka viņi sagadīšanās pēc zina Dzīves, Visuma un It visa atbildi, un tad galu galā viņiem nāksies atzīt, ka būtībā tā ir četrdesmit divi, tad izrāde droši vien būs pavisam īsa. Nekāda turpinājuma, vai saproti.

Mums ir jādabū kaut kas tāds, kas labi izklausās, sacīja Bendžijs.

Kaut kas tāds, kas labi izklausās? iesaucās Arturs. Galīgais jautājums, kas labi izklausās? No peļu pārīša?

Peles sabozās.

Nu, es saprotu, jā, ir ideālisms, jā, ir gods nodarboties ar tīru pētniecību, jā, ir patiesības meklējumi visās tās izpausmēs, bet diemžēl man liekas, ka pienāk brīdis, kad tev sāk likties ja vispār ir kāda reāla patiesība, tā ir tāda, ka Visuma daudzdimensiju bezgalību gandrīz noteikti pārvalda bariņš maniaku. Un, ja ir jāizvēlas starp to, vai pavadīt vēl nākamos desmit miljonus gadu, mēģinot to izdibināt, vai arī vienkārši paņemt naudu un laisties lapās, tad vismaz es varētu iztikt ar skrējienu, — sacīja Frenkijs.

Bet… — bezcerīgi iesāka Arturs.

Ei, vai tu to beidzot sapratīsi, zemieti, iejaucās Zeifods. -Tu esi tā datora matricas pēdējās paaudzes ražojums, skaidrs, un tu biji tur līdz pat tam brīdim, kad tavu planētu piedrāza, jā?

Ē…

Tātad tavas smadzenes bija datora programmas priekšpēdējās konfigurācijas organiska daļa, sacīja Fords, viņam šķita, ka diezgan saprotami.

Tiesa? prasīja Zeifods.

Nu, — Arturs šaubīdamies atteica. Viņš nebija drošs, ka jelkad būtu uzskatījis sevi par kaut kā organisku daļu. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka tā ir viena no viņa problēmām.

Citiem vārdiem sakot, — teica Bendžijs, stūrējot savu neparasto, mazo satiksmes līdzekli taisni virsū Arturam, — ir labas izredzes, ka jautājuma struktūra ir iekodēta tavā smadzeņu struktūrā, ko mēs tāpēc gribam no tevis nopirkt.

Ko, jautājumu? — prasīja Arturs.

Jā, sacīja Fords un Triļjana.

Par milzum daudz naudas, — piemetināja Zeifods.

Nē, nē, sacīja Frenkijs, tās ir smadzenes, ko mēs gribam nopirkt.

Ko!

Man likās, ka tu sacīji, ka vari viņa smadzenes nolasīt elektroniski, protestēja Fords.

Ak jā, sacīja Frenkijs, bet vispirms mums tās ir jādabū ārā. Tām ir jābūt iepriekš sagatavotām.

Apstrādātām, piebilda Bendžijs.

Sagrieztām gabaliņos.

Paldies, — kliedza Arturs, apgāzdams savu krēslu un šausmās atkāpdamies no galda.

Tas vienmēr var aizstāt, Bendžijs saprātīgi sacīja, ja tu domā, ka tas ir svarīgi.

Jā, ar elektroniskām smadzenēm, teica Frenkijs, — pietiktu ar vienkāršām.

Vienkāršām! vaimanāja Arturs.

Jā, sacīja Zeifods ar piepešu (aunu smaidu, tev tikai tās būtu jāieprogrammē sacīt «ko?» un «es nesaprotu», un «kur ir tēja?» — kas gan spētu saskatīt atšķirību?

Ko? — kliedza Arturs, atkāpdamies vēl tālāk.

Saprotat, ko es domāju? teica Zeifods un iegaudojās sāpēs, ko izraisīja kaut kas, ko tajā brīdī izdarīja Triljana.

Es pamanītu atšķirību, sacīja Arturs.

Nē, tu nepamanītu, teica pele Frenkijs, tu būtu ieprogrammēts nepamanīt.

Fords devās uz durvīm.

Paklau, man žēl, peles, vecie zēni, viņš sacīja. Es nedomāju, ka mēs esam noslēguši darījumu.

Es gan domāju, ka mums ir jānoslēdz darījums, i peles korī teica, visai burvībai vienā mirklī izgaistot no viņu pīkstošajām balstiņām. Ar smalku smilkstošu spiedzienu viņu stikla transportlīdzekļi pacēlās no galda un šūpodamies devās pa gaisu pretī

Arturam, kas klupdams kāpās atpakaļ stūri, no kura nebija tālžfc kurp iet, pavisam nespēdams tikt ar to visu galā vai kaut ko izdomāt.

Triljana viņu izmisīgi sagrāba aiz rokas un mēģināja vilkt uz durvīm, kuras Fords un Zeifods pūlējās atvērt, bet Arturs bija smags kā līķis — šķita, ka viņu hipnotizējuši gaisā peldošie grauzēji, kas metās lejup viņam pretī.

Triljana kliedza uz Arturu, bet viņš tikai skatījās ieplestu muti.

Ar vēl vienu rāvienu Fords un Zeifods atdabūja durvis vaļā. Tām otrā pusē stāvēja bariņš diezgan neglītu vīriešu, vienīgais, ko par viņiem varēja iedomāties, bija tas, ka viņi ir Magratejas būdīgo tipu banda. Ne tikai viņi paši bija neglīti, bet ari viņu medicīniskais aprīkojums nepavisam nebija jauks. Viņi uzbruka.

Tātad Arturam kuru katru bridi grasījās atvērt galvu, Triljana nespēja viņam palīdzēt, Fordam un Zcifodam grasījās gāzties virsū vairāki slepkavas, kas par viņiem bija krietni smagāki un labāk apbruņoti.

Galu galā ārkārtīgi paveicās tajā ziņā, ka tobrīd uz planētas ikviens trauksmes signāls sāka plīst vai pušu griezīgā šķindoņā.

32

ārkārtējs gadījums! ārkārtējs gadījums! visā Magra-tejā taurēja trauksmes megafoni. — Uz planētas ir piezemējies naidīgs kuģis. Bruņoti uzbrucēji 8A kvartālā. Aizsardzības pozīcijas, aizsardzības pozīcijasl

Divas peles aizkaitinātas ošņājās pa savu stikla transportlīdzekļu fragmentiem, kas gulēja uz grīdas, satriekti druskās.

— Sasodīts, — kurnēja pele Frenkijs, visa šī brēka par divām mārciņām Zemes iedzīvotāja smadzeņu. Viņš skraidelēja šurpu turpu, viņa sārtās acis liesmoja, smalkais baltais kažoks bija saslējies stāvus no statiskās elektrības.

— Vienīgais, ko mēs tagad varam darīt, — sacīja Bendžijs, pie-placis pie zemes un, domās iegrimis, glaudīdams savas ūsas, ir pacensties un viltot jautājumu, izgudrot kādu, kas izklausītos ticams.

— Sarežģīti, sacīja Frenkijs. Viņš domāja. Kā būtu ar «kas ir dzeltens un bīstams»?

Bcndžijs vienu bridi to apdomāja.

Nē, nav labs, viņš sacīja. — Neatbilst atbildei.

Viņi uz dažām sekundēm apklusa.

Nu labi, — teica Bendžijs. — «Ko jūs iegūstat, ja sareizināt seši ar septiņi?»

Nē, nē, pārāk burtiski, pārāk faktiski, iebilda Frenkijs, tas nenoturētu derību slēdzēju interesi.

Atkal viņi domāja.

Tad Frenkijs sacīja: — Man ir ideja. «Cik ceļu cilvēkam jānostaigā?»1

Ak, — iesaucās Bendžijs. Ahā, tas nu izklausās daudzsološi! Viņš paviļāja frāzi mutē. Jā, viņš sacīja, tas ir pirmšķirīgs! Izklausās ļoti nozīmīgi, īstenībā neierobežojot ar vispār kaut kādu nozīmi. «Cik ceļu cilvēkam jānostaigā? Četrdesmit divi.» Lieliski, lieliski, tas viņus apmānīs. Frcnkij, mazulīt, mēs esam glābti!

Priecīgā satraukumā viņi metās straujā un līksmā dejā.

Netālu no viņiem uz grīdas gulēja vairāki diezgan neglīti vīrieši, kas galvas rajonā bija saņēmuši sitienus ar dažām smagām dizaina godalgām.

Pusjūdzi tālāk četri augumi skraidelēja pa gaiteni, meklēdami izeju. Viņi ieskrēja plašā datortelpā un mežonīgi skatījās visapkārt.

Kā tu domā, Zeifod, pa kuru ceļu? vaicāja Fords.

Uz labu laimi es teiktu, šeit uz priekšu, sacīja Zeifods, skriedams prom pa labi starp datoru rindu un sienu. Pārējie devās viņam nopakaļ. Piepeši viņu apturēja nīcināvētāja enerģijas lādiņš, kas pāršķēla gaisu dažas collas viņa priekšā un izcepa mazu blakus-sienas gabalu.

Balss skaļruni sacīja: Labi, Bīblbroks, paliec tieši tur, kur esi.

Mēs tevi esam iedzinuši strupceļā.

Menti! nošņācās Zeifods un picplaka pie zemes. Vai tu vispār gribi mēģināt uzminēt, Ford?

Labi, šeit, sacīja Fords, un viņi visi četri skrēja pa eju starp divām datoru rindām.

Ejas galā parādījās smagi bruņots skafandrā tērpts augums, kas vicināja ļaunu nīcināvētāja šauteni.

Mēs negribam tevi nošaut, Bīblbroks! kliedza augums.

Tas man ir tieši pa prātam! atkliedza Zeifods un ienira plašā spraugā starp divām datu apstrādes sekcijām.

Pārējie iemetās aiz viņa.

Viņi ir divi, sacīja Triljana. Mēs esam iedzīti strupceļā.

Viņi iespiedās stūri starp lielu datora datu banku un sienu.

Viņi aizturēja elpu un gaidīja.

Piepeši gaiss bija pilns ar sprāgstošiem enerģijas lādiņiem, abiem policistiem vienlaicīgi atklājot uz viņiem uguni.

Ei, viņi šauj uz mums, sacīja Arturs, saritinādamies ciešā kamolā, es domāju, ka viņi teica, ka negrib to darīt.

Jā, es domāju, ka viņi tā teica, piekrita Fords.

Zeifods uz īsu bridi pabāza galvu, pakļaujot sevi briesmām.

Ei, viņš sauca, man šķita, jūs sacījāt, ka negribat mūs nošaut! un atkal ienira.

Viņi gaidīja.

Pēc briža balss atbildēja:

Nav viegli būt mentam!

Ko viņš sacīja? pārsteigumā čukstus vaicāja Fords.

Viņš sacīja, ka nav viegli būt mentam.

Nu, tā, protams, ir viņa problēma, vai ne?

Man tā bija licies.

Fords kliedza:

— Ei, paklausies! Es domāju, ka mums ir pietiekami daudz savu problēmu, ko rada tas, ka jūs uz mums šaujat, — ja vien jūs varētu iztikt bez jūsu problēmu uzgrūšanas mums virsū, es domāju, mums visiem būtu vieglāk tikt galā!

Vēl viena pauze, un tad atkal ierunājās skaļrunis.

Tagad paklausieties, puiši, sacīja balss skaļrunī, jums nav darīšana ar kādiem muļķīgiem nenozīmīgiem plānprātiņiem, kam ir šauras pierītes un mazas cūku ačeles un kas to vien jēdz, kā nospiest gaili, un nespēj parunāties, mēs esam inteliģenti, gādīgi puiši, kas tev droši vien gluži labi patiktu, ja tu mūs satiktu draudzīgā sabiedrībā! Es nestaigāju apkārt, nepelnīti nošaudams cilvēkus un tad pēcāk ar to plātīdamies noplukušos kosmosa klaidoņu bāros, kā daži citi menti, ko es varētu nosaukt vārdā! Es staigāju apkārt, nepelnīti nošaudams cilvēkus, un tad pēcāk stundām ilgi izmisīgi stāstu savai draudzenei, cik ļoti tas mani nomoka!

— Un es rakstu romānus! iejaucās otrs policists. Kaut ari neviens no tiem vēl nav publicēts, tā ka es tevi laikus brīdinu, ka esmu nīiigrā noskaņojumā!

Forda acis pa pusei izsprāga ārā no dobumiem. Kas ir šie puiši? — viņš jautāja.

— Nezinu, — sacīja Zeifods, šķiet, man labāk patika, kad viņi šaudījās.

— Nu tātad, vai jūs klusi iznāksiet laukā, — atkal kliedza viens no policistiem, vai arī ļausiet mums jūs no turienes izsvēpēt?

— Un kam tu dotu priekšroku? kliedza Fords.

Milisekundi vēlāk gaiss viņu apkārtnē atkal sāka vārīties, nīci-

nāvētāja lādiņam pēc lādiņa ietriecoties datoru rindā, kas atradās viņiem priekšā.

Vairākas sekundes turpinājās neizturami intensīva apšaude.

Kad tā apstājās, dažus mirkļus valdīja gandrīz klusums, kura lēnām izdzisa atbalsis.

— Vai jūs vēl tur esat? sauca viens no policistiem.

— Jā, — viņi sauca pretī.

— Mēs no tā neguvām nekādu prieku, kliedza otrs policists.

— To mēs pamanījām, — atkliedza Fords.

— Un nu, uzklausi mūs, Bīblbroks, un labāk būs, ja klausīsies vērīgi!

— Kāpēc? — Zcifods sauca pretī.

— Tāpēc ka, policists kliedza, tas būs ļoti prātīgi un patiešām interesanti, un cilvēciski! Tātad vai nu jūs visi tagad padosieties un ļausiet mums jūs mazliet iekaustīt, kaut ari, protams, ne ļoti stipri, jo mēs stingri iestājamies pret nevajadzīgu vardarbību, vai ari mēs uzlaidīsim gaisā visu šo planētu un, iespējams, vēl vienu vai divas citas, ko pamanījām savā ceļā uz šejieni!

Bet tas ir galīgs vājprāts! kliedza Triljana. Jūs taču to nedarīsiet!

Ak jā, mēs darīsim gan, sauca policists, vai ne? viņš jautāja otram.

Ak jā, mums tas būs jādara, par to nav šaubu, otrs atsaucās.

Bet kāpēc? — prasīja Triljana.

Jo ir dažas lietas, kas ir jādara pat tad, ja tu esi labi informēts, brīvi domājošs ments, kas zina visu par jutīgumu un pārējo!

Es vienkārši neticu šiem puišiem, galvu kratīdams, murmināja Fords.

Viens policists sauca otram: Vai mēs viņus atkal mazliet pašausim?

Jā, kāpēc gan ne?

Viņi atklāja vēl vienu elektriskās sprostuguns kārtu.

1

«Cik ceļu cilvēkam jānostaigā?» ir Boba Dilana populārās pretkara dziesmas

«Blotvin' in the » (196s) pirmā rindiņa. Lokalizētajā latviešu tulkojumā dziesmas nosaukums ir «Atbildi zina tikai vēji». Tulkotājas pin.

Karstums un troksnis bija gluži fantastisks. Datorbanka lēnām bija sākusi sadalīties gabalos. Gandrīz visa tās priekšpuse bija izkususi, un biezas kausēta metāla urdziņas aizlocījās uz turieni, kur viņi tupēja. Viņi saspiedās vēl dziļāk stūrītī un gaidīja beigas.

33

Bet beigas nekad nepienāca, vismaz ne tad.

Gluži negaidot sprostuguns mitējās, un piepešo klusumu pēc tam pārtrauca tikai apslāpēta guldzoņa un pāris būkšķu.

Četrotne cieši uzlūkoja cits citu.

— Kas notika? — vaicāja Arturs.

— Viņi apstājās, — sacīja Zeifods, paraustīdams plecus.

— Kāpēc?

— Nezinu, vai tu gribi iet un viņiem to pavaicāt?

— Nē.

Viņi gaidīja.

— Hallo? — iekliedzās Fords.

Nekādas atbildes.

— Tas ir savādi.

— Varbūt tās ir lamatas.

Viņiem nav tik daudz prāta.

— Kas tie bija par būkšķiem?

— Nezinu.

Viņi gaidīja vēl dažas sekundes.

— Labi, — sacīja Fords, es iešu paskatīties.

Viņš pārlaida skatienu pārējiem.

— Vai neviens neteiks: «Nē, tu droši vien to nevari, ļauj man iet tavā vietā»?

Viņi visi pakratīja galvas.

— Nu labi, — viņš sacīja un piecēlās.

īsu bridi nekas nenotika.

Tad, pēc kādas sekundes, nekas turpināja nenotikt. Fords pētoši lūkojās caur biezajiem dūmiem, kas gāzās ārā no degošā datora.

Piesardzīgi viņš izgāja atklātā telpā.

Joprojām nekas nenotika.

Divdesmit jardus tālāk viņš caur dūmiem varēja miglaini saskatīt viena policista augumu skafandrā. Viņš gulēja uz zemes saburzītā kaudzē. Divdesmit jardus uz citu pusi gulēja otrs vīrietis. Neviens cits nekur nebija redzams.

Fordam tas likās ārkārtīgi savādi.

Lēni, nervozi viņš tuvojās pirmajam policistam. Ķermenis gulēja nomierinoši nekustīgs, kad viņš tam tuvojās, un turpināja gulēt nomierinoši nekustīgi, kad viņš to sasniedza un uzlika savu kāju uz nīcināvētāja šautenes, kas joprojām šūpojās menta ļenganajos pirkstos.

Viņš noliecās un pacēla šauteni, nesaskardamies ar pretestību.

Policists pavisam nepārprotami bija miris.

Ātra apskate atklāja, ka viņš nācis no Blegulona Kapas viņš bija metānu elpojoša dzīvības forma, kas atkarīga no sava skafandra, lai izdzīvotu Magratejas retinātajā skābekļa atmosfērā.

Izskatījās, ka pie viņa mugursomas piestiprinātais dzīvību nodrošinošās sistēmas sīciņais dators ir neparedzēti uzsprādzis.

Fords tajā parakņājās, būdams krietni pārsteigts. Šiem miniatūrajiem skafandra datoriem galvenajā kuģa datorā parasti bija pilna drošības kopija, ar kuru tic bija tieši saistīti caur apakšētu. Šāda sistēma ir nodrošināta pret avārijām visos apstākļos, izņemot pilnīgu atgriezeniskās saites trūkumu, un tas nu bija kaut kas nedzirdēts.

Fords steidzās pie otra gulošā ķermeņa un atklāja, ka ar viņu bija notikusi tieši tā pati neiespējamā lieta, jādomā, ka vienlaicīgi.

Viņš paaicināja pārējos paskatīties. Viņi atnāca, dalījās izbrīnā, bet ne zinātkārē.

Lasāmies ātri projām no šīs bedres, sacīja Zcifods. Ja vienalga kas, ko es šķietami meklēju, ir šeit, es to negribu. Viņš sagrāba otru nīcināvētāja šauteni, uzspridzināja pilnīgi nekaitīgu grāmatvedības datoru un izmetās gaitenī, pārējie viņam sekoja. Viņš bezmaz vai saspridzināja lupatu lēveros gaisa mašīnu, kas, viņus gaidīdama, stāvēja dažus jardus tālāk.

Gaisa mašīna bija tukša, bet Arturs zināja, ka tā pieder Slirsti-birstpirtam.

Pie nepārblīvētās instrumentu pults daļas viņš tajā bija atstājis piespraustu zīmīti. Zīmītē bija uzvilkta bulta, kas norādīja uz vienu no vadības ierīcēm.

Tur bija rakstīts: Sī, iespējams, ir vislabākā poga, kuru nospiest.

34

Gaisa mašīna, kurā viņi sēdēja, ar ātrumu, kas pārsniedza R17, izšāvās cauri tērauda tuneļiem, kas izveda ārā uz drausmīgās planētas virsmas, ko tagad bija sagrābusi vēl viena drūma rīta krēsla. Uz zemes sastinga spokainas, pelēkas gaismas.

R ir ātruma mērvienība, definēta kā saprātīgs ceļošanas ātrums, kas ir piemērots veselības un garīgās labklājības saglabāšanai un ļauj nenokavēt vairāk nekā, teiksim, piecas minūtes. Tāpēc tas nepārprotami ir gandrīz bezgalīgi mainīgs skaitlis, kas atkarīgs no apstākļiem, jo pirmie divi faktori mainās ne tikai ar ātrumu, kurš ir pieņemts par absolūto, bet ari ar trešā faktora apzināšanos. Ja vien pret to neizturas ar nesatricināmu mieru, šis vienādojums rezultātā dos ievērojamu stresu, čūlas un pat nāvi.

R17 nav nemainīgs ātrums, bet tas nepārprotami ir daudz par lielu.

Gaisa mašīna traucās ar ātrumu R17 un lielāku, novietoja viņus blakus «Zelta sirdij», kas sastingusi stāvēja uz sasalušās zemes kā

izbalojis kauls, un tad pati spēji aizmetās atpakaļ tajā virzienā, no kurienes viņi bija atnākuši, jādomā, ka svarīgās darīšanās.

Viņu četrotne drebinādamās stāvēja un skatījās uz kuģi.

Tam blakus stāvēja vēl viens.

Tas bija Blcgulona Kapas policijas kuģis, sipolveida haizivij līdzīga lietiņa, zilganpelēkzaļā krāsā un viss noklāts melniem, ar trafaretu uzkrāsotiem burtiem dažādās lieluma un nedraudzlguma pakāpēs. Burti informēja ikvienu, kas ņēmās tos izlasīt, par to, no kurienes bija kuģis, kādai policijas nodaļai tas bija nodots un kur jāpievieno enerģijas padeve.

Tas izskatījās kaut kā nedabiski tumšs un kluss, pat ja ņem vērā, ka tas bija kuģis, kura divu vīru komanda tajā brīdī gulēja nosmakuši dūmu pildītā kamerā vairākas jūdzes zem zemes. Tā ir viena no tām neparastajām lietām, ko nav iespējams izskaidrot vai definēt, bet ko var sajust tad, kad kuģis ir pilnīgi miris.

Fords varēja to sajust, un viņam tas likās ļoti noslēpumaini -šķita, ka kuģis un divi policisti ir pavisam spontāni nomiruši. Kā rādīja viņa pieredze, Visumā tā gluži vienkārši nenotika.

Ari pārējie trīs to varēja manīt, bet vēl vairāk viņi varēja sajust griezīgo aukstumu un steidzās atpakaļ iekšā «Zelta sirdī», ciezdami no akūtas nezinātkāres lēkmes.

Fords palika ārā un devās apskatīt Blegulona kuģi. Ejot viņš gandrīz paklupa pār sastingušu tērauda augumu, kas ar seju uz leju gulēja aukstajos putekļos.

Mārvin! viņš iesaucās. Ko tu dari?

Nedomā, ka tev mani vispār būtu jāievēro, lūdzu, atskanēja apslāpēta dūkšana.

Bet kā tu jūties, metālvīr? vaicāja Fords.

Ļoti depresīvi.

Kas lēcies?

Es nezinu, sacīja Mārvins, vai tad es ar savām kājām varu palēkāt?

Kāpēc, jautāja Fords, apmezdamies uz zemes viņam blakus un drebinādamies, — tu guli ar seju putekļos?

Tas ir ļoti iedarbīgs paņēmiens, kā būt nožēlojamam, sacīja Mārvins. Neizliecies, ka tu gribi ar mani runāt, es zinu, ka tu mani ienīsti.

— Nē, es tevi neienīstu.

Jā, tu ienīsti gan, ikviens mani ienīst. Tā ir Visuma stāvokļa daļa. Man tikai jāparunā ar kādu, un viņi sāk mani ienīst. Pat roboti mani ienīst. Ja tu mani vienkārši ignorēsi, es domāju, ka laikam iešu projām.

Viņš uzstutēja sevi uz kājām un stāvēja, apņēmīgi skatīdamies pretējā virzienā.

Tas kuģis mani ienīda, viņš nomākti sacīja, norādīdams uz policijas kuģi.

Tas kuģis? — piepeši satraukts, jautāja Fords. Kas ar to notika? Vai tu to zini?

— Tas mani ienīda, jo es ar to parunājos.

Tu parunājies ar to? — iesaucās Fords. Ko tu ar to gribi teikt, ka tu ar to parunājies?

— Vienkārši. Man kļuva ļoti garlaicīgi, un es jutos depresīvi, tāpēc gāju un pieslēdzos pie tā ārējās datoru barošanas ligzdas. Es runāju ar datoru gari un plaši un tam izskaidroju savus uzskatus par Visumu, sacīja Mārvins.

— Un kas notika? uzstāja Fords.

Tas izdarīja pašnāvību, teica Mārvins un cēli aizsoļoja atpakaļ uz «Zelta sirdi».

35

Tajā naktī, kad «Zelta sirds» bija aizņemta, radot nedaudzu gaismas gadu atstatumu starp sevi un Zirga Galvas miglāju, Zeifods zvilnēja zem mazas palmiņas uz komandtiltiņa, cenzdamies savas smadzenes ietriekt formā ar milzum daudziem Visgalakdkas gul-dzoņdragātājicm; Fords un Triljana sēdēja stūri, apspriezdami dzīvi un jautājumus, kas no tās izriet; un Arturs nolikās gultā, lai pārlaistu acis Forda «Galaktikas ceļveža stopētājiem» eksemplāram. Tā kā viņam būs jādzīvo šajā vietā, labāk ķerties klāt un kaut ko uzzināt par to, viņš sprieda.

Viņš uzdūrās šādam šķirklim.

«Ikkatras nozīmīgākās Galaktikas civilizācijas vēsturei ir tendence iziet cauri trim noteiktām fāzēm: izdzīvošanas, pētījumu un izsmalcinātības fāzēm, kas citādi zināmas ar nosaukumu Kā, Kāpēc un Kur fāze. Piemēram, pirmo fāzi raksturo jautājums «kā mēs varam ēst?», otro -jautājums «kāpēc mēs ēdam?» un trešo-jautājums «kur mēs pusdienosim?».»

Viņš nekur tālāk netika, jo iezvanīdamies atdzīvojās kuģa iekšējais telefons.

Ei, Zemes cilvēk? Vai tu esi izsalcis, mazais? vaicāja Zei-foda balss.

Ē, nujā, es pieņemu, ka esmu mazliet izbadējies, E atbildēja Arturs.

Labi, mazais, tad turies cieši, sacīja Zeifods. Mēs ātri iekodīsim «Restorānā Visuma galā».

Content

Adamss Duglass Galaktikas ceļvedis stopētājiem-1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35