Adamss Duglass

Galaktikas ceļvedis stopētājiem-2. Restorāns Visuma galā

Duglass Adamss

Galaktikas ceļvedis stopētājiem-2. Restorāns Visuma galā

1

īss līdzšinējo notikumu  atstāsts.

Sākumā tika radīts Visums.

Tas ārkārtīgi saniknoja milzum daudz cilvēku, un to bieži uzskata par neveiksmīgu gājienu.

Daudzas rases tic, ka Visumu radīja kaut kāds Dievs, lai gan džatravārtidu tauta no Viltvodles VI tic, ka būtībā visu Visumu no sava deguna izšķaudīja radījums, ko sauc par Lielo Zaļo Apčī-lēkmi.

Džatravārtidi, kas dzīvo nepārtrauktās bailēs no laika, ko paši sauc par Lielā baltā kabatlakatiņa atnākšanu, ir mazi, zili radījumi tiem katram ir vairāk par piecdesmit rokām; viņi ir unikāli tāpēc, ka ir vienīgā rase vēsturē, kas izgudrojusi pūšamo dezodorantu vēl pirms riteņa.

Tomēr Lielā Zaļā Apčīlēkmes teorija nav guvusi plašu atzinību ārpus Viltvodles VI robežām, tādēļ pastāvīgi tiek meklēti citi skaidrojumi, jo Visums taču ir tik noslēpumaina vieta.

Piemēram, hipersaprātīgu visdimensiju būtņu rase reiz uzbūvēja milzum lielu superdatoru, ko sauca par Dziļo Domu, lai reizi par visām reizēm izskaitļotu atbildi uz Galīgo jautājumu par Dzīvi, Visumu un It visu.

Septiņarpus miljonus gadu Dziļā Doma skaitļoja un rēķināja, un beigās paziņoja, ka atbilde būtībā ir «četrdesmit divi», — un tāpēc bija jāuzbūvē vēl viens, pat vēl lielāks dators, lai atklātu, kāds tad īsti ir jautājums.

Un šis dators, ko sauca par Zemi, bija tik liels, ka to bieži kļūdaini noturēja par planētu it īpaši dīvainās, pērtiķiem līdzīgās būtnes, kas klaiņoja pa tā virsmu, nepavisam neapzinoties, ka gluži vienkārši bija daļa no gigantiska datora programmas. Un tas ir ļoti savādi, jo, nezinot šo tik ļoti vienkāršo un acīmredzamo faktu, visā uz Zemes notiekošajā droši vien nevarēja saskatīt ne vismazāko jēgu-

Tomēr tieši pirms izšķirošā rādījumu nolasīšanas brīža Zemi negaidot iznīcināja vougoni, lai atbrīvotu vietu tā viņi apgalvoja -jaunam hipertelpas apvedceļam, un tādā kārtā visas cerības atklāt dzīves jēgu bija zudušas uz mūžiem.

Tā varētu šķist.

Divi no šiem savādajiem, pērtiķiem līdzīgajiem radījumiem izdzīvoja.

Arturs Dents izglābās pašā pēdējā brīdī, jo kāds viņa sens draugs, Fords Prifekts, pēkšņi izrādījās esam no mazas planētas Betelgeizes tuvumā un nevis no Gildfordas, kā bija apgalvojis, un, kas vēl svarīgāk, viņš zināja, kā nostopēt lidojošos šķīvīšus.

Trisija Makmilana vai Triļjana jau sešus mēnešus agrāk bija aizlaidusies no planētas kopā ar Zeifodu Bīblbroksu, tolaik Galaktikas prezidentu.

Divi izdzīvojušie.

Viņi ir viss, kas atlicis no vislielākā eksperimenta, kads jebkad ticis veikts atrast Galīgo jautājumu un Galīgo atbildi uz Dzīvi, Visumu un It visu.

Un nepilnu pusmiljonu jūdžu no tās vietas, kur zvaigžņu kuģis laiski peld pa melnummelno kosmosa tumsību, viņiem pretim lēnām virzās vougonu kuģis.

2

Tāpat kā citi vouganu kuģi, ari šis izskatījās tā, it kā nebūtu vis konstruēts, bet vienkārši sarecināts. Netīkamie dzeltenie klunkuči un būves, kas izvirzījās uz āru trulos leņķos, būtu izķēmojuši paskatu lielākajai dajai kuģu, bet šajā gadījumā tas diemžēl nebija iespējams. Debesīs ir novērotas ari neglītākas parādības, taču to aculiecinieki nav pārāk uzticami.

Faktiski, lai ieraudzītu kaut ko krietni neglītāku par vougonu kuģi, būtu jādodas tajā iekšā un jāpaskatās uz pašu vougonu. Tomēr, ja būsi gudrs, tad deši to tu vairīsies darīt, tāpēc ka caurmēra vougons nedomās divreiz, pirms tev nodarīs kaut ko tik bezjēdzīgi derdzīgu, ka tu vēlēsies, kaut nemaz nebūtu piedzimis vai (skaidrāk izsakoties) kaut vougons nemaz nebūtu piedzimis.

Caurmēra vougons laikam nedomātu pat vienreiz. Viņi ir vientiesīgi, ietiepīgi radījumi ar gliemeža smadzenēm, jo patiešām nav radīti domāšanai. Analizējot vougonu anatomiju, atklājas, ka to smadzenes sākotnēji bijušas stipri deformētas, nevietā novietotas un dispeptiskas aknas. Tā ka pats taisnīgākais, ko var pateikt par vougoniem, ir tas, ka viņi zina, kas viņiem patīk, un tas parasti ir saistīts ar cilvēku sāpināšanu un, kad vien iespējams, negantiem dusmu uzplūdiem.

Toties viņiem netīk pamest darbu pusratā. It īpaši tas attiecas uz šo vougonu un dažadu iemeslu dēļ uz šo darbu.

Šis vougons bija kapteinis Prostetniks Vougons Dželcs no Galaktikas hipertelpas plānošanas padomes, un viņa darbs bija sagraut tā saukto planētu Zemi.

Neizsakāmi nejaukais ķermenis grozījās nepiemērotajā, gļotainajā sēdeklī un cieši vērās videomonitorā. Vougoni sistemātiski novēroja zvaigžņu kuģi «Zelta sirds».

Viņu pārāk neuztrauca tas, ka «Zelta sirds» ar bezgalīgas neiespējamības dzinēju bija visskaistākais un visrevolucionārākais kuģis, kāds jebkad uzbūvēts. Estētika un tehnoloģija šim vougonam bija kā aizzieģelētas un ja notiktu pēc viņa prāta an sadedzinātas un apraktas grāmatas.

Vēl jo mazāk viņa prātu nodarbināja fakts, ka uz «Zelta sirds» klāja atradās Zeifods Bīblbrokss. Zeifods Bīblbrokss tagad bija Galaktikas eksprezidents, un, lai gan visi policijas spēki Galaktikā pašlaik dzinās pakaļ gan viņam, gan šim kuģim, ko viņš bija nozadzis, tas šo vougonu neinteresēja.

Viņam bija darāms kas cits.

Ir teikts, ka vougoni nestāv pāri mazai kukuļošanai un uzpirkšanai, gluži tāpat kā jūra nestāv pāri mākoņiem, un šajā gadījumā tā bija nenoliedzama patiesība. Kad Prostetniks dzirdēja atskanam vārdus «godīgums» vai «morāls taisnīgums», viņš pasniedzās pēc savas vārdnīcas, bet, kad dzirdēja šķindam skaidru naudu lielos daudzumos, tad pasniedzās pēc likumu grāmatas un aizmeta to prom.

Tik nepielūdzami tiekdamies izpostīt Zemi un visu, kas tur atradās, viņš nedaudz pārkāpa un pārsniedza savas profesionālā pienākuma prasības. Tika pat apšaubīts, vai iepriekšminēto apvedceļu īstenībā vispār būvēs, tomēr šo lietu pieklusināja.

Vougons noņurdēja atbaidošu apmierinājuma rūcienu.

Dator, viņš ķērca, sazvani manu smadzeņu aprūpes speciālistu.

Pēc dažām sekundēm ekrānā parādījās Sprūda Pusknauķa seja, kas smaidīja kā cilvēks, kurš zina, ka atrodas desmit gaismas gadu attālumā no vougona sejas, uz kuru viņš skatījās. Smaidam bija piejaucies ari ironijas atspīdums. Lai gan šis vougons par viņu nemitīgi izteicās kā par «manu personisko smadzeņu aprūpes speciālistu», tam nebija daudz smadzeņu, ko aprūpēt, un faktiski Pus-knauķis pats nodarbināja vougonu. Viņš maksāja šausmīgi daudz naudas, lai vougons paveiktu dažus ļoti netīrus darbiņus. Būdams viens no Galaktikas visizcilākajiem un veiksmīgākajiem psihiatriem, viņš kopā ar savu kolēģu konsorciju bija nobriedis iztērēt šausmīgi daudz naudas, kad likās, ka uz spēles varētu būt visa psihiatrijas nākotne.

Nu, viņš teica, sveicināts, mans vougonu kapteini Prostet-nik, kā mēs jūtamies šodien?

Vougonu kapteinis viņam izstāstīja,, ka dažu beidzamo stundu laikā bija iznīdējis gandrīz pusi savas komandas, lai to disciplinētu. Pusknauķa smaids ne uz bridi neapdzisa.

Nu, viņš sacīja, vai zināt, es domāju, ka tā ir pilnīgi normāla vougona uzvedība. Agresīvo instinktu dabiska un veselīga novirzīšana bezjēdzīgas vardarbības aktos.

Tas, rūca vougons, ir tas, ko tu vienmēr saki.

Nu, Pusknauķis atbildēja, es domāju, ka tā ir pilnīgi normāla psihiatra uzvedība. Labi. Skaidrs, ka mūsu garīgais stāvoklis

šodien ir ļoti labs. Tagad izstāstiet man, ka sokas ar kaujas uzdevumu?

Mēs esam noteikuši kuģa atrašanās vietu.

Brīnišķīgi, teica Pusknauķis, brīnišķīgi! Un kas ir uz klāja?

Zemietis ir tur.

Lieliski! Un…?

Mātīte no tās pašas planētas. Viņi ir pēdējie.

Labi, labi, Pusknauķis staroja. Kas vēl?

Tas Prifekts.

-Jā?

Un Zeifods Bīblbrokss.

Uz brīdi Pusknauķa smaids apdzisa.

Ak jā, viņš sacīja, es to jau gaidīju. Tas ir ļoti nožēlojami.

Personisks draugs? — apjautājās vougons, kas kādreiz kaut kur bija padzirdējis šo izteicienu un nolēmis to izmēģināt.

Ai nē, atbildēja Pusknauķis, vai zināt, manā profesijā personiskus draugus neiegūst.

Ahā, ņurdēja vougons, profesionāla objektivitāte.

Nē, Pusknauķis priecīgi atteica, mums vienkārši uz to nav ķēriena.

Viņš pieklusa. Viņa mute turpināja smaidīt, bet acis nedaudz samiedzās.

Bet Bīblbrokss, vai zināt, — viņš sacīja, ir viens no maniem visizdevīgākajiem klientiem. Viņam bija tādas personības problēmas, kas pārspēja jebkurus psihoanalītiķu sapņus. Pusknauķis mazliet vēl pakavējās pie šīs domas un tad to negribīgi atvairīja.

Lai nu kā, — viņš noprasīja, vai esat gatavs izpildīt uzdevumu?

Jā-

Labi. Nekavējoties iznīciniet kuģi!

Un kā ar Bīblbroksu?

Nu, Pusknauķis skanīgi atbildēja, Zeifods ir tikai tas puisis, vai ne?

Viņš nozuda no ekrāna.

Vougonu kapteinis nospieda skaļruņa pogu, kas viņu savienoja ar komandas adiekām.

Uzbrukumā, viņš teica.

Tieši tajā mirklī Zeifods Bīblbrokss atradās savā kajītē un ļoti skaļi lādējās. Pirms divām stundām Galaktikas eksprezidents bija teicis, ka dosies ātri iekost uz restorānu Visuma galā, pēc tam pamatīgi saplēsās ar kuģa datoru un nikni aizmetās uz savu kajīti, kliegdams, ka aprēķināšot neiespējamības koeficientu ar zīmuli.

«Zelta sirds» neiespējamības dzinējs padarīja to par visspēcīgāko un visneparedzamāko kuģi no visiem. Nebija nekā tāda, kas tam nebūtu pa spēkam, ja vien tu zināji, tieši cik neiespējama bija varbūtība, ka reiz varētu notikt tas, ko tu gribēji.

Bīblbrokss bija nozadzis šo kuģi tieši tad, kad viņam kā prezidentam bija paredzēts to palaist pirmajā lidojumā. Viņš nezināja, kāpēc bija tā rīkojies, ja neņem vērā to, ka viņam kuģis patika.

Viņš nezināja arī, kāpēc bija kļuvis par Galaktikas prezidentu, ja neņem vērā, ka būt par prezidentu šķita esam tīra izprieca.

Viņš zināja gan, ka bija ari labāki iemesli, tomēr tie bija aprakti kaut kur abās smadzenēs, kādā tumšā, aizslēgtā segmentā. Viņš vēlējās, kaut abu smadzeņu tumšie, aizslēgtie segmenti pazustu, tāpēc ka tie laiku pa laikam uz bridi uzradās un no tiem prāta gaišajos, jautrajos segmentos parādījās savādas domas, kas mēģināja novirzīt viņu no tā, ko pats uzskatīja par savas dzīves galveno nodarbošanos, proti, apbrīnojami labi pavadīt laiku.

Šobrīd viņš nepavadīja laiku apbrīnojami labi. Bija izbeigusies pacietība un zīmuļi, un viņš jutās ļoti izsalcis.

Ka tevi meteors! Bīblbrokss kliedza.

Tieši tajā bridi Fords Prifekts atradās gaisā. Ne jau tāpēc, ka kaut kas nebūtu kārtībā ar kuģa mākslīgo gravitācijas lauku, bet tāpēc, ka viņš lēca lejā pa kāpņu šahtu, kas veda uz kuģa apkalpes privātajām kajītēm. Tas bija ļoti augsts lēciens, ja to gribēja paveikt vienā piegājienā, un viņš neveikli piezemējās, paklupa, atguvās, traucās pa gaiteni, aizlidināja pa gaisu pārīti miniatūru apkalpošanas robotu, apšļūca ap stūri, iedrāzās Zeifoda durvīs un paskaidroja savas ierašanās iemeslu.

Vougoni, — viņš teica.

īsu bridi pirms tam Arturs Dents bija iznācis no savas kajītes, lai iebaudītu tasi tējas. Šos meklējumus viņš neuzsāka ar milzīgu optimismu, jo zināja, ka vienīgais karsto dzērienu avots visā kuģī bija neizglītots aparatūras gabals, ko ražojusi Sīriusa Kibernētikas korporācija. Gudro agregātu sauca par uzturmātikas dzērienu sintezatoru, un viņš ar to bija saskāries jau agrāk.

Tas solījās izgatavot visplašāko iespējamo dzērienu klāstu, lai ikviens, kas vien gribēja izmantot aparātu, saņemtu savai personiskajai gaumei un vielmaiņai pielāgotu dzērienu. Tomēr nemainīgi pasūtītāja rokās nonāca plastmasas tase, piepildīta ar šķidrumu, kas bija gandrīz, bet ne pilnīgi, pavisam atšķirīgs no tējas.

Arturs mēģināja ievilkt šo priekšmetu diskusijā.

Tēju! viņš uzsauca.

Dalies un izbaudi, aparāts atbildēja, tomēr pasniedza viņam vēl vienu tasi salkanā šķidruma.

Viņš to aizsvieda projām.

Dalies un izbaudi, aparāts atkārtoja un pasniedza vēl vienu tasi.

«Dalies un izbaudi» ir ļoti veiksmīgās Sīriusa Kibernētikas korporācijas Sūdzību nodaļas moto. Sūdzību nodaļa pašlaik pārklāj trīs vidēja lieluma planētu visus lielākos sauszemes apgabalus un ir vienīgā korporācijas sastāvdaļa, kam pēdējo gadu laikā vienmēr bijusi peļņa.

Moto stāv vai drīzāk stāvēja uzrakstīts ar trīs jūdžu augstiem apgaismotiem burtiem netālu no Sūdzību nodaļas kosmodroma uz īdreksa. Diemžēl uzraksta svars bija tik varens, ka neilgi pēc tam, kad tas bija uzstādīts, grunts zem burtiem iebruka, un tie pa pusei iegāzās daudzu jaunu un talantīgu sūdzību administratoru nu jau nelaiķu birojos.

Burtu augšējās daļas, kas redzamas no ārpuses, vietējā valodā nozīmē «Ej, iebāz savu galvu cūkā», tāpēc tagad tās apgaismo tikai īpašu svinību laikā.

Arturs aizsvieda projām sesto tasi šķidruma.

Paklausies, aparāta gabal, viņš sacīja, tu lielies, ka vari sintezēt visus dzērienus, kādi vien pastāv, tad kāpēc visu laiku man pasniedz to pašu nebaudāmo žļurgu?

Barības vielu un patīkamu sajūtu dati, purpināja aparāts. Dalies un izbaudi.

Tas garšo pretīgi!

Ja esi izbaudījis visu, ko var sniegt šis dzēriens, — aparāts turpināja, kāpēc tev nedalīties tajā ar saviem draugiem?

Tāpēc, Arturs dzēlīgi atbildēja, ka negribu viņus zaudēt. Vai tu pacentīsies aptvert, ko tev saku? Tas dzēriens…

Tas dzēriens, aparāts mīlīgi teica, bija individuāli pielāgots, lai atbilstu tavām personiskajām barības vielu uzņemšanas un baudas prasībām.

Ai, Arturs nopūtās, tādā gadījumā es esmu diētai pakļauts mazohists, ko?

_ Dalies un izbaudi.

Aizveries!

Vai tas būs viss?

Arturs nolēma padoties.

Jā, viņš atteica.

Taču tad nolēma nolādēts, viņš nepadosies.

Nē, viņš sacīja, — paklausies, tas ir ļoti, ļoti vienkārši… viss, ko es gribu… ir tase tējas. Un tu man vienu pagatavosi. Ciet klusu un klausies.

Un viņš apsēdās, un pastāstīja uzturmātikas aparātam par Indiju, viņš tam pastāstīja par Ķīnu un Ceilonu. Par platām lapām, kas žāvējas saulē, par sudraba tējkannām. Viņš tam pastāstīja par tējas dzeršanu vasaras pēcpusdienās piemājas zālienā, īpaši pieminot piena ieliešanu pirms tējas, lai karstais ūdens to nesareci-nātu. Viņš tam īsumā izstāstīja pat Austrumindijas kompānijas vēsturi.

Tad tā tas ir, ja? jautāja uzturmātikas aparāts, kad viņš bija beidzis.

Jā, atbildēja Arturs, tas ir tas, ko es gribu.

Tu gribi ūdenī vārītu žāvētu lapu garšu?

Jā gan. Ar pienu.

Izspiestu no govs?

Nu jā, es pieņemu…

Kādam būs drusku man jāpalīdz, — aparāts kodolīgi sacīja. No viņa balss bija pagaisusi visa mundrā murmināšana, tagad tā skanēja lietišķi.

Darīšu, ko spēšu, Arturs atteica.

Tu esi izdarījis pietiekami daudz, aparāts norūca. Tad izsauca kuģa datoru.

Sveiki! atsaucās dators.

Uzturmātikas aparāts pastāstīja tam par tēju. Dators satrūkās, savienoja savas loģiskās shēmas ar uzturmātikas aparātu, un viņi kopā iegrima drūmā klusumā.

Arturs brītiņu pagaidīja, bet nekas tālāk nenotika.

Viņš iebelza aparātam, bet joprojām nekas nenotika.

Visbeidzot viņš padevās un aizklimta līdz komandtiltiņam.

Tukšajā kosmosa telpā mierīga šūpojās «Zelta sirds». Tai apkārt laistījās miljards Galaktikā izkaisīto kniepadatas galviņu, bet pretī vilkās vougonu kuģa neglītais, dzeltenais kluncis.

3

Vai kādam ir tējkanna? — Arturs pavaicāja, uznākdams uz komandtiltiņa, bet tūdaļ viņu pārņēma izbrīns kāpēc gan Tril-jana brēca uz datoru, lai tas ar viņu runājot, Fords dauzīja to un Zeifods spārdīja ar kājām? Jā, un kāpēc novērošanas ekrānā rēgojās draudīgs, dzeltens kluncis?

Arturs nolika tukšo tasi, ko nesa līdzi, un piegāja viņiem klāt.

Ei, kas lēcies? viņš jautāja.

Tajā brīdī Zeifods metās uz pulētajām marmora virsmām, kurās atradās parastā fotonu dzinēja vadības rīki. Tie materializējās zem viņa rokām, un Zeifods pārslēdza dzinēju uz rokas vadību. Viņš grūda, viņš vilka, viņš spieda un lādējās. Fotonu dzinējs slimīgi salēcās un atkal pārtrauca darboties.

Vai kaut kas atgadījies? Arturs vēlreiz apjautājās.

Ei, vai dzirdējāt? uzsauca Zeifods, lēkšus mezdamies pie bezgalīgas neiespējamības dzinēja rokas vadības pults. Pērtiķis runāja!

Neiespējamības dzinējs divreiz vāji nočīkstēja un apklusa.

Tas ieies vēsturē, draugs, sacīja Zeifods, iesperdams neiespējamības dzinējam, runājošs pērtiķis!

Jūs kaut kas sarūgtinājis… Arturs turpināja.

Vougoni! atcirta Fords. Mums uzbrūk!

Arturs steigšus nobēra: Nu, ko tad kašķējamies? Taisāmies, ka pazūdam no šejienes!

Nevar. Dators uzkāries.

Uzkāries?

Tas rāda, ka visas shēmas ir aizņemtas. Uz kuģa nekur nav enerģijas.

Fords attālinājās no datortermināļa, ar piedurkni notrausa sviedrus no pieres un atgāzās pret sienu.

Mēs neko nevaram darīt, viņš sacīja, nikni vērdamies tukšumā un kodīdams lūpu.

Kad Arturs mācījās skolā ilgi pirms Zemes sagraušanas viņš mēdza spēlēt futbolu. Puisim tas pagalam nepadevās, un svarīgās spēlēs bieži vien gadījās iesist bumbu pašam savos vārtos. Kad vien tas notika, skaustu pārņēma savāda drpoņa, kas gausi līda augšup pāri vaigiem un nokaitēja pieri. Piepeši atmiņā spilgti atausa dubļi un zāle, un milzum daudz virsū krītošu mazu, ņirdzīgu zēnu.

Arī tagad savādā tirpu sajūta kņudēja sprandā, ložņāja pa vaigiem un nokaitēja pieri.

Viņš mēģināja ko teikt, taču vārdi nenāca pār lūpām.

Viņš mēģināja vēlreiz, taču joprojām bez panākumiem.

Visbeidzot viņam izdevās dabūt pār lūpām kādu skaņu.

Ē, viņš novilka un nokremšļojās.

Pasakiet man, Arturs turpināja tik nervozi, ka visi pārējie pagriezās, lai viņu cieši uzlūkotu. Viņš uzmeta acis novērošanas

ekrānam, kur tuvojās dzeltenais kukurznis. Pasakiet, viņš atkārtoja, vai dators sacīja, kas to nodarbina? Es tikai gribu zināt…

Visu acis bija kā piekaltas viņam.

Un, ē… nu, tā ir, patiešām, es tikai vaicāju.

Zeifods izstiepa roku un satvēra Arturu aiz skausta.

Ko tu esi nodarījis datoram, pērtiķcilvēk? viņš izdvesa.

Nu, — Arturs atbildēja, būtībā neko. Tas ir, man tikai liekas, ka pirms īsa brīža tas mēģināja aplēst, kā…

-jā?

Kā pagatavot man teju.

Tas tiesa, puiši, — dators piepeši iedziedājās, es pašlaik mēģinu tikt galā ar šo problēmu, un, jāatzīst, tā nudien ir pamatīga. Pēc kāda laiciņa atgriezīšos pie jums.

Tas atkal iegrima klusumā, ar kura pilnīgo intensitāti varēja mēroties tikai klusums, ko radīja trīs cilvēki, kas cieši lūkojās uz Arturu Dentu.

It kā lai mazinātu spriedzi, vougoni izvēlējās šo bridi apšaudes sākšanai.

Kuģis kratījās un dārdēja. Ārpusē collu biezais spēka vairogs čulgoja, sprakšķēja un sprēgāja zem duča 30 miljonu drošnāves fot-razonu lielgabalu sprostuguns, un izskatījās, ka ilgi vairs neizturēs. Četras minūtes tik daudz laika tam vēl atvēlēja Fords Prifekts.

Trīs minūtes un piecdesmit sekundes, bridi vēlāk viņš teica.

Četrdesmit piecas sekundes, viņš piebilda vēl pēc mirkļa. Tad laiski uzsita knipi dažiem nekam nederīgiem slēdžiem un uzmeta nelaipnu skatienu Arturam.

Mirt tējas tases dēļ, ko? — viņš ievaicājās. — Trīs minūtes un četrdesmit sekundes.

Vai beigsi skaitīt! — ņurdēja Zeifods.

Jā, — atbildēja Fords Prifekts, — pēc trim minūtēm un trīsdesmit piecām sekundēm.

Prostetniks Vougons Dželcs vougonu kuģī bija apjucis. Viņš bija gaidījis pakaļdzīšanos, satraucošu cīkstiņu ar traktora stariem, iespēju likt lietā speciāli ierīkoto subciklisko normalitātes aiz-stāvjtronu, lai neitralizētu «Zelta sirds» bezgalīgas neiespējamības dzinēju, bet subcikliskais normalitātes aizstāvjtrons gulēja dīkā, jo «Zelta sirds» vienkārši stāvēja un ļāvās notiekošajam.

Ducis 30 miljonu drošnāves fotrazonu lielgabalu turpināja nepārtraukti apšaudīt «Zelta sirdi», un tā joprojām vienkārši ļāvās notiekošajam.

Dželcs pārbaudīja visus sensorus, kas bija viņa rīcībā, lai redzētu, vai netiek gatavota kāda izsmalcināta viltība, bet nekas par to neliecināja.

Viņš, protams, nezināja par tēju.

Viņš arī nezināja, kā «Zelta sirds» iemītnieki pavada savas dzīves beidzamās trīs minūtes un trīsdesmit sekundes, kas viņiem bija atlikušas.

Kā īsti Zeifods Bīblbrokss nonāca pie domas šajā brīdī noturēt garu izsaukšanas seansu, to viņš nekad īsti skaidri nesaprata.

Protams, nāves tēma virmoja gaisā, bet vairāk kā kaut kas tāds, no kā izvairīties, nevis pie kā uzkavēties.

Iespējams, šausmas, kas pārņēma Zeifodu, kad viņam uzradās izredzes atkal apvienoties ar saviem nelaiķa radiniekiem, izraisīja domu, ka viņi varētu tāpat justies Zeifoda sakarā un kas vēl

svarīgāk varētu mēģināt kaut ko pasākt, lai šo atkalapvienošanos atliktu uz vēlāku laiku.

Vai ari šī doma vienkārši varēja būt viens no tiem savādajiem norādījumiem, kas laiku pa laikam uzradās no tās viņa smadzeņu tumšās daļas, ko pats bija neizskaidrojami noslēdzis, pirms kļuva par Galaktikas prezidentu.

Tu gribi parunāties ar savu vecvectēvu? satrūkās Fords.

-Jā-

— Vai tam jānotiek tagad?

Kuģis turpināja kratīties un dārdēt. Temperatūra cēlās. Gaisma kļuva blāvāka visa enerģija, ko datoram nevajadzēja tērēt rūpēm par tēju, tika iesūknēta strauji rūkošajā spēka laukā.

Jā! uzstāja Zeifods. Paklausies, Ford, es domāju, ka viņš varētu mums palīdzēt.

Vai esi pārliecināts, ka gribi teikt «domāju»? Rūpīgāk izvēlies vārdus.

Tad pasaki, ko citu mēs varētu darīt.

Ē, nu…

Labi, nāciet pie galvenās vadības pults. Tūlīt. Nāciet! Tril-jana, pērtiķcilvēk, kustieties!

Viņi apmulsuši sapulcējās ap galveno vadības pulti, apsēdās un, juzdamies ārkārtīgi muļķīgi, sadevās rokās. Ar savu trešo roku Zeifods izslēdza ugunis.

Kuģi sagrāba tumsa.

Ārpusē drošnāves lielgabala apdullinošā rēkoņa turpināja plosīt spēka lauku.

Koncentrējieties, Zeifods šņāca, uz viņa vārdu.

Kāds tas ir? pavaicāja Arturs.

Zeifods Bīblbrokss Ceturtais.

Ko?

Zeifods Bīblbrokss Ceturtais. Koncentrējieties!

Ceturtais?

Jā. Paklausies, es esmu Zeifods Bīblbrokss, mans tēvs bija Zeifods Bīblbrokss Otrais, mans vectēvs Zeifods Bīblbrokss Trešais…

Ko?

Pievīla pretapaugļošanās līdzeklis un laika mašīna. Tagad koncentrējieties!

Trīs minūtes, — teica Fords Prīfekts.

Kāpēc, Arturs Dents iejautājās, mēs to darām?

Aizveries, uzsauca Zeifods Bīblbrokss. Triljana neteica neko. «Ko te lai saka,» viņa nodomāja.

Vienīgais komandtiltiņa gaismas avots bija divi blāvi sarkani trīsstūri tālākajā kaktā, kur sašļucis sēdēja paranoiskais androīds Mārvins, ignorēdams visu un visa ignorēts, un atrazdamies pats savā diezgan nepatīkamā pasaulē.

Ap centrālo vadības pulti cieši sakumpa četri augumi, cenzdamies izdzēst no apziņas kuģa šausminošo drebēšanu un viscaur atbalsojošos drausmīgo rēkoņu.

Viņi koncentrējās.

Vēl aizvien viņi koncentrējās.

Un viņi nevarēja vien beigt koncentrēties.

Sekundes ritēja uz priekšu.

Uz Zeifoda pieres parādījās sviedru lāsītes vispirms no koncentrēšanās, tad no vilšanās un visbeidzot no apmulsuma.

Pēdīgi viņš dusmās iekliedzās, atrāva rokas no Triļjanas un Forda un piebikstīja gaismas slēdzim.

Nu beidzot, es jau sāku domāt, ka tu vispār neieslēgsi gaismu, ierunājās kāda balss. Nē, lūdzu, ne pārāk spilgti, manas acis vairs nav tādas kā agrāk.

Četri augumi salecās stāvus savos sedekļos. Lēnītēm viņi pagrieza galvas, lai palūkotos, taču viņu pakauši izteikti tiecās palikt turpat, kur bija.

Tatad kas mani traucē tādā laikā? jautāja mazs, salīcis, izdēdējis stāvs, kas atradās komandtiltiņa tālākajā galā blakus paparžu zariem. Viņa abas mazās, matu kumšķiem klātās galvas izskatījās tik senas, ka, likās, varētu glabāt neskaidras atmiņas par pašu galaktiku dzimšanu. Viena bija noslīgusi miegā, bet otra asi šķielēja uz viņiem. Ja viņa acis vairs nebija tādas kā agrāk, tādā gadījumā tās kādreiz varēja izmantot par stikla griezējiem.

Zeifods brīdi nervozi stostījās. Viņš izsmalcināti palocīja abas galvas, veikdams tradicionālo Betelgeizes žestu, ar kuru izrāda cieņu ģimenes locekļiem.

Ai… ē, sveiks, vecvectēv… viņš izdvesa.

Mazais, vecais stāvs pieslīdēja viņiem tuvāk. Viņš pētoši lūkojās cauri blāvajai gaismai un ar kaulainu pirkstu iebakstīja savam maz-mazdēlam.

Ā, — stāvs atcirta. Zeifods Bīblbrokss. Pēdējais no mūsu lielās dzimtas. Zeifods Bīblbrokss Nekurais.

Pirmais.

Nekurais, atsvieda stāvs.

Mazmazdēls necieta viņa balsi. Zeifodam vienmēr likās, ka tā šņirkstēja kā nagi, kas skrāpē tāfeli, ko viņam labpatika iztēloties par savu dvēseli.

Viņš neveikli sagrozījās savā sēdeklī.

E, nu jā, viņš murmināja. — E, paklausies, ja runājam par ziediem, man patiešām ir ļoti žēl, es gribēju tos nosūtīt, bet, vai zini, veikalā vainagi bija tikko beigušies un…

Tu aizmirsi! atcirta Zeifods Bīblbrokss Ceturtais.

Nu…

Biji pārāk aizņemts. Tu nekad nedomā par citiem cilvēkiem. Visi dzīvie ir vienādi.

Divas minūtes, Zeifod, bijīgi čukstēja Fords.

Zeifods nervozi dīdījās.

Jā, bet es patiešām biju domājis tos nosūtīt, viņš sacīja. — Turklāt es rakstīšu vecvecmāmiņai, līdzko dksim ārā no šī…

Tava vecvecmāmiņa, — apcerīgi nošņirkstināja sīkais, izģin-dušais stāvs.

Jā, atsaucās Zeifods. Kā viņai klājas? Vai zini ko, es ņemšu un viņu apciemošu. Bet vispirms mums jātiek…

Tavai nelaiķa vecvecmāmiņai un man klājas ļoti labi, -ieķērcās Zeifods Bīblbrokss Ceturtais.

Ai… ak…

Bet mēs esam ļoti vīlušies tevī, jaunais Zeifod…

Jā, nu… Zeifodam savādā kārtā nebija spēka uzņemties šīs sarunas vadību, un Forda smagā elpa līdzās vēstīja, ka sekundes aizrit strauji. Troksnis un kuģa zvāļošanās bija kļuvusi šausminoša. Drūmajā pustumsā varēja saskatīt Triļjanas un Artura nobālušās, sdngās sejas.

Ē, vecvectēdņ…

Mēs esam vērojuši tavus panākumus, juzdami ievērojamu grūtsirdību…

Jā, paklau, dkai šajā brīdī, vai zini…

… lai neteiktu nicinājumu!

Vai tu, lūdzams, varētu brīdi paklausīdes…

Kā tu iznieko savu dzīvi?

Man uzbrūk vougonu flote! kliedza Zeifods. Viņš pārspīlēja, bet tā šobrīd bija vienīgā iespēja skaidri izklāsdt lietas būtību.

Tas mani nepavisam nepārsteidz, paraustījis plecus, sacīja mazais, vecais stāvs.

Bet tas notiek tieši šobrīd, vai zini, Zeifods bija drudžaini neatlaidīgs.

Spokainais ciltstēvs pamāja ar galvu, pacēla tasi, ko bija ienesis Arturs Dents, un ieinteresēts to aplūkoja.

E… vecvectētiņ…

Vai tu zināji, viņu pārtrauca rēgainais stāvs, ar bargu skatienu sasaistīdams Zeifodu, ka Betelgeizes Pieci orbīta ir kļuvusi nedaudz ekscentriska?

Zeifods nezināja un atzina, ka ir grūd pievērsties šai informācijai, ja visapkārt valda tāds troksnis un nāves nenovēršamiba.

Ē, nē… paklausies, — viņš sacīja.

Jo es kapā apgriežos otrādi! uzbļāva ciltstēvs. Viņš nosvieda tasi un ar trīcošu, izkaltušu, caurspīdīgu pirkstu norādīja uz Zeifodu.

Tā ir tava vaina! viņš spalgi kliedza.

Viena minūte trīsdesmit, murmināja Fords, paslēpis rokās galvu.

Jā, paklausies, vecvectētiņ, vai tu vari palīdzēt… jo, raugi…

Palīdzēt? izsaucās vecais spoks, it ka viņam būtu pieprasīts

sermulis.

Jā, palīdzēt, un, tā sakot, tūlīt, tāpēc ka citād…

Palīdzēt! atkārtoja ciltstēvs, it kā viņam nudien būtu pieprasīts smalkmaizītē iecepts, viegli grilēts sermulis ar kartupeļiem. Viņš bija izbrīnīts.

Tu klimsti pa visu Galaktiku ar saviem… sencis nicinoši pamāja roku, ar saviem apkaunojošajiem drauģeļiem, pārāk aizņemts, lai noliktu ziedus uz mana kapa! Būtu pieticis ar plastmasas ziediem, tas tieši pēc tevis izskatītos, bet nē. Pārak aizņemts. Pārāk moderns. Pārāk skeptisks līdz piepeši iekulies sīka ķezā un pēkšņi esi noskaņots astrālāk par astrālu!

Viņš pakratīja galvu uzmanīgi, it kā lai neiztraucētu snaudošo otru galvu, kas jau kļuva nemierīga.

Nu, es nezinu, jaunais Zeifod, sencis turpināja, rādās, ka man jāpadomā par to.

Viena minūte desmit, dobji sacīja Fords.

Zeifods Biblbrokss Ceturtais veltīja viņam ziņkārīgu skatienu.

Kāpēc tas puisis visu laiku runā skaitļos? — viņš jautāja.

Tic skaitļi, Zeifods kodolīgi atbildēja, parāda laiku, cik mums atlicis dzīvot.

Ak tā, noņurdēja viņa vecvectēvs. Uz mani tas, protams, neattiecas, — viņš sacīja un aizgāja uz komandtiltiņa tumšāko nišu, meklēdams, kur vēl varētu iebāzt savu degunu.

Zeifods juta, ka atrodas uz vājprāta robežas, un prātoja, vai nevajadzētu vienkārši pārlēkt tai pāri un pielikt punktu.

Vecvectētiņ, viņš iesaucās, tas attiecas uz mums! Mēs vēl aizvien esam dzīvi, bet tūlīt zaudēsim savas dzīvības.

Labi darīts.

Ko?

Kāda jēga no tavas dzīves? Kad es domāju, ko tu ar to esi izdarījis, man prātā neatvairāmi ienāk vārdi «salaist dēļi».

Bet es taču biju Galaktikas prezidents, vecīt!

Ha, hā, murmināja viņa ciltstēvs. Vai gan tas ir Bībl-broksa cienīgs darbs?

Ko tu saki! Vienīgais prezidents, vai zini! Visā Galaktikā!

Mazs, iedomīgs megapienapuika.

Zeifods samulsumā samirkšķināja acis.

Ei, ē, ko tu esi iecerējis, vecīt? Es gribēju teikt vecvectētiņ.

Mazais, sakumpušais stāvs cēli piesoļoja pie sava mazmazdēla

un viņam bargi uzsita pa ceļgalu. Zeifods atcerējās, ka runā ar spoku, jo it neko nesajuta.

Tu zini un es zinu, ko nozīmē būt prezidentam, jaunais Zei-fod. Tu zini tāpēc, ka esi tas bijis, bet es tāpēc, ka esmu miris, un tas cilvēkam dod tik brīnišķīgi skaidru perspektīvu. Mums te, augšā, ir tāds teiciens. «Dzīvie tikai izšķiež dzīvi.»

Jā, — Zeifods rūgti sacīja, — ļoti lieliski. Ļoti nopietni. Sobnd man aforismi vajadzīgi tikpat ļoti, cik caurumi galvās.

Piecdesmit sekundes, ņurdēja Fords Prifekts.

Pie kā es paliku? jautāja Zeifods Bīblbrokss Ceturtais.

Pie dogmatizēšanas, atbildēja Zeifods Bīblbrokss.

Ak jā.

Vai šis tips, Fords, klusi murminot, jautāja Zeifodam, -īstenībā var mums palīdzēt?

Cits neviens nevar, atčukstēja Zeifods.

Fords grūtsirdīgi palocīja galvu.

Zeifod! spoks teica. Tam, ka tu kļuvi par Galaktikas prezidentu, bija iemesls. Vai esi to aizmirsis?

Vai mēs to varētu apspriest vēlāk?

Vai esi to aizmirsis? spoks neatlaidās.

Jā! Protams, es aizmirsu! Man bija jāaizmirst. Kad tu dabū to darbu, viņi tev pārbauda smadzenes, vai ziniS Ja viņi atklātu, ka man ir pilna galva ar blēdīgām idejām, es būtu izmests tieši uz ielas ar neko citu, kā vien pieklājīgu pensiju, sekretāru baru, kuģu floti un pārīti pārgrieztu rīkļu.

Ā, spoks apmierināti palocīja galvu, tātad atceries gan!

Bridi valdīja klusums.

Labi, viņš noteica, un troksnis mitējās.

Četrdesmit astoņās sekundes, sacīja Fords. Viņš atkal palūkojās savā rokaspulkstenī un pakratīja to. Tad pacēla skatienu.

Ei, troksnis ir mitējies, viņš sacīja.

Spoka bargajās actiņās uzdzirkstīja draiskulīgs mirdzums.

Es uz bridi padarīju laiku gausāku, — viņš sacīja, — tikai uz bridi, saprotiet. Man netiktos, ja tu palaistu garām manus vārdus.

Nē, uzklausi mani, tu — vecais, caurspīdīgais mērgli! -iesaucās Zeilbds, pielēkdams no sava krēsla. — A, — paldies, ka apturēji laiku un tā… lieliski, kolosāli, brīnišķīgi… bet — bē nē, paldies par sprediķi, skaidrs? Es nezinu, kas ir tas lieliskais darbiņš, kas man jāpaveic, un rādās, ka man to nebija paredzēts zināt. Un to es neciešu, skaidrs?

Mans vecais «es» zināja. Vecais «es» par to uztraucās. Jauki, tiktāl pa pirmo. Tikai vecais «es» par to uztraucās tik ļoti, ka viņš patiešām iekļuva pats savās smadzenēs manās smadzenēs un noslēdza daļas, kas zināja un kas uztraucās, jo, ja es zinātu un uztrauktos, es nebūtu spējīgs to paveikt. Es nebūtu spējīgs iet un kļūt par prezidentu, un es nebūtu spējīgs nozagt šo kuģi, bet tas noteikti bija svarīgi.

Un šis agrākais «es», pārveidodams manas smadzenes, iznīcināja pats sevi, vai ne? Labi, tā bija viņa izvēle. Jaunajam «es» ir jāizdara šāva izvēle, un dīvainas sakritības dēļ viņš ir izvēlējies nezināt un neuztraukties par šo svarīgo lietu, lai kas tā būtu. To viņš gribēja, to ari dabūja.

Tikai vecais «es» mēģināja paturēt grožus savās rokās, atstādams man pavēles tajā smadzeņu daļā, ko viņš noslēdza. Nē, es neko negribu zināt, un es negribu tās dzirdēt. Tā ir mana izvēle. Es nevienam nekalpošu par marioneti, it īpaši jau pats sev.

Zcifods niknumā dauzīja vadības pulti, neievērodams sev piesaistītos apstulbušos skatienus.

Vecais «es» ir miris! viņš ārdījās. Nogalinājis sevi! Mirušajiem nevajadzētu slaistīties apkārt un traucēt dzīvos!

Un tomēr tu izsauc mani, lai es tev palīdzētu tikt laukā no ķezas, sacīja spoks.

Ai, teica Zeifods, atkal apsēzdamies, nu, tas ir savādāk, vai ne?

Viņš vārgi uzsmaidīja Triljanai.

Zeifod, ķērca parādība, es domāju, ka vienīgais iemesls, kāpēc tevis dēļ izšķiežu savu elpu, ir tas, ka mirušam man nav kur to izmantot.

Labi, sacīja Zeifods, kāpēc tu man nepastāsti, kas ir lielais noslēpums. Pārbaudi mani.

Zeifod, kad biji Galaktikas prezidents, tu zināji, tāpat kā pirms tam zināja Jūdens Vrenkss, ka prezidents nav nekas. Nulle. Kaut kur aizmugurē slēpjas vēl viens cilvēks, būtne, kaut kas, kam pieder galīgā vara. Tev ir jāatrod tas cilvēks vai būtne, vai kaut kas cilvēks, kas kontrolē šo Galaktiku un mums ir aizdomas -ari citas. Iespējams, visu Visumu.

Kāpēc?

Kāpēc? izsaucās pārsteigtais spoks. Kāpēc? Paskaties sev apkārt, puisi, vai tev izskatās, ka tas atrodas labās rokās?

Te viss ir kārtībā.

Vecais spoks nikni raudzījās uz viņu.

Es ar tevi nestrīdēšos. Tu vienkārši aizvedīsi šo kuģi ar neiespējamības dzinēju uz turieni, kur tas vajadzīgs. Tu to izdarīsi. Nedomā, ka vari aizbēgt no sava mērķa. Neiespējamības lauks tevi kontrolē, tu esi tā nagos. Kas tas tāds?

Viņš stāvēja, bungodams pa vienu no klāja datora Edija termināļiem. Zeifods viņam izstāstīja.

Ko tas dara?

Tas mēģina, brīnišķā savaldībā atbildēja Zeifods, pagatavot tēju.

Labi, sacīja viņa vecvectēvs, tas man patīk. Un nu, Zeifod, viņš sacīja, pagriezdamies un pakratīdams ar pirkstu, es

nezinu, vai tu patiešam varēsi gut sekmes savā darbā. Es domāju, ka tu nespēsi no tā izvairīties. Tomēr pārāk ilgi esmu bijis miris un jūtos gana noguris, lai mani tas uztrauktu tikpat ļoti kā agrāk. Es tev palīdzu galvenokārt tāpēc, ka nevaru izturēt domu, ka tu šeit augšā vazātos apkārt kopā ar saviem modernajiem draugiem. Saprati?

Jā, milzīgs paldies!

Un vēl ko, Zeifod…

Ē,jā?

Ja tu atkal reiz atklāsi, ka tev vajadzīga palīdzība, vai zini -ja būsi iekūlies nepatikšanās, ja vajadzēs, lai kāds tevi izpestī no ķezas…

-Jā?

Lūdzu, nevilcinies ne mirkli un pazudi!

Vienā sekundē no izdēdējušā vecā spoka rokas līdz datoram aizzibsnīja gaismas bulta, spoks izgaisa, komandtiltiņš piepildījās ar bangojošiem dūmiem, un «Zelta sirds» pārlēca nezināmu attālumu laika un telpas dimensijās.

4

Desmit gaismas gadus tālāk Sprūds Pusknauķis savņ smaidu paaugstināja par vairākām pakāpēm. Vērodams ekrānā no vou-gonu kuģa komandtiltiņa pārraidīto attēlu, viņš redzēja, kā tiek norautas «Zelta sirds» spēka vairoga pēdējās paliekas un pats kuģis izgaist dūmu mutulī.

«Labi,» viņš nodomāja.

«Pienācis gals pēdējiem noklīdušajiem cilvēkiem, kas bija izdzīvojuši manis pasūtītajā planētas Zeme iznīcināšanā.

Pienācis vispēdējais gals šim (tieši psihiatriem) tik bīstamajam un (tieši psihiatrus) graujošajam eksperimentam, kurā tika mēģināts rast Jautājumu, uz kuru jāsniedz Galīgā atbilde par Dzīvi, Visumu un It visu.

Šovakar kopā ar biedriem nedaudz pasvinēsim, un no rīta visi atkal satiksim savus nelaimīgos, apmulsušos un ļoti ienesīgos pacientus, droši zinādami, ka tagad reizi par visām reizēm, noteikti un ticami netiks noskaidrota Dzīves jēga,» viņš domāja.

Ģimene vienmēr ir apgrūtinoša, vai ne? kad dūmi sāka izklīst, Fords apvaicājās Zeifodam.

Viņš ieturēja pauzi, tad pavērās apkārt.

Kur ir Zeifods?viņš jautāja.

Ari Arturs un Triļjana truli pavērās apkārt. Viņi bija bāli un satraukti, un nezināja, kur ir Zeifods.

Mārvin? iesaucās Fords. Kur ir Zeifods?

Bridi vēlāk viņš jautāja: Kur ir Mārvins?

Robota kakts bija tukšs.

Kuģis bija pilnīgi kluss. Tas atradās piķa melnā kosmosā. Laiku pa laikam tas šūpojās un līgojās. Visas ierīces bija apklusušas, novērošanas ekrāni satumsuši. Viņi konsultējās ar datoru. Tas sacīja:

Diemžēl man pagaidām ir atslēgta jebkādu sakaru iespēja. Pa to laiku mazliet paklausieties vieglo mūziku.

Viņi izslēdza vieglo mūziku.

Apjukumam un nemieram augot augumā, viņi pārmeklēja katru kuģa kaktu. Viss joprojām bija tumšs un kluss. Nekur ne miņas no Zeifoda vai Mārvina.

Kā vienu no beidzamajām vietām viņi pārbaudīja mazu nišu, kurā atradās uzturmātikas aparāts.

Uz dzērienu sintezatora izsniegšanas plāksnes bija maza paplāte, uz tās trīs porcelāna tasītes un apakštasītes, porcelāna piena krūze, sudraba tējkanna, pilna ar vislabāko tēju, kādu Arturs jelkad bija nobaudījis, un maza, drukāta zīmīte, kurā bija teikts: «Pagaidiet!»

5

Daži teic, ka Flazā Lāča Beta ir viena no visdrausmīgākajām vietām mums pazīstamajā Visumā.

Lai gan tā ir nomācoši bagāta, šausmīgi saulaina un brīnišķīgi aizraujošu ļaužu tur ir vairāk nekā granātābolā sēklu, diez vai drīkst noklusēt faktu, ka pēc tam, kad nesen kādā «Playbeing » numurā parādījās raksts ar nosaukumu «Kad esi noguris no Mazā Lāča Betas, tu esi noguris no dzīves», vienā naktī četrkāršojās pašnāvību skaits.

Uz Mazā Lāča Betas nakts vispār nav.

Tā ir rietumu joslas planēta, kas neizskaidrojamas un nedaudz aizdomīgas topogrāfijas savādības dēļ gandrīz pilnībā sastāv no subtropu piekrastes. Tikpat aizdomīgas laika relastatikas īpatnības dēļ tur gandrīz vienmēr ir sestdienas pēcpusdiena tieši pirms pludmales bāru slēgšanas.

No Mazā Lāča Betas galvenajām dzīvības formām, kas lielāko daļu laika pavada, cenšoties sasniegt garīgu apgaismību, skrienot

apkārt peldbaseiniem un aicinot Galaktikas Ģeolaika vadības padomes inspektorus «patīkami pavadit diennakts anomāliju», nesagaidīt nekādu piemērotu šis parādības izskaidrojumu.

Uz Mazā Lāča Betas ir tikai viena lielpilsēta, un to sauc par lielpilsētu vien tāpēc, ka peldbaseini tur izvietoti nedaudz blīvāk nekā citur.

Ja tu Gaismas pilsētai tuvojies pa gaisu (un nav nekāda cita veida, kā tai tuvoties, ne ceļu, ne ostu ja tu nelido, Gaismas pilsētā tevi negrib redzēt), tad ievērosi, kāpēc tai ir šāds nosau-kums. Šeit saule spīd visspožāk, tā apmirdz peldbaseinus, laistās uz baltajiem, ar palmām apstādītajiem bulvāriem, spulgo pār veselīgi iedegušajiem plankumiem, kas kustas pa bulvāriem šurpu turpu, met dzirkstis uz villām, dūmakainiem gaisa spilveniem, pludmales bāriem un tā joprojām.

It īpaši tā apspīd kādu celtni, augstu, skaistu ēku, kas sastāv no diviem baltiem trisdesmitstāvu torņiem, kurus pa vidu savieno tiltiņš.

Šī celtne ir kādas grāmatas mājvieta, un to šeit uzbūvēja par ieņēmumiem, ko ieguva neparastā autortiesību prāvā, kas tika izcīnīta starp gramatas redaktoriem un brokastu pārslu ražotāj-kompāniju.

Šī grāmata ir ceļvedis ceļojumu grāmata.

Tā ir viena no visievērojamākajām un noteikti visveiksmīgākajām grāmatām, ko jebkad laidušas klajā lielās Mazā Lāča Betas izdevniecības — populārāka par «Dzīve sākas piecsimt piecdesmit gados», pārdotāka par izdevumu «Lielā sprādziena teorija Zimo-loģijas Ļumbumbas (trīskrāsainās padauzas no Erotikona 6) personiskais viedoklis» un strīdīgāka par Ulona Kollufida pēdējo grāvēju «Viss, ko jūs nekad negribējāt zināt par seksu, bet bijāt spiesd atklāt».

(Un daudzās no garīgi atbrīvotākajām civilizācijām Galaktikas Ārējo Austrumu nomalē «Ceļvedis stopētājiem» jau ilgi ir stājies lielās «Galaktikas enciklopēdijas» vietā kā visu zināšanu un gudrības vispāratzīta krātuve, jo, lai gan tajā daudz kas ir izlaists un daudz kas apšaubāms vai vismaz briesmīgi neprecīzs, tas pārspēj vecāko un garlaicīgāko darbu divos svarīgos punktos. Pirmkārt, tas ir nedaudz lētāks. Otrkārt, uz tā vāka ar lieliem, patīkamiem burtiem rakstīti vārdi «Bez panikas!».)

Protams, šī ir tā nenovērtējamā rokasgrāmata visiem tiem, kas grib apskatīt Visuma brīnumus par mazāk nekā trīsdesmit Altaira dolāriem dienā «Galaktikas ceļvedis stopētājiem».

Ja tu stāvētu ar muguru pret ceļveža biroju ēkas galveno ieeju (pieņemot, ka būtu jau izkāpis no kuģa un atspirdzinājies pēc ceļa, ātri pamērcējoties baseinā un ieejot dušā) un tad dotos uz austru-miem, tu izietu cauri Dzīves bulvāra lapotnes mestajai ēnai, tevi pārsteigtu pludmaļu, kas plešas kreisajā pusē, bāli zeltainā krāsa, tevi izbrīnītu prāta sērfotāji, kas bezrūpīgi peld uz priekšu, pacēlušies divas pēdas virs viļņiem, it kā tas nebūtu nekas īpašs, tevi pārsteigtu un galu galā ari nedaudz aizkaitinātu milzīgās palmas, kas dūc neizteiksmīgus niekus visu cauru dienu, citiem vārdiem sakot, nenorimti.

Aizstaigājis līdz Dzīves bulvāra galam, tu nokļūtu Lalamatina rajonā, kur atrodas veikali, bolo riekstkoki un ielas kafejnīcas, kur ML betieši dodas pēc smagas pēcpusdienas atpūtas pludmalē. Lalamatina rajons ir viena no tām pavisam nedaudzajām vietām, kur neiepriecē nepārtraukta sestdienas pēcpusdiena toties tur iepriecē nepārtraukta agra sestdienas vakara vēsums. Tālāk atrodas naktsklubi.

Ja tieši šajā dienā, pēcpusdienā, pievakarē sauc to, kā vēlies, — tu būtu piegājis pie otrās ielas kafejnīcas pa labi, tad ieraudzītu parasto ML betiešu pūli jautri un bezrūpīgi tērzējam, dzeram un nejauši uzmetam skatienu citu pulksteņiem, lai redzētu, cik dārgi tie ir. Tu būtu pamanījis arī pārīti diezgan izspūrušu stopētāju no Algola, kas nesen ieradušies ar Arktura megakravas kuģi, uz kura bija pavadītas dažas skarbas dienas. Viņi bija saniknoti un apmulsuši, atklādami, ka šeit, vietā, no kurienes var saskatīt paša Galaktikas ceļveža māju, vienkāršas augļu sulas glāze maksā vairāk nekā sešdesmit Altaira dolārus.

Pārdošanās, — viens no viņiem rūgti sacīja.

Ja tajā brīdi tu būtu palūkojies uz aiznākamo galdiņu, noteikti ievērotu, ka tur sēž Zeifods Bīblbrokss un izskatās ļoti pārsteigts un samulsis. Un kā nu ne vēl pirms piecām sekundēm viņš bija sēdējis uz zvaigzņu kuģa «Zelta sirds» komandtiltiņa.

Neapšaubāma pārdošanās, atkal atskanēja balss.

Zeifods nervozi pašķielēja uz diviem izspūrušiem stopētājiem

pie blakus galdiņa. Kur, ellē, viņš atradās? Kā te nokļuvis? Kur viņa kuģis? Viņš aptaustīja krēsla paroci, tad galdiņu sev priekšā. Likās, tie ir pietiekami īsti. Viņš sēdēja ļoti rāmi.

Kā viņi var sēdēt un rakstīt ceļvedi stopētājiem tādā vietā kā šī? turpināja balss. Tu tikai paskaties uz to. Paskaties uz to!

Zeifods paskatījās. «Jauka vieta,» viņš domāja. «Bet kur? Un kāpēc?»

Viņš pagrābstījās pa kabatu, meklēdams abus saulesbriļļu pārus. Roka sajuta cietu, gludu, nepazīstamu metāla gabalu. Zeifods izvilka to ārā, aplūkoja un pārsteigumā samiedza acis. Kā tas te nokļuvis? Viņš iemeta to atpakaļ kabatā un uzlika saulesbrilles, sapīcis atklādams, ka metāls saskrāpējis vienu lēcu. Tomēr, uzlicis brilles, viņš sajutās daudz omulīgāk. Tas bija dubults pāris «Hū Hanta 200» superhromatisku briesmjutīgu saulesbriļļu, kas bija īpaši veidotas, lai palīdzētu cilvēkiem nesaspringt, nokļūstot bries

to

mās. Kad parādās pirmās nepatikšanu pazīmes, brilles kļūst pilnīgi melnas un neļauj saskatīt neko, kas varētu izraisīt nemieru.

Ja neņem vērā skrambu, lēcas bija skaidras. Viņš atslāba, bet tikai mazliet.

Nīgrais stopētājs turpināja skatīties uz aplam dārgo augļu sulu.

— Visļaunākais, kas kādreiz noticis ar ceļvedi, ir pārvākšanās uz Mazā Lāča Betu, — viņš kurnēja, viņi visi ir kļuvuši gļēvi. Vai zini, esmu pat dzirdējis, ka šie vienā birojā radījuši veselu elektroniski sintezētu Visumu, tā ka pa dienu var doties ekspedīcijās, bet vakarā šļūkt uz ballītēm. Lai gan šajā vietā nav lielas starpības: diena vai vakars.

«Mazā Lāča Beta,» domāja Zeifods. Tagad vismaz viņš zināja, kur atrodas. Viņš pieņēma, ka šo joku izspēlējis vecvectēvs, bet kāpēc?

Par lielu apgrūtinājumu prātā iešāvās doma. Tā bija ļoti skaidra, noteikta, un viņš bija nonācis līdz tam, ka spēja šīs domas pazīt. Instinkti lika tām pretoties. Tie bija jau agrāk izdomāti pamudinājumi, kas nāca no viņa prāta tumšajām un noslēgtajām daļām.

Viņš sēdēja un drudžaini ignorēja domu. Tā no viņa neatlaidās. Viņš to ignorēja. Tā no viņa neatlaidās. Viņš to ignorēja. Tā no viņa neatlaidās. Viņš tai padevās.

«Velns parāvis,» viņš domāja, «ļaujies straumei!» Viņš bija pārāk noguris, samulsis un izsalcis, lai pretotos. Viņš pat nezināja, ko šī doma nozīmē.

6

Hallo? Jā? Plegadodo publikācijas, «Galaktikas ceļvedis stopētājiem», pati visievērojamākā grāmata visā zināmajā Visumā, kā varu jums palīdzēt? — to visu vienā no septiņdesmit tālruņu klausulēm, kas «Galaktikas ceļveža stopētājiem» biroju ēkas vestibilā rindojās gar visu hromēto reģistratūras galda plašumu, ierunāja prāvs kukainis ar sārtiem spārniem. Tas saplivināja tos un izbolīja acis. Tas nikni raudzījās uz visiem nevīžīgajiem ļaudīm, kas drūzmējās vestibilā, notraipīja paklājus un atstāja netīrus plaukstu nospiedumus uz polsterējuma. Kukainis bija sajūsmā par to, ka strādā «Galaktikas ceļvedī stopētājiem», taču vēlējās, kaut būtu kāds veids, kā visus stopētājus turēt no šejienes pa gabalu. Vai tad nebija paredzēts, ka tie slaistīsies netīros kosmodromos vai tamlīdzīgās vietās? Kukainis jutās pārliecināts, ka vienā grāmatā bija kaut ko lasījis par to, cik svarīgi ir slaistīties netīros kosmodromos. Diemžēl šķita, ka lielākā daļa no viņiem, tiku tikām izslaistījušies ārkārtīgi netīros kosmodromos, nāk un slaistās šajā jaukajā, tīrajā,

mirdzošajā vestibilā. Un viņi mūždien nedarīja neko citu, kā vien sūdzējās. Kukainis savēcināja spārnus.

Kā lūdzu? — viņš vaicāja klausulē. Jā, es nodevu jūsu ziņojumu Brēkāksta kungam, bet diemžēl man liekas, ka viņš ir pārāk kolosāls, lai pieņemtu jūs tūlīt pat. Viņš ir starpgalaktiku reisā.

Kukainis neiecietīgi pamāja ar taustekli vienam no nevīžām, kas dusmīgi mēģināja piesaistīt tā uzmanību. Neiecietīgais tausteklis pavēlēja dusmīgajai personai paskatīties uz paziņojumu kreisajā pusē pie sienas un netraucēt svarīgu tālruņa sarunu.

Jā, sacīja kukainis, viņš atrodas savā birojā, bet pašlaik ir starpgalaktiku reisā. Liels paldies par zvanu. Tad nosvieda klausuli.

Izlasi paziņojumu, viņš sacīja dusmīgajam vīrietim, kas mēģināja sūdzēties par kādu no grāmatā ietvertās maldinošās informācijas visnožēlojamākajiem un bīstamākajiem fragmentiem.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» ir rokasgrāmata, kas nepieciešama tiem, kuri alkst izprast dzīves jēgu šajā bezgalīgi sarežģītajā un mulsinošajā Visumā, jo, lai gan nevar cerēt, ka tas būs noderīgs vai sniegs informāciju visos gadījumos, ceļvedis nomierinoši apgalvo, ka tur, kur tas ir kļūdains, tas vismaz ir neapstrīdami kļūdains. Lielākajos neatbilstības gadījumos tā, kas maldās, vienmēr ir īstenība.

Tāda bija paziņojuma būtība. Tur bija teikts: «Ceļvedis ir neapstrīdams. īstenība bieži ir kļūdaina.»

Tas bija izraisījis dažas interesantas sekas. Piemēram, kad ģimenes, kuru piederīgie bija nomiruši, pārāk burtiski uztverot šķirkli par planētu Trālu (tur teikts «rijīgie vaboļtarkšķa nezvēri bieži sagādā ļoti labu maltīti iebraucošajiem tūristiem», nevis «rijīgajiem vaboļtarkšķa nezvēriem bieži ļoti labu maltīti sagādā iebraucošie tūristi»), iesūdzēja tiesā ceļveža redaktorus, tie apgalvoja, ka pirmais teikuma variants bijis estētiski tīkamāks, uzaicināja zvērinātu dzejnieku liecināt, ka skaistums ir patiesība, patiesība -skaistums, un cerēja tādā veidā pierādīt, ka vainīgā puse ir pati Dzīve, jo tai neizdodas būt nedz skaistai, nedz patiesai. Tiesneši tam piekrita un aizkustinošā runā paziņoja, ka pati Dzīve nepakļaujas tiesas spriedumam, tāpēc to likumīgi konfiscēja visiem klātesošajiem un tad aizgāja izbaudīt patīkamu vakara ultragolfu.

Vestibilā ienāca Zeifods Bīblbrokss un platiem soļiem piegāja pie kukaiņa reģistratora.

Labi, viņš sacīja. Kur ir Brēkāksts? Sadabū man Brēk-ākstu.

Atvainojiet, godātais ledaini vaicāja kukainis. Viņam bija vienalga, ka viņu uzrunā šādā veidā. Ko jūs vēlaties?

Brēkākstu. Dabū viņu rokā, skaidrs? Nekavējoties dabū viņu rokā.

Nu, godātais, atcirta mazais, trauslais radījums, ja jūs mazliet atvēstu…

Paklau, sacīja Zeifods, esmu jau pamatīgi atvēsis. Esmu tik apbrīnojami vēss tips, ka manī veselu mēnesi varētu glabāt gaļas gabalu. Esmu tik spics, ka pats visu laiku saduros. Un vai tagad tu kustēsies, pirms es visu salaižu dēli?

Ja jūs man ļautu paskaidrot, godātais, sacīja kukainis, bungodams ar visneiecietīgāko no visiem taustekļiem, kas bija viņa rīcībā, man diemžēl būtu jāteic, ka acumirklī tas nav iespējams, jo Brēkāksta kungs ir starpgalaktiku reisā.

«Nolādēts,» domāja Zeifods.

Kad viņš būs atpakaļ? viņš jautāja.

Atpakaļ, godātais? Viņš ir savā birojā.

Zeifods ieturēja pauzi, mēģinot aptvert šo īpatnējo domu. Nekas viņam nesanāca.

Tas runcis ir starpgalaktiku reisā… savā birojā ? Viņš noliecās uz priekšu un satvēra bungojošo taustekli. Paklausies, trīsat _ viņš sacīja, ir nemēģini pārspēt mani dīvainībās. Es kopā ar brokastu pārslām par brīvu dabūju vēl neparastākas lietas par tevi.

Ko jūs no sevis iztēlojaties, dārgumiņ? kukainis nepacietīgi sakustējās, nikni raustīdams spārnus. Zeifodu Bīblbroksu, vai?

Saskaiti galvas, — Zeifods griezīgi nočukstēja.

Kukainis pamirkšķināja. Tad vēlreiz pamirkšķināja.

Jūs esat Zeifods Bīblbrokss? viņš pīkstēja.

Jā, atbildēja Zeifods, bet nekliedz, vai ari viņi visi metīsies man virsū.

Tas Zeifods Bīblbrokss?

Nē, vienkārši Zeifods Bīblbrokss, vai neesi dzirdējis, ka esmu dabūjams komplektā pa sešiem gabaliem uzreiz?

Kukainis uztraukumā sagrabināja taustekļus.

Bet, godātais, tas spiedza, es tikko dzirdēju apakšētas radio ziņojumu. Tur teica, ka jūs esot miris…

Jā, tas tiesa, sacīja Zeifods, es tikai vēl neesmu beidzis kustēties. Un tagad pasaki, kur lai atrodu Brēkākstu?

Nu, godātais, viņa birojs ir piecpadsmitajā stāvā, bet…

Bet viņš ir starpgalaktiku reisā, jā, jā, kā lai es tieku pie viņa?

Nesen ierīkotie Sīriusa Kibernētikas kompānijas vertikālie cilvēku transportieri atrodas tālākajā stūri. Bet, godātais kungs…

Zeifods jau pagriezās, lai ietu projām. Tad tomēr atskatījās.

Jā? viņš prasīja.

Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jūs vēlaties satikt Brēkāksta kungu?

Nūjā, atbildēja Zeifods, kas pats nebija īsti pārliecināts par to, es sev teicu man tas jāizdara.

Vai jūs, lūdzu, neatkārtotu, godātais?

Zeifods sazvērnieciski noliecās uz priekšu.

Es nupat no zila gaisa materializējos vienā jūsu kafejnīcā -viņš teica, pēc tam, kad biju sastrīdējies ar sava vecvectēva rēgu. Tiklīdz es attapos šeit, mans bijušais «es» tas, kas veica manu smadzeņu operāciju uzradās manā galvā un sacīja: «Ej, uzmeklē Brēkākstu.» Es nekad nebiju dzirdējis par to runci. Tas ir viss, ko zinu. Turklāt man jāatrod cilvēks, kas pārvalda Visumu.

Viņš pamirkšķināja.

Godātais Bīblbroksa kungs, — godbijīgā izbrīnā sacīja kukainis, -jūs esat tik dīvains, ka varētu filmēties kino.

Jā, sacīja Zeifods, paplikšķinādams pa mirdzošo, sārto spārnu, un tev, bērniņ, būtu jādzīvo patiesā dzīve.

Kukainis bridi klusēja, lai atgūtos no uztraukuma, tad izstiepa taustekli, lai atbildētu uz tālruņa zvanu.

To atturēja metāla roka.

Piedodiet, sacīja rokas īpašnieks balsī, kas sentimentālāk noskaņotam kukainim liktu izplūst asarās.

Sis nebija tāds kukainis, turklāt nevarēja ciest robotus.

~ Jā, godātais, tas atcirta, vai varu jums palīdzēt?

Par to es šaubos, atbildēja Mārvins.

Nu, tādā gadījumā, ja jūs mani atvainotu…

Tagad zvanīja seši tālruņi. Miljons lietu gaidīja, lai tām tiktu pievērsta kukaiņa uzmanība.

Neviens man nevar palīdzēt, novilka Mārvins.

Jā, godātais, nu…

Protams, neviens jau ari nav mēģinājis. Metāla roka ļengani nokrita Mārvinam gar sāniem. Viņa galva pavisam nedaudz noslīga uz priekšu.

Vai tiešām? kukainis dzēlīgi prasīja.

Diez vai vērts tērēt laiku, lai palīdzētu robotam pakalpiņam, vai ne?

_ Man žēl, godātais Ja…

Citiem vārdiem kāds labums izturēties laipni vai izpalīdzīgi pret robotu, ja tam nav nevienas pateicības shēmas?

Un jums nevienas nav? — apvaicājās kukainis, kas, kā likās, nespēja pārtraukt šo sarunu.

Man nekad nav bijis izdevības to noskaidrot, Mārvins viņu informēja.

Paklausies, tu nožēlojamā, nekam nederīgā metāla čupa…

Vai negrasāties pavaicāt, ko es vēlos?

Kukainis ieturēja pauzi. Viņa garā, plānā mēle izšāvās ārā un nolaizīja acis, tad atkal iešāvās atpakaļ.

Vai tas ir tā vērts? viņš vaicāja.

Vai vispār kaut kas ir kā vērts? Mārvins nekavējoties atjautāja.

Ko… jūs… vēlaties ?

Es kādu meklēju.

Ko? šņāca kukainis.

Zeifodu Bīblbroksu, sacīja Mārvins, viņš ir, lūk, tur. Kukainis dusmās drebēja. Viņš knapi jaudāja parunāt.

Tad kāpēc jūs vaicājat man? tas spiedza.

Es tikai gribēju ar kādu parunāties, atbildēja Mārvins.

Ko?!

Aizkustinoši, vai ne?

Mehānismiem šņirkstot, Mārvins pagriezās un aizvēlās projām. Viņš panāca Zeifodu, kas tuvojās liftiem. Tas pārsteigumā apsviedās apkārt.

Ei.  Mārvin? viņš ievaicājās. Mārvin! Kā tu šeit nokļuvi? Mārvins bija spiests pateikt ko tādu, ko izrunāt viņam nācās ļoti grūti.

Es nezinu, viņš sacīja.

Bet…

Vienu bridi es sēdēju tavā kuģī, juzdamies ļoti nomākts, bet nākamajā mirklī jau atrados šeit un jutos pavisam nožēlojami. Man liekas, tas ir neiespējamības lauks.

Jā, noteica Zeifods, es domāju, ka tevi atsūtīja mans vecvectēvs, lai man būtu sabiedrība.

Milzīgs paldies, vecvectētiņ, — viņš pie sevis čukstus piebilda.

Tad kā tev klājas? viņš skali pajautāja.

Ak lieliski, Mārvins atbildēja, ja vien kādam patīk būt par mani, kas personiski man nepatīk.

Jā, jā, — lifta durvīm atveroties, noteica Zeifods.

Sveicināti, mīļi ierunājās lifts, ceļojumā uz jūsu izvēlēto stāvu es būšu jūsu lifts. Mani ir konstruējusi Sīriusa Kibernētikas kompānija, lai es jūs, «Galaktikas ceļveža stopētājiem» apmeklētāju, aizvestu uz šiem birojiem. Ja brauciens, kas būs ātrs un patīkams, darīs jums prieku, tad jūs varētu pabraukāties arī dažos citos liftos, kas nesen dkuši ierikod Galaktikas nodokļu departamenta, «Uķi-uķi zīdaiņu putriņas» un Sīriusa Valsts psihiatriskās slimnīcas birojos, kur daudzi Sīriusa Kibernēdkas kompānijas bijušie vadošie darbinieki ar prieku uzņems jūsu apciemojumus, līdzjūtību un līksmus stāstus par ārpasauli.

Jā, iekāpdams liftā, teica Zeifods, ko vēl tu proti bez runāšanas?

Es dodos augšup, lifts atbildēja, vai ari lejup.

Labi, sacīja Zeifods. Mēs dosimies augšup.

Vai lejup, -I lifts viņam atgādināja.

Jā, labi, augšup, lūdzu!

Iestājās klusuma mirklis.

Lejā ir ļod jauki, lifts cerīgi ierosināja.

Aktā?

Ārkārtīgi.

_ Labi, — teica Zeifods. — Vai nu tu mūs uzvedīsi augšā?

Vai drīkstu vaicāt, lifts apjautājās savā vissaldākajā, vissaprātīgākajā balsī, vai esat apsvēruši visas iespējas, ko jums varētu piedāvāt brauciens lejup?

Zeifods trieca pret iekšējo sienu vienu no savām galvām. «To nu nevajadzēja,» viņš pie sevis domāja, «vairāk par visu pārējo, ko nevajadzēja.» Viņš nebija lūdzis atrasties šeit. Ja Zeifodam šobrīd pavaicātu, kur viņš vēlētos būt, tas, iespējams, atbildētu, ka gribētu gulēt pludmalē kopā ar vismaz piecdesmit skaistām sievietēm un mazu ekspertu komandu, kas izstrādātu jaunus veidus, kā varētu pret viņu labi izturēties. Tā bija viņa parastā atbilde. Piedevām viņš, iespējams, būtu kaut ko dedzīgi piemetinājis par ēdiena tēmu.

Tas, ko viņš noteikti negribēja dant, bija dzīties pakal vīrietim, kas valdīja Visumā un tātad tikai darīja darbu, ko viņš tikpat labi varētu arī paturēt. Ja to nedarītu viņš, vienkārši uzrastos kāds cits. Visvairāk viņš negribēja stāvēt biroju masīvā, strīdoties ar liftu.

Piemēram, kadas citas iespējas? viņš noguris vaicāja.

Nu, lifta balss plūda kā medus uz cepumiem, šeit ir pagrabs, mikrokartotēka, apkures sistēma… ē…

Balss pieklusa.

Nekas sevišķi aizraujošs, lifts atzina, — bet tās ir alternatīvas.

Svētais Zārkvon, murmināja Zeifods, vai es lūdzu liftu eksistenciālistu? viņš ar dūrēm dauzīja pa sienu.

Kas tai lietai kaiš? viņš izgrūda.

Tas negrib doties augšā, vienkārši sacīja Mārvins. Es domāju, ka tam ir bail.

Bail? iekliedzās Zeifods. No kā? No augstuma? Lifts, kam bail no augstuma?

Nē, lifts bēdīgi sacīja, — no nākotnes…

No nākotnes ? izsaucās Zeifods. Ko tā nožēlojamā lieta grib, pensijas programmu?

Tobrīd aiz muguras reģistrācijas zālē izcēlās satraukums. No sienām viņiem visapkārt atskanēja piepeši iedarbojušos mehānismu troksnis.

Mēs visi varam ieskatīties nākotnē, čukstēja lifts, kā likās, šausmu pārņemts, tā ir daļa no mūsu programmas.

Zeifods palūkojās ārā pie citiem liftiem bija sapulcējies uztraukts pūlis, kas uz kaut ko norādīja un kliedza.

Visi lifti šai mājā ļoti ātri brauca lejup.

Zeifods ieslīdēja atpakaļ kabīnē.

Mārvin, viņš teica, nokārto, lai šis lifts brauc augšup, labi? Mums jātiek pie Brēkāksta.

Kāpēc? Mārvins sērīgi apvaicājās.

Nezinu, Zeifods atbildēja, bet, tikko Brēkākstu atradīšu, nenāktu par ļaunu, ja viņam būtu ļoti labs iemesls tam, ka vēlos viņu satikt.

Modernie lifti ir savādi un sarežģīti objekti. Antīkajai elektriskajai vinčai un ierīcēm, kuru «maksimālā celtspēja ir astoņi cilvēki», ar Sīriusa Kibernētikas kompānijas laimīgajiem vertikālajiem cilvēku transportieriem ir tikpat liels sakars kā zirga nojūgša-nas mākai ar visu Sīriusa Valsts psihiatriskās slimnīcas rietumu spārnu.

Tas tāpēc, ka tie darbojas pēc neparastā «defokusēta pārejošas uztveres» principa. Citiem vārdiem sakot, tiem piemīt spējas miglaini ielūkoties tuvākajā nākotnē, kas liftam ļauj atrasties pareizajā stāvā, lai tevi tur uzņemtu, pirms tu vēl zini, ka to vēlies, tādējādi novēršot visu garlaicīgo pļāpāšanu, atpūšanos un sadraudzēšanos, kam cilvēki agrāk bija spiesti nodoties, gaidīdami liftu.

Nav nekā nedabiska tajā apstāklī, ka daudzi ar saprātu un paredzēšanas spēju apveltītie lifti kļuva šausmīgi neapmierināti par to, ka tiem bezjēdzīgi jābraukā augšā lejā, augšā lejā. Kurnošie lilti kādu laiciņu paeksperimentēja ar nodomu braukt sāniski, tā savā veidā izsakot eksistenciālu protestu; viņi pieprasīja līdzdalību lēmumu pieņemšanas procesā un beidzot īgņodamies palika tupam pagrabā.

Mūslaikos nabadzības apsēsts stopētājs, kas apmeklē kādu planētu Sīriusa zvaigznes sistēmā, var viegli gūt peļņu, piestrādājot par neirotisku liftu konsultantu.

Piecpadsmitajā stāvā lifta durvis ātri atvērās.

Piecpadsmitais, teica lifts, un atcerieties, es to daru tikai tāpēc, ka man patīk jūsu robots.

Zeifods un Mārvins izvīkšījās no lifta, kas acumirklī aizcirta durvis un krita lejup tik ātri, cik vien ļāva mehānismi. Zeifods piesardzīgi palūkojās apkārt. Gaitenis bija tukšs un kluss un nedeva nekādu norādi, kur varētu atrast Brēkākstu. Visas durvis bija aizvērtas, un uz tām nemanīja nekādu uzrakstu.

Viņi stāvēja tuvu pie tiltiņa, kas veda šķērsām pāri no viena celtnes torņa uz otru. Pa lielu logu iespīdēja Mazā Lāča Betas spožās saules gaisma, kurā dejoja sīki puteklīši. Vienubrīd garām aizlaidās ēna.

Lifta pamests nelaimē, murmināja Zeifods, kas bija savā vismazāk līksmajā noskaņojumā.

Viņi stāvēja un lūkojās te uz vienu, te otru pusi.

-Vai tu ko zini? Zeifods pajautāja Mārvinam.

Droši vien vairāk nekā tu spēj iedomāties.

Es esmu nāvīgi pārliecināts, ka šai celtnei nevajadzētu drebēt, Zeifods sacīja.

Tās bija tikai vieglas trīsas, ko sajuta viņa pēdas un vēlreiz. Puteklīši saules staros dejoja sparīgāk. Garām aizlaidās vēl viena ēna.

Zeifods skatījās uz grīdu.

Vai nu, — viņš ne visai pārliecinoši teica, — šeit ir kāda vibrācijas sistēma, lai darba laikā tonizētu muskuļus, vai…

Viņš piegāja pie loga un piepeši paklupa, tāpēc tajā brīdī viņa «Hū Hanta 200» superhromatiskās briesmjutīgās saulesbrilles kļuva pavisam melnas. Garām logam, griezīgi dūkdama, aizlaidās kāda varen liela ēna.

Zeifods norāva saulesbrilles, un pa to laiku celtni sadrebināja apdullinoša dārdoņa. Viņš pielēca pie loga.

… vai ari, viņš turpināja, māju bombardē!

Celtni satricināja jauni dārdi.

Mīļā Galaktika, kas gan var gribēt bombardēt izdevniecību? Zeifods vaicāja, bet Mārvina atbildi nesadzirdēja, tāpēc ka tajā brīdī māju sadrebināja vēl viens bumbu uzbrukums. Viņš mēģināja aizstreipuļot atpakaļ uz liftu saprata, ka tas ir bezjēdzīgs gājiens, taču vienīgais, ko viņš spēja izdomāt.

Piepeši tā gaiteņa galā, kas taisnā leņķī veda prom no šī, viņš pamanīja kādu vīrišķa augumu. Tas ieraudzīja Zeifodu un iekliedzās:

Bīblbroks, šeit!

Zeifods neuzticīgi nopētīja svešo, un tikām vēl viens bumbas sprādziens sašūpoja celtni.

Nē, sauca Zeifods, Bīblbrokss šeit! Kas tu esi?

Draugs! vīrietis atkliedza. Viņš skrēja pretī Zeifodam.

Ak tā? pajautāja Zeifods. Kādas konkrētas personas draugs vai vienkārši labvēlīgi noskaņots pret cilvēkiem kopumā?

Vīrietis traucās pa gaiteni, grīdai kā savandītai segai saslienoties zem viņa kājām. Viņš bija maza auguma, plecīgs un norūdījies, un viņa drēbes izskatījās tā, it kā kopā ar savu saimnieku būtu divreiz aplidojušas apkārt Galaktikai.

Vai zini, Zeifods uzsauca svešajam vīram, ka tava māja tiek bombardēta?

Vīrietis apliecināja, ka viņš to apzinās.

Piepeši vairs nebija gaišs. Uzmetis skatienu logam, lai redzētu, kāpēc tā, Zeifods pārsteigts noraudzījās, kā garām mājai gaisā aizslīdēja pārsteidzoši liels, gliemjveida, bronzas zaļš kosmosa kuģis. Tam sekoja vēl divi.

Valdība, no kuras tu dezertēji, mēģina tevi saņemt ciet, Zei-fod, šņāca vīrietis, viņi ir nosūtījuši Vardeszvaigznes iznicinātāju eskadriļu.

Vardeszvaigznes iznīcinātāji! murmināja Zeifods. Zārk-von!

Tev ir pareizs priekšstats.

Kas ir Vardeszvaigznes iznīcinātāji? Zeifods bija pārliecināts, ka ir dzirdējis kādu par tiem runājam, kad bija prezidents, bet viņš nekad nepievērsa lielu vērību oficiālajām lietām.

Vīrietis viņu vilka atpakaļ uz durvīm. Zeifods gāja līdzi. Gaisā šņākdams aizšāvās mazs melns zirnekjveida objekts un pazuda gaitenī.

Kas tas bija? — šņāca Zeifods.

Vardeszvaigznes A kategorijas izlūkrobots, kas meklē tevi, -atbildēja vīrietis.

Ei, tiešām?

Pieliecies!

No pretējās puses naca lielāks melns zirnekļveida objekts. Tas aizsvelpa viņiem garām.

Un tas bija…

Vardeszvaigznes B kategorijas izlūkrobots, kas meklē tevi.

Un tas? Zeifods jautāja, kad cauri gaisam aizšņāca trešais.

Vardeszvaigznes C kategorijas izlūkrobots, kas meklē tevi.

Ei, Zeifods pie sevis noķiķināja, diezgan stulbi roboti, ne?

Uz tiltiņa atskanēja ļoti skaļi dunoši dārdi. Šurp no pretējā

torņa virzījās milzīgs, melns siluets, kas bija tanka paskatā.

Svētais fotons, kas tad tas?

Tanks, atbildēja vīrietis. Vardeszvaigznes D kategorijas izlūkrobots nākt tevi saņemt ciet.

Vai mums jāiet prom?

Es domāju gan.

Mārvin! sauca Zeifods.

Ko tu gribi?

Mārvins piecēlās no gruvešu kaudzes tālāk gaitenī un lūkojās uz viņiem.

Vai redzi to robotu, kas nāk mums pretim?

Mārvins paskatījās uz milzīgo, melno siluetu, kas pa tiltiņu virzījās viņiem pretī. Tad pavērās lejup uz paša mazo metāla ķermeni un visbeidzot atkal pievērsās tankam.

Es pieņemu, ka tu gribi, lai es to apturu, viņš sacīja.

Jā.

Kamēr jūs glābjat savu ādu.

Jā, — sacīja Zeifods, stājies šeit!

Tikai tik ilgi, sacīja Mārvins, kamēr es zinu, kur ir mana vieta.

Vīrietis parāva Zeifodu aiz piedurknes, un tas viņam sekoja projām pa gaiteni.

Viņam ienāca prātā jautājums.

_ Kurp mēs ejam? viņš pavaicāja.

Uz Brēkāksta biroju.

Vai tad tagad ir laiks atcerēties sarunāto tikšanos? Ļ Nāc!

7

Mārvins stāvēja tiltiņa galā. Patiesībā viņš nebija īpaši mazs robots. Viņa sudraba ķermenis dzirkstīja putekļainajos saules staros un trīcēja no nemitīgās sprostuguns, kurai joprojām tika pakļauta ēka.

Un tomēr viņš izskatījās nožēlojami sīciņš, kad milzīgais melnais tanks pieripoja klāt un apstājās viņa priekšā. Tanks izpētīja pretinieku ar zondi. Zonde ievilkās atpakaļ.

Mārvins stāvēja.

Nost no mana ceļa, mazais robot, dārdināja tanks.

Diemžēl, Mārvins atbildēja, esmu šeit atstāts, lai tevi apturētu.

Zonde izstiepās, lai viņu vēlreiz ātri pārbaudītu. Tad atkal atvilkās.

Tu? Lai mani apturētu? rēca tanks. Ko mels?

Nē, man patiešām tas ir jāizdara, Mārvins vienkārši atbildēja.

Ar ko tu esi apbruņots? — tanks neticīgi rēca.

_ Uzmini, atbildēja Mārvins.

Tanka motors rūca, zobrati žņerkstēja. Tā mikrosmadzeņu dzīlēs apjukumā šurpu turpu šaudījās elektroniski molekulas lieluma releji.

Uzminēt? pārjautāja tanks.

Zeifods un līdz šim brīdim vārdā nenosauktais vīrs streipuļoja augšup pa vienu gaiteni, lejup pa otru un uz priekšu pa trešo. Ēka turpināja ļodzīties un stipri vibrēt, un tas mulsināja Zeifodu. Ja viņi gribēja uzspridzināt celtni, kāpēc tas prasīja tik daudz laika?

Ar milzu pūlēm abi sasniedza vienas no daudzajām pilnīgi anonīmajām durvīm, uz kurām nebija nekāda uzraksta, un ar spēku metās pret tām. Durvis atsprāga vaļā, un viņi ievēlās iekšā.

«Viss šis ceļš,» domāja Zeifods, «visas šīs grūtības, visa šī negulēšana pludmalē, brīnišķīgi pavadot laiku… Kādēļ tas viss? Viens vienīgs krēsls, viens vienīgs galds un viens vienīgs netīrs pelnu-trauks pieticīgajā birojā.» Galds bija tukšs, ja neņem vērā virs tā mazliet virmojošu putekļu un vienu vienīgu revolucionāras formas papīra saspraudi.

Kur ir Brēkāksts? Zeifods jautāja, juzdams, ka mazinās viņa jau tā niecīgā nojausma par notiekošā jēgu.

Viņš ir starpgalaktiku reisā, vīrietis atbildēja.

Zeifods centās novērtēt jauno paziņu. «Nopietns tips,» viņš domāja, «nav nekāds pajoliņš. Droši vien ne mazums laika pavadīja, skraidot šurpu turpu pa ļoganiem gaiteņiem, laužot durvis un tukšos birojos izsakot mīklainas piezīmes.»

Ļauj man stādīties priekšā, vīrietis teica. Mans vārds ir Rūsta, un šis ir mans dvielis.

Sveiks, Rūsta, atbildēja Zeifods. Sveiks, dvieli, viņš piebilda, kad Rūsta pastiepa pretī samērā riebīgu, vecu, puķainu dvieli. Nezinādams, ko ar to iesākt, viņš pakratīja drānas gabalu aiz stūra.

Gar logu aizdārdināja viens no milzīgajiem, bronzas zaļajiem gliemjveida kosmosa kuģiem.

Jā, turpini, Mārvins teica milzīgajai kaujas mašīnai, tu mūžam neuzminēsi.

Ēē, hmmm… mašīna novilka, vibrēdama no neierastās domas, lāzera stari?

Mārvins nopietni pakratīja galvu.

Nē, — mašīna murmināja, izdodama zemu, guturālu rīboņu. Pārāk acīmredzami. Antivielas stars? tā riskēja.

Daudz par daudz acīmredzami, pārmeta Mārvins.

Jā, mazliet apmulsusi kurnēja mašīna. Ē… un kā ar elektronu blieti?

Tas Mārvinam bija jaunums.

Kas tā tāda? — viņš pajautāja.

Viena no šīm, dzīvi atteica mašīna.

No tās bruņu torņa parādījās ass žuburs, kas izspļāva vienu vienīgu nāvējošu gaismas uzliesmojumu. Siena aiz Mārvina muguras nodunēja un sabruka putekļos. Tie kādu bridi vēl virmoja gaisā, tad norima.

Nē, sacīja Mārvins, man nav vienas no tām.

Taču tā ir laba, vai ne?

Ļoti laba, piekrita Mārvins.

Es zinu, — vēl bridi apdomājusies, sacīja Vardeszvaigznes kaujas mašīna, tev jābūt vienam no tiem jaunajiem urinskābes restruktronu destabilizēta ksenona izstarotājiem!

_ Tie ir jauki, vai ne? — Mārvins noteica.

Tev tie ir? mašīnas jautājumā bija jūtama godbijība.

Nē, Mārvins atbildēja.

Ak, — mašīna vīlusies noteica, — tad tam jābūt…

Tu domā nepareizā virzienā, sacīja Mārvins. Tu neņem vērā kaut ko diezgan raksturīgu cilvēku un robotu attiecībās.

Ē, es zinu, — sacīja kaujas mašīna, — tas ir… — un atkal tā apklusa, iegrimdama domās.

Tu tikai padomā, Mārvins mudināja, viņi atstāj mani, parastu pakalpiņrobotu, lai es apturētu milzīgu lieljaudas kaujas mašīnu, kamēr paši bēg, glābdami savu ādu. Kā tev rādās, ko viņi varēja man atstāt?

Ooo, ēē, mašīna uztraukusies murmināja, jādomā, kaut ko sasodīti pamatīgi postošu.

Jādomā! sacīja Mārvins. — Ak jā, domā vien. Es tev pateikšu, ko viņi man iedeva, lai varu aizstāvēties, ja?

Jā, nu labi, saspringti bilda kaujas aparāts.

Neko, Mārvins paziņoja.

Iestājās bīstama pauze.

Neko ? rēca kaujas mašīna.

Gluži neko, Mārvins šķērmi novilka, — pat ne elektronu bieti.

Mašīna svaidījās niknumā.

Nu, vai tas nav vienkārši satriecoši! tā rēca. — Ak tad itin neko? Viņi vienkārši nedomā ar galvu, vai ne?

Un man, klusā, zemā balsī sūrojās Mārvins, man tik šausmīgi sāp visas diodes kreisajā sānā.

Tas nu gan var nokaitināt, vai ne?

Jā, Mārvins no sirds piekrita.

Velns, tas mani sanikno, auroja mašīna, liekas, es sašķaidīšu to sienu!

Elektronu bliete vēlreiz izspļāva šņācošas liesmas un iZg-sienu, pie kuras stāvēja tanks.

Kā tu domā, kā es jūtos? Mārvins rūgti jautāja.

Vienkārši aizlaidās un tevi atstāja, vai ne? mašīna dār dināja.

Jā, atbildēja Mārvins.

Domāju, ka pie viena izšaušu arī tos sasodītos griestus! trakoja tanks.

Tas izārdīja komandtiltiņa griestus.

Ļoti iespaidīgi, murmināja Mārvins.

Tas vēl nebija nekas, apsolīja mašīna, es varu izgāzt ari šo grīdu tas man nesagādās nekādas pūles!

Tā izgāza ari grīdu.

Velns un elle! mašīna rēca, strauji krizdama piecpadsmit stāvus lejup un apakšā uz zemes sašķīzdama druskās.

Cik nomācoši muļķīga mašīna, Mārvins noteica un aizslāja projām.

8

Tad mis šeih vienkārši sēdēsim vai kā? Zeifods nikni jautāja. Ko tie puiši tur ārā grib?

Tevi, Bīblbroks, atbildēja Rūsta. Viņi grasās tevi aizvest uz Vardeszvaigzni pašu visjaunāko pasauli Galaktikā.

Ak tā? Zeifods teica. Viņiem vispirms būs jānāk un jādabū mani rokā.

Viņi ir atnākuši un dabūjuši tevi rokā, sacīja Rūsta. Paveries pa logu.

Zeifods skatījās ieplestām acīm.

Zeme pazūd! viņš elsa. Kur šie likuši zemi?

Šie ir paņēmuši māju, sacīja Rūsta. — Mūs nes pa gaisu.

Garām biroja logam joņoja mākoņi.

Atkal būdams ārā, Zeifods varēja saskatīt tumši zaļus Vardes-zvaigznes iznīcinātājus, kas bija izkārtojušies lokā ap zemei atņemtās celtnes torni. No tiem izstaroja spēka staru tikls, kas turēja torni stingrā tvērienā.

Zeifods apjukuma purinaja galvu.

Ko es tādu esmu izdarījis? viņš jautāja. Es ieeju mājā, bet viņi to aiznes prom.

Viņus neuztrauc tas, ko esi izdarījis, sacīja Rūsta, bet gan tas, ko grasies darīt.

Vai tad man šajā jautājumā nav nekādas teikšanas?

Tu jau izlēmi pirms daudziem gadiem. Labāk turies stingri, brauciens paredzams straujš un nelīdzens.

Ja kādreiz sevi satikšu, sacīja Zeifods, tad pieštaukāšu tā, ka pat nezināšu, kas mani piekāvis.

Pa durvīm ieslampāja Mārvins, pārmetoši paskatījās uz Zei-fodu, nogāzās kaktā un izslēdzās.

Uz «Zelta sirds» komandtiltiņa viss bija klusu. Arturs cieši lūkojās uz plauktu sev priekšā un domāja. Viņš uzmeta skatienu Triļjanai, kas pētoši lūkojās pretī, bet tad atkal pievērsās plauktam.

Beidzot viņš tos ieraudzīja piecus mazus plastmasas kvadrātus. Arturs pacēla tos un nolika uz dēļa, kas atradās tieši pretī plauktam.

Uz pieciem kvadrātiem bija uzšņāpti pieci burti I, Z, M, E un K. Arturs nolika tos blakus burtiem L, Ē, T, S.

Izmeklēts, — viņš sacīja, un uz šī lauciņa punktu skaits trīskāršojas. Baidos, ka kopā sanāk diezgan daudz.

Kuģis salēcās un jau kuro reizi izsvaidīja dažus burtus.

Triljana nopūtās un sāka tos kārtot no jauna.

Klusajos gaiteņos krustām šķērsām atbalsojās Forda Prīfekta soļi, kad viņš drasēja pa kuģi, dauzīdams pamirušos instrumentus.

«Kāpēc kuģis turpina drebēt,» viņš domāja.

Kāpēc tas līgojas un šūpojas?

Kāpēc viņš nevar saprast, kur viņi atrodas? Un kur viņi galu galā atrodas?

«Galaktikas ceļveža stopētājiem» biroju ēkas kreisais tornis joņoja starpzvaigžņu telpā ar tik lielu ātrumu, kam līdzīgu ne pirms, ne pēc tās reizes nav sasniedzis neviens cits biroju masīvs Visumā.

Pa istabu, kas atradās kaut kur vidējā stāvā, pikti soļoja Zeifods Biblbrokss.

Rūsta sēdēja uz rakstamgalda malas, veicot kārtējo darbiņu, kas nepieciešams, lai uzturētu kārtībā dvieli.

Ei, kā tu teici, uz kurieni lido šī celtne? — Zeifods prasīja.

Uz Vardeszvaigzni, Rūsta atbildēja, pašu visļaunāko vietu Visumā.

Vai viņiem tur ir ēdiens? jautāja Zeifods.

Ēdiens? Tu dodies uz Vardeszvaigzni un uztraucies, vai tur ir ēdiens?

Nepaēdis es varu arī neizvilkt līdz Vardeszvaigznei.

Ārā pa logu viņi nespēja saskatīt neko citu kā vien dziestošo spēka staru gaismu un neskaidras zaļas svītras, kas, jādomā, bija Vardeszvaigznes iznīcinātāju izķēmotas kontūras. Lidojot tādā ātrumā, pati telpa bija neredzama un patiešām nereāla.

Ņem, pasūkā šo, Rūsta ieteica, piedāvādams Zeifodam savu dvieli.

Zeifods cieši lūkojās uz likteņa biedru, itin ka gaidītu, ka no viņa pieres izleks dzeguze uz atsperītes.

Tas ir izmērcēts barības vielās, paskaidroja Rūsta.

Kas ir, tu mūždien noķērnājies, vai? jautāja Zeifods.

Dzeltenajās svītrās ir daudz olbaltumvielu, zaļajās ir B un C vitamīnu komplekss, mazie, sārtie ziediņi satur kviešu asnu ekstraktu.

Zeifods paņēma dvieli un pārsteigts uz to skatījās.

Kas ir brūnie traipi? viņš pavaicāja.

Bāra bekjū mērce, atbildēja Rūsta, — tām reizēm, kad man kļūst slikti no kviešu asniem.

Šaubu mākts, Zeifods apošņāja dvieli.

Vēl neuzticīgāk viņš pasūkāja dvieļa stūri. Tad izspļāva to laukā.

Brr! Zeifods noskurinājās.

Jā, sacīja Rūsta, kad esmu sūkājis to galu, man parasti vajag drusku pasūkāt ari otru galu.

Kāpēc? aizdomu pilns vaicāja Zeifods, kas tur ir iekšā?

Antidepresanti, paskaidroja Rūsta.

Man pilnīgi pietiek, vai zini, sacīja Zeifods, pasniegdams dvieli atpakaļ Rūstam.

Rūsta to paņēma, nolēca no rakstāmgalda, apgāja tam apkārt, apsēdās krēslā un sacēla augšā kājas.

Bīblbroks, viņš jautāja, salikdams rokas aiz galvas, vai vari iedomāties, kas ar tevi notiks uz Vardeszvaigznes?

Viņi mani pabaros? Zeifods riskēja, cerību pilns.

Viņi tevi iebaros, atteica Rūsta, pilnīgas perspektīvas virpulī!

Zeifods par to nekad nebija dzirdējis. Viņš uzskatīja, ka ir dzirdējis par visām jautrajām lietām Galaktikā, tāpēc pieņēma, ka pilnīgas perspektīvas virpulis nebija nekas jautrs. Zeifods apvaicājās, kas tas īsti ir.

Tā gluži vienkārši, Rūsta stāstīja, ir visnežēlīgākā psihiskā spīdzināšana, kādai var pakļaut jutīgu būtni.

Zeifods rezignēti palocīja galvu.

Tātad, viņš sacīja, ēdiena nebūs, ko?

Paklausies! Rūsta viņu apsauca. Var nogalināt cilvēku, iznīcināt viņa ķermeni, salauzt viņa garu, bet tikai pilnīgas perspektīvas virpulis var iznīdēt cilvēka dvēseli! Procedūra ilgst dažas sekundes, bet tās sekas ilgst visu adikušo dzīvi!

Vai esi kādreiz dzēris Visgalaktikas guldzoņdragātāju? — dzēlīgi pavaicāja Zeifods.

Virpulis ir ļaunāks.

Oho! — dzirdētā stipri iespaidots, atzina Zeifods.

Vai tev ir kāda ideja, kāpēc šie tipi varētu gribēt man to nodarīt? viņš brīdi vēlāk pajautāja.

Viņi tic, ka tas būs labākais veids, kā tevi iznīcināt uz mūžīgiem laikiem. Viņi zina, ko tu meklē.

Vai viņi nevarētu man atsūtīt zīmīti, lai es arī to uzzinātu?

Tu zini, atteica Rūsta, tu zini, Bīblbroks. Tu gribi satikt vīru, kas valda pār Visumu.

Vai viņš prot gatavot? Zeifods ievaicājās. Tad, brīdi padomājis, piebilda: — Es stipri šaubos. Ja viņš prastu pagatavot labu maltīti, tad neuztrauktos par pārējo Visumu. Es gribu satikt pavāru.

Rūsta smagi nopūtās.

Lai nu kā, saki, ko tu šeit dari? Zeifods vaicāja. Kāds tam visam sakars ar tevi?

Esmu tikai viens no tiem, kas to visu saplānoja kopā ar Brēkākstu, Jūdenu Vrenksu, tavu vecvectēvu. Kopā ar tevi, Bīblbroks.

Mani?

Jā, tevi. Man stāstīja, ka esi mainījies, bet es neaptvēru, cik lielā mērā.

ES

Bet…

Esmu šeit, lai paveiktu vienu darbiņu. Es to paveikšu, tevi pametīšu.

pirms

Kādu darbiņu, draugs, par ko tu runā?

Es to paveikšu, pirms tevi pametīšu.

Rūsta ieslīga necaurlaužamā klusumā.

Zeifodu pārņēma traks prieks.

9

Gaisā ap otro planētu Vardeszvaigznes sistēma bija piesmacis un neveselīgs.

Drēgnie vēji, kas nerimtīgi to pluinīja, brāzās pāri solončakiem, izsusējušam purvājam, mudžeklīgai, pūstošai veģetācijai un izpostītu pilsētu sadrupušajiem gruvešiem. Neviena dzīva būtne nešķērsoja šīs vietas — tāpat kā daudzas planētas šajā Galaktikas daļā, tās sen bija pamestas.

Vēja kaukoņa bija pagalam nomācoša, kad tas traucās cauri pilsētu vecajām, trūdošajām mājām; tā kļuva vēl baisāka, vējam šaustot augstu, melnu torņu pakājes, kas uz šīs pasaules vietvietām neomulīgi šūpojās. Torņu virsotnēs dzīvoja lielu, prāvu, noliesējušu, stipri smirdošu putnu kolonijas vienīgie dzīvi palikušie radījumi, kas piederēja pie civilizācijas, kura reiz apdzīvoja šo zemi.

Tomēr visšaušalīgāk kaukoņa skanēja tad, kad vējš pūta pāri kādai pumpai, kas atradās lielākās pamestās pilsētas nomalē -plaša, pelēka līdzenuma vidū.

Pumpas dēļ šī pasaule bija nopelnījusi pašas visļaunākās vietas reputāciju Galaktikā. No ārpuses tas bija vienkāršs, pēdas trīsdesmit plats tērauda kupols, taču pumpas iekšiene slēpa sev! kaut ko tik necilvēcīgu, ka tas nebija prātam aptverams.

Kādus simt jardus nostāk, aiz bakurētainas un izrakņātas zemes strēles visneauglīgākās zemes, kāda vien iedomājama, atradās ne šāds, ne tāds lidlauks. Prod, tur palielā teritorijā bija izkaisītas divu trīs duču avarējušu māju smagnējās atliekas.

Ap šīm mājām un pāri tām lidinājās prāts, kas kaut ko gaidīja.

Prāts pievērsa uzmanību gaisam, un drīz vien tālumā parādījās plankums, ko lokveidā ietvēra mazāki plankumi.

Lielākais plankums bija «Galaktikas ceļveža stopētājiem» biroja ēkas kreisais tornis, kas laidās cauri Vardeszvaigznes B pasaules stratosfērai.

Tam nolaižoties, Rūsta piepeši pārtrauca ilgo, neērto klusumu, kas bija samilzis abu vīriešu starpā.

Viņš piecēlās, iestūķēja somā savu dvieli un teica:

Bīblbroks, tagad es paveikšu to darbu, kura dēļ esmu atsūtīts.

Zeifods pavērās uz viņu no kakta, kur sēdēja, dalīdamies ar

Mārvinu skaļi neizteiktās domās.

Jā? — viņš ievaicājās.

Ēka drīz piezemēsies. Kad tu to atstāsi, neej laukā pa durvīm, sacīja Rūsta, ej pa logu.

Labu veiksmi, — viņš vēl piebilda un devās ārā pa durvīm, pazuzdams no Zeifoda dzīves tikpat noslēpumaini, cik noslēpumaini tajā bija uzradies.

Zeifods pielēca kājās un mēģināja atvērt durvis, bet Rūsta jau bija tās aizslēdzis. Viņš paraustīja plecus un atgriezās kaktā.

Divas minūtes vēlāk celtne avarēdama piezemējās citu vraku vidū. Tās pavadoņi Vardeszvaigznes iznīcinātāji deaktivēja savus spēka starus un atkal pacēlās gaisā, gatavi braucienam uz Var-deszvaigznes A pasauli, nesalīdzināmi labvēlīgāku vietu. Tie nekad nepiezemējās Vardeszvaigznes B pasaulē. Neviens to nedarīja. Te nekad nespēra kāju neviens cits kā pilnīgas perspektīvas virpulim paredzētie upuri.

Zeifodu avārija bija stipri uztraukusi. Viņš bridi gulēja putekļainajos gruvešos un saprata, ka atrodas visgrūtākajā stāvoklī, kāds dzīvē jelkad ir bijis. Viņš jutās apmulsis, vientuļš, neviena nemīlēts. Visbeidzot viņš saprata, ka vajadzētu tikt ar to galā, lai kas arī tas būtu.

Zeifods pārlaida skatienu sapostītajai istabai. Siena pie durvju rāmja bija ieplaisājusi, un durvis atsprāgušas vaļā. Logs brīnumainā kārtā palicis aizvērts un neizsists. Kādu laiciņu svārstījies, Zeifods nolēma ja jau savādais ceļabiedrs Rūsta bija pārcietis to visu tikai tāpēc, lai pateiktu viņam savu sakāmo, tam vajadzēja būt pamatotam iemeslam.

Ar Mārvina palīdzību viņš atdabūja vaļā logu. Avārijas saceltais putekļu mākonis un citu celtņu sadragātie korpusi neļāva neko daudz saskatīt.

Nevarētu teikt, ka Zeifods par to pārmērīgi raizētos. Galvenās rūpes sagādāja tas, ko viņš ieraudzīja, kad palūkojās lejā. Brēkāksta birojs atradās piecpadsmitajā stāvā. Ēka bija piezemējusies apmēram četrdesmit piecu grādu slīpumā, taču no domas, ka būs jānokāpj lejā, tomēr pamira sirds.

Galu galā, Mārvina nepārtraukti nicinošo skatienu mudināts, viņš dziļi ievilka elpu un izrāpās uz ēkas malas stāvā slīpuma. Mār-vins sekoja, un abi kopā sāka lēnām un mokoši rāpties lejup, leti pieveiktu piecpadsmit stāvus, kas viņus šķīra no zemes.

Plaušas smacēja drēgnais gaiss un putekļi, acis smeldza, un no šausminošā attāluma līdz lejai uznāca reibonis.

Mārvina nejauši izteiktās piezīmes «tad tas patīk jums, dzīvajām būtnēm, vai ne; es tikai gribu zināt» diez ko neuzlaboja viņa garastāvokli. Tikuši pusceļā, viņi apstājās atpūsties. Zeifods gulēja, elsodams bailēs un spēku izsīkumā, un viņam šķita, ka Mārvins rādās mazdrusciņ mundrāks nekā parasti. Galu galā viņš aptvēra, ka tā tomēr nav. Robots tikai rādījās mundrs salīdzinājumā ar viņa paša noskaņojumu.

Cauri putekļu mākoņiem, kas gausi izklīda, spārnus plivinādams, atlidoja prāvs, izkāmējis putns un, pastiepis lejā kaulainās kājas, nosēdās uz slīpas loga dzegas pāris jardu no Zeifoda. Tad sakļāva lempīgos spārnus un neveikli šūpojās savā laktā.

Lidoņa spārnu pletums varēja būt apmēram sešas pēdas, ari galva un kakls likās aizdomīgi lieli, ja ņem vērā, ka tas bija purns. Viņa seja šķita gluži plakana, knābis vāji attīstīts, un zem spārnu lejasdaļas skaidri varēja saskatīt rokām līdzīgus rudimentus.

Faktiski tas izskatījās gandrīz cilvēcīgs.

Putns pievērsa acis Zeifodam un nesakarīgi noklikšķināja knābi.

Ej projām, sacīja Zeifods.

Labi, īgni nomurmināja putns un no jauna aizplivinājās prom putekļos. Zeifods samulsis vēroja, kā tas aizlido.

Vai tas putns tikko runāja ar mani? viņš nervozi apvaicājās Mārvinam, jo bija gatavs noticēt citam izskaidrojumam: tam, ka patiesībā cietis no halucinācijām.

Jā, apstiprināja Mārvins.

Nabaga dvēseles, — Zeifodam ausī ierunājās zema, ēteriska balss.

Strauji apsviedies riņķī, lai atklātu balss avotu, Zeifods gandrīz nokrita no celtnes. Viņš izmisīgi sagrāba uz āru izvirzītu loga stiprinājumu un sagrieza uz tā roku. Zeifods karājās augstu gaisā, ieķēries logā un smagi elpodams.

Balsij nebija nekada redzama avota nevienas dzīvas dvēseles. Un tomēr tā atkal ierunājās.

Viņiem aiz muguras ir traģiska pagātne, vai zini. Briesmīgs posts.

Zeifods izmisīgi lūkojās visapkārt. Balss bija zema un klusa. Citos apstākļos to pat varētu nosaukt par nomierinošu. Tomēr nav nekā nomierinoša faktā, ka tevi no tukša gaisa uzrunā balss bez ķermeņa, it īpaši, ja tu, tāpat kā Zeifods Bīblbrokss, neesi savā labākajā formā un sagrautā ēkā karājies pie dzegas astoņu stāvu augstumā.

Ei, ē… viņš stostījās.

Vai man pastāstīt par viņiem? balss klusītēm apjautājās.

Ei, kas tu esi? — Zeifods elsa. Kur tu esi?

Nu, tad varbūt vēlāk, balss nomurmināja. Esmu Gārgra-vārs. Pilnīgas perspektīvas virpuļa uzraugs.

Kāpēc es nevaru redzēt…

Tu atklātu, ka nokāpšana sokas daudz labāk, — balss ierunājās skaļāk, ja pārvietotos kādus divus jardus pa kreisi. Kāpēc tev to nepamēģināt?

Zeifods paskatījās norādītajā virzienā un ieraudzīja īsu horizontālu ierobu rindu, kas veda visu ceļu lejup gar mājas sāniem. Bezgala pateicīgs viņš aizrāpās līdz ierobiem.

Tad tiksimies lejā, labi? jautāja balss, atkal kļuvusi klusāka.

Ei, iesaucās Zeifods. Kur tu esi…

Tas prasīs tikai pāris minūšu… balsi vairs knapi varēja saklausīt.

Mārvin, Zeifods dedzīgi teica robotam, kas nomākts tupēja viņam blakus, vai… vai tā balss tikko…

Jā, Mārvins kodolīgi atbildēja.

Zeifods palocīja galvu. Viņš atkal izņēma no kabatas savas briesmjutīgās saulesbrilles. Tas šķita pavisam melnas un pa šo laiku jau diezgan stipri saskrambātas ar metāla priekšmetu, kas negaidīti bija uzradies viņa kabatā. Viņš tās uzlika uz acīm. Nokāpt lejā būs vieglāk un ērtāk, ja nevajadzēs šo nodarbi vērot.

Pēc dažām minūtēm viņš jau pārtrausās pāri mājas saplaisājušajiem un sadrupušajiem pamatiem un, noņēmis saulesbrilles, nogāzās zemē.

Mirkli vēlāk viņam pievienojās Mārvins, kas apgūlās ar seju putek]os un gruvešos. Neizskatījās, ka viņš būtu noskaņots izkustēties no šīs pozas.

Ā, jūs esat šeit, — Zeifoda ausī piepeši atskanēja balss. — Piedodiet, ka jūs tā atstāju, man no augstuma briesmīgi reibst galva. Vismaz, balss sapņaini piebilda, man no augstuma briesmīgi reiba galva.

Zeifods gausi un rūpīgi raudzījās visapkārt tikai tāpēc, lai redzētu, vai nav palaidis garām ko tādu, kas varētu būt balss avots. Tomēr skatienam pavērās vien putekli, gruveši un apkārtnes ēku augstie karkasi.

Ei, kāpēc es tevi nevaru ieraudzīt? viņš jautāja. I Kāpēc tu neesi šeit?

Es esmu šeit, balss rimti atbildēja. Mans ķermenis ari gribēja ierasties, bet šobrīd tas ir aizņemts. Jāpadara daži darbi, jāapciemo daži cilvēki. Izdvesusi tādu kā ēterisku nopūtu, balss piebilda: Tu jau zini, kā tas ir ar ķermeņiem.

Zeifods par to nebija īsti pārliecināts.

Es domāju, ka zināju, viņš teica.

Es tikai ceru, ka tas ir aizgājis uz sanatoriju, turpināja balss, | ar tādu dzīvesveidu kā pēdējā laikā viņš pašlaik noteikti vairs tik tikko turas uz elkoņiem.

Uz elkoņiem? pārjautāja Zeifods. Vai tu negribēji sacīt

«uz kājām»?

Balss kādu laiciņu neko neteica. Zeifods nemierīgi palūkojās apkārt. Viņš nezināja, vai tā bija aizgājusi projām vai arī joprojām kavējās tepat, un ko tā vispār darīja. Tad balss atkal ierunājās.

Tātad tevi ir jāievieto virpulī, ja?

E, nu, — sacīja Zeifods, ļoti neveiksmīgi cenšoties izlikties bezrūpīgs, šis tipiņš nepavisam nesteidzas. Vai zini, es varu vienkārši tāpat paslaistīties un aplūkot vietējos dabas skatus.

Vai esi redzējis vietējos dabas skatus? vaicāja Gārgravāra balss.

Ē, neesmu.

Zeifods pārrāpās pāri gruvešiem un apgāja ap viena vraka stūri, kas viņam aizsedza skatienu. Tad palūkojās ārā uz Vardeszvaigznes B pasaules ainavu.

Ai, nu labi, — viņš sacīja, tādā gadījumā es te vienkārši maķenīt paslaistīšos.

Nē, atteica Gārgravārs, tev ir sagatavots virpulis. Tev jānāk. Seko man.

Ak tā? Zeifods jautāja. Un kā tad lai es to daru?

Es tev padungošu, teica Gārgravārs. Seko dungošanai.

Gaisā atskanēja liega, žēlabaina skaņa, blāva, skumīga skaņa.

Šķita, ka tā plūst no visām pusēm. Tikai ļoti uzmanīgi klausoties, Zeifods spēja noteikt virzienu, no kurienes tā nāca. Apdullis viņš klupdams krizdams gausi devās tai pa pēdām. Kas gan cits atlika?

103. Eksports nav.

10

Visums, kā novērots jau agrāk, ir satraucoši liela vieta. Šo faktu milzum daudz cilvēku tiecas ignorēt mierīgas dzīves labad.

Daudzi labprāt pārvāktos uz kādu pašizgudrotu, stipri mazāku vietu, un tieši to vairums būtņu ari dara.

Piemēram, vienā Galaktikas Austrumu atzara stūri atrodas liela mežu planēta Oglarūna. Visi tās «saprātīgie» iedzīvotāji pastāvīgi mitinās kādā diezgan mazā un pārapdzīvotā riekstkokā. Sajā kokā viņi ir dzimuši, dzīvo, iemīlas, iegriež mizā sīkus teorētiskus rakstus par dzīves jēgu, nāves veltīgumu un dzimstības regulēšanas svarīgumu, izcīna pa kādam ārkārtīgi nenozīmīgam karam un galu galā mirst, piesprādzēti zem dažiem grūtāk pieejamiem ārējiem zariem.

Faktiski vienīgie oglarūnieši, kas jebkad atstāj savu koku, ir tie, kurus no tā nosviež lejā, jo viņi ir pastrādājuši šaušalīgu noziegumu prātojuši, vai kāds cits koks spētu uzturēt dzīvību, vai pat pieļāvuši iespēju, ka citi koki nav tikai ilūzijas, kas radušās no pārāk daudzu oglariekstu apēšanas.

Lai cik ekstravaganta varētu likties šāda izturēšanās, Galaktikā nav nevienas dzīvības formas, kas jelkādā veidā nebūtu vainojama tādā pašā rīcībā, un tāpēc pilnīgas perspektīvas virpulis ir tik ļoti drausmīgs.

Jo, kad tu esi ievietots virpulī, tev ļauj tikai vienu acumirkli uzmest skadenu visai neiedomājamajai radības bezgalībai, un tajā ir sīciņš apzīmējums, mikroskopisks punkts uz mikroskopiska punkta, kur rakstīts «Tu esi šeit».

Drūms līdzenums pavērās Zeifoda skatienam izpostīts, sagrauts līdzenums. Pāri tam traucas mežonīgs vējš.

Pašā vidu slējās tērauda kupola pumpa. Tur, secināja Zeifods, bija tā vieta, kurp viņš devās. Pilnīgas perspektīvas virpulis.

Viņš drūmi vērās uz kupolu. Piepeši no ta izlauzās gaužas vaimanas, it kā kādam šausmu pārņemtam cilvēkam svēpētu dvēseli laukā no miesas. Gaudas apslāpa vēja kaukšanā, tad izdzisa pavisam.

Zeifods bailēs satrūkās, viņa asinis šķita pārvēršamies šķidrā hēlijā.

Ei, kas tas bija? viņš bikli murmināja.

Ieraksts, atbildēja Gārgravārs. Tas bija beidzamais cilvēks, kas tika ievietots virpulī. Katrs upuris vienmēr dabū noklausīties iepriekšējo. Tā ir tāda kā prelūdija.

Ei, tas patiešām izklausās slikti… — stostījās Zeifods. Mēs varbūt varētu uz brītiņu aizšaut uz kādu ballīti vai ko tamlīdzīgu, padomā par to!

Cik man zināms, sacīja Gārgravāra ēteriskā balss, es, iespējams, pašlaik tādā atrodos. Proti, mans ķermenis. Tas uz daudzām ballītēm dodas bez manis. Teic, ka es tikai maisos viņam pa kājām. Ju hū!

Kas īsti ir ar tavu ķermeni? Zeifods jautāja, ļoti vēlēdamies novilcināt to, kas tūlīt ar viņu notiks, lai kas tas būtu.

Nu, tas ir… tas ir aizņemts, vai zini, svārstīgi atbildēja Gār-gravārs.

Tu gribi teikt, ka tas izrīkojas, kā pašam ienāk prātā? jautāja Zeifods.

Pirms Gārgravārs atkal ierunājās, viņš ieturēja garu un nedaudz noraidošu pauzi. ,

Jāsaka, — viņš beidzot atbildēja, ka šī piezīme man likās diezgan bezgaumīga.

Zeifods apjucis un samulsis nomurmināja atvainošanos.

Nav svarīgi, sacīja Gārgravārs, tu to nevarēji zināt.

Balss nelaimīgi nodrebēja tas vedināja domāt, ka tā ļoti stipri

centās savaldīt jūtas.

Patiesība ir tāda, ka mums pašlaik ir šķirtas dzīves izmēģinājuma periods. Man ir aizdomas, ka tas beigsies ar šķiršanos.

Balss atkal bija mierīga, un Zeifodam neienāca prātā piemērots sakāmais. Viņš kaut ko neskaidri bubināja.

Es domāju, ka mēs laikam neesam sevišķi piemēroti viens otram mans ķermenis un es, beidzot Gārgravārs ierunājās no jauna. Mēs nekad nebijām īsti laimīgi, darot vienu un to pašu. Vislielākie strīdi mums vienmēr bija par seksu un makšķerēšanu. Galu galā mēs mēģinājām abas nodarbes apvienot, bet tas noveda tikai pie katastrofas, kā tu droši vien vari iedomāties. Un tagad mans ķermenis atsakās laist mani iekšā. Tas pat nevēlas mani redzēt…

Viņš atkal ieturēja traģisku pauzi. Vējš šaustīja līdzenumu.

Tas apgalvo, ka es gribu tikai iedzīvoties. Es aizrādīju, ka man taču pienākas tajā dzīvot, bet šis atteica, ka tā ir tieši tāda nekaunīga piezīme, kādas pa taisno jāizpūš no ķermeņa caur kreiso

nāsi, un pie tā mēs palikām. Šis laikam dabūs aizbildniecībā manu priekšvārdu.

Ā… Zeifods tikko dzirdami noteica. Kāds tas ir?

Mišampods, atbildēja balss. Mans vārds ir Mišampods Gārgravārs. Tas nudien visu izsaka, vai ne?

Ē… — Zeifods līdzjūtīgi teica.

Un tāpēc mans, bezmiesiska prāta darbs ir būt par pilnīgas perspektīvas virpuļa uzraugu. Uz šīs planētas neviens nekad nespers kāju. Izņemot virpuļa upurus baidos, ka viņi patiešām neskaitās.

Ai…

Es tev kaut ko izstāstīšu. Vai vēlies to dzirdēt?

Ē…

Pirms daudziem gadiem šī bija plaukstoša, laimīga planēta -ar cilvēkiem, pilsētām, veikaliem, vārdu sakot normāla pasaule. Tikai pilsētu galvenajās ielas bija saradies nedaudz vairak kurpju veikalu nekā vajadzīgs. Lēnām un nodevīgi kurpju veikalu skaits turpināja augt. Tas ir sen pazīstams ekonomikas fenomens, taču traģiski redzēt, kā tas notiek. Jo vairāk kurpju veikalu te uzradās, jo vairāk kurpju bija jāizgatavo un jo sliktākas un nevalkājamākas tās kļuva. Un, jo nepiemērotākas valkāšanai tās kļuva, jo vairak kurpju cilvēkiem bija jāpērk, lai varētu apauties, un jo vairāk izpletās veikali, līdz visa šejienes ekonomika šķērsoja to, ko, manuprāt, sauc par «notikuma ar kurpēm» apvārsni, un ekonomistu skatījumā vairs nebija iespējams būvēt neko citu, kā vien kurpju veikalus. Rezultātā sabrukums, bojāeja un bads. Lielākā daļa iedzīvotāju izmira. Tie nedaudzie, kas bija pareizā veidā ģenētiski nestabili, mutācijas rezultātā pārtapa putnos vienu no viņiem tu redzēji. Tie noladēja savas pēdas, nolādēja zemi un apzvērēja, ka neviens vairs nespers kāju uz tās. Nelaimīga sabiedrība. Nāc, man jāved tevi uz virpuli.

Zeifods apstulbis pakratīja galvu un klunkurēja pa līdzenumu uz priekšu.

Un tu, viņš vaicāja, tu nāc no šī elles cauruma, ja?

Nē, nē, pārsteigts atbildēja Gārgravārs, es nāku no Var-deszvaigznes C pasaules. Skaista vieta. Tur var brīnišķīgi makšķerēt. Vakaros es laižos atpakaļ uz turieni. Taču tagad vairs varu tikai vērot. Pilnīgas perspektīvas virpulis ir vienīgā manta uz šīs planētas, kas pilda kādu funkciju. Šeit tas tika uzbūvēts tāpēc, ka neviens to negribēja pie savām namdurvīm.

Tajā brīdī gaisu pāršķēla vēl viens nomācošs, spalgs kliedziens, un Zeifods nodrebēja.

Kas var kaut ko tādu nodarīt cilvēkam? viņš izdvesa.

Visums, vienkārši atteica Gārgravārs, viss bezgalīgais Visums. Neskaitāmas saules, bezgalīgi attālumi starp tām un tu pats neredzams punkts uz neredzama punkta, bezgalīgi mazs.

Ei, vai zini, draugs, es esmu Zeifods Bīblbrokss, murmināja Zeifods, cenzdamies uzjundīt pēdējās patmīlības atliekas.

Gārgravārs neko neatbildēja, tikai atsāka sērīgi dungot un turpināja šo nodarbi, līdz viņi sasniedza apsūbējušo tērauda kupolu līdzenuma vidū.

Tā sānos tūlīt dūkdamas atvērās durvis, atklājot skatam mazu, aptumšotu kameru.

Ej iekšā, sacīja Gārgravārs.

Zeifods bailēs satrūkās.

Ei, ko, tūlīt? viņš jautāja.

Tūlīt.

Zeifods nervozi ielūkojās iekšā. Kamera izskatījās ļoti maza. Ta bija izklāta ar tēraudu, un tajā tik tikko pietika vietas vienam cilvēkam.

Tā… ē… tā neizskatās pēc nekāda virpuļa, Zeifods teica.

Tas nav virpulis, Gārgravārs paskaidroja, tas ir tikai lifts.

Ej iekšā.

Bezgala uztraukts, Zeifods iekāpa liftā. Viņš sajuta, ka līdzas ir ari Gārgravārs, lai gan bezmiesiskais cilvēks šobrid nerunāja.

Lifts sāka braucienu lejup.

Man jānoskaņojas pareizajā garastāvokli, murmināja Zeifods.

Nav tāda pareizā garastāvokļa, bargi teica Gārgravārs.

Tu patiešām zini, kā likt cilvēkam justies nepilnvērtīgam.

Es nezinu. Virpulis zina.

Šahtas apakšā lifts atvērās, un Zeifods izklunkurēja no tā pamazā, funkcionālā, ar tēraudu izklātā kamerā.

Telpas tālākajā malā rēgojās stateniska tērauda kaste tieši tik liela, lai tajā varētu nostāties cilvēks.

Tas bija tik vienkārši.

Viens vienīgs resns vads to savienoja ar visādu sastāvdaļu un mehānismu jūkli.

Un tas ir viss? pārsteigumā iejautājās Zeifods.

Tas ir viss.

«Neizskatās pārāk ļauni,» domāja Zeifods.

Un man jāiet tur iekšā, vai ne? viņš vaicāja.

Tev jāiet tur iekšā, — atbildēja Gārgravārs, — un diemžēl man liekas, ka tas jādara tūlīt.

Labi, labi, Zeifods teica.

Viņš atvēra kastes durvis un iegāja iekšā.

Tur viņš gaidīja.

Pēc piecām sekundēm atskanēja klikšķis, un kastē kopa ar viņu jau bija viss Visums.

11

Pilnīgas perspektīvas virpulī visa Visuma attēlu iegūst pēc ekstrapolētas vielas analīzes principa.

To var izskaidrot šādi tā kā ikvienu vielas fragmentu Visumā kaut kādā veidā iespaido jebkurš cits vielas fragments, teorētiski ir iespējams itin visu ikkatru sauli, ikkatru planētu, to orbītas, sastāvu un ekonomikas un sabiedrības vēsturi ekstrapolēt no, teiksim, viena maza kēksa gabaliņa.

Vīrietis, kas izgudroja pilnīgas perspektīvas virpuli, to būtībā izdarīja, lai pakaitinātu savu sievu.

Trins Tragula tā viņu sauca bija sapņotājs, domātājs, teorētiķis filozofs vai, kā sacītu viņa sieva idiots.

Viņa nemitīgi kasījās, ka vīrs pārmērīgi daudz laika pavadot, vērdamies kosmosā, gremdējoties pārdomās par spraužamadatu mehāniku vai veicot kēksa gabaliņu spektrogrāfisko analīzi.

Vajag taču mēra sajūtu! viņa mēdza teikt, dažkārt veselas trīsdesmit astoņas reizes vienā dienā.

Tā nu viņš uzbūvēja pilnigas perspektīvas virpuli tikai tāpēc, lai parādītu viņai, ko spēj.

Vienā ierīces galā Trins pievienoja visu no kēksa gabaliņa ekstrapolēto realitāti, bet otrā — savu sievu: kad viņš ieslēdza ierīci, sieva acumirklī ieraudzīja visu radīšanas bezgalību un sevi attiecībā pret to.

Trinam Tragulam par lielām šausmām, šis trieciens pilnīgi iznīcināja viņas smadzenes; toties viņš ar gandarījumu aptvēra, ka ir neapstrīdami pierādījis: lai šāda lieluma Visumā spētu pastāvēt dzīvība, tā noteikti nevar atļauties mēra sajūtu.

Virpuļa durvis atsprāga vaļā.

Savā bczmiesiskajā prātā Gārgravārs nomākts vēroja notiekošo. Savādā kārtā Zeifods Biblbrokss viņam bija diezgan labi paticis. Viņš noteikti bija cilvēks ar raksturu, pat ja tas būtu slikts.

Gārgravārs gaidīja, kad viņš izvelsies ārā no kastes, kā to darīja viņi visi.

Taču Zeifods rāmi izkāpa ārā.

Sveiks! — viņš teica.

Bīblbroks… Gārgravāra prāts pārsteigumā noelsās.

Vai es, lūdzu, varētu dabūt padzerties? Zeifods palūdza.

Tu… tu… biji virpulī? stostījās Gārgravārs.

Tu taču redzēji, sīkais.

Un tas darbojās?

Protams.

Un tu tur ieraudzīji visu radīšanas bezgalību?

Protams. Patiešām glīta vieta, tu to zināji?

Gārgravāra prāts izbrīnā šķobījās. Ja ķermenis būtu bijis kopā ar viņu, tas atkristu zemē ar atkārušos žokli.

Un tu ieraudzījis sevi, Gargravārs jautaja, attiecībā pret to visu?

Ak, jā.

Bet… ko tu piedzīvoji?

Zeifods pašapmierināti paraustīja plecus.

Tikai to, ko jau zināju visu laiku. Es patiešām esmu kolosāls un izcils tips. Vai tad neteicu, mazulīt, ka esmu Zeifods Bīblbrokss!

Viņa skatiens pārslīdēja mehānismiem, kas darbināja virpuli, un piepeši pārsteigumā apstājās.

Viņš smagi ieelpoja.

Ei, Zeifods vaicāja, vai tas patiešām ir gabaliņš kēksa? Tad norāva mazo konditorejas izstrādājumu no sensoriem, kas

to saturēja.

Ja es sāktu klāstīt, cik ļoti man tas bija vajadzīgs, viņš steigšus bēra vārdus, man nebūtu laika to apēst.

Un viņš to apēda.

12

Bridi vēlāk ZeiFoids skrēja pa līdzenumu izpostītas pilsētas virzienā.

Drēgnais gaiss smagi sēca viņa plaušās, un viņš bieži paklupa. Turklāt nāca virsū nakts, un nelīdzenā zeme nodevīgi lika šķēršļus.

Taču joprojām viņā virmoja nesen piedzīvotais prieks. Viss Visums. Viņš bija redzējis visu Visuma bezgalību plešamies sev visaplīk it visu. Un to pavadīja skaidra un neparasta apjauta, ka viņš tajā bija vissvarīgākais. Parasta lieta, ja tev piemīt augstprātīgs egoisms, taču, ja to patiešām pavēsta kāds aparāts, tas ir pavisam kas cits.

Viņam nebija laika apdomāt šo jautājumu.

Gārgravārs bija pateicis, ka viņam jābrīdina savi saimnieki par to, kas noticis, tomēr viņš esot gatavs pirms tam nogaidīt pienācīgi ilgi, lai Zeifods paspētu aizlaisties un sameklēt kādu paslēptuvi.

Zeifods nezināja, ko tagad iesākt, bet sajūta, ka viņš ir vissvarīgākā persona Visumā, ļāva pārliecināti noticēt, ka padoms atradīsies.

Nekas cits uz šīs posta piemeklētās planētas nevarētu viņam sniegt pamatu optimismam.

Zeifods turpināja skriet un drīz vien sasniedza pamestās pilsētas nomali. Viņš gāja uz priekšu pa ceļiem, kuros rēgojās platas plaisas un kas bija nosēti izkaltušām nezālēm. Bedres un grambas bija pilnas ar trūdošām kurpēm. Ēkas, kam viņš pagāja garām, likās tik sadrupušas un ļodzīgas, ka viņš neriskēja kādā no tām iet iekšā. Kur gan varētu paslēpties? Zeifods steidzās tālāk.

Pēc kāda laika no ceļa, pa kuru viņš gāja, nogriezās kāds plats, aizaudzis ceļš. Tā galā rēgojās milzīga zema ēka, kurai visriņķī slējās dažādas mazākas celtnes, un to visu ietvēra apļveida nožogojuma drupas. Lielā galvenā ēka izskatījās vēl pieņemami stabila, un Zeifods devās turp, lai noskaidrotu, vai tā varētu viņam sniegt… nu, vienalga ko.

Viņš tuvojās ēkai. Tās vienā malā varētu domāt, ka priekšpusē, jo tā bija pavērsta pret plašu betonētu laukumu, bija trīs gigantiskas durvis, varbūt pat sešdesmit pēdu augstas. Tālākās durvis bija atvērtas, un Zeifods aulekšoja turp.

Iekšā valdīja tumsa, putekļi un nekārtība. Pāri visam klājās milzīgi zirnekļu tīkli. Daļa no ēkas infrastruktūras bija sabrukusi, daļa no dibensienas iegruvusi, un grīdu sedza vairākas collas biezs nospiedošs putekļu slānis.

Cauri tumsai vīdēja gruvešiem klātas milzu kontūras dažviet cilindriskas, dažviet sīpolveida, dažviet līdzīgas olām vai drīzāk ieplaisājušām olām. Lielākā daļa atsprāgušas vaļā vai sadalījušās gabalos, no dažām bija palikuši tikai karkasi.

Tie visi bija kosmosa kuģi, visi pamesti.

Zeifods vīlies klīda starp karkasiem. Te nebija nekā tāda, kas kaut nedaudz atgādinātu lietojamu mantu. Jau viņa soļu vibrācija vien lika vienam šaubīgam vrakam sabrukt vēl vairāk.

Kaut kur celtnes dziļumā slējās viens vecs kuģis, mazliet lielāks par citiem un ieaudzis pat vēl biezākos putekļu un zirnekļu tiklu blāķos. Tā aprises tomēr likās veselas. Zeifods ieinteresēts tam tuvojās un paklupa pār vecu barošanas vadu.

Viņš mēģināja aizsviest kabeli sāņus un pārsteigumā atklāja, ka tas joprojām ir pievienots kuģim.

Pilnīgi izbrīnīts, viņš atklāja, ka barošanas vads an nedaudz dūc.

Viņš neticībā cieši uzlūkoja kuģi un tad vēlreiz paskatījās uz vadu, ko turēja rokās.

Zeifods norāva jaku un aizsvieda to sāņus. Rāpdamies pa zemi, viņš sekoja barošanas vadam līdz punktam, kur tas savienojās ar kuģi. Savienojums nebija bojāts, un auss vēl skaidrak varēja uztvert vieglas, dūcošas vibrācijas.

Zeifoda sirds strauji dauzījās. Viņš notrausa nedaudz kvēpu un piespieda ausi pie kuģa sāna. Bija sadzirdams tikai vajš, neskaidrs troksnis.

Viņš drudžaini rakņājās visapkārt gulošajos gruvešos, līdz atrada īsu caurules gabalu un bioloģiski nenoārdāmas plastmasas tasīti. No atrastā viņš izveidoja primitīvu stetoskopu un pielika to pie kuģa sāna.

No tā, ko varēja saklausīt, viņam galvā viss sagriežas.

Kāda balss sacīja:

«Starpzvaigžņu kruīza līnijas» vēlas atvainoties pasažieriem, ka izlidošana joprojām kavējas. Mēs pašlaik gaidām, kad tiks papildināti mūsu papīra salvetīšu ar citronu aromātu krājumi, kas jums ceļojuma laikā nodrošinās ērtības, atspirdzinājumu un higiēnu. Mēs pateicamies par jūsu pacietību. Apkalpojošais personāls drīzumā pasniegs kafiju un cepumus.

Drūmi uzlūkodams kuģi, Zeifods atstreipuļoja atpakaļ.

Kādu laiku viņš apstulbis klīņāja apkārt. Tad piepeši pamanīja milzīgu izlidošanas tablo, kas vēl aizvien karājās no griestiem virs viņa galvām, gan tikai vienā balstā. Ari tablo sedza sodrēji, bet daži cipari joprojām bija saskatāmi.

Zeifoda acis kaut ko meklēja starp skaitļiem, tad veica dažus īsus aprēķinus. Viņa acis iepletās.

Deviņsimt gadu… viņš pie sevis izdvesa. Tik ilgi kavējās kuģis.

Jau pēc pāris minūtēm viņš bija uz klāja.

Gaiss, kas viņu saņēma, iznākot no hermētiskās telpas, likās vēss un svaigs tātad ari kondicionēšana joprojām darbojās.

Gaismas vēl joprojām bija ieslēgtas.

No mazās ieejas kameras viņš iegāja īsā, šaurā gaitenī un nervozi soļoja pa to uz priekšu.

Piepeši atvērās durvis, un acu priekšā pavīdēja stjuartes stāvs.

Lūdzu, atgriezieties savā vietā, kungs, — androīdā stjuarte sacīja. Uzgriezusi muguru, viņa aizgāja pa gaiteni viņam pa priekšu.

Kad Zeifoda sirds atsāka pukstēt, viņš sekoja stjuartei. Viņa atvēra durvis gaiteņa galā un izgāja pa tām.

Viņš sekoja.

Tagad viņi atradās pasažieru nodalījumā, un Zeifoda sirds atkal uz bridi apstājās.

Katrā sēdeklī sēdēja pa pasažierim, visi piesprādzēti.

Pasažieru mati bija gari un pinkaini, nagi izauguši kā lemeši, vīriešiem vaigus klāja bārda.

Viņi visi gluži nepārprotami bija dzīvi, bet — gulēja.

Zeifodam šermuļi skrēja pār kauliem.

Viņš gausi vilkās pa eju kā sapnī. Kad viņš nonāca ejas vidū, stjuarte bija sasniegusi tās otru galu. Viņa pagriezās un mīlīgi ierunājās.

_ Labdien, dāmas un kungi! Paldies, ka esat bijuši pacietīgi šīs īslaicīgās aizkavēšanās laikā. Mēs pacelsimies, cik drīz vien iespējams. Ja jūs tagad vēlētos pamosties, es pasniegtu kafiju un cepumus.

Atskanēja viegla dūkoņa.

Tajā brīdī visi pasažieri atmodās.

Viņi atmodās spiegdami un plosīdami savas drošības jostas un dzīvības uzturēšanas sistēmas, ar ko cieši bija iesaitēti sēdekļos. Viņi sacēla tādu troksni, ka Zeifods sāka bažīties par savām bungādiņām.

Viņi plosījās un auroja, kamēr stjuarte pacietīgi pārvietojās pa eju, ikviena pasažiera priekšā novietodama mazu kafijas tasi un cepumu paciņu. Tad viens no viņiem piecēlās no sēdekļa un sāka vērot Zeifodu.

Zeifoda āda viscaur sāka kņudēt, it kā mudinādama doties projām. Viņš izmetās pa durvīm atpakaļ gaitenī un bēga no šīs trakomājas.

Tas vīrietis viņam dzinās pakaļ.

Zeifods izmisumā traucās uz gaiteņa galu, izskrēja cauri ieejas kamerai un joza tālāk, kur acis rāda. Viņš uzdrāzās uz starta klāja, aizcirta aiz sevis durvis un aizbultēja. Tad, smagi elpodams, atspiedās pret tām.

Pēc pāris sekundēm durvis sāka dauzīt kāda roka.

No starta klāja viņu uzrunāja metāliska balss.

Pasažieriem nav atļauts atrasties uz starta klāja. Lūdzu, atgriezieties savā vietā un gaidiet, lai kuģis paceļas. Tiek pasniegta kafija un cepumi. Runā jūsu autopilots. Lūdzu, atgriezieties savā vietā!

Zeifods cieta klusu. Viņš smagi elpoja, bet pie durvīm turpināja klauvēt neredzamā roka.

Lūdzu, atgriezieties savā vietā, atkārtoja autopilots. pasa_ žieriem nav atļauts atrasties uz starta klāja!

Es neesmu pasažieris, elsa Zeifods.

Lūdzu, atgriezieties savā vietā!

Es neesmu pasažieris! no jauna iekliedzās Zeifods.

Lūdzu, atgriezieties savā vietā!

Es neesmu… Ei, vai tu dzirdi mani?

Lūdzu, atgriezieties savā vietā!

Tu esi autopilots? pajautāja Zeifods.

Jā, atbildēja balss no lidojuma vadības pults.

Tu esi atbildīgs par šo kuģi?

Jā, vēlreiz atbildēja balss, mēs kavējamies. Lai pasažieriem nodrošinātu ērtu un patīkamu lidojumu, uz laiku ir jāpārtrauc viņu dzīvības procesi. Kafiju un cepumus pasniedz katru gadu, pēc tam pasažieriem atkal pārtrauc dzīvības procesus, lai viņi turpinātu justies ērti un patīkami. Izlidosim tad, kad būs pietiekami papildinātas lidojuma rezerves. Mēs lūdzam atvainot par kavēšanos.

Zeifods gāja nost no durvīm dauzīšana tagad bija norimusi. Viņš tuvojās lidojuma vadības pultij.

Kavēšanos? — viņš kliedza. Vai tu esi redzējis ārpasauli? Tur ir tukšums, tuksnesis. Civilizācija ir bijusi un aizgājusi, draugs. Papīra salvetes ar citronu aromātu netiek piegādātas!

Statistiska varbūtība, autopilots stīvi turpināja, ir tāda, ka radīsies citas civilizācijas. Kādu dienu šeit būs papīra salvetes ar citronu aromātu. Līdz tam laikam mēs nedaudz kavēsimies. Lūdzu, atgriezieties savā vietā.

Bet…

Bet tajā brīdī atvērās durvis. Zeifods apsviedās riņķī, un ieraudzīja tur stāvam vīru, kas bija dzinies viņam pakaļ. Vīrietis nesa prāvu portfeli. Viņš bija eleganti ģērbies, un viņa mati bija īsi un sakopti. Viņam nebija ne bārdas, ne garu nagu.

Zeifod Bīblbroks, viņš teica, mans vārds ir Brēkāksts. Es domāju, ka tu gribēji mani satikt.

Zeifods Bīblbrokss saļima. Viņa mutes runāja muļķības. Viņš atkrita krēslā.

Ak, draugs, ak, draugs, no kurienes tu uzradies? viņš jautāja.

Es tevi šeit gaidīju, vīrietis atbildēja darījumu cilvēka tonī.

Viņš nolika zemē portfeli un apsēdās citā krēslā.

Man prieks, ka tu ievēroji instrukcijas, viņš sacīja. Jāatzīmē, mazliet bažījos, ka tu varētu būt atstājis manu biroju pa durvīm, nevis pa logu. Tad tu būtu ķezā.

Zeifods papurināja galvas un kaut ko nopurpināja.

Ienācis pa mana biroja durvīm, tu nokļuvi manā elektroniski sintezētajā Visumā, Brēkāksts paskaidroja. Ja tu izietu pa durvīm, tad nokļūtu atpakaļ īstajā Visumā. Mākslīgais darbojas no šejienes.

Viņš pašapmierināti uzplīkšķināja pa portfeli.

Zeifods nikni raudzījās uz viņu, juzdams aizvainojumu un pretīgumu.

Kāda starpība? viņš murmināja.

Nekādas, sacīja Brēkāksts, tie ir identiski. Ai ja neņem vērā tādu sīkumu, ka Vardeszvaigznes Iznīcinātāji reālajā Visumā ir pelēki.

Kas te notiek? izgrūda Zeifods.

Vienkārši, sacīja Brēkāksts. Viņa pašpārliecība un pašapmierinātība tracināja Zeifodu.

Ļoti vienkārši, — atkārtoja Brēkāksts. — Es noteicu koordinātes, pēc kurām var atrast to vīru, kas valda Visumā, un atklāju, ka viņa pasauli aizsargā neiespējamības lauks. Lai aizsargātu savu noslēpumu — un sevi — es patvēros šī pilnīgi mākslīgā Visuma sniegtajā drošībā un paslēpos aizmirstā kruīzlainerī. Es biju pasargāts. Pa to laiku mēs ar tevi…

Mēs ar tevi? Zeifods nikni jautāja. Tu gribi teikt, ka es tevi pazinu?

Jā, atbildēja Brēkāksts, mēs labi pazinām viens otru.

Man vispār nebija gaumes, Zeifods noteica un atsāka īgni klusēt.

Pa to laiku mēs ar tevi vienojāmies, ka tu nozagsi neiespējamības dzinēja kuģi vienīgo, kas varēja sasniegt valdnieka pasauli, un atvedīsi to šeit pie manis. Es ceru, to tu tagad esi izdarījis, tālab apsveicu tevi. Viņš pasmaidīja skopu smaidiņu, pa kuru Zeifods gribēja iesist ar ķieģeli.

Ak, un gadījumā, ja tu par to prāto, — piemetināja Brēkāksts, šis Visums bija radīts speciāli tāpēc, lai tu te ierastos. Tādējādi tu esi vissvarīgākā persona šajā Visumā. Reālajā pasaulē, -viņš sacīja ar vēl vairāk ķieģeļprasīgu smaidu, tu nekad nebūtu izdzīvojis pilnīgas perspektīvas virpulī. Vai iesim?

Kurp? Zeifods īgni jautāja. Viņš jutās pārguris.

Uz tavu kuģi. «Zelta sirdi». Es ceru, ka tu to atvedi?

Nē.

Kur ir tava jaka?

Zeifods mulsi skatījās uz Brēkākstu.

Mana jaka? Es to novilku. Tā ir ārpusē.

Labi, iesim un uzmeklēsim to.

Brēkāksts piecclās un pamaja, lai Zeifods viņam seko.

Nokļuvuši ieejas kamerā, viņi varēja dzirdēt trokšņainos pasažierus, kam tika iebarota kafija un cepumi.

Tevi gaidīt nebija patīkami, sacīja Brēkāksts.

Tev nebija patīkami! bļāva Zeifods. Kā tu domā…

Brēkāksts pacēla brīdinošu pirkstu, un tobrīd atsprāga vaļā

lūka. Gruvešos dažas pēdas no viņiem varēja saskatīt Zeifoda jaku.

Ļoti ievērojams un ļoti spēcīgs kuģis, Brēkāksts sacīja. Skaties!

Viņi vēroja, kā piepeši izspiedās jakas kabata. Tā iešķēlās, pārplīsa. Mazs metāla «Zelta sirds» modelis, kuru samulsušais Zeifods bija atklājis savā kabatā, sāka augt.

Tas auga augumā un pēc divām minūtēm jau sasniedza pilnu apjomu.

Neiespējamības līmenī, Brēkāksts teica, — … ai, es īsti nezinu, bet ļoti lielā.

Zeifods sagrīļojās.

Tu gribi teikt, ka man tas visu laiku bija līdzi?

Brēkāksts pasmaidīja. Viņš pacēla savu portfeli un atvēra to.

Tad pagrieza vienīgo slēdzi, kas tajā atradās.

Uz redzēšanos, mākslīgais Visum, viņš sacīja, sveiks, īstais! Ainava viņu acu priekšā īslaicīgi nomirgoja — un parādījās no

jauna tieši tāda pad kā agrāk.

Vai redzi? jautāja Brēkāksts. Tieši tāds pats.

Tu gribi teikt, Zeifods sasprindzināti atkārtoja, ka tas man visu laiku bija līdzi?

Jā gan, Brēkāksts atbildēja, protams. Tas arī bija pats galvenais.

Tad nu tā, sacīja Zeifods. No šī brīža tu vari mani neņemt vērā. Man pilnīgi pietiek. Spēlē pats savas spēlītes.

-Baidos, ka tu nevari aiziet, Brēkāksts teica, tu esi iepinies neiespējamības laukā. Tu nevari izbēgt.

Viņš atkal uzsmaidīja smaidu, kuram Zeifods bija gribējis iesist, un šoreiz viņš patiešām tam iesita.

13

Fords  PrīFekts aizlēkšoja uz «Zelta sirds» komandtiltiņu.

Triljana! Artur! viņš sauca. — Tas darbojas! Kuģis ir iedarbināts!

Triljana un Arturs aizmiguši gulēja uz grīdas.

Ei, ļautiņi, mēs dodamies ceļā, mēs esam ceļā, viņš sacīja, modinot tos ar kājas spērienu.

Sveicināti, ļautiņi! — iečivinājās dators. — Es varu teikt, ka ir patiešām lieliski atkal būt kopā ar jums, un es tikai gribu pateikt, ka…

Aizveries, norūca Fords. Labāk pasaki, kur, ellē, mēs atrodamies.

Vardeszvaigznes B pasaulē, un tā, draugs, ir īsta mēslu bedre, sacīja Zeifods, uzskriedams uz komandtiltiņa. Cau, ļautiņi, jūs noteikti tik ārkārtīgi priecājaties, mani ieraugot, ka jums pat vārdu trūkst, lai pateiktu, cik krūts frūds esmu!

Kas, kas? mulsi noprasīja Arturs, uzsvempdamies no grīdas un neko no tā visa neaptverdams.

Es zinu, kā tu jūties, sacīja Zeifods. Esmu tik dižens, ka pat man ķeras mēle, sarunājoties ar sevi. Ei, ir tik labi jūs redzēt, Triļjana, Ford, Pērtiķcilvēk! Ei, dator…

Sveicināts, Bīblbroksa kungs, protams, godātais, tas ir liels gods…

Aizveries un dabū mūs prom no šejienes — ātri, ātri, ātri!

Skaidra lieta, draugs, kurp tu gribi doties?

Vienalga, kurp, tam nav nozīmes, kliedza Zeifods. Nē, ir gan! viņš pēkšņi attapās. Mēs gribam doties uz tuvāko vietu, kur var paēst!

Skaidra lieta, dators laimīgi atteica, un komandtiltiņš nodrebēja pamatīgā sprādzienā.

Kad kādu minūti vēlāk ienāca Brēkāksts ar zilu aci, viņš ieinteresēts aplūkoja četras dūmu strūklas.

14

Četri ķermeņi stingi grima virpuļojošā melnumā. Apziņa bija mirusi, auksta aizmirstība tos vilka aizvien dziļāk un dziļāk nebūtības atvarā. Visapkārt drūmi atbalsojās klusuma rēkoņa, un beidzot viņi iegrima tumšā un rūgtā bangojoša sarkanuma jūrā, kas viņus gausi aprija acīmredzot uz visiem laikiem.

Kā likās, pagāja vesela mūžība, līdz jūra atkāpās un atstāja viņus guļam kā Dzīves, Visuma un It visa straumju izskalotas drazas uz aukstas, cietas zemes. Viņus sarāva aukstuma krampji, apkārt šķebinoši lēkāja gaisma. Aukstā, cietā zeme sašķiebās, sagriežas un tad norima. Šis krasts tumši spīdēja, bija varen gluds, salts un ciets.

Viņus nosodoši vēroja zaļš traips.

Tas noklepojās. Labvakar, kundze, labvakar, džendmeņi, -tas sacīja. Vai esat rezervējuši vietas?

Forda Prīfekta apziņa atsprāga atpakaļ kā savilkta un vaļā palaista bikšu gumija, likdama smadzenēm iesmelgdes. Viņš apdullis pavērās augšup uz zaļo traipu.

_ Rezervējuši vietas? viņš izdvesa.

Jā, godātais, atbildēja zaļais traips.

Vai pēcnāves dzīvē ir nepieciešams rezervēt vietas?

Ja nu zaļš traips spēj nievājoši saraukt uzacis, tad tieši to tas tagad izdarīja.

Pēcnāves dzivē, godātais? — traips pārvaicāja.

Arturs Dents grābājās pēc savas apziņas, tāpat kā meklē vannā pazaudētu ziepju gabalu.

Vai šī ir pēcnāves dzīve? viņš stostījās.

Nu, man tā šķiet, sacīja Fords Prifekts, mēģinādams izprast, kur ir augša, kur apakša. Viņš pārbaudīja teoriju, ka, ceļoties augšā, būtu jāatraujas no aukstā, cietā krasta, uz kura patlaban gulēja, un uztrausās kājās. Vismaz tā viņš cerēja.

Es gribu teikt, Fords bilda, viegli grīļodamies, nav taču iespējams, ka mēs varētu būt izdzīvojuši tai sprādzienā, vai ne?

Nē, — nomurmināja Arturs. Viņš bija pieslējies uz elkoņiem, bet nelikās, ka no tā kļūtu labāk. Viņš atkal noslīga zemē.

Nē, tomēr piecēlusies teica Triljana, tas ir galīgi neiespējami.

Līdzās atskanēja dobja, aizsmakusi, gārdzoša balss. Tur mēģināja runāt Zeifods Bīblbrokss. Es noteikti neizdzīvoju, viņš gārdza. Es jau biju nāvei parādā. Blīkš, blākš gatavs.

Jā, paldies tev, sacīja Fords. Mums nebija ne mazāko izredžu. Tagad noteikti esam saraustīti gabalos. Visur mētājas rokas un kājas.

Jā, Zeifods teica, trokšņaini svempdamies augšā.

Ja dāma un kungi vēlētos pasūtīt dzērienus… tarkšķēja zaļais traips, nepacietīgi mīņādamies turpat blakus.

Blaukš, turpināja Zeifods, mēs vienā mirklī kļuvām par molekulu putru. Ei, Ford, viņš ievaicājās, pazinis vienu no

_

traipiem, kas viņa tuvumā gausi sabiezēja, vai tev bija tā, ka acu priekšā aizslīdēja visa dzīve?

Tev arī tā bija? Fords atjautāja. Visa tava dzīve?

_ Jā, atbildēja Zeifods, vismaz es pieņemu, ka tā bija manējā. Vai zini, es bieži zaudēju galvas.

Viņš skatījās apkārt uz visvisādiem veidoliem, kas beidzot pieņēma īstās formas, vairs nebūdami miglaini, drebelīgi, bezformīgi «veidoli».

Tātad… viņš noteica.

Tātad kas? jautāja Fords.

Tātad mēs esam šeit, svārstīgi sacīja Zeifods, guļam kā beigti…

Stāvam, Triljana viņu pārlaboja.

Ē, stāvam kā beigti, turpināja Zeifods, šajā pamestajā…

Restorānā, sacīja Arturs Dents, kas ari bija piecēlies kājās un tagad, sev par lielu pārsteigumu, spēja redzēt gluži skaidri. Proti, viņu pārsteidza nevis tas, ka varēja redzēt, bet tas, ko varēja ieraudzīt.

Šeit mēs esam, nelokāmi turpināja Zeifods, 1 stāvam kā beigti šajā vientulīgajā…

… pieczvaigžņu… sacīja Triljana.

… restorānā, S pabeidza Zeifods.

Dīvaini, vai ne? teica Fords.

Ē,jā.

Lustras tomēr jaukas, Triljana piezīmēja.

Viņi apstulbuši skatījās apkārt.

Tā nav tik daudz pēcnāves dzīve, sacīja Arturs, kā kaut kas līdzīgs aprиs vie*.

Pēcnāves dzīve (franču vai.).

Lustras patiesībā bija nedaudz uzkrītošas, un zemie, velvētie griesti, no kuriem tās nokarājās, ideālā Visumā nebūtu nokrāsoti šādā īpašā piesātinātā tirkīza tonī, un, ja nu tomēr būtu, tos neizceltu slēptas, noskaņu radošas spuldzes. Tomēr šis nav ideāls Visums, kā pierādīja ari inkrustētās marmora grīdas raksti, kuros varēja acis izmežģīt, un stils, kādā bija izgatavota astoņdesmit jardus garās marmora letes priekšpuse. To veidoja kādi divdesmit tūkstoši kopā sadiegtu Antaresa mozaīkķirzaku ādu, par spīti tam, ka divdesmit tūkstošiem lietā iesaistīto ķirzaku ādas bija vajadzīgas, lai tajās glabātu savas iekšas.

Daži smalki tērpti radījumi laiski zvilnēja pie letes vai atpūtās bagātīgi izkrāsotos sēdekļos, kas bija izkaisīti pa visu bāru. Pa lielām dūmstikla durvīm bāra tālākajā galā restorāna galvenās daļas žilbinošajā gaismā ienāca jauns vlhērgzu virsnieks un viņa zaļā un kūpošā jaunā dāma.

Arturam aiz muguras atradās liels erkers, kam priekšā bija aizvilkti aizkari. Viņš pavilka sāņus aizkara stūri un palūkojās ārā uz ainavu, no kuras normālos apstākļos šermuļi būtu skrējuši pār kauliem. Šie tomēr nebija normāli apstākļi, jo tās, kas viņam dzīslās sastindzināja asinis un lika skudriņām skriet pa muguru, bija debesis. Debesis…

Sulainis pieklājīgi aizvilka aizkaru atpakaļ vietā.

Visam savs laiks, godātais, — viņš sacīja.

Zeifodam iegailējās acis.

Ei, pagaidiet, mirējveči, viņš teica. Es domāju, ka mēs tagad palaižam garām kādu ultrasvarigu jautājumu, vai zināt. Kāds to pateica, bet mēs palaidām garām.

Arturu dziļi atviegloja iespēja novērst uzmanību no tā, ko tikko bija ieraudzījis.

Viņš sacīja: Es teicu, tas bija kaut kas līdzīgs aprиs…

Ja, un vai tu nevēlētos, kaut nebūtu to teicis? Zeifods jautāja. — Ford?

Es teicu, ka tas ir dīvaini.

Jā, trāpīgi, bet patiesībā garlaicīgi, iespējams, tas bija…

Iespējams, viņu pārtrauca za]ais traips, kas pa šo laiku bija pieņēmis maza, izdēdējuša, tumšā uzvalkā tērpta viesmīļa aprises, iespējams, ka jūs vēlētos apspriest šo jautājumu pie kādas dzēriena glāzītes…

Dzērieni! kliedza Zeifods. Lūk, kas tas bija! Redzi, ko var palaist garām, ja nesaglabā modrību.

Patiesi, godātais, viesmīlis pacietīgi sacīja. Ja dāma un kungi vēlētos pasūtīt dzērienus pirms vakariņām…

Vakariņām! Zeifods kaislīgi izsaucās. Paklausies, mazā, zaļā persona, mans vēders varētu pievākt tevi un visu nakd apmīļot par šo domu vien!

… un jums par prieku, viesmīlis pabeidza iesākto teikumu, būdams apņēmības pilns neļaut sevi novirzīt no ceļa, kam jau bija saskatāms galapunkts, — vēlāk uzsprāgs Visums.

Fords lēnām pagrieza galvu pret viesmīli un izjusti ievaicājās:

Oho, kādus dzērienus šeit pasniedz?

Viesmīlis iesmējās sīku un pieklājīgu viesmīļa smiekliņu.

Ai, viņš sacīja, es domāju, ka sers, iespējams, mani ir pār-prads.

Ak, es ceru, ka ne, — izdvesa Fords.

Viesmīlis nosmēja pieklājīga viesmīlēna smiekliņu.

Tas, ka mūsu klienti ir nedaudz dezorientēd pēc ceļojuma laikā, nav nekas neparasts, viņš sacīja, tā ka, ja es varētu ieteikt..

Ceļojuma laikā? vaicāja Zeifods.

Ceļojuma laikā? atkārtoja Fords.

Ceļojuma laikā? piebilda Triļjana.

Jūs gribat teikt, ka šī nav pēcnāves dzīve? jautāja Arturs.

Viesmīlis pasmaidīja pieklājīga viesmīlēna smaidiņu. Viņš bija

gandrīz izsmēlis savu pieklājīga viesmīlēna repertuāru un drīz varētu ielēkt diezgan nerunīga un sarkastiska viesmīlēna lomā.

Pēcnāves dzīve, godātais? — viņš pārvaicāja. — Nē, godātais.

Un mēs neesam miruši? — jautāja Arturs.

Viesmīlis saknieba lūpas.

Neesat gan, viņš sacīja. Godātais pavisam droši ir dzīvs, citādi tak es nemēģinātu viņu apkalpot.

Ar neparastu žestu, kuru nav jēgas mēģināt aprakstīt, Zeifods Bīblbrokss vienlaikus iesita sev pa abām pierēm un ar trešo roku -pa vienu no augšstilbiem.

Ei, Jaudis, viņš sacīja, tas ir pilnīgs vājprāts. Mums izdevās. Mēs beidzot esam nonākuši tur, uz kurieni devāmies. Šie ir «Tūkstošceļi»!

Jā, godātais, sacīja viesmīlis, pārspīlēti izrādīdams savu pacietību, šie ir «Tūkstošceļi» restorāns Visuma galā.

Kā galā? pārjautāja Arturs.

Visuma, — viesmīlis atkārtoja, ļoti nepārprotami un nevajadzīgi skaidri.

Kad tam pienāca gals? Arturs pajautāja.

Vēl tikai dažas minūtites, godātais, — viesmīlis atbildēja. Viņš dziļi ievilka elpu. Tas gan bija lieki, jo viņa ķermeni ar izdzīvošanai vajadzīgo gāzu maisījumu apgādāja maza intravenoza ierīce, kas bija piesprādzēta pie kājas. Tomēr ir reizes, kad nepieciešams dziļi ievilkt elpu, lai kāda arī būtu tava vielmaiņa.

Un nu, ja jūs beidzot vēlētos pasūtīt dzērienus, — viņš teica, -es jums ierādīšu galdiņu.

Zeifods atieza zobus divos platos, maniakālos smaidos, aizstaigāja līdz bāram un izpirka lielāko daļu tā satura.

15

Restorāns Visuma gali ir viens no visneparastākajiem uzņēmumiem visā sabiedriskās ēdināšanas vēsturē. To uzcēla uz smalkajām drupām… to uzcels uz smalkajām… tas ir, līdz šim laikam tas tiks uzcelts, un patiesi ir ticis…

Ceļojot laikā, viena no lielākajām problēmām nav tā, ka tu nejauši kļūsti pats par savu tēvu vai māti. Kļūstot pašam par savu tēvu vai māti, nerodas tādas problēmas, ar kurām iecietīga un labi pielāgojusies ģimene nevarētu tikt galā. Vēstures gaitas mainīšana arī nerada nekādas problēmas vēstures gaita nemainās, tāpēc ka visa vēsture sader kopā kā saliekamie klucīši. Visas svarīgās pārmaiņas ir norisinājušās pirms notikumiem, par kuriem domāja, ka tie tādējādi tiks mainīti, un beigās it viss nokārtojas pats no sevis.

Vislielāko problēmu gluži vienkārši sagādā gramatika, un galvenais darbs, kas šajā jautājumā jāapgūst, ir doktora Dena Ielupiemi-nētāja «1001 gramatiskā laika veidošanas rokasgrāmata ceļotājam laikā». Tā izstāstīs, piemēram, kā aprakstīt kaut ko, kas gandrīz notika ar tevi pagātnē, pirms tu no tā izvairījies, pārlecot laikā divas dienas uz priekšu, lai no tā izvairītos. Notikums tiks aprakstīts atšķirīgi atkarībā no tā, vai tu par to runā no sava dabiskā laika viedokļa, no laika tālākā nākotnē vai laika tālākā pagātnē, un visu vēl vairāk sarežģī iespēja sarunāties pa to laiku, kamēr tu ceļo no viena laika uz citu nolūkā kļūt pats par savu tēvu vai māti.

Vairums lasītāju tiek līdz nākotnes puskondicionālā apzīmētāja plagāli apgrieztajam imperfektīvajam pagātnes konjunktīvam, pirms padodas: un īstenībā vēlākajos grāmatas izdevumos visas lapas aiz šīs vietas ir tikušas atstātas tukšas, lai ietaupītu uz tipogrāfijas izdevumu rēķina.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» šo akadēmiskas abstrakcijas jucekli apskata ļoti virspusēji, tikai piezīmējot, ka termins «vienkāršā nākotne» ir atmests, kopš tika atklāts, ka tas nav patiess.

Rezumējums.

Restorāns Visuma galā ir viens no visneparastākajiem uzņēmumiem visā sabiedriskās ēdināšanas vēsturē.

Tas ticis uzcelts uz beidzot izpostītas planētas sīkajām drupām, kuras ir (būselēja irojušas be) prāva laika burbuļa iekšpusē, un aizgrūsts uz nākotni, uz tieši to bridi, kad Visumam pienāk gals.

Daudzi teiktu, ka tas ir neiespējami.

Viesi tajā ieņem (būsa beieņem) savas vietas pie galdiņa un ēd (būsa beēd) bagātīgas maltītes, pa to laiku vērodami (būsosties vērodajuši), kā viņiem apkārt uzsprāgst visa radība.

Daudzi teiktu, ka tas ir tikpat neiespējami.

Tu vari atlidot (varēni atlidoni betiklīdz), uz kuru vakaru vien vēlies bez iepriekšējas (vēlākas pirmstiklīdz) rezervēšanas, tāpēc ka vari rezervēt vietu ar atpakaļejošu datumu, tā sakot, kad tu atgriezies pats savā laikā (tu vari berezervēt pirmstiklīdz priekšdrizoties atgriezīžodamies retromājās).

Daudzi tagad apgalvotu, ka tas ir absolūti neiespējami.

Restorānā tu vari satikties un pusdienot ar (vareni satiknies ar pusdienoni be tiklīdz' visu telpas un laika iedzīvotāju apburošu izlasi.

Var pacietīgi izskaidrot, ka tas ari ir neiespējami.

Tu vari apmeklēt restorānu tik daudzas reizes, cik vien tev tīk ivarēni bcapmcklčt atkaibeapmeklējot… un tā tālāk pareizās laika formas jāmeklē doktora Ielupicminēlāja grāmatai, un būt drošs, ka nekad nesatiksi sevi, tāpēc ka tas parasti izraisa nepatīkamus un mulsinošus brīžus.

Pat ja pārējais būtu bijis patiesība, kas nav tiesa, tad šis jau nu ir nepārprotami neiespējami, saka neticīgie.

Tev tikai savā laikmetā ir jānogulda krajkonta viens penijs, un, uzkrājoties procentu procentiem, kad tu ierodies laika galā, pasakaina summa par tavu maltīti jau ir samaksāta.

Tas, daudzi apgalvo, ir ne rikai neiespējami, bet pilnīgs vājprāts, un tāpēc reklāmas darbinieki no Bastablona zvaigznes sistēmas ir izdomājuši šādu saukli: «Ja tu šorīt esi izdarījis sešas neiespējamas lietas, kāpēc nepielikt punktu ar brokastīm «Tūkstošcelos», restorānā Visuma galā?»

16

Bārā ZeiFods strauji nogura ka tritons. Viņa galvas sitas kopa, un smaidi vairs nebija sinhroni. Tomēr viņš jutās bezgala laimīgs.

Zeifod, Fords ierunājās, kamēr vel esi spējīgs… vai tu nevēlētos man izstāstīt, kas, pie fotona, nolika? Kur tu biji? Kur mēs bijām? Nav jau liela lieta, bet man patiktu to noskaidrot.

Zeifoda kreisa galva atskurba, atšujot labo slīgstam tālāk dzēriena izraisītajā neskaidrība.

Jā, viņš atbildēja, tepat vien jau biju. Viņi grib, lai es atrastu cilvēku, kas valda par Visumu, bet es negribu to satikt. Esmu pārliecināts, ka šis cilvēks nemāk gauvot.

Viņa kreisa galva vēroja, ka laba galva runa, un ud pamaja.

Pareizi, tā sacīja, iedzer vel vienu glāzi.

Fords izdzēra vel vienu Visgalaktikas guldzoņdragataju dzērienu, kas ticis aprakstīts ka alkoholisks laupīšanas ekvivalents dārgi izmaksa un kaite galvai. «Lai kas butu noticis,» Fords prātoja, «īstenība tas mani pārlieku neiniercsc.»

Paklausies, Ford, Zeifods teica, tas viss ir kolosāli.

Tu gribi sacīt, ka viss tiek kontrolēts…

Nē, atteica Zeifods, es negribu teikt, ka viss tiek kontrolēts. Tas nebūtu kolosāli. Ja vēlies zināt, kas notika, atbilde ir vienkārša visa situācija bija man kabatā. Vai skaidrs?

Fords paraustīja plecus.

Zeifods ķiķināja savā dzērienā. Tas putodams pārlija pāri glāzes malai un sāka ieēsties marmora letes virsmā.

Viņiem pienāca klāt debesu čigāns ar mežonīgu ādu un spēlēja elektrisko vijoli tik ilgi, līdz Zeifods iedeva viņam labi daudz naudas. Tikai tā no viņa varēja tikt vaļā.

Čigāns piegāja pie Artura un Triļjanas, kas sēdēja citā bāra kaktā.

Es nezinu, kas šī ir par vietu, Arturs teica, bet man liekas, ka, uzturoties te, mani pārņem šermuļi.

Iedzer vēl vienu glāzi, ieteica Triļjana. Izklaidējies.

Ko tieši? Arturs jautāja. Šīs iespējas savstarpēji izslēdz viena otru.

Nabaga Artur, tu patiešām neesi radīts šai dzīvei, vai ne?

Tu to sauc par dzīvi?

Tu sāc izklausīties pēc Mārvina.

Mārvins ir vissaprātīgākais domātājs, ko es pazīstu. Kā tu domā, kā lai to vijolnieku dabū projām?

Tuvojās viesmīlis.

Jūsu galdiņš ir sagatavots, viņš sacīja.

Skatoties no ārpuses, ko neviens nekad nedara, šis restorāns atgādina milzīgu, mirdzošu jūras zvaigzni, kas piemetusies uz aizmirstas klints. Katrā restorāna spārnā ir izvietoti bāri, virtuves, spēka lauka ģeneratori, kas aizsargā visu ēku un satrūdējušo planētu, uz kuras tā atrodas, un laika turbīnas, kas lēnām aizšūpo visu iestādījumu šurpu turpu pāri izšķirošajam brīdim.

Pašā centrā atrodas gigantisks zelta kupols, gandrīz pilnīga lode, un šajā zonā tagad iegāja Zeifods, Fords, Arturs un Triljana.

Pirms tam tur bija nogādātas vismaz piecas tonnas spīguļu, apklājot ar liem ikvienu pieejamo virsmu. Citas virsmas varēja uzskatīt par nepieejamām, jo tās bija jau inkrustētas ar dārgakmeņiem, dārgiem jūras gliemežvākiem no Santragīnusa, zelta lapām, flīžu mozaīku, ķirzaku ādām un miljoniem nepazīstamu izgreznojumu un rotājumu. Stikls mirdzēja, sudrabs spīdēja, zelts dzirkstīja, Arturs Dents izbolīja acis.

Au, noteica Zeifods. Johaidī!

Satriecoši! izdvesa Arturs. Cilvēki… Mantas…

Mantas, — čukstēja Fords Prīfekts, arī ir cilvēki.

Cilvēki… — rezumēja Arturs, … citi cilvēki…

Gaismas… nopūtās Triljana.

Galdiņi… teica Arturs.

Apģērbs… piebilda Triljana.

Viesmīlis domāja, ka viņi izklausās pēc tiesu izpildītāju bariņa.

Visuma gals ir ļoti populārs, — teica Zeifods, nedroši lauzdams sev ceļu starp milzum daudziem galdiņiem. Daži bija izgatavoti no marmora, daži no grezna ultrasarkankoka, daži pat no platīna, un pie ikviena sēdēja eksotisku radījumu pulciņš, kas tērzēja savā starpā un pētīja ēdienkartes.

Ļaudīm patīk uzcirsties, kad viņi brauc uz šejieni, — turpināja Zeifods. — Tas piešķir svinīgu noskaņu.

Galdiņi bija izvietoti lielā vēdekļveida lokā ap centrālo skatuvi, uz kuras mazs orķestris spēlēja vieglu mūziku; tur bija vismaz tūkstoš galdiņu, minēja Arturs, un starp tiem izkaisītas slējās līganas palmas, svelpjošas strūklakas, groteskas skulptūras, īsāk sakot,

atribūti, kas kopēji visiem restorāniem, kur maz kas taupīts, lai radītu iespaidu, ka nekas nav taupīts. Arturs aplaida visapkārt acis, teju vai sagaidīdams, ka redzēs kādu filmējam «American Express» kredītkartes reklāmu.

Zeifods uzstreipuļoja Fordam, kas savukārt uzstreipuļoja Zeifo-dam.

Au, Zeifods teica.

Ķit’ vai nazīt, piebalsoja Fords.

Mans vecvectētiņš patiešām būs sačakarējis datoru, Zeifods turpināja. Es viņam liku mūs aizvest uz tuvāko vietu, kur paēst, bet šis mūs aizsūta uz Visuma galu. Kādreiz atgādiniet man, ka jābūt laipnam pret viņu.

Viņš pavērās apkārt.

Ei, šeit ir ikviens, vai zināt. Ikviens, kas kādreiz bija kaut kas.

Bija? jautāja Arturs.

Visuma galā bieži jālieto pagātnes forma, sacīja Zeifods, -jo it viss ir izdarīts, vai zini. Ei, puiši, viņš uzsauca netālajam milzīgu iguānu dzīvības formu pulciņam. Kā jums klājās?

Vai tas ir Zeifods Bīblbrokss? — viena iguāna apvaicājās citai iguānai.

Man tā šķiet, otrā iguāna atbildēja.

Nu, vai tas nav satriecoši, sacīja pirmā iguāna.

Vecā, dīvainā dzīve, otrā iguāna noteica.

Tā ir tāda, kā tu to nodzīvo, piebilda pirmā, un viņas atkal ieslīga klusumā. Viņas gaidīja lielāko izrādi Visumā.

Ei, Zeifod, iesaucās Fords, tverdams pēc viņa piedurknes un trešā Visgalaktikas guldzoņdragātāja dēļ nespēdams to satvert. Tur ir mans sens draugs, — viņš sacīja, rādot ar trīcošu pirkstu. Melnkvēlais Deziato! Redzi to vīrieti pie platīna galdiņa platīna uzvalkā?

Zeifods mēģināja ar skatienu sekot Forda pirkstam, bet no tā viņam sareiba galva. Beidzot viņš ieraudzīja vajadzīgo vīru.

Ak jā, — viņš noteica un bridi vēlāk pēkšņi atskārta, ka pazīst to. Ei, viņš teica, tam puisim taču ir grandiozi veicies! Jā, vairāk nekā visu laiku vislielākajam veiksminiekam. Nerunājot par mani.

Kas tad viņš tāds ir? -Triljana pavaicāja.

Melnkvēlais Deziato? Zeifods bija pārsteigts. Tu nezini? Nekad neesi dzirdējusi par «Katastrofas zonu»?

Nē, atbildēja Triljana, jo patiešām nebija dzirdējusi.

Par lielāko, sacīja Fords, skaļāko…

… bagātāko… — ierosināja Zeifods.

… rokgrupu vēsturē visā… Fords meklēja īsto vārdu.

… vēstures gaitā, ņurdēja Zeifods.

Nē, teica Triljana.

Johaidī, Zeifods iesaucās, mēs esam Visuma galā, un tu pat neesi vēl dzīvojusi! Visu esi palaidusi garām!

Viņš aizveda Triļjanu pie galdiņa, kur visu šo laiku bija gaidījis viesmīlis. Arturs sekoja viņiem, juzdamies ļoti pazudis un vientuļš.

Fords urbās cauri pūlim, lai atjaunotu senu pazīšanos.

Ei, ē, Melnkvēlais, viņš uzsauca, « kā klājas? kāds prieks, ka esi tik liels vīrs, un kā tev iet ar trokšņa sacelšanu? Tu izskaties satriecoši, nudien ļoti, ļoti resns un nevesels. Apbrīnojami.

Viņš uzplīkšķināja vīrietim pa muguru un bija manāmi pārsteigts, ka tas neizraisīja nekādu reakciju. Visgalaktikas guldzoņ-dragātāji, kas viņā mutuļoja, ieteica doties tik uz priekšu.

Atceries senās dienas? viņš jautāja. Mēs mēdzām šur tur uzdzīvot, vai ne? «Nelegālajā bistro», atceries? «Blēža rīkles» lielveikalā? «Nešķīstdromā Zūparāmā» tie tik bija lieliski laiki, ko?

Melnkvčlais Deziato neizteicās, vai tie bija bijuši lieliski laiki vai ne. Fords tādēļ neuztraucās.

Un, kad bijām izsalkuši, izlikāmies par sabiedrības veselības inspektoriem, atceries? Staigājām apkārt, konfiscēdami ēdienus un dzērienus, līdz saindējāmies ar kādu ēdmaņu. Ai, un tad vēl bez-galgarās naktis, kad runājāmies un dzērām tais smirdošajās istabās virs «Atejkafejnīcas» Jaunsektā, Grēteles pilsētā, un tu vienmēr biji blakus istabā pie savas adžītāras, cenzdamies sacerēt dziesmas, kas mums visiem tik ļoti riebās. Tu sacīji, ka tev vienalga, bet mēs teicām, ka mums gan ne, jo tās patiesi visiem riebās… Forda acis sāka aizmigloties.

Un tu teici, ka negribi būt zvaigzne, viņš turpināja, gremdēdamies nostalģijā, tāpēc ka nicināji zvaigžņu sistēmu. Un mēs Hadra, Salidžu un es sacījām, ka, pēc mūsu domām, tev nav izvēles. Un ko tu tagad dari? Tu pērc zvaigžņu sistēmas!

Viņš pagriezās un pieprasīja, lai pie tuvējiem galdiņiem sēdošie pievērstu viņam uzmanību.

Šeit, viņš paziņoja, ir vīrietis, kas pērk zvaigžņu sistēmas!

Melnkvēlais Deziato šo faktu nemēģināja nedz apstiprināt,

nedz noliegt, un īslaicīgo klausītāju uzmanība strauji izsīka.

Es domāju, ka dažs labs ir piedzēries, savā vīna glāzē murmināja purpursārta, krūmam līdzīga būtne.

Fords sagrīļojās un smagi apsēdās krēslā ar seju pret Melnkvēlo Deziato. Kāds ir tavs priekšnesums? viņš vaicāja, meklēdams atbalstu, un tāpēc muļķīgi satvēra pudeli un apgāza to saturs gluži nejauši ielija blakus noliktā glāzē. Lai neizniekotu veiksmīgu nejaušību, Fords iztukšoja glāzi.

Tas nudien ir pamatīgs numurs, viņš turpināja, kas īsti tur notiek? Kaut kāds «Bumm! Bumm! Burum!» Un beigās tas kuģis iedrāžas tieši saulē, un tu to patiešām dari!

Fords ietrieca savu dūri otrā rokā, lai uzskatāmi attēlotu šo varoņdarbu. Viņš atkal nogāza pudeli.

Kuģis! Saule! Bladāc! viņš kliedza. Aizmirstiet tos lāzerus un pārējos niekus, jums, puiši, ir domāti saules uzliesmojumi un īsts iedegums! A, un vēl briesmīgas dziesmas.

Viņa acis sekoja šķidruma straumei, kas guldzēdama izlija no pudeles uz galdiņa. «Kaut ko šajā sakarā vajadzētu darīt,» Fords domāja.

Ei, vai nevēlies iedzert? viņš pajautāja. Viņa alkoholā šļakstošajā prātā pamazām sāka iespiesties doma, ka šajā apvienošanās pasākumā kaut kā trūka, un trūkstošais kaut kas dažā ziņā bija sais-tīts ar faktu, ka resnais vīrietis, kas sēdēja viņam pretim platīna uzvalkā un sudrabainā mīksta filca platmalē, vēl nebija pateicis «sveiks, Ford» vai «prieks tevi redzēt pēc tik ilga laika», vai faktiski vispār jebko. Vēl vairāk viņš vēl nebija pat pakustējies.

Melnkvēlais? Fords ierunājās.

No mugurpuses viņa plecam uzgūla liela, gaļīga roka un pastūma viņu sāņus. Fords neveikli noslīdēja no sēdekļa un pavērās augšup, lai noskaidrotu, vai viņš var saskatīt nelaipnās rokas īpašnieku.

Tas nepavisam nenācās grūti, jo šis tips bija kādas septiņas pēdas garš un turklāt apveltīts ar varenu miesasbūvi. Faktiski viņš līdzinājās ādas dīvānam, spīdīgam, kunkuļainam dīvānam, kurā ir milzum daudz cieta pildījuma. Uzvalks, kurā bija iestūķētas vīrieša miesas, izskatījās tā, it kā tā vienīgais mērķis būtu parādīt, cik sarežģīti ir iedabūt šādu ķermeni jelkādās drānās. Sejai bija apelsīna tekstūra un ābola krāsa, bet tur ari izbeidzās līdzība ar kaut ko saldu.;

Sīkais… — sacīja balss, kas no vīrieša mutes izskanēja tā, it kā viņa krūškurvī būtu pavadījusi tiešām grūtus laikus.

Ē, jā? runīgi atsaucās Fords. Viņš no jauna uztrausās kājās un bija neapmierināts, ka viņa galvas virsa neatradās kaut kur augstāk pie vīrieša ķermeņa.

Krades prom! svešais pavēlēja.

Ak tā? Fords novilka, prātodams, vai viņš uzvedas prātīgi. Un kas esi tu?

Vīrieds mazliet apdomājās. Viņš nebija radis uzklausīt šādus jautājumus. Tomēr pēc brītiņa sniedza atbildi.

Esmu tips, kas pieprasa, lai tu krades, viņš sacīja, pirms tevi pašu sakrata pa krietnam.

Tagad paklausies, Fords nervozi teica. Viņš vēlējās, kaut galva mitētos reibt un palīdzētu dkt galā ar šo situāciju.

Tagad paklausies, — viņš turpināja, — es esmu viens no Melnkvēlā senākajiem draugiem un…

Viņš uzmeta skadenu Melnkvēlajam Deziato, kas vēl aizvien nebija pat acis samirkšķinājis.

… un… Fords atkārtoja, prātodams, kāds varētu būt piemērots vārds, ko pateikt pēc «un».

Prāvais vīrieds izdomāja veselu teikumu, kam sekot pēc «un». Viņš to pateica.

Teikums skanēja šādi:

Un es esmu Deziato kunga miesassargs, atbildīgs par viņa miesu, taču neesmu atbildīgs par tavējo, tāpēc aizvāc to projām, pirms tai Uek nodarīti bojājumi.

Ei, pagaidi minūtīd, Fords nerimās.

Ne minūu! noducināja miesassargs, nekādas gaidīšanas! Deziato kungs ne ar vienu nerunā!

Nu, varbūt jūs viņam ļautu pateikt, ko viņš pats domā par šo lietu, Fords bilda.

Viņš ne ar vienu nerunā! miesassargs auroja.

Fords vēlreiz uzmeta nemierīgu skatienu Melnkvēlajam un bija spiests atzīt, ka fakti, kā rādās, ir miesassarga pusē. Joprojām nebija ne mazākās miņas no kustības, kur nu vēl dedzīgas ieinteresētības Forda labklājībā.

Kāpēc? — Fords jautāja. Kas viņam kaiš?

Miesassargs viņam to izstāstīja.

17

«GalakFikas ceļvedī stopētājiem» pieminēts, ka «Katastrofas zonu», plutonija rokgrupu no Gagrakakas Prāta joslām, parasti uzskata ne tikai par skaļāko rokgrupu Galaktikā, bet faktiski par visskaļāko no visiem trokšņiem. Pastāvīgie koncertu apmeklētāji spriež, ka vislabāko baudījumu parasti var gūt, klausoties šo mūziku lielos betona bunkuros kādas trīsdesmit septiņas jūdzes no skatuves, kamēr paši mūziķi spēlē savus instrumentus ar tālvadības pults palīdzību no kosmosa kuģa, kas, aprīkots ar kārtīgu skaņas izolāciju, riņķo orbītā ap planētu, uz kuras notiek koncerts, biežāk gan ap pilnīgi citu planētu.

Viņu dziesmas kopumā ir ļoti vienkāršas un lielākoties izmanto labi zināmo motīvu, kur puiša radījums satiek meitenes radījumu zem sudrabaina mēness, kas tad bez kāda pietiekami izpētīta iemesla uzsprāgst.

Daudzas pasaules pašlaik ir pavisam aizliegušas viņu uzstāšanos, reizēm māksliniecisku iemeslu dēļ, bet parasti galvenokārt

tāpēc, ka grupas skaļruņu sistēma neatbilst vietējiem stratēģisko ieroču ierobežojumu līgumiem.

Tas tomēr nav traucējis viņu ieņēmumiem atstumt tālāk tīrās hipermatemātikas robežas, un viņu galvenais zinātniskais grāmatvedis nesen ticis iecelts par neomatemātikas profesoru Maksimega-lona universitātē, tā parādot atzinību gan viņa vispārējai, gan speciālajai «Katastrofas zonas» nodokļu atgūšanas teorijai, ar kurām viņš pierāda, ka viss telplaika nepārtrauktības materiāls ir ne tikai vienkārši izliekts, bet faktiski pilnīgi saliekts.

Fords aizstreipuļoja atpakaļ pie galdiņa, kur Zeifods, Arturs un Triļjana sēdēja, gaidīdami, kad sāksies jautrība.

Kaut kas jāieēd, Fords teica.

Ei, Ford, Zeifods piebikstīja viņam, tu runājies ar to lielā trokšņa tipu?

Fords izvairīgi pamāja ar galvu.

Melnkvēlo? Zināmā mērā es runājos ar viņu, jā.

Ko viņš teica?

Nu, patiešām neko daudz. Viņš… ē…

-Jā?

Viņš nodokļu dēļ gadu pavada miris. Man jāapsēžas.

Viņš apsēdās.

Pienāca viesmīlis.

Vai jūs vēlētos aplūkot ēdienkarti? viņš jautāja, vai varbūt vēlaties satikt dienas ēdienu?

Ko? nostiepa Fords.

Ko? atkārtoja Arturs.

Ko? viņiem piebalsoja Triljana.

I Kolosāli, sacīja Zeifods. Izpētīsim šo lietu līdz kaulam.

Mazā istabā vienā no restorāna kompleksa spārniem garš, vājš, izstīdzējis stāvs pavilka sāņus priekškaru, un viņam sejā raudzījās aizmirstība. Tā nešķita glīta seja, varbūt tāpēc, ka aizmirstība tajā bija raudzījusies tik daudz reižu. Vispirms jau tā bija pārāk izstiepta, acis pārāk iegrimušas, plakstiņi pārāk nokārušies, vaigi pārāk iekrituši. Viņa lūpas bija pārāk plānas un pārāk garas, un, kad tās pavērās, zobi izskatījās pārāk līdzīgi nesen nospodrinātam erke-ram. Rokas, kas turēja priekškaru, arī bija garas un tievas: turklāt tās bija pārāk aukstas. Rokas viegli atdusējās pie priekškara krokām un radīja iespaidu ja viņš tās neuzmanītu kā vanags, tās aiz-rāpotu projām pašas pēc savas iegribas un nodarītu ko neizsakāmi baisu.

Viņš ļāva priekškaram nokrist, un šausmīgā gaisma, kas bija rotājusies viņa vaibstos, aizslīdēja prom, lai rotātos kādā veselīgākā vietā. Viņš ložņāja pa savu mazo kambari kā dievlūdzējkukainis, kas domā par vakara medībām, un beidzot piemetās uz ļodzīga krēsla pie galda uz steķveida kājām, kur pāršķirstīja dažas joku lapas.

Atskanēja zvans.

Viņš pastūma sāņus plānu papīru žūksni un piecēlās. Viņš ļengani pārlaida roku pār dažiem no vesela miljona varavīksnes krāsu vizuļu, ar kuru vītnēm bija izrotāti svārki, un izgāja laukā pa durvīm.

Restorānā apdzisa gaismas, orķestris paātrināja tempu, viena vienīga prožektora gaisma iedūrās kāpņu tumsā, kas veda uz skatuves centru.

Augšup pa kāpnēm lēkšoja garš, mirdzoši krāsains stāvs. Viņš uzbrāzās uz skatuves, viegli pietipināja pie mikrofona, noņēma to no statīva ar vienu savas garās, vājās rokas vēzienu un brīdi stāvēja, klanīdamies skatītājiem pa labi un kreisi, saņemdams aplausus un izrādīdams savu erkeru. Viņš pamāja saviem īpašajiem draugiem skatītāju vidū, lai gan tur tādu nebija, un gaidīja, līdz norims aplausi.

Tad pacēla roku un uzsmaidīja smaids izstiepās ne tikai no vienas auss līdz otrai, bet šķita izplešamies vēl ārpus sejas robežām.

Paldies, dāmas un kungi! viņš kliedza. Liels paldies! Liels paldies!

Viņš vēroja skatītājus, acīm zibsnījot.

Dāmas un kungi, viņš turpināja, Visums, kādu mēs to pazīstam, ir pastāvējis vairāk nekā simt septiņdesmit tūkstošu miljonu miljardus gadu, un tam pienāks gals pēc nedaudz vairāk nekā pusstundas. Tādēļ visi kopā un katrs atsevišķi esiet sveicināti «Tūk-stošceļos», restorānā Visuma galā!

Ar rokas mājienu viņš izveicīgi izsauca vēl vienu spontānu aplausu vētru. Ar nākamo mājienu viņš pārtrauca to.

Šonakt esmu jūsu namatēvs, viņš runāja tālāk, — mans vārds ir Makss Kvordplīns… (To zināja ikviens, viņa numurs bija slavens visā pazīstamajā Galaktikā, bet tomēr viņš stādījās priekšā, jo tas izraisīja jaunus aplausus, kurus Makss saņēma ar atvairošu smaidu un kārtējo rokas mājienu.) … un es esmu tikko ieradies tieši no pilnīgi otra gala laika, kur vadīju izrādi «Lielā sprādziena burgerbārā» — kur, varu jums teikt, mēs pavadījām ļoti satraucošu vakaru, dāmas un kungi, un es būšu kopā ar jums visā šajā vēsturiskajā notikumā, pašas vēstures beigās!

Vēl viens aplausu vilnis drīz norima, kad gaismas apdzisa vēl vairak. Uz ikviena galdiņa spontāni pašas no sevis aizdegās sveces, izvilinādamas vieglas elsas no visiem vakariņotājiem un ievīdamas viņus tūkstoš dziestošās gaismiņās un miljonā intīmu ēnu. Satraukuma trīsas saviļņoja aptumšoto restorānu, kad lielais zelta kupols virs apmeklētājiem sāka lēnītēm apdzist, satumst, izzust.

Un tā, dāmas un kungi, Maksa balss tagad pieklusa, sveces ir aizdegtas, orķestris spēlē liegu mūziku, un spēka vairoga klātā velve virs mūsu galvām kļūst caurspīdīga, atsedzot pietūkstošās, tumšās debesis ar līķbālo zvaigžņu seno gaismu. Kā redzu, mēs visi šeit esam sapulcējušies uz pasakaino vakara apokalipsi!

Te orķestra liegās skaņas aprāvās, jo visus, kas agrāk nebija redzējuši šo skatu, pārņēma apdullinošs šoks.

Nedabiska, šaušalīga gaisma lējās pār viņiem:

derdzīga gaisma,

• nāvīgi versmaina gaisma,

• gaisma, kas pat elli darītu spokaināku.

Tuvojās Visuma gals.

Dažas nebeidzamas sekundes restorāns klusi virmoja trakojošajā tukšumā. Tad Makss atkal ierunājās.

Tie, kas kādreiz cerēja redzēt gaismu tuneļa galā, viņš teica, raugiet šurp te nu tā ir!

Orķestris atkal sāka spēlēt.

Paldies, dāmas un kungi, kliedza Makss, es atgriezīšos pie jums pēc maza briža, bet pa to laiku atstāju jūs mistera Rega Anulēta un viņa «Kataklizmas ansambļa» prasmīgajās rokās. Lūdzu aplausus Rēgam un puišiem, dāmas un kungi!

Debesu drūmie pirmsnāves krampji turpinājās.

No skatītāju puses atskanēja pašķidri aplausi, un pēc mirkļa vai diviem atsākās parastās sarunas. Makss ķērās pie galdiņu apgaitas, plēšot jokus, skaļi smejoties, vārdu sakot pelnot iztiku.

Zeifoda Bīblbroksa galdiņam pietuvojās liels pienalops trekns, ga|īgs. govsveida četrkājis ar lielām, valgām acīm, maziem radziņiem un gluži vai pieglaimīgu smaidu uz lūpām.

Labvakar, tas nomāva un smagi atslīga uz pakaļkājām, esmu dienas ēdiens. Vai drīkstu jums piedāvāt sava ķermeņa daļas? -

Lops nokremšķinājās un mazliet paguldzināja, tad salocīja pakaļējo ceturtdaļu ērtākā pozā un mierīgi skatījās uz viesiem.

Viņa acis satikās ar Artura un Triljanas izbiedēti apmulsušajiem skatieniem, Forda Prifekta rezignētu plecu paraustīšanu un Zei-foda Bīblbroksa mežonīgu izsalkumu.

Varbūt kaut ko no pleciņa? ierosināja dzīvnieks. Baltvīna mērcē…

Ē, tavu plecu? Arturs šausmās nočukstēja.

Nu dabiski, ka manu, godātais, lopiņš apmierināti nomau-roja, — neviena cita plecs man nepieder, tāpēc nevaru tos piedāvāt.

Zeifods pielēca kājās un atzinīgi aptaustīja brango plecu.

Ari astes gabals ir ļoti labs, čaloja dzīvnieks. Esmu to vingrinājis un ēdis pulka graudu, tāpēc tur tik daudz labas gaļas. — Viņš samtaini nošņācās un sāka gremot. Tad norija gremokli un piebilda: Bet varbūt manu sautējumu?

Tu domā, šis dzīvnieks patiesi grib, lai mēs viņu ēdam? — Fordam čukstus vaicāja Triljana.

Es? Fords nozibsnīja stiklainu skatienu. Es neko nedomāju.

Tas ir tik drausmīgi! — iesaucās Arturs. Visriebīgākais, ko jelkad esmu dzirdējis.

Kas par problēmu, zemieti? vaicāja Zeifods, kurš tagad savu uzmanību veltīja dzīvnieka varenajam dibengalam.

Es vienkārši negribu ēst dzīvnieku, kas šeit stāv un aicina mani to darīt, teica Arturs, tas ir cietsirdīgi.

Labāk, nekā ēst dzīvnieku, kas negrib tikt apēsts, — Zeifods

teica.

Ne jau tur tā lieta, Arturs iebilda, bet tad bridi iegrima domās. Labi, viņš sacīja, varbūt tieši tur ir tā lieta. Man vienalga, es tagad par to nedomāšu. Es tikai… ē…

Visums nāves mokās trakoja ap viņu.

Domāju, ka paņemšu lapu salātus, viņš nomurmināja.

Varbūt vēlaties manas aknas? dzīvnieks nerimās. Tām tagad jābūt varen sātīgām un maigām, esmu sevi spaidu kārtā barojis mēnešiem ilgi.

Lapu salātus, Arturs uzsvēri atkārtoja.

Lapu salātus? dzīvnieks nosodoši pabolīja acis uz Arturu.

Vai jūs vēlaties teikt, prasīja Arturs, ka man nevajadzētu ēst lapu salātus?

Nu, dzīvnieks ievilka elpu, es pazīstu daudzus dārzeņus, kas par to ir pilnīgi pārliecināti. Tālab jau nolēma beidzot darīt galu šai samežģītajai problēmai un izaudzēt dzīvnieku, kas patiesībā gribētu tikt apēsts un spētu to pateikt skaidri un gaiši. Un te nu es esmu.

Viņš viegli paklanījās.

Glāzi ūdens, lūdzu, sacīja Arturs.

Klau, teica Zeifods, mēs gribam ēst, nevis te putroties. Četrus pusjēlus steikus, lūdzu, un pasteidzieties. Mēs neesam ēduši piecsimt septiņdesmit seši tūkstoši miljonus gadu.

Dzīvnieks grīļodamies uzslējās kājās. Viņš atkal samtaini guldzi-nāja.

Tā ir ļoti prātīga izvēle, godātais, ja drīkstu tā izteikties. Ļoti laba. Es tikai ātri aiziešu un nošaušos. Viņš pagriezās un draudzīgi pamirkšķināja Arturam.

I Neuztraucieties, godātais, viņš teica, es būšu ļoti humāns. Tad nesteidzīgi iegāzelēja virtuvē.

Pēc dažām minūtēm viesmīlis ieradās ar četriem milzīgiem, kūpošiem steikiem. Zeifods un Fords tūdaļ tajos iekampās. Triļjana bridi vilcinājās, tad paraustīja plecus un ari ķērās pie sava gabala. Vienīgi Arturs blenza uz savējo un jutās pagalam nelāgi.

Ei, zemied, teica Zeifods ar ļaunu sminu tajā sejā, kas sevi nepiestūķēja, ko tu tāds sagrauzts?

Orķestris turpināja spēlēt.

Visās restorāna malās cilvēki un mantas atslāba un tērzēja. Gaiss bija piepildīts runām par šo un to un eksodsku augu, ekstravagantu ēdienu un viltīgu vīnu smaržu sajaukumu. Visapkārt neskaitāmu jūdžu tālumā brieda vispārēja kataklizma, gatavodamās apdullinošam kulminācijas punktam. Uzmeds skadenu rokaspulk-stcnim, Makss ar plašu žestu atgriezās uz skatuves.

Un nu, dāmas un kungi, viņš staroja, — vai visi brīnišķīgi pavadāt šo pēdējo laiku?

Jā, iesaucās tie ļautiņi, kas aizvien saka «jā», kad komiķi tiem vaicā, vai viņi brīnišķīgi pavada laiku.

Tas ir brīnišķīgi, — Makss jūsmoja, nudien brīnišķīgi. Un, kamēr fotonu vētras ap mums savācas mutuļojošās masās, gatavojoties saplosīt beidzamo sarkano, karsto sauli, es zinu, ka jūs visi tagad ierīkosieties ērtāk un kopā ar mani izbaudīsiet to, kas neapšaubāmi mums visiem būs ārkārtīgi aizraujoša pēdējā pieredze.

Uz bridi viņš pieklusa, lai ar mirdzošu skatienu piesaistītu sev iespējami vairāk uzmanības.

Ticiet man, dāmas un kungi, viņš sacīja, šī vis nebūs nekāda priekšpēdējā.

Un atkal sekoja pauze. Šovakar laiks bija saplānots nevainojami. Reizi pēc reizes viņš bija vadījis šo izradi, vakaru pēc vakara. Vārdam «vakars» gan šeit, laika galējā robežā, nebija nekādas nozīmes. Te bija tikai bezgalīga beidzamā brīža atkartošana, kad restorāns lēnām pāršūpojās pāri laika tālākajai malai — un tad atkal atpakaļ. Taču šis «vakars» šķita labs, skatītāji bija cieši sagrābti viņa vārgās rokas delnā. Maksa balss kļuva klusāka. Publikai vajadzēja saspringt, lai viņu sadzirdētu.

Šis, viņš sacīja, patiešām ir absolūts gals, pati pēdējā stindzinošā pamestība, kurā izzūd viss majestātiskais radības plašums. Šis, dāmas un kungi, ir vispārzināmais «tas».

Viņš pieklusināja balsi vēl vairāk. Tādā gaisotnē pat muša nebūtu uzdrīkstējusies nokremšļoties.

Pēc šī, — viņš sacīja, — nav nekā. Pamestība. Tukšums. Aizmirstība. Absolūti nekā…

Viņa acis no jauna iemirdzējās vai arī uzzibsnīja?

Nekā… izņemot, protams, saldumu galdiņu un lielisko Alde-barana liķieru izlasi!

Ieskanējās orķestris, lai pastiprinātu teiktā iespaidu. Viņš vēlējās, kaut muzikanti tā nedarītu, tas nebija vajadzīgs, ne jau tik lielam māksliniekam kā viņam. Viņš valdīja pār klausītājiem kā pats pār savu mūzikas instrumentu. Tie atviegloti iesmējās. Makss turpināja.

Un tikai šoreiz, viņš līksmi kliedza, jums nav jāuztraucas par to, ka no rīta būs paģiras tāpēc ka vairs nebūs nekādu ritu!

Viņš starojoši uzsmaidīja laimīgajiem, smejošajiem klausītājiem. Viņš uzmeta skatienu debesīm, kas ik vakaru veica to pašu monotono darbu, bet viņa skatiens kavējās tur tikai niecīgu sekundes daļu. Viņš uzticējās debesīm, zinādams, ka tās paveiks savu darbu kā jau viens profesionālis mēdz uzticēties otram.

Un tagad, viņš sacīja, cienīgi soļodams pa skatuvi, riskējot apslāpēt brīnišķo nolemtības un niecības noskaņu, es vēlētos sveikt dažas viesu grupas.

Makss izvilka no kabatas kartīti.

Vai mums ir… viņš pacēla roku, lai apklusinātu ovācijas, — vai šeit ir Dzenandeles Liesmekļa bridža kluba grupa no Ku-rānes tukšumvirpuļa viņas puses? Vai viņi ir šeit?

Zāles beigās atskanēja piekrišanas saucieni, bet Makss izlikās ka tos nedzird. Viņš lūkojās apkārt, cenzdamies viņus sameklēt.

_ Vai viņi ir šeit? viņš parvaicaja, lai izvilinātu skaļākus saucienus.

Makss tos saņēma, kā vienmēr.

_ A, tur viņi ir. Nu, pēdējais riņķis, jaunekļi, — un nekādas krāpšanās, atceries, šis ir ļoti svinīgs bridis.

Makss alkatīgi uztvēra smieklus.

Un vai mums ir ari, vai mums ir… jaunāko dievību grupa no Asgardas zālēm?

No viņa pa labi atskanēja pērkona grāviens. Pāri skatuvei aiz-zibsnīja zibens. To radīja pulciņš matainu viru, kas bija uzlikuši galvā ķiveres un izskatījās ar sevi ļoti apmierināti. Sveicinot tie pacēla glāzes.

«Bijušās slavenības,» Makss nodomāja pie sevis.

Piesardzīgi ar to āmuru, godātais, viņš teica.

Vīri vēlreiz parādīja savu triku ar zibeni. Makss tiem uzsmaidīja cieši sakniebtām lūpām.

Un, treškārt, viņš sacīja, treškārt, Jauno konservatīvo grupa no Sīriusa B, vai viņi ir šeit?

Smalki tērptu jaunu suņu grupa pārtrauca savā starpā mētāties ar maizītēm un sāka mest tās uz skatuves pusi. Viņi nesaprotami vaukšķēja un rēja.

Jā, teica Makss, tā visa ir jūsu vaina, vai aptverat to?

Un visbeidzot, — Makss sacīja, pieklusinādams skatītājus un pieņemdams svinīgu sejas izteiksmi, — visbeidzot esmu pārliecināts, ka kopā ar mums šovakar ir ari ticīgo grupa, ļoti patiesu ticīgo, no Lielā pravieša Zārkvona otrās atnākšanas baznīcas.

Viņu tur bija apmēram divdesmit, viņi sēdēja pašā zāles malā, askētiski tērpti, nervozi malkodami minerālūdeni un turēdamies pa gabalu no slavenībām. Viņi aizvainoti samiedza acis, kad pretī tika pavērsts prožektors.

Tur viņi ir, Makss teica, pacietīgi sēž. Viņš sacīja, ka atkal atnāks, un viņš jums ilgi ir licis gaidīt, tāpēc cerēsim, ka viņš steidzas, ļaudis, jo ir adikušas tikai astoņas minūtes!

Zārkvona sekotāju grupa sēdēja stīvi, neļaudami sevi satriekt cietsirdīgu smieklu viļņiem, kas viņus apņēma.

Makss apvaldīja skatītājus.

Nē, bet nopietni taču, ļautiņi, nopietni, es nevienu nedomāju aizvainot. Es zinu, ka nav labi uzjautrināties par stipru ticību, tāpēc, lūdzu, sniegsim vētrainus aplausus Lielajam pravietim Zārk-vonam…

Skatītāji godbijīgi plaukšķināja.

… lai kur viņš būtu aizgājis!

Viņš aizsūtīja gaisa skūpstu grupai ar akmeņainajām sejām un atgriezās skatuves vidū.

Tad pakampa augstu ķeblīti un apsēdās uz tā.

Tas taču ir brīnišķīgi, viņš turpināja tarkšķēt, redzēt, ka jūs šovakar šeit esat tik daudzi — nu, tā taču ir, vai ne? Jā, neapšaubāmi brīnišķīgi.Jo es zinu, ka tik daudzi nojums ierodas šeit atkal un atkal, kas, man domāt, tiešām ir brīnišķīgi nākt vērot šo pašu pēdējo It visa galu un tad atgriezties mājās savā laikmetā… un dibināt ģimeni, pūlēties izveidot jaunu un labāku sabiedrību, izcīnīt briesmīgus karus tā labā, par ko jūs zināt, ka tas ir pareizi… tas patiešām dod cerību uz nākotni visai dzīvībai. Protams, ja neņem vērā to, viņš pamāja uz strauji uzbrūkošo nemierīgo matēriju, — ka mēs zinām tādas tai nav…

Arturs pagriezās pret Fordu viņš īsti nebija ticis skaidrībā, kas te notiek. Paklau, viņš ierunājās, ja Visumam kuru katru brīdi pienāks gals… tad jau arī mums?

Fords uzmeta viņam trīs Visgalaktikas guldzoņdragātāju skatienu. Citiem vārdiem sakot, tas bija diezgan nedrošs.

Nē, viņš atbildēja. Paskaties vien tiklīdz tu tur ienirsti, tevi notur šī zināmā mērā apbrīnojamā spēka vairoga klātā laika vērpe. Es tā domāju.

Ak tā, — sacīja Arturs. Viņš atkal pievērsās zupas bļodai, ko bija paveicies dabūt no viesmīļa kā steika aizstājēju.

Paskaties, sacīja Fords, es tev parādīšu.

Viņš pakampa no galdiņa salveti un sāka to ņurcīt.

Paskaties, — Fords atkārtoja, iedomājies šo salveti kā Visumu laikā, skaidrs? Un šo karoti kā matērijas izliekuma transdukci-jas režīmu…

Lai nobeigtu teikumu, pagāja kāds laiciņš, un Arturam bija neērti viņu pārtraukt.

Tā ir karote, ar kuru es ēdu, Arturs sacīja.

Nu labi, Fords teica, iedomājies, ka šī karote… viņš uz piedevu paplātes atrada koka karoti, šī karote… bet atklāja, ka to pacelt ir samērā grūti, nē, labāk šī dakšiņa…

Ei, vai tu neatlaistu manu dakšiņu? atcirta Zeifods.

Nu labi, sacīja Fords, nu labi, labi. Kāpēc neteikt… kāpēc neteikt, ka šī vīna glāze ir Visums laikā…

Tā, kuru tu tikko nosviedi uz grīdas un sadauzīji?

Vai es tā izdarīju?

Jā-

Nu labi, sacīja Fords, aizmirsti to. Es gribu teikt… paklau, vai zini, kā īstenībā sākās Visums?

Iespējams, ka nezinu, — atbildēja Arturs, kas vēlējās, kaut viņš nebūtu to iesācis.

Nu labi, Fords teica, tad iedomājies. Jā, tieši tā. Tev ir vanna. Pareizi. Liela, apaļa vanna. Un tā ir no melnkoka.

No kurienes? jautāja Arturs. «Harrods» veikalu iznīcināja vougoni.

Tam nav nozīmes.

Tā tu visu laiku atkārto.

Paklausies.

Nu labi.

Tev ir tā vanna, saproti? Iedomājies, ka tev tā ir. No melnkoka. Un konusveida.

Konusveida? Arturs izbrīnījās. Kāda veida..

Kuš! Fords viņu apklusināja. Tā ir konusveida. Tātad, lūk, ko tu dari, saproti, tu to piepildi ar smalkām, baltām smiltīm, ja? Vai cukuru. Smalkām, baltām smiltīm vai cukuru. Vienalga, ar ko. Tam nav nozīmes. Cukurs der lieliski. Un, kad tā ir pilna, tu izvelc ārā aizbāzni..! vai tu klausies?

Es klausos.

Tu izvelc ārā aizbāzni, un tas viss vienkārši aizvirpuļo projām vai redzi, aizvirpuļo projām, ārā pa notekcaurumu.

Es saprotu.

Tu nesaproti. Tu nepavisam nesaproti. Es vēl neesmu nonācis pie vissmalkākā. Tu gribi dzirdēt vissmalkāko?

Izstāsti man par vissmalkāko.

Es tev izstāstīšu par vissmalkāko.

Fords bridi domāja, cenzdamies atcerēties, kas bija vissmalkākais.

Vissmalkākais, viņš teica, ir, lūk, kas: nofilmē, kā tas notiek!

Smalki.

Nē, tas nav vissmalkākais. Vissmalkākais, zini, ir, lūk, kas -es tagad atceros, ka vissmalkākais ir tas, ka tu tad ieliec filmu projektorā… atpakaļgaitā!

Atpakaļgaitā?

Jā. Rādīt to atpakaļgaitā noteikti ir vissmalkākais. Tā, lūk. Tu tikai sēdi un skaties, un liekas, ka it viss vienkārši kā spirāle iznāk ārā pa notekcaurumu un piepilda vannu. Saproti?

Un tā iesākās Visums, vai ne? jautaja Arturs.

Nē, atbildēja Fords, bet tas ir brīnišķīgs veids, kā atpūsties.

Viņš pasniedzās pēc savas vīna glāzes.

Kur mana glāze? viņš jautāja.

Ta ir uz grīdas.

Ai…

Atgāzdamies ar savu krēslu atpakaļ, lai uzmeklētu glāzi, Fords uztriecās virsū mazajam, zaļajam viesmīlim, kas patlaban tuvojās galdiņam, nesdams pārvietojamu tālruni.

Fords atvainojās viesmīlim, paskaidrodams, ka tas notika tāpēc, ka viņš ir pamatīgi piedzēries.

Viesmīlis atteica, ka viss ir kārtībā un viņš to saprotot.

Fords pateicās viesmīlim par laipno iecietību, mēģināja paraut viņu aiz cekula, bet kļūdījās par sešām collām un novēlās uz grīdas zem galdiņa.

Zeifoda Bīblbroksa kungs? apjautājās viesmīlis.

Ē, jā? Zeifods atsaucās, paceldams acis no sava trešā steika.

Jums zvana.

Ei, ko?

Zvana, godātais.

Man? Uz šejieni? Ei, bet kurš zina, kur es esmu?

Viens no viņa prātiem traucās uz priekšu, otrs sirsnīgi kavējās pie ēdiena, ko Zeifods joprojām stūķēja iekšā.

Piedodiet, ja es turpināšu ēst, labi? sacīja gremojošā galva un turpināja ēst.

Tagad Zeifodam pakaļ dzinās tik daudz cilvēku, ka lāga vīram bija sajukuši rēķini. Viņam nevajadzēja ienākt tik uzkrītoši. «Velns, bet kāpēc gan ne,» viņš domāja. «Kā lai cilvēks zina, ka pamatīgi izpriecājies, ja neviens nevēro, kā viņš to dara?»

Varbūt kāds brīdinājis Galaktikas policiju, sacīja Tril-jana. Visi redzēja, kā tu ienāci.

Tu gribi teikt, ka viņi grasās mani arestēt pa tālruni? -jautāja Zeifods. Varētu būt. Esmu stipri bīstams tips, it īpaši, kad esmu iedzīts stūri.

Jā, piekrita balss no pagaldes, tu uzsprāgsti gaisā tik ātri, ka citus ievaino šrapneļi.

Ei, kas tad nu, vai pienākusi Pastarā tiesa? atcirta Zeifods.

Vai mēs to ari dabūsim redzēt? Arturs nervozi vaicāja.

Es nesteidzos, murmināja Zeifods. Labi, kas tad ir tas tips, kurš zvana? Viņš iespēra pagaldē Fordam. Ei, celies augšā, sīkais, tu man vari būt vajadzīgs!

Es neesmu, sacīja viesmīlis, personiski pazīstams ar pieminēto metāla džentlmeni, taču…

Metāla?

Jā, godātais.

Vai tu teici «metāla»?

~ Jā gan, godātais. Es teicu, ka es neesmu personiski pazīstams ar pieminēto metāla džentlmeni..

Labi, turpini.

Bet esmu informēts, ka viņš ir gaidījis jūsu atgriešanos krietni daudzas tūkstošgades. Šķiet, jūs drusku steidzāties, kad devāties prom no šejienes.

Devāmies prom ? Zeifods jautāja. | Vai tu esi jucis? Mēs tikai nupat šeit ieradāmies.

Patiesi, viesmīlis ne par kam neatlaidās, taču, pirms jūs ieradāties, godātais, kā noprotu, jūs devāties prom.

Zeifods centās to saprast vispirms ar vienām smadzenēm, tad ar otrām. Tu saki, viņš nokremšļojās, pirms mēs ieradāmies šeit, mēs devāmies prom?

«Šis būs garš vakars,» nodomāja viesmīlis.

Tieši tā, godātais, viņš atbildēja.

Piemaksā savam psihoanalītiķim par bīstamu darbu, sīkais, -Zeifods deva viņam padomu.

Nē, pagaidi minūtīti, sacīja Fords, izrāpies no pagaldes, kur tieši ir šejiene?

Pilnīgi precīzi runājot, godātais, tā ir Vardeszvaigznes B pasaule.

Bet mēs no tās nupat devāmies prom, protestēja Zeifods. Mēs pametām to un ieradāmies restorānā Visuma galā.

Jā, godātais, — piekrita viesmīlis, sajuzdams, ka tagad viņš ir jau pavisam tuvu pie mērķa, restorāns tika uzcelts uz tās drupām.

Ā, Arturs moži ierunājās, tu gribi teikt, ka mēs esam ceļojuši laikā, bet ne telpā.

Paklausies, tu, pusevolucionējušais pčrtiķveidigais, iejaucās Zeifods, ej uzkāp kokā, skaidrs?

Arturs saskaitās.

Ej sasit kopā savas galvas, četraci, viņš ieteica Zeifodam.

Nē, nē, viesmīlis sacīja Zeifodam, tavs pērtiķis to pareizi ir sapratis, godātais.

Arturs vārījās niknumā, nespēdams pateikt neko sakarīgu.

Jūs pārlēcāt uz priekšu… es uzskatu, ka piecsimt septiņdesmit sešus tūkstošus miljonus gadu, un palikāt tieši tajā pašā vietā, -paskaidroja viesmīlis. Viņš smaidīja. Viņam bija brīnišķīga sajūta, ka beidzot ir pārvarējis to, kas šķita esam nepārvarams šķērslis.

Tā ir! izsaucās Zeifods. Es sapratu. Es teicu datoram, lai aizsūta mūs uz tuvāko vietu, kur paēst, un tieši to tas izdanja. Piecsimt septiņdesmit seši tūkstoši miljoni gadu uz vienu vai otru pusi, bet citādi mēs neesam izkustējuši ne no vietas. Gaumīgi.

Visi piekrita, ka tas ir ļoti gaumīgi.

Bet kas, Zeifods jautāja, ir tas tips, kurš zvana?

Kas ir noticis ar Mārvinu? — iejautājās Triljana.

Zeifods iebelza pa savām galvām.

Paranoiskais androīds! Es viņu atstāju šņaukājamies uz Var-deszvaigznes B.

Kad tas bija?

Nu… ē… pirms piecsimt septiņdesmit sešiem tūkstošiem miljoniem gadu, es pieņemu, sacīja Zeifods. Ei, ē… pasniedz man runasnūju, Šķīvju kapteini.

Mazā viesmīļa uzacis apmulsumā klejoja pa viņa pieri.

Kā lūdzu, godātais? viņš jautāja.

Tālruni, viesmīl, — sacīja Zeifods, pats to pakampdams. Dieniņ, jūs, puiši, esat tik atpalikuši, brīnums, ka nestaigājat autiņos.

Patiešām, godātais.

Ei, Mārvin, vai tas esi tu? Zeifods sauca. Kā tev klājas, sīkais?

Sekoja ilga pauze, līdz klausulē atskanēja vāja, zema balss.

Es domāju, tev jāzina, ka jūtos ļoti depresīvi, tā sacīja. Zeifods aizklāja klausuli ar plaukstu.

Tas ir Mārvins, viņš teica.

Ei, Mārvin, viņš turpināja, mēs lieliski pavadām laiku. Ēdiens, vīns, mazliet personisku apvainojumu, un Visumam ar blīkšķi pienāk gals. Kur mēs tevi varam sameklēt?

Atkal pauze.

Tev nav jāizliekas, ka esi uzmanīgs pret mani, vai zini, beidzot sacīja Mārvins, es saprotu gluži labi, ka es esmu tikai robots pakalpiņš.

Labi, labi, attrauca Zeifods, bet kur tu esi?

«Izmešu strūklu atpakaļgaitā, Mārvin,» tā viņi man saka. «Atver trešo hermētisko telpu, Mārvin. Vai tu vari pacelt to papīra

gabalu, Mārvin?» Vai es varu pacelt to papīra gabalu! Šeit es esmu, ar smadzenēm planētas lielumā, un viņi man prasa…

Jā, jā, Zeifods gandrīz nemaz nejuta līdzi.

Bet esmu jau samērā pieradis pie tā, ka mani pazemo, bubināja Mārvins, — es pat varu iet un iebāzt galvu ūdens spainī, ja gribat. Vai jūs gribētu, lai es eju un iebāžu galvu ūdens spainī?

Man viens ir sagatavots. Pagaidiet minūtīti.

Ē, paklau, Mārvin… Zeifods viņu pārtrauca, bet bija par vēlu. Klausulē atskanēja skumīgi klunkšķi un burbuļošana.

Ko viņš saka? Triljana vaicāja.

Neko, Zeifods atbildēja, viņš tikai piezvanīja, lai izmazgātu sev galvu mūsu klātbūtnē.

Nu, sacīja Mārvins, atgriezies pie telefona un viegli burbuļodams, ceru, ka tas jūs gandarīja…

Jā, jā, Zeifods rūca, vai nu tu, lūdzu, mums nepateiktu, kur esi?

Stāvvietā, Mārvins atbildēja.

Stāvvietā? Zeifods brīnījās. Ko tu tur dari?

Novietoju mašīnas, ko gan citu dara stāvvietā?

Labi, uzkavējies tur, mēs tūlīt būsim lejā.

Vienā mirklī Zeifods pielēca kājās, nosvieda klausuli un uz rēķina uzrakstīja «Melnkvēlais Deziato».

Nāciet, ļaudis, viņš aicināja, Mārvins ir stāvvietā. Ejam lejā!

Ko viņš dara stāvvietā? vaicāja Arturs.

Novieto mašīnas, ko gan citu? Dum-du-dum!

Bet kā ar Visuma galu? Mēs palaidīsim garām lielo brīdi.

Esmu to redzējis. Patiesībā blēņas vien ir, — sacīja Zeifods, nekas cits kā sīkais sneizdārps.

Kas?

Lielā sprādziena pretmets. Nāciet ašāk!

Tikai nedaudzi vakariņotāji pamanīja, kā viņi cauri restorānam lauzās uz izeju. Visu acis bija piesaistītas debesu šausmām.

Ir interesanti vērot, Makss atsāka savu priekšnesumu, augšējo kreiso debesu kvadrantu, kur, ja ielūkojas ļoti uzmanīgi, var redzēt, kā Hastromila zvaigžņu sistēma izvārās ultravioletajos staros. Vai šeit ir kāds no Hastromila?

Kaut kur no zāles beigām atskanēja viens vai divi nedroši bravo saucieni.

Nu, sacīja Makss, priecīgi un starojoši viņiem uzsmaidīdams, tagad ir pārāk vēlu bažīties par to, vai neatstājāt atgrieztu gāzi.

18

Galvenais Foajē bija gandrīz tukšs, bet Fords tomēr lauzas tam cauri. Zeifods viņu cieši satvēra aiz piedurknes un iebīdīja kabīnē, kas atradās blakus ieejai.

Ko tu ar viņu dari? Arturs pavaicāja.

Atskurbinu, Zeifods atbildēja un iemeta spraugā monētu. Uzliesmoja ugunis, gaisā sagriezās gāzes virpuli.

Sveiki, pēc brīža iznākdams no turienes laukā, ierunājās Fords. Uz kurieni mēs ejam?

Lejā uz stāvvietu, nāc nu.

Varbūt izmantosim personāla laika teleportu? 1 apvaicājās fords. tas mūs aizvestu tieši atpakaļ uz «Zelta sirdi».

Jā, bet es pret to kuģi esmu atsalis. Brēkāksts var to paturēt. Negribu piedalīties viņa spēlītēs. Paskatīsimies, vai nevaram sadabūt ko citu.

Sīriusa Kibernētikas kompānijas laimīgais vertikālais cilvēku transportieris noveda viņus dziļi zem restorāna iežu pamatslāni.

Viņi priecājās, ka lifts bija izdemolēts un nemēģināja viņus piedevām ari padarīt laimīgus.

Kad bija sasniegts šahtas dibens, lifta durvis atvērās un ielaida iekšā aukstu, smacīgu gaisa brāzmu.

Pametuši liftu, pašu pirmo viņi ieraudzīja garu betona sienu. Tajā bija vairāk nekā piecdesmit durvju, kas visām piecdesmit lielākajām dzīvības formām piedāvāja apmeklēt tualed. Tomēr, tāpat kā visas citas stāvvietas visā Galaktikas stāvvietu vēsturē, ari šī galvenokārt oda pēc nepacietības.

Viņi pagriezās ap stūri un atklāja, ka atrodas uz kustīgām platformām. Tās šķērsoja plašu, alai līdzīgu telpu, kas aizstiepās tālu tālumā.

Tā bija sadalīta posmos, katrā no tiem atradās pa kosmosa kuģim, kas piederēja kādam no augšstāva vakariņotājiem. Daži kuģi bija pamazi un utilitāri masu produkcijas modeli, citi milzīgi, spīdoši limuzīnkuģi, ļoti bagāto laužu spē]mantiņas.

Kad Zeifods tiem pagāja garām, viņa acīs iedzirkstījās kas tāds, kas varēja būt, bet varēja ari nebūt mantrausība. Faktiski vislabāk ir būt skaidrībā par to tā pilnīgi noteikti bija mantrausība.

Tur viņš ir, sacīja Triļjana. Mārvins tur, lejā.

Viņi pavērās norādītajā virzienā, kur tikko varēja saskatīt sīku metāla augumu, kas ar mazu lupatiņu gurdeni berzēja milzīga sudraba sauleslainera tālāko stūri.

Gar kustīgo platformu bija izvietotas lielas, caurspīdīgas caurules, kas veda lejup uz apakšstāvu. Zeifods iekāpa vienā un liegi laidās lejup. Pārējie sekoja. Vēlāk domās pie tā atgriežoties, Arturs Dents prātoja, ka tas bija vispatīkamākais, ko viņš pieredzējis, ceļojot pa Galaktiku.

— Ei, Mārvin, Zeilods, soļodams robotam pretim, viņu uzrunāja, ei, sīkais, mēs tā priecājamies tevi redzēt!

Mārvins pagriezās. Viņa pilnīgi inertā metāla seja izskatījās tik pārmetoša, cik vien iespējams.

Nē, jūs nepriecājaties, viņš sacīja, to neviens nekad nedara.

Kā vēlies, — Zeifods atteica un novērsās, lai raidītu kuģiem mīlas pilnus skatienus. Fords aizgāja kopā ar viņu.

īstenībā pie Mārvina piegāja tikai Triljana un Arturs.

Nē, mēs patiešām priecājamies, sacīja Triljana, uzplīkšķinot robotam tādā veidā, kas viņam stipri nepatika. Tev te bija jāuzturas visu šo laiku, gaidot mūs.

Piecsimt septiņdesmit seši tūkstoši miljonu trīstūkstoš piecsimt septiņdesmit deviņus gadus, Mārvins teica, es tos saskaitīju.

Te nu mēs tagad esam, sacīja Triljana, no Mārvina skatiena jauzdama, ka šī piebilde ir lieka un muļķīga.

Pirmie desmit miljoni gadu bija visjaunākie, sacīja Mārvins, un otrie desmit miljoni ari visļaunākie. Trešo miljonu desmitu es lāgā neizbaudīju, pēc tam stāvoklis nedaudz pasliktinājās.

Viņš ieturēja pauzi tieši tik ilgi, lai liktu just, ka viņiem kaut kas ir jāsaka, un tad pārtrauca klusumu.

Tie ir cilvēki, ko šai darbā nākas satikt, viņi patiešām padara grūtsirdīgu, Mārvins nopūtās un atkal ieturēja pauzi.

Triljana nokremšļojās.

Vai tas…

Labākā saruna, kas man bijusi, norisinājās pirms vairāk nekā četrdesmit miljoniem gadu, Mārvins turpināja.

Atkal pauze.

AkD…

Un tā bija ar kafijas aparātu.

Vēl viena pauze.

Tas ir…

Tev nepatīk runāt ar mani, vai ne? Mārvins jautāja zemā, nelaimīgā tonī.

Triljana labāk runāja ar Arturu.

Tālāk kamerā Fords Prifekts bija atradis ko tādu, kas izskata ziņā viņam ļoti patika, fakdski vairākas tādas lietas.

Zeifod, viņš klusā balsī sacīja, tu tikai paskaties uz šiem mazajiem zvaigžņu ratiņiem…

Zeifods paskatījās un ieskatījās.

Kuģis, kuru viņi aplūkoja, faktiski bija diezgan mazs, taču neparasts no tām ārkārtīgi bagāto ļaužu spēļmantiņām. Nebija daudz, ko pētīt. Kuģis neko neatgādināja tik ļoti kā pēdas divdesmit garu papīra šautriņu, kas izgatavota no plānas, bet izturīgas metāla folijas. Aizmugurē atradās maza, horizontāla kabīne, paredzēta diviem cilvēkiem. Kuģim bija sīciņš šarmanto kvarku dzinējs, kas nespēja uzņemt nekādu lielo ātrumu. Tomēr tam bija siltuma izkliedētājs.

Siltuma izkliedētāja masa bija kādi divtūkstoš miljardi tonnu, un tas bija iestiprināts elektromagnētiskā lauka saturētā melnajā caurumā kuģim pa vidu. Šī ierīce ļāva manevrēt kuģi dažu jūdžu attālumā no saules, lai vērotu uzliesmojumus, kas izšļācās no tās virsmas, un vizinātos tajos.

Vizināšanās uzliesmojumos ir viens no visekstravagantākajiem un uzmundrinošākajiem sporta veidiem, kādi vien pieejami, un tie, kuri spēj to atļauties, ir padarīti par vislielākajām slavenībām Galaktikā. Protams, tas ir ari ļoti bīstams pasākums tie, kas nenomirst vizinoties, neizbēgami izlaiž garu seksuālo spēku izsīkuma rezultātā kādā no Daidala kluba pēcuzliesmojumu ballītēm.

Fords ar Zeifodu vēl bridi pavēroja kuģi un tad gāja tālāk.

Un šis mazulītis, sacīja Fords, mandannkrasas zvaigžņu bagijs ar melniem saulesplosdem…

Atkal jāteic, ka zvaigžņu bagijs bija mazs kuģis, turklāt nosaukts pagalam nepiemērotā vārdā, jo starpzvaigžņu attālumi tam nekādi nevarēja būt pa spēkam. Būtībā tas bija sportisks starpplanētu lēkātājs. Tomēr jaukām līnijām. Viņi gāja tālāk.

Nākamais lidaparāts bija varens, trīsdesmit jardus garš pasažieru limuzīnkuģis, acīmredzami konstruēts ar vienu nolūku: to, kas ieraudzīs kuģi, padarīt zaļu no skaudības. Krāsojums un pa-pilddetaļas nepārprotami pauda: «Els ne tikai esmu pietiekami bagāts, lai atļautos šādu greznību, esmu ari gana bagāts, lai to neuztvertu nopietni.» Tas bija apbrīnojami pretīgs veidojums.

Tu tikai paskatieties uz šo, Zeifods teica. Daudzpuduru kvarku dzinējs, perspuleksa pakāpieni. Tam jābūt Lāclara Lirikona izpildītam īpašam pasūtījumam.

Viņš izpētīja katru kuģa collu.

Jā, viņš nespēja rimties, paskaties, infrarozā ķirzakas emblēma uz ncitrīno pārsega. Lāclara prečzīme. Tam tipam nu gan nav kauna!

Man reiz pabrauca garām viena no šīm karalienēm tur, pie Aksela miglāja, Fords atcerējās. Es braucu pilnā ātrumā, un ta mani bez pūlēm apdzina, lai gan zvaigžņu dzinējs darbojās ar minimālo jaudu. Vienkārši satriecoši.

Zeifods atzinīgi nosvilpās.

Desmit sekundes vēlāk, Fords pabeidza, tā ietriecās tieši Džaglana Betas trešajā menesī.

Tiešām?

Tomēr šis kuģis izskatās apbrīnojami. Atgādina zivi, ari pārvietojās ka zivs, turklāt vadāms tik viegli kā govs.

Fords aplūkoja kuģi no otras puses.

Ei, nāc paskaties, — viņš iesaucās, — uz šī sāna ir liels gleznojums. Sprāgstoša saule «Katastrofas zonas» prečzīme. Šim jābūt Melnkvēlā kuģim. Laimīgais vecais pakaļa! Viņiem ir tā briesmīgā dziesma, vai zini, kuras beigās kaskadierkuģis ietriecas saulē? Viņi to iecerējuši kā apbrīnojamu izrādi. Taču kaskadierkuģus gan vajag pulka.

Zeifoda uzmanību tomēr piesaistīja kas cits. Viņš vēroja kādu kuģi, kas stāvēja blakus Melnkvēlā Deziato limuzīnam. Un viņa žokļi atkārās.

Tas, — viņš murmināja, — tas… nudien nenāk par labu acīm…

Fords paskatījās. Arī viņš jutās pārsteigts.

Tas bija kuģis ar klasisku, vienkāršu dizainu un izskatījās kā saplacināts lasis divdesmit jardus garš, ļoti tīrs, ļoti spīdīgs. Tam piemita tikai viena ievērojama īpašība.

Tas ir tik… melns\i0 sacīja Fords Prifekts. Tik tikko var noģist aprises… šķiet, ka gaisma gluži vai iekrīt tajā!

Zeifods neko neteica. Viņš vienkārši bija iemīlējies.

Melnais tonis likās tik iespaidīgs, ka gandrīz nebija iespējams pateikt, cik tuvu pie kuģa tu stāvi.

Acis vienkārši noslīd no tā… brīnījās Fords. Tas bija emocionāls mirklis. Viņš iekoda lūpā.

Zeifods virzījās uz priekšu, pretim kuģim lēnām, kā pārņemts vīrietis vai, pareizāk sakot, kā vīrietis, kas gribēja pārņemt. Viņa roka pasniedzās, lai noglāstītu kuģi. Viņa roka apstājās. Viņa roka atkal pasniedzās, lai noglāstītu kuģi. Viņa roka atkal apstājās.

Nāc un patausti tā virsmu, viņš sacīja pieklusušā balsī.

Fords izstiepa roku. Ari tā apstājās.

To… to nevar… viņš teica.

Redzi? Zeifods turpināja, tam vispār nav berzes. Tam jābūt īstam dzinējspēku karalim…

Viņš nopietni uzlūkoja Fordu. Vismaz viena no viņa galvām -otra turpināja godbijīgi vērot kuģi.

Kā tu uzskati, Ford? viņš jautāja.

Tu domā… ē… Fords pavērās pār plecu. Tu domā aizlidot ar to? Tu domā, ka mums to vajadzētu?

Nē.

Es ari nedomāju.

Bet mēs to izdarīsim, vai ne?

Kā mēs varētu to neizdarīt?

Viņi vēl mazliet pavēroja kuģi, tad Zeifods piepeši saņēmās.

Mums iespējami drīz jātinas prom, viņš teica. — Pēc kāda brīža Visumam būs pienācis gals, un visi kapteiņi Līdēji sagāzīsies šeit, lai uzmeklētu savus buržujmobiļus.

Zeifod, Fords atsaucās.

-Jā?

Kā mēs to izdarīsim?

Vienkārši, Zeifods atbildēja un apsviedās riņķī. Mār-vin! viņš uzsauca.

Gausi, samocīti, laižot darbā miljoniem žvadzošu un čīkstošu troksnīšu, ko viņš bija iemācījies simulēt, Mārvins apgriezās riņķī, lai atsauktos aicinājumam.

Nāc šurp, Zeifods teica. Tev ir darbiņš.

Mārvins pieslampāja pie viņiem.

Man tas nesagādās prieku, viņš teica.

Sagādās gan, Zeifods jūsmoja,  tev paveras pilnīgi jauna dzīve.

Ak, ne jau vēl viena, Mārvins vaidēja.

Vai tu vienreiz aizvērsies un sāksi klausīties! Zeifods šņāca. Šoreiz būs uztraukums un piedzīvojumi, patiešām mežonīgas lietas.

Izklausās briesmīgi, Mārvins teica.

Mārvin! Viss, ko es mēģinu tev lūgt…

Es pieņemu, ka tu gribi, lai es atveru šo kosmosa kuģi?

Ko? Ē… jā. Tas tiesa, Zeifods satraukti atbildēja. Vismaz trīs acis viņš bija pievērsis ieejai. Laika nebija daudz.

Nu, es gribētu, kaut tu vienkārši man to pateiktu, nevis mēģinātu atmodināt manu entuziasmu, — sacīja Mārvins, jo man tāda nav.

Viņš piegāja pie kuģa, pieskārās tam, un lūka atsprāga vaļā.

Fords un Zeifods cieši lūkojās uz atveri.

Nav vērts par to runāt, Mārvins noteica. Ā, jūs to arī nedalījāt. Viņš atkal aizslāja projām.

Pienāca Arturs un Triļjana.

Kas notiek? Arturs vaicāja.

Ieskaties tik, Fords teica, ieskaties šī kuģa iekšpusē.

Arvien dīvaināk un dīvaināk, izdvesa Zeifods.

Tur ir melns, sacīja Fords. It viss tajā ir vienkārši pilnīgi melns…

Restorānā notikumi ātri tuvojās mirklim, pēc kura mirkļu vairs nebūs.

Visas acis bija piekaltas kupolam, izņemot Melnkvēlā Deziato miesassarga acis, kuras uzmanīgi skatījās uz Melnkvēlo Deziato, un paša Melnkvēlā Deziato acis, kuras miesassargs aiz cieņas bija aizvēris. Miesassargs paliecās uz priekšu pāri galdiņam. Ja Melnkvē-lais Deziato būtu bijis dzīvs, viņš, iespējams, uzskatītu, ka šis ir labs mirklis, lai atsliektos atpakaļ vai pat izietu īsā pastaigā. Viņa miesassargs nebija no tiem, kas tuvumā izskatās labāk. Sava nelaimīgā stāvokļa dēļ Melnkvēlais Deziato tomēr palika pilnīgi nekustīgs.

Deziato kungs, godātais… čukstēja miesassargs. Kad vien viņš runāja, likās, it kā muskuļi abpus viņa mutei rāptos cits pār citu, lai tiktu nost no ceļa.

Deziato kungs? Vai dzirdat mani?

Melnkvēlais Deziato, gluži dabiski, neko neteica.

Melnkvēlais! šņāca miesassargs.

Melnkvēlais Deziato, gluži dabiski, atkal neatbildēja. Taču pārdabiskā kārtā pēc briža viņš tomēr atbildēja.

Uz galdiņa viņa priekšā nograbēja vina glāze un dakšiņa pacēlās kādu collu gaisā un piesita pie glāzes. Tad tā atkal nogūla uz galdiņa.

Miesassargs izdvesa apmierinātu ņurdienu.

Mums laiks iet, Deziato kungs, viņš murmināja, negribu grūstīties pūli, kad esat tādā stāvokli. Nākamajā koncerta jūs gribat nokļūt apmierināts un atpūties. Tam bija patiešam daudz klau-sitāju. Viens no labākajiem. Kakrafuna. Pirms piecsimt septiņdesmit seštūkstoš diviem miljoniem gadu. Vai esat to gaidijis?

Dakšiņa atkal pacēlās, izvairīgi pamāja un no jauna nokrita.

Ai, nu vai zināt, miesassargs teica, tas būs ir bijis lielisks. Jūs viņus pilnīgi satriecāt. Doktoru Danu Ielupieminētāju būtu ķērusi trieka, dzirdot, kā runā miesassargs.

Melnais kuģis, kas ietriecas saulē, viņus vienmēr paņem savā varā, un jaunais ir īsts skaistulis. Būt patiešām žēl redzēt, kā tas aiziet. Ja mēs nokāpsim lejā, es iedarbināšu melnā kuģa autopilotu un mēs aizvizināsimies limuzīnā. Labi?

Dakšiņa vienreiz piekrītot piesita, un vīna glāze neizprotamā kārta pati iztukšojās.

Miesassargs izstūma Melnkvēlā Deziato krēslu ārā no restorāna.

Un tagad, skatuves vidū kliedza Makss, ir mirklis, kuru jūs visi esat gaidījuši! Viņš pasvieda gaisā rokas. Orķestranti aiz viņa muguras uzsāka neprātīgi dauzīt sitamos instrumentus un dārdošus sintakordus. Makss bija ar viņiem par to strīdējies, bet viņi apgalvoja — līgumā ierakstīts, ka tieši tas esot jādara. Viņa aģentam būs šī lieta jānokārto.

Debesis sāk vārīties! viņš kliedza. Daba sabrūk kliedzošā tukšumā! Divdesmit sekunžu laikā Visumam pašam būs beigas! Redziet, kur virs mums ielaužas bezgalības gaisma!

Ap viņiem kvēloja pretīgais sairšanas trakums un tajā mirklī kā no bezgalīga tāluma atskanēja pagaidām vēl klusas trompetes skaņas.

Makss pagriezās, lai uzmestu piktu skatienu orķestrim. Neizskatījās, ka tur kāds spēlētu trompeti. Piepeši uz skatuves viņam blakus sagriezās un iemirgojās dūmu strūkliņa. Trompetei bija pievienojušās vēl citas trompetes. Vairāk nekā piecsimt reižu Makss bija vadījis šo izrādi, un nekad agrāk nekas tamlīdzīgs nebija noticis. Viņš bažīgi atrāvās no virpuļojošajiem dūmiem, un pa to laiku tajos lēnām materializējās kāds stāvs — sirmgalvja stāvs, bārdains, tērpts mantijā un gaismas apvīts. Viņa acīs dega zvaigznes, un uz pieres bija zelta kronis.

Kas tas ir? Makss nikni čukstēja. Kas notiek?

Restorāna dziļumā, skandēdama slavas dziesmas un raudādama, akmeņainām sejām ekstātiski pielēca kājās Lielā pravieša Zārkvona otrās atnākšanas baznīcas grupa.

Makss izbrīnā samiedza acis. Viņš pacēla rokas pretim skatītājiem.

Ilgstošus aplausus, lūdzu, dāmas un kungi, viņš bļāva, lielajam pravietim Zārkvonam! Viņš ir atnācis! Zārkvons ir atkal atnācis!

Sacēlās vētraini aplausi, kad Makss pārsoļoja pāri skatuvei un pasniedza savu mikrofonu pravietim.

Zārkvons noklepojās. Viņš pētoši nolūkojās uz sanākušajiem ļaudīm. Zvaigznes viņa acīs satraukti mirkšķināja. Viņš apmulsis paņēma rokās mikrofonu.

— Ē… — viņš teica, — sveiki. Ē, paklausieties, es atvainojos, ka mazliet nokavēju. Man patiešām klājās drausmīgi, pēdējā brīdī uz galvas sakrita visādas darīšanas.

Izskatījās, ka gaidošais godbijīgais klusums viņu nervozē. Viņš nokremšļojās.

Ē, kā mums ir ar laiku? viņš jautāja. Vai man ir kāda min…

Un tā Visumam pienāca gals.

19

Viens np galvenajiem visnotaļ ievērojamās ceļojumu grāmatas «Galaktikas ceļvedis stopētājiem» pircēju pievilināšanas līdzekļiem, nerunājot par tās relatīvo lētumu un faktu, ka uz vāka ar lieliem, patīkamiem burdem ir rakstīti vārdi «Bez panikas!», ir tās īsā un palaikam pareizā vārdnīca. Piemēram, statistika, kas attiecas uz Visuma ģeosociālo dabu, ir veikli izklāstīta no deviņsimt trīsdesmit astoņtūkstoš trīssimt divdesmit ceturtās līdz deviņsimt trīsdesmit astoņtūkstoš trīssimt divdesmit sestajai lappusei; un vienkāršoto stilu, kādā tā sarakstīta, daļēji izskaidro tas, ka redaktori, kam bija jāiekļaujas termiņā, pārrakstīja informāciju no brokastu pārslu kastes otras puses, uz ātru roku to izpušķodami ar dažām zemsvītras piezīmēm, lai izvairītos no apsūdzības saskaņā ar neizprotami samežģītajiem Galaktikas autortiesību likumiem.

Interesanti, ka vēlāk kāds blēdīgs redaktors nosūtīja grāmatu atpakaļ pagātnē, izmantodams laika vērpi, un tad sekmīgi iesūdzēja tiesā brokastu pārslu kompāniju par to pašu likumu pārkāpšanu.

Visums mazliet informācijas, kas tev palīdzēs tur dzīvot.

1. platība: bezgalīga.

«Galaktikas ceļvedis stopētājiem» piedāvā šādu vārda «bezga-līgs» definīciju.

Bezgalīgs: lielāks nekā visu laiku vislielākā lieta un vēl mazliet lielāks. Faktiski daudz lielāks par to, patiešām apbrīnojami milzīgs, pilnīgi satriecošs lielums, patiešām «ei, tas nu gan ir daudz» laiks. Bezgalība vienkārši ir tik liela, ka salīdzinājumā ar to pats lielums izskatās patiešām sīciņš. Gigantisks reizināts ar kolosālu, reizināts ar satriecoši milzīgu: lūk, šādu jēdzienu mēs šeit cenšamies skaidri izklāstīt.

E. Imports: nav.

Nav iespējams importēt mantas neierobežotā platībā, ja nav ārpuses, no kuras tās importēt.

3. Eksports nav.

Skatīt importu.

V Iedzīvotāji: nav.

Ir zināms, ka pastāv bezgalīgs daudzums pasauļu, vienkārši tāpēc, ka ir bezgalīga telpa, kur tām atrasties. Tomēr ne visas no tām ir apdzīvotas. Tādējādi ir jābūt galīgam skaitam apdzīvotu pasauļu. Ikviens galīgs skaitlis, dalīts ar bezgalību, ir tik tumi nebūtībai, ka to var neņemt vērā, tātad var teikt, ka vidējais iedzīvotāju kopskaits uz visām Visuma planētām ir nulle.

No tā izriet, ka Visuma kopējais iedzīvotāju skaits ari ir nulle un ka visi cilvēki, ko tu laiku pa laikam satiec, ir tikai psihiski nenosvērtas iztēles augļi.

5. naudas vienība: nav.

Faktiski Galaktikā ir trīs brīvi konvertējamas valūtas, taču neviena no tām neskaitās. Altaira dolārs nesen pilnībā zaudēja vērtību, Fleina purbufkrelli var apmainīt tikai pret citām Fleina purbuļkrellēm, un Trihloretāna pu ir pašam savas, ļoti īpašas problēmas. Tā maiņas kurss astoņi nindzi pret vienu pu ir pietiekami vienkāršs, bet, tā kā nindzi ir trīsstūraina gumijas monēta, kurai katras malas garums ir seštūkstoš astoņsimt jūdzes, neviens nekad nav savācis pietiekami daudz nindzi, lai tam piederētu viens pu. Nindzi nav valūta, kas būtu lietojama apgrozībā, tāpēc ka «Galaktiban-kas» atsakās nodarboties ar niecīgo sīknaudu. Izmantojot šo pamatpieņēmumu, ir ļoti vienkārši pierādīt, ka arī «Galakti-bankas» ir psihiski nenosvērtas iztēles augļi.

6. Piekala: nav.

Mākslas uzdevums ir atspoguļot dabu, un gluži vienkārši nav pietiekami liela spoguļaskatīt pirmo punktu.

1. Sekss; nav.

Nu, būtībā tā ir šausmīgi daudz, galvenokārt tāpēc, ka pilnīgi trūkst naudas, tirdzniecības, banku, mākslas vai jebkā cita, kas varētu nodarbināt visus neesošos Visuma cilvēkus.

Tomēr tagad nav vērts uzsākt garu diskusiju par to, tāpēc ka tas patiešām ir šausmīgi sarežģīts jautājums. Sīkāku informāciju meklējiet ceļveža septītajā, devītajā, desmitajā, vienpadsmitajā, četrpadsmitajā, sešpadsmitajā, septiņpadsmitajā, deviņpadsmitajā nodaļā, no divdesmit pirmās lidz astoņdesmit ceturtajai (ieskaitot) nodaļai un būtībā arī lielākajā daļā pārējā teksta.

20

Restorāns turpināja eksistēt, bet viss pārējais bija apstājies. Laika relastatika to noturēja un aizsargāja nebūtībā, kas nebija tikai vakuums tā bija vienkārši nekas; nebija nekā, par ko varētu teikt, ka tur ir vakuums.

Spēka vairoga ietvertais kupols vēl vienu reizi bija padarīts necaurredzams, ballīte bija beigusies, vakariņotāji gāja projām, Zārkvons bija izgaisis kopā ar pārējo Visumu, laika turbīnas gatavojās aizvilkt restorānu atpakaļ pāri laika malai, lai tas būtu gatavs pusdienu izrādei, un Makss Kvordplīns atkal sēdēja savā mazajā, aizkarotajā ģērbistabā, cenzdamies tempofonā sazvanīt savu aģentu.

Stāvvietā rēgojās melns kuģis, slēgts un klusējošs.

Stāvvietā ieradās nelaiķis Melnkvēlais Deziato kungs, ko viņa miesassargs bīdīja uz priekšu pa kustīgo platformu.

Viņi nolaidās lejup pa cauruli. Kad viņi pietuvojās limuzīn-kuģim, no tā sāniem nolaidās lūka, saslēdza ratiņkrēsla riteņus un

ievilka to iekšā. Miesassargs sekoja un, redzēdams savu saimnieku stabili pieslēgtu nāves nodrošināšanas sistēmai, uzkāpa augšā uz mazu kabīni. Šeit viņš iedarbināja tālvadības mehānismu, kas aktivizēja autopilotu melnajā kuģī blakus limuzīnam, tādējādi sagādājot dziļu atvieglojumu Zeifodam Bīblbroksam, kas jau vairāk nekā desmit minūtes bija pūlējies iedarbināt šo mantiņu.

Melnais kuģis viegli izslīdēja no stāvvietas, pagriezās un klusam virzījās prom pa centrālo dambi. Dambja galā tas strauji paātrināja gaitu, iemetās laika pacelšanās kamerā un sāka garo ceļojumu atpakaļ uz tālo pagātni.

«Tūkstošceļu» pusdienu ēdienkarte citē (ar autortiesību īpašnieka atļauju) fragmentu no «Galaktikas ceļveža stopētājiem». Fragments ir šāds:

«Ikkatras nozīmīgākās Galaktikas civilizācijas vēsturei ir tendence iziet cauri trim noteiktām fāzēm: izdzīvošanas, pētījumu un izsmalcinātības fāzei, kas citādi zināmas ar nosaukumu Kā, Kāpēc un Kur fāze.

Piemēram, pirmo fāzi raksturo jautājums «kā mēs varam ēst?», otro jautājums «kāpēc mēs ēdam?» un trešojautājums «kur mēs pusdienosim ?».»

Tālāk ēdienkartē minēts, ka «Tūkstošceļi», restorāns Visuma galā, ir ļoti piemērota un izsmalcināta atbilde uz trešo jautājumu.

Tur gan nav ierakstīts, ka lielai civilizācijai parasti paiet daudzi tūkstoši gadu, kamēr tā iziet cauri Kā, Kāpēc un Kur fāzei, toties mazi sabiedrības grupējumi saspringtos apstākļos var tām iziet cauri ārkārūgi ātri.

Ka mums klājas? jautāja Arturs Dents.

Slikti, atbildēja Fords Prīfekts.

Kur mēs braucam? jautāja Triljana.

Es nezinu, atbildēja Zeifods Bīblbrokss.

Kāpēc ne? — jautāja Arturs Dents.

Aizveries, — ierosināja Zeifods Biblbrokss un Fords Prifekts.

Būtībā jūs mēģināt pateikt, Arturs Dents ignorēja šo ierosinājumu, ka mēs esam zaudējuši kontroli.

Kuģis pretīgi šūpojās un dārdēja, Fordam ar Zeifodu mēģinot no autopilota pārņemt vadību. Motori kauca un činkstēja kā noguruši bērni lielveikalā.

Tā ir mežonīgā krāsu sistēma, kas dara mani traku, sacīja Zeifods, kura mīlas dēka ar šo kuģi bija ilgusi gandrīz trīs lidojuma minūtes, — katru reizi, kad tu mēģini iedarbināt kādu no šīm dīvainajām melnajām kontrolierīcēm, kas apzīmētas ar melnu krāsu uz melna fona, iedegas maza, melna gaismiņa, lai tu zinātu, ka esi to izdarījis. Kas te ir? Kaut kādi galaktikas hiperlīķrati?

Līganās kajītes sienas ari bija melnas, griesti bija melni, rudimentārie sēdekli bija melni, vadības pults bija melna, instrumenti bija melni, skrūvītes, kas tos noturēja vietā, bija melnas, plānais, pušķainais neilona grīdas segums bija melns, un, kad viņi bija pacēluši tā stūri, atklājās, ka putuplasta paklājums arī bija melns.

Iespējams, tam, kas konstruēja kuģi, acis reaģēja uz citiem vijņu garumiem, Triljana piedāvāja šādu iespēju.

Vai varbūt nebija daudz iztēles, murmināja Arturs.

Varbūt, piebilda Mārvins, viņš jutās ļoti depresīvi, īstenībā taču to viņiem nebija lemts zināt šāds krāsojums

izvēlēts par godu kuģa īpašnieka skumjajam, nožēlojamajam un ar nodokli neapliekamajam stāvoklim.

Kuģis sašķiebās īpaši šķebinoši.

-Nesteidzieties, lūdzās Arturs, man nojums ir kosmosa slimība.

Laika slimība, izlaboja Fords, mēs ātri krītam atpakaļ pagātnē cauri laikam.

Paldies, sacīja Arturs, domāju, ka tagad man patiešām būs nelabi.

Uz priekšu, — sacīja Zeifods, — šo vietu nekaitētu nedaudz izkrāsot.

Šī ir pieklājīga saruna pēc pusdienām, vai ne? atcirta Arturs.

Zeifods atstāja Fordu ņemoties gar kontrolierīcēm un noliecās pie Artura.

Paklau, Zemes cilvēk, viņš nikni teica, tev būs darbiņš. Izdomājautājumu, uz kuru iespējama Galīgā atbilde, labi?

Ko, to tur? Arturs jautāja. Es domāju, mēs par to esam aizmirsuši.

Es ne, mazulīt. Kā jau peles sacīja, īstajās aprindās par to samaksātu milzum daudz naudas. Un tas viss ir ieslēgts tavā galviņā.

Jā, bet…

Nekādu «bet»! Padomā par to. Dzīves jēga! Mūsu nagos būtu tas, par ko mēs varētu no ikviena Galaktikas psihiatra pieprasīt izpirkšanas maksu, un tas ir krietns žūksnis. Es savējam esmu parādā skaistu summiņu.

Arturs dziļi ievilka elpu, neizrādot lielu entuziasmu.

Nu labi, — viņš teica, — bet kur lai sāk? Kā lai es to zinu? Viņi teic, ka Galīgā atbilde vai kas nu tur — ir četrdesmit divi. Kā tad lai es zinu, kāds ir jautājums? Tas varētu būt jebkas. Teiksim, cik ir sešreiz septiņi?

Zeifods brīdi uz viņu cieši skatījās. Tad viņa acis satraukumā iemirdzējās.

četrdesmit divi! viņš iekliedzās.

Arturs ar plaukstu noslaucīja pieri.

Jā, — viņš pacietīgi teica, — es to zinu.

Zeifoda sejas sakritās.

Es tikai saku, ka jautājums varētu būt pilnīgi jebkāds, sacīja Arturs, — taču nesaprotu, kā es to varētu zināt.

Tāpēc, — Zeifods šņāca, — ka tu tur atradies, kad tava planēta piedzīvoja lielo uguņošanu.

Mums uz Zemes ir kas tāds… Arturs iesāka teikumu.

Bija, — izlaboja Zeifods.

… ko sauc par taktiskumu. Ai, neņem vērā. Paklau, es vienkārši nezinu.

Kajītē dobji atbalsojās zema balss.

Es zinu, sacīja Mārvins.

Fords kliedza no vadības ierīces, ar kuru joprojām izcīnīja kauju tajā viņš neapšaubāmi zaudēja.

Neiejaucies, Mārvin, viņš sauca, šī ir organismu saruna.

Tas ir iespiests Zemes cilvēka elektroencefalogrammā, turpināja Mārvins, bet man neliekas, ka jūs būtu ļoti ieinteresēti to uzzināt.

Tu gribi teikt, Arturs saminstinājās, tu gribi teikt, ka vari ieskatīties manā prātā?

Jā, Mārvins atbildēja.

Arturs izbrīnā viņu cieši uzlūkoja.

Un…? viņš jautāja.

Mani izbrīna tas, kā tu spēj dzīvot ar kaut ko tik mazu.

Tas ir apvainojums, sacīja Arturs.

Jā, — apstiprināja Mārvins.

Ai, neņem viņu pierē, sacīja Zeifods, viņš to tikai sadomā.

Sadomā? Mārvins atkārtoja, grozīdams galvu, tā parodējot izbrīnu. Kāpēc man būtu jāgrib kaut ko sadomāt? Dzīve ir pietiekami slikta tāda, kā tā ir, nemaz nav jāgrib sagudrot vēl vairāk.

Mārvin, — Triljana sacīja maiga, laipna balsī, kadu tikai viņa vēl prata likt lietā, runājot ar šo nelaimes putnu. Ja tu to visu laiku zināji, kāpēc nepateici mums?

Mārvina galva apgriezās riņķī ar seju pret Triljanu.

Jūs nevaicājāt, viņš vientiesīgi atbildēja.

Tagad mēs tev vaicājam, metāla cilvēk, — sacīja Fords, pagriezies apkārt, lai palūkotos uz viņu.

Tajā brīdī kuģis piepeši beidza šūpoties un dārdēt, motora smilksti norima liegā dūkoņā.

Ei, Ford, Zeifods teica, tas izklausās labi. Vai saprati, kā darbojas šīs laivas vadība?

Nē, Fords atbildēja, es tikai beidzu ar to blēņoties. Es uzskatu, ka mēs vienkārši lidosim uz turieni, kurp kuģis dodas, un tad ātri kāpsim ārā.

Jā, pareizi, sacīja Zeifods.

Es taču zināju, ka jūs patiešām tas neinteresē, Mārvins pie sevis nomurmināja, nogāzās kaktā un izslēdzās.

Lieta tāda, Fords teica, ka mani uztrauc vienīgais mēraparāts visā šajā kuģī, no kura var kaut ko nolasīt. Ja tas ir tas, ko es domāju, un ja tas saka to, ko es domāju, tad mēs jau esam aizbraukuši pārāk tālu atpaka) pagātnē. Varbūt veselus divus miljonus gadu pirms mūsu laika.

Zeifods paraustīja plecus.

Laiks ir blēņas, — viņš noteica.

Es tomēr prātoju, kam šis kuģis pieder, — ierunājās Arturs.

Man, atteica Zeifods.

Nē. Kam tas patiešām pieder.

Patiesām man, — Zeifods neatlaidās. — Paklau, īpašums ir zādzība, pareizi? Tādējādi zādzība ir īpašums, un šis kuģis ir mans, skaidrs?

Pasaki to kuģim, Arturs teica.

Zeifods piesoļoja pie vadības pults.

Kuģi, viņš sacīja, dauzīdams pa paneļiem, šis ir tavs jaunais īpašnieks, kas runā ar…

Tālāk viņš netika. Vienlaikus notika vairākas lietas.

Kuģis izgāja no ceļošanas laikā un atkal parādījās reālā telpā.

Visas kontrolierīces uz vadības pults, kas ceļojuma laikā bija izslēgtas, tagad iedegās.

Liels novērošanas ekrāns virs vadības pults zibsnīdams atdzīvojās, atklājot plašu zvaigžņu ainavu un vienu vienīgu lielu sauli, kas nekustīgi rēgojās viņiem tieši priekšā.

Tajā pašā brīdī neredzams fizisks spēks atsvieda Zeifodu un visus pārējos atpakaļ kajītes dziļumā.

Viņus atsvieda atpakaļ viens vienīgs apdullinoši graujošs troksnis, kas izlauzās no skaļruņiem, kuri ietvēra novērošanas ekrānu.

21

Lejā uz sausās, sarkanās Kakrafūnas pasaules, plašā Rusena tuksneša vidū, skatuves tehniķi pārbaudīja skaņu sistēmu.

Tuksnesī atradās skaņu sistēma, nevis tehniķi. Viņi bija atkāpušies drošībā «Katastrofas zonas» milzīgajā kontrolkugi, kas karājās orbītā kādas četrsimt jūdzes virs planētas virsmas, un pārbaudīja skaņu sistēmu no turienes. Piecu jūdžu attālumā no skaļruņa torņa neviens nepārciestu šo troksni.

Ja Arturs Dents būtu atradies piecu jūdžu attālumā no skaļruņa torņa, tad viņa pati pēdējā doma būtu tāda, ka gan pēc lieluma, gan formas skaņu ierīce stipri atgādina Manhetenu. Paceldamās no torņa, neitronu fāzes skaļruņu grēdas nedabiski slējās pret debesīm, aizēnojot plutonija reaktorus un seismiskos pastiprinātājus aizmugurē.

Dziļi ierakti betona bunkuros, zem skaļruņu pilsētas gulēja instrumend, ko mūziķi vadīs no sava kuģa smaga fotonu adži-tāra, basa detonators un megablīkšķa bungu komplekts.

īsa

Šis būs skaļš pasākums.

Uz milzīgā vadības kuģa klāja valdīja rosība un kņada. Meln-kvēlā Deziato limuzīnkuģis, kas tam līdzās izskatījās pēc nieka kur-kulēna, bija ieradies un novietots piestātnē, un apraudātais džentlmenis bija aiztransportēts pa augsd velvētiem gaiteņiem, lai viņu satiktu medijs, kas iztulkos psihiskos impulsus un aizvadīs tos uz adžītāras klaviatūru.

Nupat bija ieradies arī ārsts, loģiķis un jūras biologs, kuri uz šejieni tika atgādāti pa gaisu no Maksimegalona, iztērējot fenomenālu summu, lai viņi mēģinātu vest pie prāta dziedātāju, kas bija ieslēdzies vannasistabā ar tablešu pudeli un atteicās nākt ārā, iekams viņam neapstrīdami pierādīs, ka viņš nav zivs. Basists bija aizņemts, jo savā guļamistabā šaudījās ar ložmetēju, bet bundzinieks uz klāja nekur nebija atrodams.

Izmisīgi meklējot, tika atklāts, ka bundzinieks atrodas pludmalē uz Santragīnusa V vairāk nekā simt gaismas gadu attālumā, kur, kā pats apgalvoja, esot bijis laimīgs pirms nu jau vairāk nekā pusstundas, turklāt atradis mazu akmeni, kas ar viņu draudzēšoties.

Grupas menedžeris jutās dziļi atvieglots. Tas nozīmēja, ka septiņpadsmito reizi šajā koncertturnejā bungas spēlēs robots un tādējādi šķīvji atskanēs pareizajā laikā.

Apakšēta zumēja no skatuves tehniķu sarunām, pārbaudot skaļruņu kanālus, un tās tika translētas melnajā kuģī.

Kuģa apstulbušie iemītnieki gulēja, atspiedušies pret kajītes dibensienu, un klausījās skaļruņu balsīs.

Labi, devītais kanāls darbojas, — sacīja kāda balss, pārbaudu piecpadsmito kanālu…

Vēl viens drausmīgs krakšķis satricināja kuģi.

Piecpadsmitais A kanāls kārtībā, atsaucās cita balss.

Iejaucās trešā balss.

Melnais kaskadierkuģis šobrīd atrodas izejas pozīcija, ta sacīja, tas izskatās labi. Būs lielisks saulespikējums. Vai skatuves dators ir pieslēgts?

Pieslēgts, datora balss sacīja.

Pārņemiet melnā kuģa vadību.

Melnajam kuģim ir ieslēgta trajektorijas programma, tas ir gatavībā.

Pārbaudu divdesmito kanālu.

Zeifods lēkšiem šķērsoja kajīti un slēgalēja apakšētas uztvērēju, līdz viņus satrieca nākamais smadzenes šķaidošais troksnis. Viņš trīcēja pie visām miesām.

Ko, vājā, klusā balsī pajautāja Triljana, nozīmē saulespikējums?

Tas nozīmē, atbildēja Mārvins, ka kuģis piķēs tieši saulē. Saule… Pikējums. To ir ļoti vienkārši saprast. Ko gan citu var gaidīt, ja nozog Melnkvēlā Deziato kaskadierkuģi?

Kā tu zini… Zeifods jautāja balsī, no kuras kļūtu auksti Ve-gas sniega ķirzakai, ka šis ir Melnkvēlā Deziato kaskadierkuģis?

Vienkārši, sacīja Mārvins, es to noliku stāvvietā.

Kāpēc… tu… mums… nepateici!

Tu sacīji, ka gribi satraukumu un piedzīvojumus, un patiešām mežonīgas lietas.

Tas ir briesmīgi, Arturs pārtrauca iestājušos pauzi.

Tā jau es teicu, — apstiprināja Mārvins.

Citā frekvencē apakšētas uztvērējā skanēja sabiedriskā radio pārraide, kas tagad atbalsojās kajītē.

… šodien šeit ir jauks laiks, tieši kā radīts koncertam. Es šeit stāvu skatuves priekšā, — reportieris meloja, — Rūsena tuksneša vidū un ar hiperbinoptisko briļļu palīdzību gandrīz varu saskatīt visu milzīgo klausītāju pulku, kas man visapkārt dirn pie apvāršņa.

Aiz muguras kā stāva klints pace|as skaļruņu kaudzes, un augstu virs manis spīd saule un nezina, kas grasās tajā ietriekties. Vides aizsardzības advokāti gan zina, kas grasās tajā ietriekties, un viņi apgalvo, ka koncerts izraisīs zemestrīces, paisuma viļņus, viesuļvētras, neizlabojamus atmosfēras postījumus un visas parastās lietas, par kurām parasti tarkšķ vides aktīvisti.

Bet tikko es saņēmu paziņojumu, ka «Katastrofas zonas» pārstāvis pusdienlaikā tikās ar vides aktīvistiem un lika viņus visus nošaut, tā ka tagad nekas nestājas ceļā…

Zcifods izslēdza uztvērēju un pagriezās pret Fordu.

Vai zini, ko es domāju? — viņš jautāja.

Es tā domāju, atbildēja Fords.

Pasaki man, ko tu domā, ka es domāju.

Es domāju, ka tu domā, ka mums ir laiks nokāpt no šī kuģa.

Es domāju, ka tev taisnība, sacīja Zeifbds.

Es domāju, ka tev taisnība, sacīja Fords.

Kā? jautāja Arturs.

Klusu, attrauca Fords un Zeifbds, mēs domājam.

Ak tā tas ir, noteica Arturs, — tātad mēs nomirsim.

Es vēlos, kaut tu beigtu to skandināt, sacīja Fords.

Šajā vietā ir vērts atkārtot teorijas, ar kurām Fords nāca klajā viņa pirmajā sadursmē ar cilvēciskām būtnēm, lai izskaidrotu to savādo ieradumu nemitīgi paziņot un atkārtot ļoti, ļoti acīmredzamo piemēram, «ir jauka diena» vai «jūs esat ļoti garš», vai «tā tas ir, mēs nomirsim».

Viņa pirmā teorija bija tāda ja cilvēki regulāri nevingrina lūpas, tad viņu mutes droši vien pārtrauc darboties.

Pēc dažiem novērojumu mēnešiem viņš bija nācis klajā ar otru teoriju, kas savukārt bija šāda: «Ja cilvēki regulāri nevingrina lūpas, viņu smadzenes sāk strādāt.»

Faktiski šī otra teorija burtiski atbilda belccrcboniešiem no Kakrafunas.

Belcerebonieši kaimiņu rasēs mēdza izraisīt lielu aizvainojumu un nedrošību, jo bija viena no visizglītotākajām, visvairāk sasniegušajām un galvenais visklusākajām civilizācijām Galaktikā.

Kā sodu par šo uzvedību, kas tika uzskatīta par aizvainojoši paštaisnu un provokatīvu, Galaktikas Tribunāls viņiem uzlika visļaunāko no visām sociālajām slimībām telepātiju. Sekas bija tādas -lai katru sīkāko domiņu, kas vien ienāca prātā, nepārraidītu visiem cilvēkiem piecu jūdžu rādiusā, viņiem nu bija ļoti skali un nepārtraukti jārunā par laiku, savām sīkajām kaitēm un likstām, šīs pēcpusdienas sacīkstēm un to, cik trokšņaina vieta Kakrafuna piepeši ir kjuvusi.

Vēl viena metode, kā īslaicīgi aizklāt savas domas, ir būt par «Katastrofas zonas» koncerta vadītāju.

Koncerta laika plānojumam bija izšķiroša nozīme.

Kuģim bija jāuzsāk pikējums pirms koncerta sakuma, lai ietriektos saulē sešas minūtes un trīsdesmit septiņas sekundes pirms attiecīgās dziesmas kulminācijas, tā ka saules uzliesmojumu gaismai būtu laiks aizceļot uz Kakrafunu.

Kuģis jau piķēja vairākas minūtes, kad Fords Prifekts beidza pārmeklēt citus melnā kuģa nodalījumus. Viņš iebrāzās atpakaļ kajītē.

Novērošanas ekrānā biedējoši liela vīdēja Kakrafūnas saule; tās liesmojošā, baltā pekle, kur sintezējās ūdeņraža kodoli, nemitīgi kjuva aizvien lielāka, kuģim raujoties uz priekšu un neievērojot to, kā pa vadības pulti belž un dauza Zeifoda rokas. Arturam un Tril-janai bija tā stingā sejas izteiksme, kas piemīt trušiem uz nakts ceļa, kuri domā, ka labākais veids, kā tikt galā ar tuvojošos prožektoru gaismām, ir tās cieši uzlūkot.

Zeifods zvērošām acīm apsviedās riņķī-

Ford, viņš jautāja, cik daudz glābšanās kapsulu tur ir?

Nevienas, Fords atbildēja.

Zeifods kaut ko novāvuļoja.

Vai tu tās saskaitīji ? viņš brēca.

Divreiz, sacīja Fords. Vai tev izdevās kontaktēties ar skatuves brigādi pa radio?

Jā, — rūgti noteica Zeifods, — es sacīju, ka uz klāja ir vesels bars cilvēku, un viņi piekodināja, lai visus pasveicinu.

Fords izbolīja acis.

Vai tu viņiem nepateici, kas mēs esam?

Ak jā. Viņi apgalvoja, ka tas ir liels gods. Runāja ari par restorāna rēķinu un maniem testamenta izpildītājiem.

Fords pastūma Arturu sāņus un noliecās uz priekšu pār vadības pulti.

Vai tad nekas no tā visa nedarbojas? viņš saniknoti jautāja.

Kuģis nekam neklausa.

Sašķaidi autopilotu.

Vispirms atrodi to. Nekur nekādu savienojumu.

Mirkli valdīja salts klusums.

Arturs klunkurēja pa kajītes dibenu. Piepeši viņš apstājās.

Starp citu, ko nozīmē teleports? viņš apjautājās.

Pagāja vēl kāds bridis.

Pārējie lēnītēm pievērsa viņam skatienus.

Varbūt šis nav īstais bridis, lai to jautātu, Arturs teica. Es tikai atceros, kā pirms mirkļa dzirdēju tevi lietojam šo vārdu, un es par to ierunājos tikai tāpēc, ka…

Kur, Fords Prifekts klusām jautāja, ir uzraksts «teleports»?

Nu, faktiski tieši šeit, Arturs atbildēja, norādīdams uz tumšu vadības ierīces kasti kajītes dziļumā, tieši zem vārda «avārijas», virs vārda «sistēma» un blakus zīmei «nestrādā».

Ellīgajā troksnī, kas acumirkli iestājās, vienīgā darbība bija tā, ka Fords Prīfekts metās pāri kajītei pie mazas, melnas kastes, uz ko bija norādījis Arturs, un vairākkārt iebikstīja mazai, melnai pogai, kas tajā bija iestrādāta.

Blakus slīdot atvērās sešas pēdas liels kvadrātveida panelis, atklādams nodalījumu, kurš atgādināja daudzvietigu dušas telpu, kas atradusi jaunu dzīves uzdevumu: būt par elektriķa grabažu noliktavu. Puspabeigta elektroinstalācija karājās no griesdem, pamestu sastāvdaļu juceklis gulēja izkaisīts uz grīdas, un programmēšanas panelis bija izkāries no cauruma sienā, kurā tam vajadzēja būt nostiprinātam.

Jaunakais «Katastrofas zonas» grāmatvedis, apmeklēdams kuģu būvētavu, kur tika gatavots šis kuģis, bija gribējis no darbu vadītāja uzzināt, kāda velna pēc viņi uzstāda ārkārugi dārgu teleportu kuģī, kuram jāveic dkai viens svarīgs ceļojums un tas pats bez apkalpes. Darbu vadītājs bija izskaidrojis, ka teleports bija dabūjams ar desmit procentu adaidi, un grāmatvedis bija izskaidrojis, ka tas bija ncbūdski; darbu vadītājs bija izskaidrojis, ka tas bija vissmalkākais, visspēcīgākais un sarežģītākais teleports, ko var nopirkt par naudu, un grāmatvedis bija izskaidrojis, ka nauda negribēja to nopirkt; darbu vadītājs bija izskaidrojis, ka cilvēkiem tomēr vajadzēs ieiet kuģī un iziet no tā, un grāmatvedis bija izskaidrojis, ka kuģim ir pilnīgi derīgas durvis; darbu vadītājs bija izskaidrojis, ka grāmatvedis var iet nokārtoties, un grāmatvedis bija izskaidrojis darbu vadītājam, ka tas, kas viņam strauji tuvojas no kreisās puses, ir dūre. Kad izskaidrojumi bija pabeigti, darbs pie teleporta tika pārtraukts, pēc tam tas faktūrrēķinā paslīdēja garām neievērots kā «Svētd. pask.» par pieckārtēju samaksu.

Velns un elle, murmināja Zeifods, kopā ar Fordu mēģinādams sašķirot elektroinstalācijas mudžekli.

Pēc kāda briža Fords tam lika atkāpties. Viņš iesvieda teleportā monētu un pasvārstīja slēdzi uz ļodzīgās vadības pults. Atskanot sprakšķim un uzzibsnījot gaismai, monēta pazuda.

Tas strādā, Fords sacīja, tomēr vadības sistēmas nav. Vielas pārvietošanas teleports bez vadības programmas var tevi aiznest… nu, jebkur.

Ekrānā milzīga kvēloja Kakrafunas saule.

Kam tas rūp, sacīja Zeifods, mēs dosimies turp, kurp dosimies.

Un, piebilda Fords, — nav ari autosistēmas. Mēs nevarētu iet visi. Kādam būtu jāpaJiek un jādarbina teleports.

Bridi valdīja nopietnība. Saule iezīmējās aizvien lielāka un lielāka.

Ei, Mārvin, mazulīt, Zeifods moži apjautājās, kā tev klājas?

Es pieņemu, ka ļoti slikti, Mārvins murmināja.  1_

Jau pēc briža koncerts uz Kakrafunas sasniedza negaidītu kulmināciju.

Melns kuģis kopā ar tā vienīgo drūmo pasažieri tieši paredzētajā laikā lika iegrūsts saules kodolkurtuvē. Milzīgu liesmu mēles izšāvās kosmosā miljoniem jūdžu tālu, saviļņojot un dažos gadījumos aizš|akstot kādu duci uzliesmojumu karsēju, kas šī briža gaidas braukalēja tuvu pie saules virsmas.

īsi pirms uzliesmojuma gaisma sasniedza Kakrafunu, bangojošais tuksnesis saplaisāja tektoniska lūzuma zonā. Milzīga un līdz šim neatklāta apakšzemes upe, kas bija tecējusi dziļi zemes dzīlēs, jyž|ārā&lt; virspusē, un pēc dažām sekundēm tai sekoja miljoniem tonnu verdošas lavas, kas izvirda simtiem pēdu augstu, acumirklī .

iztvaicējot upi gan virs zemes, gan pazemē. Sprādziens aizskanēja līdz pasaules tālākajam galam, un tad atbalss atgriezās atpakaļ.

Tie loti nedaudzie notikuma aculiecinieki, kas izdzīvoja, apzvēr, ka veseli simt tūkstoši kvadrātjūdžu tuksneša pacēlās gaisā kā jūdzi bieza pankūka, apmetās riņķī un nokrita atpakaļ lejā. Tieši tajā bridi saules uzliesmojumu radiācija izfiltrējās cauri iztvaikojuša ūdens mākoņiem un sasniedza zemi.

Gadu vēlāk simt tūkstoši kvadrātjūdzes tuksneša bija puķu pilnas. Atmosfēras struktūra apkārt planētai bija viegli mainīta. Vasarā saules kvēle šķita ciešamāka, ziemā sals koda maigāk, biežāk lija patīkams lietus, un Kakrafunas tuksneša pasaule lēnām kļuva par paradīzi. Eksplozijas spēks bija uz mūžiem izkliedējis pat tele-pādsko spēku, Kakrafunas (aužu lāstu.

Vēlāk tika citēti «Katastrofas zonas» pārstāvja tā paša, kurš bija licis nošaut visus vides aktīvistus, vārdi, ka tas bijis «labs koncis».

Daudzi cilvēki aizkustinoši runāja par mūzikas dziedējošo spēku. Daži skeptiski zinātnieki rūpīgāk izpētīja ziņas par notikumiem un apgalvoja, ka esot atklājuši milzīga mākslīgi izraisīta neiespējamības lauka niecīgas paliekas, kas iepeldot no kāda blakusesoša kosmosa apgabala.

22

Arturs pamodās un tūlīt pat to nožēloja. Viņš bija piedzīvojis paģiras, bet nekad neko tādu. Šīs bija tās lielās, neizsakāmi drausmīgās. Vielas pārvietošanas stari, viņš nosprieda, bija ne tik daudz izklaide, cik, sacīsim, ļoti pamatīgs spēriens pa galvu.

Trulu, stampājošu pulsāciju dēļ kādu brīdi negribēdams kustēties, Arturs gulēja un domāja.

«Lielākās daļas transporta veidu problēma,» viņš prātoja, «būtībā ir tāda, ka tie nav visu sevis izraisīto nepatikšanu vērti. Uz Zemes kad bija pastāvējusi Zeme, pirms tā tika sagrauta, lai dotu ceļu jaunam hipertelpas apvedceļam, grūtības radīja automašīnas. To trūkumu vidū galvenais bija tas, ka daudz melnu, lipīgu gļotu tika izvilkts ārā no grunts, kur tās bija droši paslēptas. Tad tās tika pārvērstas darvā, ar ko noklāt zemi, dūmos, ar ko piepildīt gaisu, un atlikums tika izliets jūrā. Tas viss šķita būtiskāks nekā tas, ka varēja ātrāk nokļūt no vienas vietas uz citu it īpaši tad, ja tā vipta, kur tu ieradies, rezultātā bija kļuvusi ļoti līdzīga tai vietai,kuru tu biji atstajis, piemēram, noklātā ar darvu, pilna dūmiem, un turklāt vēl tajā trūka zivju.

Un kā ar vielas pārvietošanas stariem? Jebkurš transporta veids, kuru izmantojot, tevi paredzēts saraut gabalos pa vienam atomam, izsviest šos atomus caur apakšētu un pēc tam saspiest atkal kopā tieši tad, kad tie daudzu gadu laikā pirmo reizi izjutuši brīvības garšu, noteikti nevarēja būt nekas labs.»

Daudzi cilvēki pirms Artura Denta ir domājuši tieši tāpat un pat ņēmušies sacerēt dziesmas. Lūk, viena dziesma, kuru uz Lai-meszemes III pie Sīriusa Kibernētikas kompānijas teleportu sistēmu rūpnīcas regulāri skandēja milzīgi pūli.

Aldebarans ir tik lielisks,

Algols pasakains no tiesas,

Betelgeizes glītās meičas:

Kādas spējas, kādas miesas…

Visu, kas tev ienāks prātā,

Darīs, knaši izģērbjoties,

Bet, ja tādēļ mani jāsarauj gabalos,

Tad turp es negribu doties.

Sarauj mani gabalos, sarauj mani gabalos,

Kāds vilinošs ceļš tur klājas,

Bet, ja tādēļ mani jāsarauj gabalos,

Es palikšu labāk mājās.

Sīriuss no tīra zelta,

Dzirdēju, tā ķertie stāsta,

Ilgodamies, nopūzdamies:

Redzēt Tau pirms nāves glāsta…

Es vieglāko ceļu iešu,

Maldu ceļu, priekšā kas viz,

Bet, ja tādēļ mani jāsarauj gabalos,

Tad es tomēr neiešu vis.

Sarauj mani gabalos, sarauj mani gabalos,

Tu izbēdzis no psihenes,

Ja tādēļ mēģini mani saraut gabalos,

Savā gultā palikšu es.

… un tā tālāk. Cita iecienīta dziesma bija daudz īsāka.

Kopā ar Ronu, Sidu un Megu Es reiz teleportējos mājup.

Rons aiznesa Megijas sirdi,

Es dabūju Sidnijas kāju.

Arturs juta lēnām mazināmies sāpju viļņus, taču vēl aizvien uztvēra trulas, stampājošas pulsācijas. Lēnītēm un piesardzīgi viņš piecēlās.

Vai tu dzirdi trulas, stampājošas pulsācijas? apjautājās Fords Prīfekts.

Arturs apsviedās riņķī un viegli sagrīļojās. Fords Prīfekts tuvojās piesārtušām acīm un neveselīgu sejas krāsu.

Kur mēs esam? elsa Arturs.

Fords palūkojās apkārt. Viņi stāvēja garā, izliektā gaitenī, kura abi gali nebija sasniedzami skatienam. Arējā tērauda siena kas bija nokrāsota tajā riebīgajā bāli zaļajā tonī, kuru izmantoja skolās, slimnīcās un garīgi slimo patversmēs, lai ieslodzītie būtu padevīgi, izliecās virs viņu galvām, kur satikās ar iekšējo perpendiku-

lāro sienu, kas, lai cik savādi nebūtu, bija klāta ar tumši brūnu maisaudekla tapsējumu. Grīda bija no tumši zaļas rievotas gumijas.

Fords pietuvojās ļoti biezam, caurspīdīgam, ārsienā iebūvētam panelim. Tas bija vairākus slāņus dziļš, tomēr tam cauri viņš varēja saskatīt tālu zvaigžņu gaismiņas.

Es domāju, ka mēs esam kādā kosmosa kuģī, viņš sacīja.

Gaitenī atbalsojās trulas stampājošas skaņas.

Triljana? — Arturs nervozi sauca. Zeifod?

Fords paraustīja plecus.

Viņu nav nekur tuvumā, viņš sacīja, es jau meklēju. Viņi varētu būt jebkur. Neieprogrammēts tcleports var tevi aizsviest gaismas gadu attālumā jebkurā virzienā. Spriežot pēc tā, kā es jūtos, jādomā, ka mēs patiešām esam nobraukuši ļoti garu ceļu.

Kā tu jūties?

Slikti.

Vai tu domā, ka viņi ir…

Kur viņi ir, kā viņiem ir, to mēs nekādi nevaram zināt un nekādā ziņā mēs neko tur nevaram iesākt. Dari to pašu, ko es.

Ko?

Nedomā par to.

Arturs savā prātā apsvēra šo domu, negribīgi ieraudzīja tās gudrību, salocīja to un nolika sāņus. Viņš dziļi ievilka elpu.

Soļi! piepeši izsaucās Fords.

Kur?

Tas troksnis. Tas stampājošās trīsas. Dunoši soļi. Klausies!

Arturs klausījās. Troksnis atbalsojās pa gaiteni, nākdams no nenosakāma attāluma. Tā bija apslāpēta dunošu soļu skaņa, un tagad tā kļuva ievērojami skaļāka.

Kustamies, spalgi ieteicās Fords. Viņi abi kustējās pretējos virzienos.

Nē, ne uz to pusi, sacīja Fords, soļi nak no turienes.

Nē, tā nav, sacīja Arturs, tie nāk no tās puses.

Nē, tie…

Viņi abi apstājās. Viņi abi apgriezās. Viņi abi uzmanīgi klausījās. Viņi abi piekrita viens otram. Viņi atkal abi devās ceļā pretējos virzienos. Viņus sagrāba bailes.

No abām pusēm troksnis aizvien pieņēmās spēkā.

Dažus jardus pa kreisi no viņiem atdalījās vēl viens gaitenis, kas ar iekšsienu veidoja taisnu leņķi. Viņi aizskrēja līdz tam un traucās uz priekšu. Gaitenis bija tumšs, ārkārtīgi garš, un viņiem radās iespaids, ka tas kļūst ari aukstāks un aukstāks. Pa kreisi un labi nogriezās citi gaiteņi, katrs ļoti tumšs, un katrs uzdvesa asas ledaina gaisa brāzmas, kad viņi pagāja tiem garām.

Uz bridi tie uztraukti apstājās. Jo tālāk viņi bija gājuši, jo skaļāka kļuva savādo soļu duna.

Viņi atspiedās pret auksto sienu un drudžaini klausījās. Aukstums, tumsa un neredzamo gājēju soļi darīja savu. Fords drebēja, pa daļai no aukstuma, bet pa daļai tāpēc, ka atcerējās stāstus, ko viņā mīļā māte mēdza stāstīt, kad viņš bija sīks betelgeiziešu knauķis, Arktura megasienāzim līdz potītēm. Tie bija stāsti par mirušiem kuģiem, rēgu vrakiem, kas bez atpūtas klejoja pa dziļā kosmosa mazpazīstamākajiem reģioniem, ļauno garu vai aizmirstu komandu spoku apsēsti; ari stāsti par nepiesardzīgiem ceļotājiem, kas atrada šādus kuģus un iegāja tajos; stāsti par… tad Fords atcerējās brūno maisaudekla tapsējumu pirmajā gaitenī un saņēmās.

«Lai gan spoki un dēmoni var nolemt izgreznot savus nāves vrakus,» Fords pie sevis nodomāja, «varētu saderēt uz jebkuru summu, ka ne jau ar maisaudekla tapsējumu.» Viņš satvēra Arturu aiz rokas.

Mes ejam atpakaļ, viņš apņēmīgi sacīja, un viņi saka atkāpties.

Brīdi vēlāk abi kā izbiedētas ķirzakas lēkšoja atpakaļ pa tuvāko gaiteņu savienojumu, jo klaudzinošo soļu īpašnieki piepeši parādījās tieši viņu priekšā.

Paslēpušies aiz stūra, viņi pārsteigumā izbolīja acis, kad apmēram divi duči vīriešu un sieviešu treniņtērpos un ar lieko svaru aiz-dimdināja garām, elsdami un sēkdami tā, ka sirds ķirurgam aizrautos elpa.

Fords Prifekts cieši nolūkojās viņiem pakaļ.

Skrējēji! viņš šņāca, kad viņu soļu dipoņa atbalsojās krustām šķērsām pa gaiteņu tiklu.

Skrējēji? čukstēja Arturs Dents.

Skrējēji, — atteica Fords Prifekts, paraustīdams plecus.

Gaitenis, kurā viņi bija noslēpušies, atšķīrās no citiem. Tas bija

ļoti īss un izbeidzās pie lielām tērauda durvīm. Fords tās izpētīja, atklāja atvēršanas mehānismu un atgrūda durvis plati vaļā.

Pirmā lieta, kas viņiem iekrita acīs, kā likās, bija zārks.

Un nākamās četrtūkstoš deviņsimt deviņdesmit deviņas lietas, kas iekrita viņiem acīs, ari bija zārki.

23

Velvēti telpa bija zemien griestiem, vāji apgaismota un milzīga. Tālākajā galā, apmēram trīssimt jardus nostāk, arkveida eja veda cauri, kā šķita, aizņemtai kamerai.

Fords Prifekts klusi nosvilpās, nokāpdams lejā uz velvētās telpas grīdas.  Mežonīgi, viņš sacīja.

Kas gan mirušos cilvēkos ir tik lielisks? vaicāja Arturs, nervozi kāpdams lejā viņam nopakaļ.

Nezinu, Fords atbildēja. Noskaidrosim to, labi?

Tuvāk apskatot, zārki drīzāk šķita esam sarkofagi. Tie stāvēja

apmēram vidukļa augstumā no zemes un bija izgatavoti no kā tāda, kas izskatījās pēc balta marmora, bet tas tikai izskatījās pēc balta marmora. Vāki bija pa pusei caurspīdīgi, un tiem cauri varēja neskaidri nomanīt to nelaikā aizgājušo un, jādomā, kāda apraudāto iemītnieku sejas. Tie bija cilvēkveidīgie, un nepārprotami tās pasaules raizes, no kuras viņi nāca lai kas nu tā būtu bija palikušas tālu aiz muguras. Neko daudz vairāk nevarēja saskatīt.

Pa grīdu starp sarkofagiem lēnām vēlās smaga, eHaini balta gāze, kura, kā Arturs vispirms nodomāja, varētu būt paredzēta atmosfēras radīšanai, bet tad atklājās, ka tā saldē viņa potītes. Ari pieskaroties sarkofagiem, bija jūtams stiprs aukstums.

Fords piepeši pieplaka pie zemes līdzās vienam sarkofagam. Viņš izvilka no savas plecu somas dvieļa stūri un sāka kaut ko neganti berzēt.

_ Paskaties, šim ir piestiprināta plāksne, — viņš paskaidroja Arturam. Tā ir pārklājusies ar sarmu.

Viņš noberza sarmu nost un pētīja iegravētās zīmes. Arturam tās izskatījās pēc pēdām, ko atstājis zirneklis, kas dabūjis mazliet par daudz no tā, ko nu zirnekļi dabū savos ārpus mājas pavadītajos vakaros, bet Fords acumirklī pazina agrīnu Galaktikas vienkārš-raksta formu.

Tur rakstīts «Golgafrinčamas šķirsta flote, B kuģis, septītā kravas telpa, otrās šķiras tālruņa sanitārapkopējs» un kārtas numurs.

Tālruņa sanitārapkopējs? vaicāja Arturs. Miris tālruņa sanitārapkopējs?

Labākā klase.

Bet ko viņš šeit dara?

Fords caur vāku pētoši palūkojās uz iekšā gulošo augumu.

Neko daudz, viņš sacīja, un piepeši uzplaiksnīja viens no tiem viņa platajiem smaidiem, kas vienmēr lika cilvēkiem domāt, ka tā īpašnieks pēdējā laikā ir pārpūlējies un ka viņam būtu jāmēģina mazliet atpūsties.

Viņš piedrāzās klāt vēl vienam sarkofagam. Brītiņu rosīgi pastrādāja ar dvieli un paziņoja: Sī ir mirusi friziere. Johaidī!

Nākamais sarkofags atklāja, ka ir pēdējās atpūtas vieta reklāmas firmas klientu apkalpotājam; nākamajā atradās lietotu automašīnu tirgotājs, trešā šķira.

Piepeši Forda uzmanību piesaistīja kontrollūka grīdā, un viņš nometas ceļos, lai atdarītu to vaļā, gaiņādams prom stindzinošās gāzes mākoņus, kas draudēja viņu pilnibā ietīt.

Arturam ienāca prātā kāda doma.

Ja šie ir tikai zārki, viņš jautāja, kāpēc dek glabāti tādā aukstumā?

Patiešām, kāpēc tie vispār tiek glabāti, atsaucās Fords, atvilkdams vaļā lūku. Pa to lējās laukā gaze. Patiesībā, kāpēc kāds ir gatavs pieciest visas šīs grūtības un izdevumus, lai cauri kosmosam aizvestu piecus tūkstošus līķu?

Desmit tūkstošus, sacīja Arturs, norādīdams uz arkveida eju, pa kuru bija neskaidri redzama nākamā kamera.

Fords izbāza galvu pa grīdas lūku. Tad no jauna palūkojās augšup.

Piecpadsmit tūkstošus, viņš sacīja, tur lejā ir vēl viena partija.

Piecpadsmit miljonus, — pavēstīja kāda balss.

Tas ir daudz, teica Fords. Daudzumdaudz.

Lēnām griezieties apkārt, uzbļāva balss, un paceliet rokas! Jebkura cita kustība, un es jūs sašķaidīšu gabalu gabalos.

Sveiki, Fords teica, lēnām apgriezdamies apkārt, paceldams rokas un neizdarīdams nevienu citu kustību.

Kāpēc, jautāja Arturs Dents, neviens nekad nepriecājas, mūs redzot?

Durvīs, pa kurām viņi bija ienākuši velvētajā telpā, stāvēja vīrietis, kas nepavisam nepriecājās, viņus redzot. Nepatiku daļēji izteica viņa balss bļaustigais, draudīgais tembrs un daļēji ļaunprātība, ar kādu viņš gūstekņu virzienā vicināja garu sudraba nīcināvētāja

šauteni. Šautenes konstruktors nepārprotami nebija saņēmis norādījumus runāt caur puķēm. Uztaisi to ļaunu, viņam bija teikts. Lai ir pilnīgi skaidrs, ka šai šautenei ir pareizais un nepareizais gals. Lai ikvienam, kas stāv tās nepareizajā galā, ir pilnīgi skaidrs, ka viņam galīgi neveicas. Ja tas nozīmē, ka tai visās malās ir jāpievieno visvisādi asumi un žuburi, un melni krāsoti gabali, tad lai tā arī ir. Šī nav šautene, kuru uzkarināt virs kamīna vai iebāzt lietussargu statīvā, tā ir šautene, ar kuru iet ārā un padarīt cilvēkus nožēlojamus.

Fords ar Arturu nelaimīgi skatījās uz šauteni.

Vīrietis pagāja nost no durvīm un sāka riņķot viņiem apkārt. Gaismā varēja saskatīt viņa melni zeltīto formu, kuras pogas bija tik ļoti nospodrinātas un spīdēja dk intensīvi, ka liktu šurp braucošam automobilistam sapīkumā uzspīdināt gaismas.

Svešais pamāja uz durvīm.

Ārā, viņš sacīja. Cilvēkiem, kas spēj sagādāt tādu daudzumu šaušanas jaudas, nav vajadzība pēc darbības vārdiem. Fords ar Arturu izgāja ārā, viņiem cieši sekoja nepareizais nīci-nāvētāja šautenes gals un pogas.

Gaitenī viņiem uzgrūdās virsū divdesmit četri skrējēji, kas tagad bija nomazgājušies dušā un pārģērbušies, un aiznesās prom, iekšā velvētajā telpā. Arturs apmulsumā atskatījās.

Kusdedes! spalgi uzbļāva viņu sagūstītājs.

Arturs kustējās.

Fords parausūja plecus un arī kustējās.

Velvētajā telpā skrējēji piegāja pie divdesmit četriem tukšiem sarkofagiem, kas atradās pie malējās sienas, atvēra tos, sakāpa iekšā un iekrita divdesmit četros bezsapņu miegos.

24

Ē, kapteini…

Jā, Pirmais?

Otrais man tikko tā kā sniedza ziņojumu.

Ak vai!

Augstu uz kuģa komandtiltiņa kapteinis ar vieglu nemieru vērās laukā bezgalīgajos kosmosa plašumos. Atgāzies zem plata, kupolveida burbuļa, viņš kuģa priekšā un virs galvas varēja saskatīt bezgalīgu zvaigžņu panorāmu, pa kuru viņi pārvietojās, ceļojuma gaitā panorāma bija kļuvusi ievērojami retāka. Skatīdamies atpakaļ, pāri plašajam, divu jūdžu garajam kuģim, viņš varēja saskatīt daudz blīvāku zvaigžņu masu, kas šķita veidojam gandrīz nepārtrauktu joslu. Tas bija skats caur Galaktikas centru, no kura viņi ceļoja un patiesi bija ceļojuši gadiem ilgi ar tādu ātrumu, ko šobrīd īsti nevarēja atcerēties, bet viņš zināja, ka tas ir šausmīgi ātri. Tas bija kaut kas, kas tuvojās kaut kā cita ātrumam vai ari tas bija trīskāršs vēl kaut kā cita ātrums? Katrā ziņā ellīgi iespaidīgi. Viņš nepētoši lūkojās spožajā tālumā aiz kuģa, kaut ko meklēdams. Viņš to darīja ik pēc pāris minūtēm, bet nekad neatrada to, ko meklēja. Viņš tomēr nekrita panikā. Zinātnieku puiši bija ļoti neadaidlgi apgalvojuši, ka it viss būs pilnīgā kārtībā, ja neviens nekritīs panikā un ikviens ņems un kārtīgi darīs savu darāmo.

Viņš nekrita panikā. Viss, kam bija sakars ar viņu, notika spīdoši. Viņš paplīkšķināja sev pa plecu ar prāvu, putainu sūkli. Prātā atkal iezagās doma, ka viņš par kaut ko bija juties viegli satraukts. Kas gan tas bija? Viegla noklepošanās pievērsa viņa uzmanību faktam, ka kuģa pirmais virsnieks joprojām stāvēja tepat tuvumā.

Jauks puisis tas Pirmais. Viņam nebija pārāk gaiša galva, dīvainā kārtā viņam bija grūti sasiet savas kurpju auklas, bet, par spīti visam, viņš bija kā radīts virsnieks. Kapteinis nebija no tiem, kas iespertu puisim, kad viņš noliecies sasiet kurpju auklas lai cik ilgu laiku tas viņam aizņemtu. Ne tā, kā briesmīgais Otrais, kas solo visapkārt, spodrina savas pogas un katru stundu sniedz ziņojumus: «Kuģis joprojām kustas, kapteini», «Joprojām esam uz pareizā kursa, kapteini», «Skābekļa līmenis joprojām dek uzturēts, kapteini». «Atstāj to mierā,» bija kapteiņa lēmums. Ak jā, tā bija tā lieta, kas viņu darīja nemierīgu. Viņš palūkojās lejup uz Pirmo.

— Jā, kapteini, Otrais kliedza, ka esot atradis dažus gūstekņus.

Kapteinis iegrima domās. Viņam tas likās stipri neticami, bet

viņš nebija no tiem, kas stātos ceļā saviem virsniekiem.

Nu, iespējams, ka tas viņam kādu laiciņu liks justies laimīgam, — viņš noteica pie sevis. Otrais vienmēr ir gribējis kādu gūstekni.

Fords Prīfekts un Arturs Dents slāja uz priekšu, dodamies augšup pa kuģa šķietami bezgalīgajiem gaiteņiem. Otrais soļoja aizviņiem, laiku pa laikam izbrēkdams pavēli neizdarīt kādu viltus gājienu vai nemēģināt neko aizdomīgu. Šķita, ka viņi ir pagājuši garām vismaz jūdzei nepārtraukta brūnā maisaudekla sienas tap-sējuma. Beidzot skatienam pavērās lielas tērauda durvis tās slīdēdamas atvērās, kad Otrais kaut ko uzkliedza.

Viņi iegāja iekšā.

Forda Prifekta un Artura Denta acīs visievērojamākais kuģa komandtiltiņā nebija puslodes formas kupols piecdesmit pēdu diametrā, kas jumās pāri un caur kuru iespīdēja žilbinošs zvaigžņu klāsts: cilvēkiem, kas ieturējušies restorānā Visuma galā, šādi brīnumi ir ikdienišķi. Tā nebija arī mulsinošā instrumentu ierinda, kas pārpildīja visu garo lokveida sienu. Pēc Artura domām, tieši tā kosmosa kuģiem tradicionāli arī jāizskatās, bet, pēc Forda domām, kuģis izskatījās pamatīgi novecojis: tas apstiprināja viņa aizdomas, ka «Katastrofas zonas» kaskadierkuģis ir viņus aizvedis atpakaļ vismaz miljonu, ja ne divus miljonus gadu pirms viņu pašu laika.

Nē, tas, kas patiešām viņus izsita no līdzsvara, bija vanna.

Vanna stāvēja uz sešas pēdas augsta, raupji tēsta zila ūdens kristāla pjedestāla, un tai piemita tas barokālais nedabiskums, kāds nav bieži sastopams ārpus Maksimegalona slimīgo izdomājumu muzeja sienām. Cauruļu iekšu mudžeklis bija apklāts ar zelta foliju, nevis, kā piedienētos, pusnaktī aprakts kapā bez norādes; krāni un dušas stiprinājums liktu gārgulei skaudībā salēkties.

Kā zvaigžņu kuģa komandtiltiņa vadošais rotājums vanna nekur nederēja, un Otrais tai tuvojās ar sarūgtinātu sejas izteiksmi — kā jau cilvēks, kas to apzinās.

Kapteini, godātais! viņš kliedza sakostiem zobiem sarežģīts triks, bet viņam bija bijis gadiem laika to izkopt līdz pilnībai.

Liela, labsirdīga seja un tikpat labsirdīga, putu klāta roka pabāzās virs kroplīgās vannas malas.

Ā, sveicināts, Otrais, sacīja kapteinis, vēcinot līksmu sūkli vai labi pavadi laiku?

Otrais ieņēma vēl lielāku miera stāju nekā iepriekš.

Esmu atvedis piejums gūstekņus, ko atradu saldētavas septītajā nišā, godātais! viņš novaukšķēja.

Fords un Arturs apmulsumā noklepojās.

Ē… sveiki, — viņi sacīja.

Kapteinis viņiem starojoši uzsmaidīja. Tātad Otrais patiešām bija atradis dažus gūstekņus. «Nu, jo labāk viņam,» domāja kapteinis, «jauki redzēt puisi darot to, kas viņam padodas vislabāk.»

Ai, sveicināti, viņš sacīja. Piedodiet, ka nepieceļos, esmu uz brīdi iegājis vannā. Nu, tad visiem džinarto niksu. Paskaties ledusskapī, Pirmais.

Protams, godātais.

Ir kāds interesants fakts turklāt neviens nezina, cik lielu nozīmi tam piešķirt -, ka apmēram astoņdesmit piecas pasaules Galaktikā vai tās būtu primitīvas vai augsti attīstītas ir izgudrojušas dzērienu, ko sauc par džinarto niksu vai džīn arto niku, vai par dzina artoniku, vai vēl kādā no tūkstoš vai vairāk tās pašas fonētiskās tēmas variācijām. Paši dzērieni nav vienādi un variē no sivol-viešu «činarto mnigas», kas ir parasts ūdens, ko pasniedz temperatūrā, kas nedaudz augstāka par istabas temperatūru, līdz gagrakakiešu «ģin artonī kam», kas simt soļu attālumā nogalina govi; un faktiski to visu vienīgā kopējā īpatnība, izņemot faktu, ka nosaukumi izklausās vienādi, ir tā, ka tie visi izgudroti un nosaukti, pirms attiecīgās pasaules nodibināja sakarus ar kādu citu pasauli.

Ko no šī fakta var secināt? Tas ir pilnīgi izolēts no visa pārējā. Kas attiecas uz gluži visām strukturālās lingvistikas teorijām, tas nekur neiederas un tomēr eksistē. Veci strukturāllingvisti ļoti saniknojas, kad jauni strukturāllingvisti par to runā bez pārtraukuma.

Jaunus strukturāllingvistus tas ļoti satrauc, un viņi paliek nomodā līdz vēlai naktij, pārliecināti, ka ir ļoti tuvu kaut kam stipri svarīgam, un beigās viņi pārlieku agri kļūst par veciem strukturālling-visriem un ļoti saniknojas uz jaunajiem. Strukturālā lingvistika ir ārkārtīgi sašķēlusies un nelaimīga disciplīna, un liels daudzums tās praktizētāju pārāk daudzas naktis pavada, slīcinot savas problēmas viskī arkolā.

Otrais stāvēja kapteiņa vannas priekšā, neapmierināti trīcēdams.

Vai jūs nevēlaties nopratināt gūstekņus, godātais? viņš vaicāja.

Kapteinis neizpratnē uz viņu paskatījās.

Kāda velna pēc man tas būtu jāvēlas? viņš vaicāja.

Lai izdabūtu no viņiem informāciju, godātais! Lai noskaidrotu, kāpēc viņi šeit ieradušies!

Ai, nē, nē, nē, — sacīja kapteinis, — es domāju, ka viņi tikai iegriezās, lai uz ātru roku iedzertu džinarto niksu, vai ne?

Bet, godātais, viņi ir mani gūstekņi! Man viņi jānopratina! Kapteinis šaubu mākts skatījās uz viņiem.

A, nu labi, viņš sacīja, ja tev vajag. Bet pavaicā, ko viņi grib dzert.

Ass, auksts spīdums parādījās Otrā acīs. Viņš gausi virzījās pie Forda Prifekta un Artura Denta.

Nu labi, jūs, salašņas, viņš ņurdēja, jūs, parazīti… Viņš iebikstīja Fordam ar nīcināvētāja šauteni.

Uzmanīgi, Otrais, maigi aizrādīja kapteinis.

Ko jūs vēlaties iedzert?!! Otrais spalgi nokliedza.

Nu, džinarto nikss izklausās ļoti patīkami, Fords atbildēja. Kā ir ar tevi, Artur?

Arturs samiedza acis.

Ko? Ā, ē, jā, viņš sacīja.

Ar ledu vai bezV. — auroja Otrais.

Ā, lūdzu, ar ledu, — atbildēja Fords.

Citronu!!

Jā, lūdzu, — Fords teica, — un vai jums nav kāds no tiem mazajiem cepumiņiem? Jūs zināt, tiem ar sieru?

Es uzdodu jautājumus!!! — brēca Otrais, ķermenim nikni kratoties kā triekas ķertam.

Ē, Otrais… — kapteinis rāmi ierunājās.

Jā, godātais?!

Aizvācies, ja, esi tik labs. Es mēģinu izbaudīt atslābinošu vannu.

Otrā acis samiedzās un kļuva par to, kas kliegšanas un cilvēku nogalināšanas amatā ir pazīstams kā aukstais miedziens. Jādomā, tā galvenais nolūks ir radīt savam pretiniekam iespaidu, ka esi pazaudējis brilles vai ari tev grūtības palikt nomodā. Kāpēc tas ir biedējoši, tā joprojām ir neatrisināta problēma.

Viņš virzījās tuvāk kapteinim, cieši sakniebis lūpas. Un atkal ir grūti saprast, kāpēc to uztver kā kaujiniecisku uzvedību. Ja, klejodams pa Trālas džungļiem, piepeši uzduries leģendārajam rijiga-jam vaboļtarkšķa nezvēram, ir iemesls justies pateicīgam, ja tā mute būtu cieši sakniebta līnija, nevis, kā parasti notiek, milzum daudzu siekalainu ilkņu pilna plaši ieplesta aiza.

Vai drīkstu jums atgādināt, godātais, Otrais uzšņāca kapteinim, ka jūs tajā vannā atrodaties jau vairāk nekā tris gadus?! -Izšāvis beidzamo lādiņu, Otrais apgriezās uz papēža un aizdrasēja uz kaktu, lai tur spoguli pavingrinātos ar acīm mest zibeņus.

Kapteinis sagrozījās vannā. Viņš greizi uzsmaidīja Fordam Pri-fektam.

Nu, tādā darbā kā manējais ir krietni daudz jāatpūšas, viņš sacīja.

Fords lēnam nolaida rokas. Tas neizraisīja nekādu reakciju. Arturs nolaida savējās.

Ļoti lēnām un piesardzīgi sperdams soļus, Fords pietuvojās vannas pamatnei. Viņš paplikšķināja pa to.

Jauki, viņš meloja, klusībā prātodams, vai būtu droši plati pasmaidīt. Ļoti lēnām un piesardzīgi viņš plati pasmaidīja. Tas bija droši.

E… — viņš teica kapteinim.

Jā? atsaucās kapteinis.

Es prātoju, — sacīja Fords, vai drīkstu jums pavaicāt, kas patiesībā ir jūsu darbs?

Kāda roka uzplikšķināja viņam pa plecu. Viņš apsviedās riņķī.

Tas bija Pirmais virsnieks.

Jūsu dzērieni, — viņš paziņoja.

Ai, paldies, sacīja Fords. Viņi ar Arturu paņēma savus džinarto niksus. Arturs iemalkoja un pārsteigts atklāja, ka dzēriens stipri garšoja pēc viskija ar kolu.

Es gribu teikt, ka nespēju nepamanīt līķus kravas telpās, -Fords turpināja, ari ieņemdams malku.

Līķus? pārsteigumā jautāja kapteinis. Fords ieturēja pauzi. «Nekad neko neuzskati kā pašu par sevi saprotamu,» viņš klusībā domāja. «Vai varētu būt, ka kapteinis nezina par piecpadsmit miljoniem miroņu uz kuģa?»

Kapteinis līksmi pamāja ar galvu. Izskatījās, ka viņš turklāt vēl spēlējas ar gumijas pīlīti.

Fords pavērās apkārt. Otrais spogulī cieši paskatījās uz viņu, bet tikai mirkli: viņa acis pastāvīgi atradās kustībā. Pirmais virsnieks vienkārši stāvēja tur, turēdams dzērienu paplāti un laipni smaidīdams.

Līķi? vēlreiz jautāja kapteinis.

Fords aplaizīja lūpas.

Jā, viņš atbildēja, visi tie mirušie tālruņu sanitārapkopēji un kontu administratori, vai zināt, tur, lejā, kravas telpās…

Kapteinis veltīja viņam ciešu skatienu. Tad piepeši atmeta atpakaļ galvu un iesmējās.

Ai, tie nav miroņi, viņš sacīja. Ak Kungs, nē, nē, viņi ir iesaldēti. Viņi tiks atdzīvināti.

Fords izdarija ko tādu, ko darīja ļoti reti. Viņš samiedza acis.

Likās, ka Arturs atgūstas no transa.

Jūs gribat sacīt, ka jums ir pilnas kravas telpas ar iesaldētiem frizieriem? viņš vaicāja.

Jā gan, kapteinis atbildēja. Viņu ir miljoniem. Frizieri, apnikuši televīzijas režisori, apdrošināšanas aģenti, personāla inspektori, apsargi, sabiedrisko attiecību speciālisti, vadības konsultanti, viss, ko vien var iedomāties. Mēs grasāmies kolonizēt citu planētu.

Fords tikko manāmi sagrīļojās.

Satraucoši, vai ne? — kapteinis iesmējās.

Ko, ar to kompāniju? pārjautāja Arturs.

Nepārprotiet mani, kapteinis atbildēja, mēs esam tikai viens no kuģiem Šķirstu flotē. Mēs esam B šķirsts, vai zināt. Atvainojiet, vai es varētu jūs palūgt ielaist vannā mazliet vairāk karstā ūdens?

Arturs viņam pakalpoja, un vannā sagriezās sārti putojošs ūdenskritums. Kapteinis labsajūtā nopūtās.

Liels paldies, dārgais draugs. Ielejiet sev vēl dzeramo!

Fords vienā rāvienā izmeta savu džinarto niksu, no pirmā virsnieka paplātes paņēma pudeli un piepildīja glāzi no jauna.

Kas, ļjg viņš vaicāja, ir B šķirsts?

| Tas ir šis, kapteinis atteica un priecīgi pērās ar pīlīti pa putaino ūdeni.

Jā, norūca Fords, bet…

Nu, vai zināt, notika tā, kapteinis stāstīja, ka mūsu planēta pasaule, no kuras nākam bija, tā sakot, nolemta bojāejai.

Nolemta bojāejai?

Jā gan. Tāpēc visi nosprieda, ka vajag sasēdināt iedzīvotājus kādā milzīgā kosmosa kuģī un doties uz citu planētu.

Viņš apmierināti ņurdēdams, iegrozījās vannā ērtāk.

Jūs domājat, uz ne tik nolemtu? Arturs mudināja stāstīt tālāk.

Ko tu teici, dārgais draugs?

Jūs grasījāties apmesties uz ne tik nolemtas planētas?

Grasāmies apmesties, jā. Tātad tika izlemts uzbūvēt trīs kuģus, vai zināt, trīs šķirstus kosmosā, un… es taču jūs negarlaikoju, vai ne?

Nē, nē, Fords drošināja, jūs stāstāt tik aizraujoši.

Vai zināt, tas ir debešķīgi, kapteinis iegrima pārdomās, ja pārmaiņas pēc gadās kāds cits, ar ko parunāties.

Otrā acis atkal drudžaini šaudījās pa istabu un tad no jauna pievērsās spogulim kā pārītis mušu, kas uz īsu brīdi bijušas novērsušās no sava iecienītā laupījuma mēnešiem vecas gaļas.

Tādā ilgā ceļojumā kā šis, turpināja kapteinis, gribot negribot tu vienkārši daudz runājies pats ar sevi. Ar laiku tas kļūst šausmīgi apnicīgi, tāpēc ka pusē gadījumu tu jau zini, ko tālāk teiksi.

Tikai pusē gadījumu? pārsteigts vaicāja Arturs.

Kapteinis bridi padomāja.

Jā, es teiktu, ka apmēram pusē. Bet kur manas ziepes? Viņš pameklēja vannā un atrada tās.

Jā, nu, katrā ziņā, kapteinis rezumēja, doma bija tāda, ka pirmajā kuģī, A kuģī, iekāps visi spīdošie vadoņi, zinātnieki, lielie mākslinieki, vai zināt, visi iekarotāji; un trešajā jeb C kuģī visi

cilvēki, kas patiešam stradāja, kas izgatavoja lietas un paveica darbus. Un tad B kuģī tie esam mēs iekāptu visi pārējie, starpnieki, tā sakot.

Viņš laimīgi uzsmaidīja gūstekņiem.

Un mēs devāmies ceļā pirmie, viņš piemetināja un sāka dungot vannā ejamo dziesmiņu.

Vannā ejamā dziesmiņa, kuru kapteinim bija sacerējis viens no viņa pasaules visaizraujošākajiem un ražīgākajiem reklāmas džin-glu komponistiem (kas pašlaik bija aizmidzis trīsdesmit sestajā kravas telpā kādus deviņsimt jardus aiz viņiem), aizpildīja to, kas citādi būtu bijis neērts klusuma bridis. Fords ar Arturu šļūkāja kājas un drudžaini vairījās ielūkoties viens otram acīs.

Ē… Arturs pēc brīža ierunājās, bet kas kaitēja jūsu planētai?

Ā, kā jau teicu, tā bija nolemta bojāejai, kapteinis stāstīja. Tā acīmredzot grasījās ietriekties saulē vai tamlīdzīgi. Vai varbūt bija tā, ka mēness grasījās taranēt mūsu planētu. Nu kaut kas tādā garā. Neapšaubāmi drūmas izredzes, lai kā tās sauktu.

Ai, — piepeši ierunājās Pirmais virsnieks, — es domāju, ka planētai grasījās uzbrukt milzīgs divpādsmit pēdu garu piraju bišu spiets. Vai tad tā nebija?

Otrais apsviedās apkārt, acīm zvērojot aukstos, ledainos zibšņos, kas panākams vien ar tik apzinīgu vingrināšanos, kādai viņš bija gatavs nodoties.

Tas nav tas, ko stāstīja man! viņš šņāca. Mans komandējošais virsnieks teica, ka visai planētai draud nenovēršamas briesmas, ka to apēdīs milzīgs zvaigžņu kazas mutants!

Ak, patiešām… novilka Fords Prifekts.

Jā! Necilvēcīgs radījums no elles dibena ar griezīgiem, des-mittūkstoš jūdžu gariem zobiem un elpu, kas iztvaicētu okeānus,nagiem, kas varētu noplēst kontinentus no to saknēm, tūkstoš acīm kas liesmo kā saule, siekalainu rīkli miljons jūdžu platumā tāds nezvērs, kādu jūs nekad… nekad… it nekad…

Un jūsu grupa tika aizsūtīta prom pirmā, vai ne? apjautājās Arturs.

Jā gan, kapteinis atbildēja, visi piekrita, ļoti jauki no viņu puses, un es domāju, ka laba noskaņojuma radīšanai ir ļod svarīgi sajust, ka ari viņi ieradīsies uz planētas, kur dks pie labas frizūras un tālruņi būs tīri.

Jā, Fords piekrita, es saprotu, tas būtu ļoti svarīgi. Un pārējie kuģi, ē… viņi jums sekoja, vai ne?

Kādu bridi kapteinis klusēja. Viņš sagrozījās savā vannā un pavērās atpakaļ pāri milzīgajam kuģim uz gaišo Galaktikas centru. Acis samiedzis, viņš skatījās neaptveramā tālumā.

Nu, jocīgi, ka tu tā saki, — viņš beidzot ierunājās un atļāvās uzmest Fordam Prīfektam nedaudz neapmierinātu skatienu, -tāpēc ka… lai cik dīvaini tas būtu, mēs neesam no viņiem dzirdējuši ne pīkstienu, kopš devāmies ceļā pirms pieciem gadiem… bet viņiem jābūt kaut kur aiz mums.

Viņš atkal vērās tālumā. Fords lūkojās kopā ar viņu un domīgi sarauca pieri.

Protams, ja vien, viņš klusi piebilda, viņus nav apēdusi kaza…

Ak jā… noteica kapteinis, un viņa balsī iezagās vieglas šaubas, kaza… Viņa skatiens pārslīdēja instrumentu un datoru stingrajām kontūrām, kas ietvēra komandtiltiņu. Tās viņam nevainīgi pamirkšķināja. Viņš skatījās ārā uz zvaigznēm, bet neviena no tām neteica ne vārda. Viņš uzmeta skatienu savam pirmajam un otrajam virsniekam, bet abi tobrīd šķita iegrimuši domās. Viņš uzlūkoja Fordu Prīfektu, bet tas sarauca uzacis.

_ Tas ir jocīgi, vai zini, beidzot kapteinis turpināja, bet tagad, kad es to patiešām izstāstu kādam citam… es gribu teikt, vai tas tev neliekas savādi, Otrais?

Hmmmmmm… Otrais norūca.

Es saprotu, ka jums ir daudz pārspriežamu jautājumu, -Fords sacīja, tāpēc paldies par dzērieniem un… ja jūs varētu mūs izlaist uz tuvākās piemērotās planētas…

_ Ai, tas ir pasarežģlti, vai zini, kapteinis atteica, tāpēc, ka mūsu trajektorija tika noteikta, pirms atstājām Golgafrinčamu, domāju, daļēji tāpēc, ka man diez ko neveicas rēķināšanā…

Tu gribi teikt, ka mēs esam iestrēguši uz ši kuģa? iesaucās Fords, kuram piepeši aptrūka pacietības spēlēt tālāk šo komēdiju. Kad jūs plānojat sasniegt to planētu, ko vēlaties kolonizēt?

Ai, mēs gandrīz jau esam klāt, kapteinis atbildēja, nu jau kuru katru bridi. Faktiski man būtu laiks izkāpt no šīs vannas. Ai, tomēr es nesaprotu, kāpēc lidojumam jābeidzas tieši tad, kad es baudu vannu!

Tātad, patiesību sakot, mēs tūliņ piezemēsimies?

Nu, faktiski ne tik daudz piezemēsimies, patiesību sakot, tā būs nevis tieši piezemēšanās, nē… ē…

Par ko tu runā? skarbi vaicāja Fords.

Nu, kapteinis turpināja, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus, cik atceros, tika ieprogrammēts, lai mēs avarētu.

Avarētu? vienā balsī iekliedzās Fords ar Arturu.

Ē… jā, kapteinis atbildēja, tā ir plāna sastāvdaļa, es domāju. Tam bija šausmīgi labs iemesls, kuru šobrīd īsti nevaru atcerēties. Tas bija kaut kā saistīts ar… ē…

Fords uzsprāga.

Jūs esat sasodīts nekur nederīgu trako bars! viņš kliedza.

Ak jā, kapteinis atplauka smaidā, tas bija tas iemesls.

25

Lūk, kas par GolgaFrinčanu ir sakāms «Galaktikasceļvedim stopētājiem»: «Tā ir planēta ar senu un noslēpumainu vēsturi, leģendām bagāta, sarkana un laiku pa laikam zaļa no to radījumu asinīm, kas aizgājušajos laikos mēģināja to iekarot; zeme, kas ir izkaltusi un neauglīga, ar smaržīgu un tveicīgu gaisu, skurbinošām smaržām, kas nāk no aromātiskajiem avotiem, kuri lāso pāri tās karstajām un putekļainajām klintīm un baro tumšos un appelējušos ķērpjus apakšā; pārkairinātu galvu un apskurbušu iedomu zeme, it sevišķi tiem, kam garšo ķērpji; arī nelaipnu un tumšu domu zeme tiem, kas ir iemācījušies atteikties no ķērpjiem un atrast koku, zem kura sēdēt; ari tērauda un asins, un varonības zeme; miesas un gara zeme. Tāda bija tās vēsture.

Un visā šajā senajā un noslēpumainajā vēsturē visnoslēpumainākās personības no visām, bez šaubām, bija Lielie, riņķojošie dzejnieki no Ārijiem. Šie riņķojošie dzejnieki mēdza dzīvot nomaļās kalnu pārejās, kur viņi no slēpņa uzglūnēja mazām nepiesar-dzigu ceļotāju grupām, sastajas tām visapkārt un apmētāja ar akmeņiem.

_

Un, kad ceļotāji vaimanājot vaicāja, kāpēc gan viņiem labāk neiet projām un nenodoties kāda dzejoļa sacerēšanai, nevis te mocīt cilvēkus, svaidot akmeņus, tad viņi piepeši mitējās un uzsāka skandēt kādu no septiņsimt deviņdesmit četriem lielajiem vasiliešu dziesmu cikliem. Visas šīs dziesmas bija neparasti skaistas un pat vēl jo neparastāk garas, un visas bija darinātas pēc viena un tā paša parauga.

Katras dziesmas pirmā daļa stāstīja, kā reiz no Vasilijas pilsētas ceļā devās piecu zintnieku prinču grupiņa ar četriem zirgiem. Prinči, kas, protams, ir drošsirdīgi, cildeni un medi, ceļo pa tālām zemēm, cīnās ar milzīgiem cilvēkēdājiem, seko svešādām filozofijām, dzer tēju kopā ar dīvainiem dieviem un izglābj skaistus briesmoņus no rijīgām princesēm, iekams beidzot pasludina, ka ir sasnieguši ap gaismību un ka tādējādi viņu klejojumiem pienācis gals.

Un katras dziesmas otrā un daudz garākā daļa pavēstīja, kā prinā ķīvējās par to, kuram no viņiem atpakaļ būs jāiet kājām.

Viss tas ir palicis tālā pagātnē. Tomēr kāda šī ekscentriskā dzejnieka pēcnācējs bija tas, kurš izgudroja nepatiesos stāstus par gaidāmo likteni, kas ļāva Golgafrinčamas ļaudīm tikt vaļā no pilnīgi nederīgās trešdaļas planētas iedzīvotāju. Pārējās divas trešdaļas noturīgi palika mājās un dzīvoja piepildītu, bagātu un laimīgu dzīvi, līdz viņus visus piepeši iznīdēja bīstama slimība, ar ko inficējas, lietojot netīru tālruni.»

26

Tajā naktī kuģis avarējat piezemējās uz galīgi nenozīmīgas zilzaļas planētiņas, kas riņķo ap mazu, novārtā pamestu dzeltenu sauli kaut kur Galaktikas Rietumu spirāles atzara pīļu dīķī, kas pat kartē nav atzīmēts.

Pirms avārijas Fords Prifekts stundām ilgi neganti, tomēr veltīgi bija pūlējies atslēgt kuģa kontrolierīcēs iepriekš nosprausto lidojuma trajektoriju. Viņam drīz vien kļuva skaidrs, ka kuģis ir ieprogrammēts tā, lai savu kravu droši, kaut arī neērti, nogādātu uz tās jaunajām mājām, bet šajā procesā sevi padarītu pilnīgi nederīgu.

Liesmojošā, gaudojošā nolaišanās caur atmosfēru bija norāvusi kuģim lielāko daļu virsbūves un ārējā aizsargapvalka, un tā pēdējais apkaunojošais kritiens uz vēdera drūmā purvā kuģa komandai atstāja tikai dažas tumsas stundas, kuru laikā atdzīvināt un izlādēt ārā stipri sasaldēto un nevajadzīgo kravu, jo kuģis gandrīz tūliņ sāka iegrimt dūkstī. Reizi vai divas šai nakti tas skaidri iezīmējās

pret debesīm, kad tām pāri plaiksnīja degoši meteori no kuģa nolaišanās pārpalikušās atlūzas.

Pelēkā pirmsausmas gaismā kuģis izdvesa piedauzīgu, rūcošu murdoņu un uz mūžiem nogrima smirdošajā zaņķī.

Kad torīt parādījās saule, tā izstaroja savu vājo, blāvo gaismu pāri plašai teritorijai, kurā mudžēja vaimanājoši frizieri, sabiedrisko attiecību speciālisti, sabiedrības viedokļa aptaujātāji un visi pārējie, kas izmisīgi kārpījās uz sauszemi.

Iespējams, mazāk enerģiska saule būtu tūlīt atkal nolaidusies lejup, bet šī turpināja savu ceļu pa debesīm, un pēc laiciņa tās maigo staru ietekmē vārgie radījumi sāka atgūt spēkus.

Neskaitāms daudzums ļaužu tonakt bija pazudis purvā, kas nemaz nepārsteidz, un miljoniem citu dūksts bija iesūkusi sevī kopā ar kuģi, bet tie, kuri izdzīvoja, joprojām bija skaitāmi simtiem tūkstošos. Dienai gausi ritot uz priekšu, viņi ložņāja šurpu turpu, līda pāri, katrs meklējot dažas kvadrātpēdas cietas zemes, uz kuras sabrukt un atgūties no smagā, murgainā pārbaudījuma.

Divi augumi turējās savrup. No tuvina kalna nogāzes Fords Prī-fekts un Arturs Dents vēroja šausmas, kurām viņi nejutās piederīgi.

Pretīgi nekrietns triks, murmināja Arturs.

Fords ar žagaru skrāpēja zemi un raustīja plecus.

Es teiktu, ka izdomas bagāts problēmas risinājums, viņš sacīja.

Kāpēc cilvēki vienkārši nevar iemācīties dzīvot kopā mierā un saskaņā? Arturs jautāja.

Fords skaļi un griezīgi iesmējās. Četrdesmit divi! viņš sacīja ar ļaunu smaidu. Nē, neder. Neņem galvā.

Arturs paskatījās uz Fordu tā, it kā tas būtu sajucis prātā un, neredzēdams neko, kas liecinātu par pretējo, apjēdza, ka būtu pilnīgi saprātīgi pieņemt, ka tas patiešām ir noticis.

Kā tu domā, kas ar viņiem visiem būs? viņš pēc britiņa jautāja.

Bezgalīgā Visumā var notikt viss, Fords atbildēja. Viņi

var pat izdzīvot. Savādi, bet tā ir padesība.

Neparasta izteiksme parādījās viņa acīs, kad tās pārslīdēja kādai

ainavai un tad apstājās pie posta kalna pakājē.

Es domāju, kādu laiciņu viņi tiks ar to galā, viņš teica.

Arturs strauji pacēla acis.

Kāpēc tu tā saki? viņš jautāja.

Fords paraustīja plecus.

Tikai nojauta, — viņš atbildēja un atteicās ielaisties tālākos skaidrojumos.

Paskaties, viņš piepeši ieteicās.

Arturs ar skatienu sekoja Forda izstieptajam pirkstam. Lejā, plašajās ļaužu masās, līkņāja kāds stāvs — iespējams, pareizāk būtu teikt, ka grīļojās. Likās, viņš kaut ko nes uz pleca un gluži kā piedzēries vicinās viņu virzienā. Pēc britiņa stāvs padevās un saļima.

Arturam nebija ne jausmas, kā tas jāsaprot.

Kinokamera, sacīja Fords. Ieraksta vēsturisko bridi.

Nezinu, kā ir ar tevi, pēc brīža Fords ierunājās no jauna, bet es esmu prom.

Viņš laiciņu sēdēja klusēdams.

Tad šķita, ka šiem vārdiem nepieciešams komentārs.

Ē, kad tu saki, ka esi prom ko tu domā ar to? Arturs vaicāja.

Labs jautājums, Fords atbildēja. Pilnīgs klusums.

Skatīdamies pāri Forda plecam, Arturs pamanīja, ka viņš groza

melnas kastītes pogas. Viņš jau bija Arturam parādījis šo kastīti un pateicis, ka tā ir apakšētas sensomātika, bet Arturs bija izklaidīgi pamājis ar galvu, nemēģinot noskaidrot ko vairāk. Viņam Visums

joprojām iedalījās divās daļās — Zemē un visā pārējā. Tā kā Zeme bija sagrauta, lai atbrīvotu vietu jaunam hipertelpas apvedceļam, tad šis skatījums uz lietām šķita nedaudz vienpusīgs, bet Arturam bija tieksme pieķerties pie šī vienpusīguma kā pie beidzamā atli-kušā kontakta ar viņa mājām. Apakšētas sajūtomātika noteikti piederēja pie kategorijas «viss pārējais».

Nav ne cepelīna, sacīja Fords, sakratīdams mantiņu.

«Cepelīns,» pie sevis domāja Arturs, gurdeni vērdamies uz primitīvo pasauli ap viņu, «ko tik es neatdotu par labu Zemes cepe-līnu ar gaļas pildījumu!»

Vai vari noticēt, Fords saniknojies jautāja, ka gaismas gadu attālumā no šī tumšās mēslaines netiek pārraidīti nekādi dati? Vai tu manī vispār klausies?

Ko? Arturs satrūkās.

Mums ir nepatikšanas, Fords teica.

Jā gan, Arturs atsaucās. Tās viņam izklausījās pēc mēnesi vecām ziņām.

Kamēr mēs ar šo aparātu kaut ko neuztversim, sacīja Fords, — mūsu izredzes tikt prom no šejienes līdzinās nullei. Varbūt planētas magnētiskajā laukā ir kāds neparasts viļņu apstādināšanas efekts tādā gadījumā mēs vienkārši ceļosim, līdz atradīsim skaidras uztveršanas zonu. Tu nāksi?

Viņš paņēma savus piederumus un aizsoļoja.

Arturs noskatījās lejup. Vīrietis ar kinokameru bija atkal uztrau-sies kājās, tieši laikā, lai nofilmētu sabrūkam kādu kolēģi.

Arturs noplūca zāles stiebru un platiem soļiem aizslāja pakaļ Fordam.

27

Es ceru ka jums bija patīkama maltīte? Brēkāksts apjautājās Zeifodam un Triljanai, kad tie no jauna bija materializējušies uz zvaigžņu kuģa «Zelta sirds» komandtiltiņa un elsodami gulēja uz grīdas.

Zeifods atdarija dažas acis un nikni uz viņu noraudzījās.

Tu, viņš nicīgi izgrūda, tad uzslējās kājās un aizslāja, lai sameklētu kādu krēslu. Atradis vienu, viņš tūlīt iegāzās tajā.

Es ievadīju datorā mūsu ceļojumam piemērotas neiespējamības koordinātes, sacīja Brēkāksts, mēs ļoti drīz būsim galā. Kāpēc lai tikām tu neatslābinātos un nesagatavotos sarunai?

Zeifods neatbildēja. Viņš atkal piecēlās, piegāja pie maza skapīša, izņēma no tā Vecā Dženksa spirta pudeli un ierāva dūšīgu malku.

Un, kad tas būs padarīts,  Zeifods saniknots ierunājās, tad tas būs galā, ja? Tad es varēšu brīvi iet un darīt, ko gribu, velns parāvis, gulēt pludmalēs un tā joprojām?

— Tas atkarīgs no tā, kas atklāsies tikšanās laika, atbildēja Brēkāksts.

— Zeifod, kas ir šis vīrietis? Triljana, celdamās kājās, drebošā balsī pajautāja. Ko viņš šeit dara? Kāpēc atrodas uz mūsu kuģa?

— Tas ir ļoti muļķīgs vīrietis, Zeifods atbildēja. Viņš grib satikt cilvēku, kurš pārvalda Visumu.

— Ā, -Triljana nodūca, paņemdama no Zeifoda pudeli un uzcienādamās. Tātad karjerists.

28

Galveni problēma (viena no galvenajām problēmām, jo tās ir vairakas), tātad viena no daudzajām galvenajām problēmām, pārvaldot cilvēkus, ir tā, kam to likt darīt; vai drīzāk atrast kādu, kurš spēj panākt, lai cilvēki (autu to sev nodarīt.

Kopsavilkumā: ir labi zināms, ka tie cilvēki, kuriem jāgrib vadīt citus cilvēkus, ir tie, ipso facto1, kas ir vismazāk piemēroti šai nodarbei. Kopsavilkuma kopsavilkumā: ikvienam, kas ir spējīgs sevi padarīt par prezidentu, nekādā ziņā nedrīkst ļaut darīt šo darbu. Kopsavilkuma kopsavilkuma kopsavilkumā: cilvēki ir problēma.

Tātad mēs sastopamies ar šādu situāciju: virkne Galaktikas prezidentu, kam tik ļoti patīk jautrība un glaimi, ko nodrošina fakts, ka viņiem ir vara, ļoti reti pamana, ka viņiem nav varas.

Un kaut kur ēnās aiz viņiem slēpjas kas?

Kas varētu valdīt, ja nevienam, kas grib to darīt, to nedrīkst ļaut?

Plazpazīslamā pasaulītē, kaut kur galīgi ellē ratā proti, tā neatrodas vietā, ko kādreiz iespējams atklāt, jo to aizsargā plašs neiespējamības lauks, kura atslēga šajā Galaktikā ir tikai sešiem cilvēkiem, lija.

Lietus gāza kā ar spaiņiem, un tā jau stundām ilgi. Tas sakūla jūras virsmu dūmakā, tas dauzīja kokus, tas saputoja un saķēmēja dubļu vannā aizaugušu zemes strēmeli netālu no jūras.

Lietus grabinājās un dejoja uz mazas būdas rievotā skārda jumta. Būda stāvēja šī aizaugušā zemes pleķīša vidū. Tas iznīcināja mazo, nelīdzeno celiņu, kas veda no būdas lejup uz jūras krastu, un izšķaidīja interesanto gliemežvāku akurātās kaudzītes, kas bija novietotas pie celiņa.

Lietus troksnis uz būdas jumta varēja apdullināt, bet tās iemītnieks, kura uzmanība bija aizņemta ar citām lietām, to lielākoties neievēroja. Viņš bija garš, neveikls vīrietis ar asiem salmu krāsas matiem, kas caurā jumta dēļ bija kļuvuši mitri. Viņa apģērbs šķita pagalam noplucis, mugura sakumpusi, un acis, kaut atvērtas, izskatījās kā aizvērtas.

Viņa būdā bija vecs, sagrabējis atzveltnes krēsls, vecs, saskrambāts galds, vecs matracis, daži spilveni un krāsns maza, bet silta.

Tur bija arī vecs un nedaudz nošņurcis kaķis, un pašlaik tas atradās vīrieša uzmanības centrā. Viņš pārliecās pār to ar savu neveiklo augumu.

Minka, minka, minka, vīrs teica, kis, kis, kis, kis, kis… vai minka grib savu zivi?Jauks gabaliņš… vai minka to grib?

Kaķis, kā likās, nespēja izšķirties par šo jautājumu. Tas diezgan visžēlīgi paķepoja zivs gabalu, ko vīrietis bija pasniedzis, taču tad viņa uzmanību novērsa puteklis uz grīdas.

Minka neēd savu zivi, minka kļūst vājš un nonīkst badā, sacīja vīrietis. Viņa balsī ieskanējās šaubas.

Es iedomājos, ka notiks tā, — viņš sacīja, bet kā es varu to zināt?

Viņš atkal piedāvāja zivi.

Minka domā, viņš teica, ēst zivi vai neest. Es domāju, būs labāk, ja tur neiesaistīšos. Viņš nopūtās. Es domāju, ka zivs ir jauka, bet es arī domāju, ka lietus ir slapjš. Tad kā gan es varu spriest?

Viņš atstāja zivi uz grīdas, un atgriezās savā krēslā.

Ā, es laikam redzu, ka tu to ēd, vīrs atkal ierunājās, kad kaķis izsmēla putekļu sniegtās izklaides iespējas un metās virsū zivij,

Man patīk, kad redzu, ka tu ēd zivi, viņš turpināja, tāpēc ka, manuprāt, tu nonīktu badā, ja neēstu.

Viņš paņēma no galda papīra gabalu un zīmuļa galu, turēja vienu vienā rokā un otru otrā un eksperimentēja ar dažādiem veidiem, kā tos savest kopā. Viņš mēģināja turēt zīmuli zem papīra, tad uz papīra, tad blakus papīram. Viņš mēģināja aptīt papīru zīmulim apkārt, viņš raudzīja paberzēt zīmuļa strupo galu pret pa*

pīru, un tad viņš izmēģināja paberzēt ari zīmuļa aso galu pret papīru. Tas atstāja zīmi, un šis atklājums viņu sajūsmināja, tāpat kā katru dienu. Viņš paņēma no galda vēl vienu papīra gabalu. Uz tā bija krustvārdu mīkla. Viņš to drusku papētīja, ierakstīja pāris atrisinājumu, tad zaudēja interesi.

Viņš pamēģināja sēdēt uz vienas no savām rokām, un viņu ieintriģēja paša gūžas kaulu radītā sajūta.

Zivs ir nākusi no tālienes, — viņš sacīja, tā vismaz man stāstīja. Vai ari es iztēlojos, ka man stāstīja. Kad ierodas cilvēki, vai kad manā prātā cilvēki ierodas savos sešos melnajos, spožajos kuģos, vai viņi ierodas ari tavā prātā? Ko tu redzi, minka?

Viņš palūkojās uz kaķi, kas bija vairāk aizņemts ar to, lai apritu zivi, cik ātri vien iespējams, nekā ar šiem prātojumiem.

Un, kad es dzirdu viņu jautājumus, vai an tu tos dzirdi? Ko viņu balsis nozīmē tev? Varbūt tu vienkārši domā, ka viņi tev dzied dziesmas. Viņš apdomāja sacīto un pamanīja kļūdu pieņēmumā.

Varbūt viņi tev dzied dziesmas, viņš teica, un es tikai domāju, ka viņi man uzdod jautājumus.

Viņš atkal ieturēja pauzi. Reizēm viņš ieturēja pauzi dienām ilgi vienkārši, lai redzētu, kā tas ir.

Vai tu domā, ka viņi šodien ieradās? viņš jautāja. Es domāju, ka ieradās. Uz grīdas ir dubļi, cigaretes un viskijs uz galda, tev zivs uz šķīvja, un atmiņas par viņiem manā prātā. Tie nav diez ko pārliecinoši pierādījumi, es zinu, tomēr visi pierādījumi ir gadījuma rakstura. Un paskaties, ko vēl viņi man ir atstājuši.

Viņš noliecās pie galda un paņēma no tā dažas mantas.

Krustvārdu mīklas, vārdnīcas un kalkulatoru.

Viņš stundu spēlējās ar kalkulatoru, bet kaķis pa to laiku aizgāja gulēt un lietus ārā turpināja gāzt. Galu galā viņš nolika kalkulatoru sāņus.

Liekas, man jābūt taisnībai, domājot, ka viņi man uzdod jautājumus, viņš sacīja. Adidot tik tālu ceļu un atstāt visas šīs mantas, lai iegūtu privilēģiju dziedāt tev dziesmas būtu ļoti savāda rīcība. Vai arī man tā liekas. Kas to lai zina, kas to lai zina.

Viņš paņēma cigareti un aizdedzināja to ar skalu no krāsns. Tad dziļi ieelpoja un atkal apsēdās.

Es domāju, ka šodien redzēju vēl vienu kuģi debesīs, viņš beidzot sacīja. Lielu, baltu kuģi. Nekad neesmu redzējis lielu, baltu kuģi, tikai sešus melnus. Un sešus zaļus. Un citus, kas sakās nākam no ļoti tālas zemes. Nekad lielu, baltu. Varbūt seši mazi un melni kuģi noteiktās reizēs var izskatīties pēc viena liela un balta. Varbūt man patiktu glāze viskija. Jā, tas šķiet ticamāk.

Viņš piecēlās un atrada glāzi, kas bija gulējusi uz grīdas pie matrača. Viņš ielēja tajā viskiju un atkal apsēdās.

Iespējams, kādi citi cilvēki ierodas mani apmeklēt, viņš sacīja.

Simt jardus tālāk zem lietus gāzmām stāvēja «Zelta sirds».

Tās lūka atvērās, un parādījās trīs augumi — sarāvušies, lai pasargātu seju no lietus.

Tur iekšā? Triljana kliedza, lai pārspētu lietus sacelto troksni.

Jā, Brēkāksts atbildēja.

Tā būda?

Jā.

Dīvaini, sacīja Zeifods.

Bet tas ir galīgā elles caurumā, Triljana nerimās, — mēs noteikti esam ieradušies nepareizā vietā. No būdas nevar pārvaldīt Visumu.

Viņi steigšus devās cauri lietus gāzmām un caurcaurēm slapji nok|uva pie būdas. Viņi pieklauvēja. Viņi drebēja.

Durvis atvērās.

Sveicināti! teica vīrietis.

Ai, piedodiet, — sacīja Brēkāksts, — man ir iemesls uzskatīt…

_ Vai jūs pārvaldāt Visumu? — pajautāja Zeifods.

Vīrietis viņam uzsmaidīja.

_ Es mēģinu to nedarīt, viņš atbildēja. Vai esat slapji?

Zeifods pārsteigumā sarauca uzacis.

_ Slapji? viņš kliedza. — Vai tad neizskatās, ka mēs būtu slapji?

_ Man izskatās, sacīja vīrietis, bet tas, kā jūs jūtaties, var būt pavisam kas cits. Ja jūtat, ka siltums jūs izžāvēs, tad labāk nāciet iekšā!

Viņi paklausīja uzaicinājumam.

Ienākuši viņi pārlaida skatienu mītnes iekšienei Brēkāksts ar vieglu nepatiku, Triljana ar interesi, Zeifods ar sajūsmu.

Ei, hm… Zeifods nokremšļojās. Kāds ir tavs vārds?

Šaubu mākts, namatēvs skatījās uz viņiem.

Es nezinu. Kāpēc tu domā, ka man tādam būtu jābūt? Šķiet ļoti savādi dod vārdu neskaidru sajūtu uztveres kumšķim.

Viņš uzaicināja Triljanu apsēsties krēslā. Pats apsēdās uz krēsla malas, Brēkāksts klīrīgi atspiedās pret galdu, bet Zeifods atlaidās uz matrača.

Oho! Zeifods izsaucās. Varas sēdeklis! Viņš pakutināja kaķi.

Paklausies, sacīja Brēkāksts, man jāuzdod tev daži jautājumi.

Labi, vīrietis laipni sacīja, tu vari uzdziedāt manam kaķim, ja vēlies.

Vai viņš to vēlētos? vaicāja Zeifods.

Labāk pavaicā viņam, — vīrietis atteica.

Vai viņš runā?-jautāja Zeifods.

Neatceros, ka viņš kādreiz būtu runājis, bet uz mani nepavisam nevar pajauties.

Brēkāksts izvilka no kabatas piezīmes.

Tātad, — viņš sacīja, — tu tiešām pārvaldi Visumu, vai ne?

Kā lai es to zinu? — atjautāja vīrietis.

Brēkāksts kaut ko atķeksēja uz papīra.

Cik ilgi tu to jau dari?

A, — sacīja vīrietis, šis ir jautājums par pagātni, vai ne? Brēkāksts apmulsis sarauca pieri. Tas nebija gluži tas, ko viņš

gaidīja.

Jā, viņš atteica.

Kā lai es zinu, vīrietis vaicāja, ka pagātne nav izdomājums, kas izplānota, lai izskaidrotu manu tiešo fizisko sajūtu un mana prāta stāvokļa neatbilstību?

Brēkāksts cieši uzlūkoja namatēvu. No viņa izmirkušajām drānām sāka pacelties garaiņi.

Vai tu uz visiem jautājumiem atbildi tādā garā? — viņš pavaicāja.

Vīrietis steigšus nobēra:

Es saku, ko man ienākt prātā sacīt, kad domāju, ka dzirdu cilvēkus runājam. Neko vairāk nevaru pateikt.

Zeifods laimīgi iesmējās.

Uz to es iedzeršu, viņš sacīja un izvilka pudeli Dženksa spirta. Viņš pielēca kājās un pasniedza pudeli Visuma valdniekam, kas to ar prieku paņēma.

Tev veicies, lielais valdniek, viņš teica, — tu saki patiesību.

Nē, paklausies manī, Brēkāksts sacīja, cilvēki ierodas pie tevis, vai ne? Kuģos…

_ Man ta liekas, — vīrietis noteica. Viņš pasniedza pudeli Tril-janai.

_ Un viņi tev prasa, Brēkāksts turpināja, lai tu pieņemtu lēmumus par cilvēku dzīvēm, par pasaulēm, par ekonomiku, par kariem, par it visu, kas notiek tur, Visumā?

_ Tur? jautāja vīrietis. Kur tur?

Tur! — atbildēja Brēkāksts, norādīdams uz durvīm.

_ Kā tu vari zināt, ka tur kaut kas ir? — vīrietis pieklājīgi vaicāja. Durvis ir ciet.

Lietus turpināja dauzīt jumtu. Iekšā būdā bija silts.

Bet tu zini, ka tur, ārā, ir viss Visums! kliedza Brēkāksts. Tu nevari izlocīties no saviem pienākumiem, sakot, ka tie neeksistē!

Visuma valdnieks domāja ilgu laiku, kamēr Brēkāksts vai plīsa no dusmām.

Tu esi Joti pārliecināts par saviem faktiem, viņš beidzot sacīja. — Es nevaru uzticēties tāda cilvēka domām, kas uzskata Visumu ja tāds ir kā pašu par sevi saprotamu.

Brēkāksts joprojām īga, bet klusēja.

Es izlemju tikai par savu Visumu, klusām turpināja vīrietis. Mans Visums ir manas acis un manas ausis. Viss pārējais ir baumas.

Bet vai tu nekam netici?

Vīrietis paraustīja plecus un paņēma rokās kaķi.

Es nesaprotu, ko tu gribi teikt, viņš sacīja.

Tu nesaproti, ka tas, ko tu nolem šajā būdā, ietekmē miljoniem cilvēku dzīvi un likteni? Tas viss ir drausmīgi nepareizi!

Es nezinu. Nekad neesmu saticis visus šos cilvēkus, par kuriem tu runā. Man ir aizdomas, ka ari tu neesi. Viņi pastāv tikai vārdos, ko mēs dzirdam. Teikt vai zināt, kas notiek ar citiem

cilvēkiem, ir neprātībā. Tikai viņi zina, vai viņi pastāv. Viņiem ir pašiem savu acu un ausu Visumi.

Triljana sacīja:

Es tikai uz brītiņu izskriešu.

Viņa atvēra būdas durvis un izgāja āra, lietū.

Vai tu tici, ka eksistē citi cilvēki? Brēkāksts neatlaidās.

Man nav viedokļa. Kā lai es to zinu?

Es labak paskatīšos, kas noticis ar Triljanu, sacīja Zeifods un ari izslīdēja ārā.

Ārpusē viņš tai teica:

Es domāju, ka Visums ir diezgan labās rokās, vai ne?

Ļoti labās, sacīja Triljana. Viņi aizgāja lietū.

Būdas iekšpusē Brēkāksts turpināja: Bet vai tu nesaproti, ka cilvēki dzīvo vai mirst pēc tavas pavēles?

Visuma valdnieks gaidīja tik ilgi, cik vien jaudāja. Izdzirdis klusinātu skaņu, sākot darboties kuģa dzinējiem, viņš beidzot ierunājās, lai tos noslāpētu.

Tam nav nekāda sakara ar mani, viņš sacīja. Es neesmu saistīts ar cilvēkiem. Kungs zina, ka neesmu cietsirdīgs vīrs.

A! uzbļāva Brēkāksts. Tu saki «Kungs». Tu kaut kam tici!

Mans kaķis… vēlīgi sacīja vīrietis, noglaudīdams dzīvnieku. Es viņu saucu par Kungu. Esmu laipns pret viņu.

Nu labi, Brēkāksts turpināja uzbrukumu, cenzdamies iestāstīt savu pārliecību, kā tu zini, ka viņš eksiste? Ka tu zini, ka viņš zina, ka tu esi laipns, vai priecājas par to, ko uztver kā tavu laipnību?

Es nezinu, smaidīdams atbildēja savādais vīrs, man nav ne jausmas. Man vienīgi ir prieks izturēties noteikta veida pret to, kas šķiet esam kaķis. Vai tu izturies savādāk? Lūdzu, atvaino, man liekas, ka esmu noguris.

Brckāksts izdvesa neapmierinātu nopūtu un pavērās apkart.

_ Kur ir abi pārējie? viņš piepeši iejautājās.

Kādi abi parejie? jautāja Visuma valdnieks, no jauna iekārtodamies krēslā un piepildīdams savu viskija glāzi.

_ Biblbrokss un meitene! Tie divi, kas bija šeit!

Es nevienu neatceros. Pagātne ir izdomājums, lai izskaidrotu…

Iebāz to zini kur, atcirta Brēkāksts un izskrēja ārā, lietū. Kuģa tur nebija. Lietus turpināja kulstīt dubļus. Nebija ne zīmes, kas norādītu, kur kuģis atradies. Viņš auroja lietū. Viņš pagriezās un skrēja atpakaļ uz būdu, bet atklāja, ka tā ir aizslēgta.

Visuma valdnieks mazliet pasnauda savā krēslā. Pēc brītiņa viņš jau atkal spēlējās ar zīmuli un papīru un jutās iepriecināts, atklājis, kā ar vienu var atstāt pēdas uz otra. Ārpusē turpināja skanēt dažādi trokšņi, bet viņš nezināja, vai tie bija īsti vai ne. Tad viņš nedēļu runāja ar savu galdu, lai redzētu, kā tas reaģēs.

30

Tonakt parādījis zvaigznes, žilbinoši mirdzošas un dzidras. Fords ar Arturu bija nogājuši vairāk jūdžu, nekā spēja saskaitīt, un beidzot apstājās atpūsties. Nakts bija vēsa un liega, gaiss tīrs, apakšēkas sajūtomātika pilnīgi klusa. Brīnišķīgs rāmums klāja pasauli, burvīgs miers, kas apvienojās ar meža liegajām smaržām, kukaiņu kluso čirkstēšanu un mirdzošo zvaigžņu gaismu, lai remdētu viņu satraukto garu.

Pat Fordu Prīfektu, kas bija redzējis vairāk pasauļu, nekā spēja saskaitīt garā pēcpusdienā, tas rosināja uz domām, vai šī nav visskaistākā pasaule, kādu viņš redzējis. Visu dienu viņi bija gājuši pa lēzeniem, zaļiem pakalniem un ielejām, ko bagātīgi klāja zāle, smaržīgas savvaļas puķes un vareni koki ar biezu lapotni; viņus bija sildījusi saule un atvēsinājušas vieglas vēsmiņas, un Fords Prīfekts savu apakšētas sajūtomātiku pārbaudīja arvien retāk un retāk un izrādīja arvien mazāk un mazāk sapīkuma par tās ieilgušo klusēšanu. Viņš sāka domāt, ka viņam šeit patīk.

Lai gan nakts gaiss bija vēss, viņi cieši un ērti gulēja zem klajas debess un atmodās dažas stundas pēc tam, kad parādījās viegla rasa, juzdamies atspirguši, bet izsalkuši. Fords «Tūkstošceļos» bija iebāzis savā somā dažas mazas maizītes, un viņi tās notiesāja brokastīs, pirms devās tālāk.

Līdz šim viņi bija klīduši pilnīgi uz labu laimi, bet tagad izlēmīgi devās uz austrumiem, jauzdami ja grasās izpētīt šo pasauli, ir jābūt kādai skaidrai izpratnei par to, no kurienes viņi atnākuši un kurp dodas.

īsi pirms pusdienlaika viņi ievēroja pirmo pazīmi, ka pasaule, uz kuras bija piezemējušies, nav neapdzīvota: viņus vēroja starp kokiem ieslēpusies seja. Tā izgaisa tajā pašā brīdī, kad viņi to ieraudzīja, un abiem bija radies priekšstats par cilvēkveida radību, kas ziņkāri grib viņus apskatīt, bet nav satraukta. Pusstundu vēlāk viņi pamanīja vēl vienu tādu seju un pēcāk atkal vienu.

Tad viņi iemaldījās plašā izcirtumā un pēkšņi apstājās.

Izcirtuma vidū stāvēja cilvēku grupiņa, kurā bija apmēram divi duči vīriešu un sieviešu. Tie mierīgi un klusi bija pavērsuši sejas pret Fordu un Arturu. Ap dažām sievietēm spiedās mazi bērni, un turpat līdzās vidēja pussagruvusi ierinda mazu, no dubļiem un zariem celtu mājokļu.

Fords un Arturs aizturēja elpu.

Garākais no vīriešiem šķita mazliet vairāk nekā piecas pēdas garš, viņi visi bija nedaudz saliekušies uz priekšu. Viņiem bija pagaras rokas un pazemas pieres, skaidras, spožas acis, ar kurām tie cieši un uzmanīgi uzlūkoja svešiniekus.

Redzot, ka iedzimtajiem nav ieroču un viņi netuvojas, Fords ar Arturu nedaudz atslāba.

Kādu bridi visi cieši skatījās cits uz citu, neviens pat lāga nepakustējās. Iezemiešus, kā likās, mulsināja atnācēji lai ari tie neiz-radīja agresijas pazīmes, viņi tomēr gluži skaidri neizteica nekādu uzaicinājumu.

Nekas nenotika. Veselas divas minūtes nekas turpināja nenotikt. Tad Fords nosprieda, ka pienācis laiks kaut kam notikt.

Sveiki, — viņš sacīja.

Sievietes ciešāk piekļāva sev bērnus.

Vīrieši joprojām tikpat kā nepakustējās, un tomēr viņi nepārprotami pauda, ka sveiciens nebija vēlams tas netika ņemts |aunā, tas tikai nebija vēlams.

Viens no vīriešiem, kas stāvēja nedaudz priekšā pārējai grupai un tādējādi varētu būt viņu vadonis, paspēra soli pretī atnācējiem. Viņa seja bija atturīga un mierīga, gandrīz rāma.

Agggāāggrrr ā ā rarr arrgg, — viņš klusām sacīja.

Tas Arturu pārsteidza nesagatavotu. Bija tik ļoti pierasts, ka visu, ko viņš dzirdēja, tūlīt zemapziņā iztulkoja ausī iemitinātā Bābeles zivtiņa, ka viņš bija mitējies to apzināties, un tās klātbūtni viņam tikai tagad atgādināja fakts, ka tā, kā likās, nedarbojās. Kaut kur smadzenēs bija uzzibsnījusi miglaina teiktā jēgas atblāzma, bet nekas tāds, ko varētu kaut cik skaidri saprast. Viņš minēja, nevilšus pareizi, ka šie cilvēki vēl nebija attīstījuši neko vairāk par pašiem trūcīgākajiem valodas pamatiem un Bābeles zivtiņa tādējādi nespēja palīdzēt. Viņš uzmeta acis Fordam, kas šajās lietās bija neizmērojami vairāk pieredzējis. .

Es domāju, Fords pusbalsī teica, ka viņš vaicā, vai mēs neiebilstu apiet apkārt gar ciema robežām.

Bridi vēlāk vīriešradījuma žests šķita to apstiprinām.

Rarrgg arrggg; argh argh (ā rā) rraarraā ag, turpināja vīriešradījums.

Lietas būtība, sacīja Fords, ciktāl es varu noprast, ir tāda, ka mēs esam laipni lūgti turpināt mūsu ceļojumu, kā vien mums patīk, bet, ja mēs apietu riņķi viņa ciemam, nevis ietu tam cauri, tas viņus visus darītu ļoti laimīgus.

Tad kā mēs rīkosimies?

Es domāju, padarīsim viņus laimīgus, Fords atbildēja.

Lēnām un vērīgi viņi apgāja apkārt izcirtumam. Šķita, ka šis

solis tika ļoti atzinīgi novērtēts no iezemiešu puses, jo tie viņiem viegli paklanījās un tad pievērsās savām darīšanām.

Fords un Arturs devās tālāk pa mežu. Dažus simtus jardus pēc izcirtuma viņi piepeši uzgāja mazu augļu kaudzīti, tā gulēja tieši ceļā ogas, kas izskatījās ārkārtīgi līdzīgas avenēm un kazenēm, un mīksti augļi ar zaļu mizu, kas izskatījās ārkārtīgi līdzīgi bumbieriem.

Līdz šim viņi bija izvairījušies no augļiem un ogām, kas gadījās ceļā, lai gan koki un krūmi bija nolīkuši no to smaguma.

Palūkojies uz to no šīs puses, Fords Prifekts bija teicis, augļi un ogas uz svešām planētām vai nu ļauj tev izdzīvot, vai ari liek nomirt. Tādējādi īstais brīdis, kurā sākt niekoties ar tiem, ir tad, kad tu mirsi, ja tā nedarīsi. Tādā veidā tu pasteidzies priekšā notikumiem. Veselīgas stopēšanas noslēpums ir ēst neveselīgu pārtiku.

Viņi ar aizdomām lūkojās uz kaudzīti ceļā. Ta izskaujas tik labi, ka no bada gandrīz uznāca reibonis.

Paskaties uz to no šī puses, sacīja Fords, mm…

Jā? atsaucās Arturs.

Es cenšos izdomāt pusi, no kuras uz to paskatīties tā, lai mums tie būtu jāapēd, teica Fords.

Lapu izraibinātā saules gaisma rotājās uz to priekšmetu mīkstās mizas, kas izskadjās līdzīgi bumbieriem. Priekšmeti, kas izskaūjās līdzīgi avenēm un zemenēm, šķita sulīgāki un gatavāki nekā visi citi, ko Arturs kādreiz bija redzējis. Pat saldējuma reklāmas te nestāvēja klāt.

Kāpēc mes tos neapedam un nedomājam pēc tam? viņš vaicāja.

Varbūt tas ir tas, ko viņi no mums grib.

Nu labi, paskaties uz to no šīs puses…

Tiktāl izklausās labi.

Aug|i ir šeit, lai mēs tos apēstu. Tas ir vai nu labi, vai slikti, viņi grib mūs vai nu pabarot, vai noindēt. Ja tie ir indīgi un mēs tos neēdīsim, viņi vienkārši mums uzbruks kādā citā veidā. Ja mēs neēdīsim, mēs jebkurā gadījumā zaudēsim.

Man patīk, kā tu domā, — Fords teica. — Tagad apēd vienu. Arturs svārstīgi pacēla vienu no tiem priekšmetiem, kas izskatījās līdzīgs bumbieriem.

-Es vienmēr esmu tā domājis, atminoties stāstu par Ēdenes dārzu, — sacīja Fords.

Ko?

Ēdenes dārzs. Koks. Ābols. Tas gabals, atceries?

Jā, protams, atceros.

Jūsu Dieva persona noliek ābeli dārza vidū un saka, dariet, (autiņi, ko vien gribat, ak, bet neēdiet ābolu. Ak, kads pārsteigums, viņi to apēd, un šis izlec no krūma, kliegdams, bļaudams: «Rokā ir!» Nebūtu nekādas starpības, ja viņi nepieskartos tam auglim.

Kāpēc ne?

Ja tev ir darīšanas ar kādu, kam patīk atstāt uz ietves cepures, zem kurām ir ķieģeļi, tu pilnīgi noteikti zini, ka viņš nepadosies. Beigās tik un tā dabūs tevi rokā.

Par ko tu runā?

Neņem galvā, ēd augļus.

Vai zini, šī vieta gandrīz izskatās pēc Ēdenes dārza.

Ēd augļus.

Ari šie vārdi skan diezgan līdzīgi.

Arturs nokoda kumosu no augļa, kas izskatījās lidzīgs bumbierim.

Tas ir bumbieris, viņš teica.

Dažus mirkļus vēlāk, kad viņi bija apēduši visu kaudzi, Fords Prifekts apgriezās apkārt un iesaucās:

Paldies! Liels paldies! Jūs esat ļoti laipni!

Viņi devās tālāk savu ceļu.

Paša fakta deļ (latiņu vai.).

Nākamās piecdesmit jūdzes savā ceļojumā uz austrumiem viņi laiku pa laikam atrada ceļā augļu velti, un, lai gan vēl reizi vai divas uz īsu brīdi starp kokiem pamanīja iezemiešu vīriešradījumu, nekad vairs nenonāca tiešā saskarsmē ar to. Un tomēr viņiem diezgan labi patika šie ļautiņi, kas pauda pateicību vienkārši par to, ka viņus netraucēja.

Augļi un ogas izbeidzās pēc piecdesmit jūdzēm, jo tur sākās jūra.

Tā kā nekur nebija jāsteidzas, viņi uzbūvēja plostu un pārbrauca jūrai pāri. Tā bija samērā mierīga, tikai kādas sešdesmit jūdzes plata, un lielā ūdens klaja šķērsošana šķita gana patīkama. Viņi piestāja zemē, kas bija vismaz tikpat skaista kā tā, kuru viņi bija atstājuši.

īsāk sakot, dzīve likās smieklīgi viegla, un ar bezmērķības un izolācijas problēmām viņi vismaz uz brīdi bija spējīgi tikt galā, nolemjot tas ignorēt. Kad alkas pēc sabiedrības kļūtu pārāk lielas, viņi zinātu, kur to atrast, bet šobrīd pietika ar apziņu, ka golgafrinča-mieši palikuši simtiem jūdžu aiz muguras.

Tomēr Fords Prifekts atkal sāka darbināt savu apakšētas sajūto-matiku. Tikai vienreiz viņam izdevās uzķert signālu, bet tas bija tik vajš un nāca no tik ārkārtīgi liela attāluma, ka nomāca viņu vairāk ncka klusums, kas citādi netika pārtraukts.

Paklausot mirkļa iedomai, viņi pagriezās uz ziemeļiem. Soļojuši nedēļām ilgi, viņi nonāca pie vēl vienas jūras, uzbūvēja vēl vienu plostu un vēlreiz šķērsoja lielu ūdens klaju. Šoreiz tas bija grūtāk, jo klimats kļuva aukstāks.

Arturu sāka mākt aizdomas, ka Fordam Prifektam piemīt mazohisma iezīmes pieaugošās ceļojuma grūtības šķita dodam viņam mērķa sajūtu, kuras citādi trūka. Viņš platiem soļiem nerimstoši devās uz priekšu.

Ceļojums uz ziemeļiem noveda viņus stāvu kalnu pakājē, no to plašuma un skaistuma aizrāvās elpa. Varenas, robotas, sniegiem klātas virsotnes valdzināja viņu sajūtas. Aukstums sāka kost kaulos.

Viņi ietīņājās dzīvnieku ādās un kažokos, kurus Fords Prifekts ieguva ar kāda paņēmiena palīdzību, ko reiz bija iemācījies no pārīša bijušo prelītu mūku, kas vadīja prāta sērfošanas kūrortu Hun-nijas kalnos.

Galaktika ir kā pieslānīta ar bijušajiem prelītu mūkiem, kas visi dzenas pēc naudas un varas, tāpēc ka psihiskās kontroles paņēmieni, ko Ordenis ir izstrādājis kā dievbijīgas disciplīnas veidu, atklāti sakot, ir sensacionāli, un neparasti daudz mūku atstāj Ordeni tieši pēc tam, kad ir pabeiguši dievbijības apmācību, un tieši pirms tam, kad viņiem jādod pēdējais solījums visu atlikušo dzīvi palikt ieslēgtiem mazās metāla kastēs.

Forda paņēmiens šķita sastāvam galvenokārt no īslaicīgas stāvēšanas nekustīgi un smaidīšanas.

Pēc brītiņa starp kokiem parādījās dzīvnieks — iespējams, briedis un piesardzīgi viņu vēroja. Fords turpināja smaidīt, viņa acis kļuva maigas un iemirdzējās, likās, ka viņš izstaro dziļu un vispārēju mīlestību, kas izpletās, lai apskautu dzīvo radību. Visu apkārtni tad pārņēma brīnišķīgs klusums, mierīgs un dzidrs tas izplūda no šī pārveidotā vīrieša. Briedis lēnītēm tuvojās, soli pa solim, līdz tas viņam jau gandrīz piebikstīja ar purnu, un tad Fords Prifekts pastiepās un pārlauza dzīvniekam kaklu.

— Feromonu kontrole, — viņš teica. — Tev tikai jāzina, kā izstrādāt pareizo smaržu.

31

Dažas dienas pēc piestāšanas šajā kalnainajā zemē viņi uzdūrās piekrastei, kas pa diagonāli aizstiepās no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem, monumentāli grandiozai piekrastei, ko rotāja dziļas, majestātiskas aizas, augstas ledus fjordu smailes.

Divas turpmākās dienas, mežonīgā skaistuma pārņemti, viņi kāpa un rāpās pāri klintīm un šļūdoņiem.

Artur! — piepeši iesaucās Fords.

Tā bija otrās dienas pēcpusdiena. Arturs sēdēja uz augstas klints, vērodams, kā pērkondārdoša jūra triecas pret klinšainiem zemesragiem.

Artur! Fords iekliedzās vēlreiz.

Arturs paskatījās uz to pusi, no kurienes bija atskanējusi Forda balss, tik tikko sadzirdama vējā.

Fords bija aizgājis izpētīt šļūdoni, un Arturs viņu tur atrada, pieplakušu pie milzīgas zila ledus sienas. Viņš bija sasprindzis uztraukumā — viņa skatiens uzšāvās līdz Artura acīm.

— Paskaties, — viņš sacīja, paskaties!

Arturs skatījās. Viņš redzēja masīvu zila ledus sienu.

— Jā, — viņš teica, tas ir šļūdonis. Es jau esmu to redzējis.

— Nē, — Fords nepiekrita, — tu esi uz to skatījies, bet neesi to redzējis. Paskaties!

Fords norādīja ledus sirds dziļumā.

Arturs pētoši lūkojās, bet neredzēja neko citu, kā vien neskaidras ēnas.

— Atkāpies no tā, neatlaidās Fords, paskaties vēlreiz.

Arturs atkāpās un paskatījās vēlreiz.

— Nudien nesaprotu, — viņš noteica un paraustīja plecus, — kas man būtu jāmeklē?

Un piepeši viņš to ieraudzīja.

— Tu to redzi?

Viņš to redzēja.

Viņa mute sāka runāt, bet smadzenes izlēma, ka tām vēl nav nekā, ko teikt, un muti atkal aizvēra. Tad smadzenes sāka cīnīties ar problēmu, ko izraisīja tas, uz ko, kā teica acis, tās skatījās, bet, to darot, smadzenes atslābināja kontroli pār muti, kas nekavējoties atkal atvērās.

Vēlreiz paceldamas žokli, smadzenes zaudēja kontroli pār viņa kreiso roku, kas tad sāka kustēties bezmērķīgā manierē. Kādu sekundi smadzenes mēģināja notvert kreiso roku, neatlaižot vaļā muti, un vienlaikus lūkoja domāt par to, kas bija aprakts ledū — droši vien tieši tāpēc kājas aizgāja savu ceļu un Arturs nokrita zemē.

Tas, kas izraisīja šo nervu drudzi, bija ēnu tīklojums ledū, apmēram astoņpadsmit collu dziļumā. Ja uz to lūkojās no pareizā leņķa, ēnas izkliedējās stingrās sveša alfabēta burtu kontūrās, katrs burts bija apmēram trīs pēdu augsts. Tiem, kas nemācēja lasīt magratejiešu valodā ari Arturam virs burtiem ledū bija iekārta sejas skice.

Tā bija veca seja, vāja un cienījama, rūpju sagrauzta, bet ne nelaipna.

Tā bija tā vīrieša seja, kas ieguva balvu par to, ka izveidoja piekrasti, uz kuras viņi tagad stāvēja.

32

Smalki smilksti piepildīja gaisu. Tie virpuļoja un kauca pa kokiem, iztraucējot vāveres. Daži putni satraukti aizlidoja projām. Troksnis lēkāja un skraidīja izcirtumā. Tas brēca, tas griezās ausīs, tas vispār kaitināja.

Kapteinis tomēr vientuļo dūdinieku uzlūkoja ar iecietīgu skatienu. Maz kas varēja iztraucēt viņa aukstasinību; patiesi, kad viņš reiz bija ticis pāri tam, ka purva nepatikšanu laikā ir pazaudējis savu grezno vannu, jaunā dzīve viņam sāka likties stipri piemērota. Lielā laukakmenī, kas zvilnēja izcirtuma vidū, bija izgrebts dobums, un tajā kapteinis ik dienu gozējās, kamēr kalpotāji apšļakstīja viņu ar ūdeni. Jāteic gan, ne sevišķi siltu ūdeni, jo viņi vēl nebija atraduši iespēju to sasildīt. Tas nekas, tas nāks ar laiku, un tikmēr pētnieku grupas pārlūkoja tuvus un tālus apvidus, meklējot karsto avotu, vēlams, jaukā lapu koku klajumā, un, ja vēl tas atrastos ziepju raktuvju tuvumā tā būtu pati pilnība. Tiem, kas iebilda, ka viņiem esot tāda sajūta, ka ziepes neatrod raktuvēs, kapteinis

bija uzdrošinājies izteikt domu, ka tas varbūt ir tāpēc, ka neviens nebija pietiekami centīgi meklējis, un šī iespēja tika negribīgi atzīta.

Nē, dzīve nudien šķita ļoti patīkama, un pats lieliskākais bija ap zināties, ka tad, kad tiks atrasts karstais avots, ko en suite* pilnīgos jauku lapu koku klajums, un kad pārpilnības stundā pāri pakalniem atbalsosies sauciens, ka ir atrasta ziepju raktuvju vieta, kas ražo piecsimt gabalus dienā, tā kļūs vēl jo patīkamāka. Bija ļoti svarīgi, lai ir lietas, kuras gaidīt ar prieku.

«Aimanu, aimanu, žņirks, aimanu, a-ū, ūū, čīks,» skanēja dūdas, palielinot kapteiņa jau krietni lielo labpatiku ar domu, ka tagad kuru katru bridi tās varētu apklust. Tas bija kas tāds, ko viņš ari gaidīja ar prieku.

«Kas vēl ir patīkams?» viņš sev vaicāja. Nu, ārkārtīgi daudz kas: sarkanie un zeltītie koki, tagad, kad tuvojās rudens; mierīgā šķēru šņirkstēšana dažas pēdas no viņa vannas, kur pārītis frizieru vingrinājās savās prasmēs, izmantojot snaudošu reklāmas mākslinieku un viņa asistentu; saules gaisma, kas atspīdēja no sešiem spīdīgiem tālruņiem, sarindotiem gar viņa akmenī tēstās vannas malu. Vienīgais, kas šķita jaukāks par tālruni, kas visu laiku nezvanīja (vai patiesi vispār nezvanīja), bija seši tālruņi, kas visu laiku nezvanīja (vai patiesi vispār nezvanīja).

Un tomēr pats jaukākais bija visi laimīgi murdošie cilvēku simti, kas lēnām sapulcējās izcirtumā ap viņu, lai vērotu pēcpusdienas komitejas sanāksmi.

Kapteinis rotaļīgi iedunkāja pa knābi savai gumijas pīlītei. Pēcpusdienas komitejas sanāksmes viņš bija ļoti iecienījis.

* Turpinājumā (franču vai.). Elt

Ari citas acis vēroja sanākošo pūli. Pašā izcirtuma malā augstu kokā tupēja Fords Prifekts, nesen atgriezies no svešzemju ārēm. Pēc sešus mēnešus ilgā ceļojuma viņš bija kalsns un veselīgs, viņa acis dzirkstīja, viņš bija uzvilcis ziemeļbrieža ādas mēteli; viņa bārda bija tik bieza un seja tik iedegusi kā kantri dziedātājam.

Viņi ar Arturu Dentu jau gandrīz nedēju vēroja golgafrinča-miešus, un Fords bija nospriedis, ka pienācis laiks mazliet uzjundīt notikumus.

Tagad izcirtums bija pilns. Simtiem vīriešu un sieviešu laiskojās, tērzēdami, ēzdami augļus, spēlēdami kārtis un vispār nepiespiesti pavadot laiku. Viņu treniņtērpi tagad bija netīri un pat saplēsti, bet viņiem visiem bija nevainojami ieveidoti mati. Fords jutās apmulsis, redzot, ka daudzi piestūķējuši savus treniņtērpus pilnus ar lapām, un prātoja, vai tā būtu siltumizolācija pret tuvojošos ziemu. Forda acis samiedzās. Viņus taču piepeši nevarēja ieinteresēt botānika, vai ne?

Šo pārdomu vidū pāri kņadai pacēlās kapteiņa balss.

Labi, viņš sacīja, es vēlētos saukt šo sanāksmi pie kārtības, ja tas vispār ir iespējams. Vai nevienam nav iebildumu? Viņš labsirdīgi pasmaidīja. Pēc minūtes. Kad jūs visi būsiet gatavi.

Runāšana pakāpeniski norima, un izcirtums noklusa, izņemot dūdinieku, kas likās atrodamies kādā mežonīgā un neapdzīvojamā muzikālā pasaulē. Daži cilvēki, kas atradās tuvākajā apkārtnē, pasvieda dūdiniekam dažas lapas. Ja tam bija kāds iemesls, tad Fordam Prifektam tas šobrīd paslīdēja garām nepamanīts.

Maza ļaužu grupiņa bija savākusies ap kapteini, un viens no viņiem izrādīja nepārprotamu vēlmi runāt. Viņš piecēlās, nokremšļojās un vērās prom tālumā, it kā lai pavēstītu ļautiņiem, ka pēc mirkļa viņš pievērsīsies tiem.

Pūlis, protams, bija piesaistīts, un visi viņam pievērsa skatienus.

Sekoja klusuma bridis, kuru Fords uzskatīja par pareizo dramatisko bridi, lai veiktu savu uznācienu. Vīrietis pavēra muti, lai

runātu.

Fords nokrita no koka.

Sveicināti, — viņš teica.

Pūlis saviļņojās.

Ai, mans dārgais! iesaucās kapteinis. Vai tev ir līdzi sērkociņi? Vai šķiltavas? Kaut kas tamlīdzīgs?

Nē, — Fords atbildēja, nedaudz apmulsis. Tas nebija tas, ko viņš bija gaidījis. Viņš nosprieda, ka labāk būs, ja ciešāk turēsies pie savas tēmas.

Nē, man nav, viņš turpināja. Nav sērkociņu. Tā vietā atnesu jums jaunumus…

Zēl, — sacīja kapteinis. — Tie mums visiem ir beigušies, vai zini. Nedēļām neesmu ticis pie karstas vannas.

Fords nedomāja novērsties no temata.

Es jums atnesu jaunumus, viņš teica, — atklājumu, kas varētu jūs interesēt.

Vai tas ir darba kārtībā? — atcirta vīrietis, ko Fords bija pārtraucis.

Fords pasmaidīja platu kantri dziedātāja smaidu.

Ei nu, ko tu! viņš teica.

Ļoti žēl, sapīcis sacīja vīrietis, bet, runājot kā vadības konsultantam ar daudzu gadu stāžu, man tomēr jāuzstāj, ka ir ļoti svarīgi ievērot komitejas kārtības rulli.

Fords pārlaida skatienu pūlim.

Viņš ir jucis, vai zināt, viņš sacīja. Sī taču ir aizvēsturiska planēta.

Vērsies pie priekšsēdētāja! atcirta vadības konsultants.

Šeit nav priekšsēdētāja, paskaidroja Fords, te ir tikai gulētājs vannā.

Vadības konsultants nosprieda, ka īgnums šajā situācijā nepieciešams vairāk par visu.

Sauc to par priekšsēdētāju, viņš īgni sacīja.

Kāpēc nesaukt to par gulētāju? Fords pavaicāja.

Tev acīmredzami nav sajēgas par modernām biznesa metodēm, — sacīja vadības konsultants, neatmetot īgnumu vecmodīgās augstprātības labā.

Un tev nav sajēgas par to, kur atrodies, — atbildēja Fords.

Kājās pielēca meitene ar asu balsi un nekavējoties laida to

darbā.

Aizverieties, jūs abi, viņa sauca, es vēlos likt galdā ierosinājumu!

Tu domāji likt ierosinājumu uz laukakmens, ķiķināja frizieris.

Kārtību, kārtību! vaukšķēja vadības konsultants.

Nu labi, noteica Fords, paskatīsimies, kā jums sokas.

Viņš smagi atslīga pret zemi, lai noskaidrotu, cik ilgi spēj savaldīties.

Kapteinis samierinoši nokrekšķējās.

Es vēlētos saukt pie kārtības, viņš laipni sacīja, piecsimt septiņdesmit trešo Mežvārgvikas kolonizācijas komitejas sanāksmi…

«Desmit sekundes,» Fords konstatēja, no jauna pielēkdams kājās.

Tas nav nopietni, viņš iesaucās. Piecsimt septiņdesmit trīs komitejas sanāksmes, un jūs vēl neesat pat pie uguns tikuši!

Ja tu pacenstos, teica meitene ar griezīgo balsi, izpētīt darba kārtības lapu…

Darba kārtības akmeni, laimīgi trallināja frizieris.

Paldies, es uz to jau norādīju, murmināja Fords.

… tad… tu… redzētu… meitene apņēmīgi turpināja, ka mums šodien ir friziera Uguns attīstības apakškomitejas ziņojums.

Ai… ā, sacīja frizieris ar pamuļķa izskatu, kas pazīstams visā Galaktikā un nozīmē «Ē, vai nākamā otrdiena derēs?».

Nu labi, — sacīja Fords, mezdamies viņam virsū. Ko jūs esat izdarījuši? Ko grasāties darīt? Kādas ir jūsu domas par uguns attīstību?

Nu, es nezinu, sacīja frizieris. Viss, ko viņi man iedeva, bija pārītis žagaru…

Tad ko tu ar tiem esi izdarījis?

Frizieris nervozi paurķējās treniņtērpa augšdaļā un tad pasniedza sava darba augļus Fordam.

Fords pacēla tos gaisā, lai visi redzētu.

Cirtojamās knaibles, — viņš teica.

Pūlis aplaudēja.

Neuztraucieties, — sacīja Fords. — Ari Roma netika nodedzināta vienā dienā.

Pūlim nebija ne mazākās saprašanas, par ko viņš runā, bet viņiem tas tomēr ļoti patika. Viņi aplaudēja.

Tu, protams, acīmredzami esi pilnīgi naivs, sacīja meitene. Kad būsi nostrādājis mārketingā tikpat ilgi, cik es, gan sapratīsi, ka pirms var izstrādāt kādu jaunu produktu, ir jāveic pienācīga izpēte. Mums jānoskaidro, ko cilvēki grib no uguns, kā viņi pret to izturas, kāds viņiem ir priekšstats par to.

Pūlī valdīja spriedze. Ļaudis gaidīja no Forda kaut ko briniš-ķīgu.

— Iebāz to sev degunā, viņš teica.

— Tā ir tieši tā lieta, kas mums ir jāzina, uzstāja meitene. Vai cilvēki grib uguni, ko var lietot nazāli?

Vai gribat? Fords vaicaja pūlim.

Jā! daži laimīgi kliedza.

Nē! citi taurēja vēl skaļāk.

Viņi nezināja, viņi tikai domāja, ka tas ir lieliski.

Un ritenis, kapteinis ieminējās, kā paliek ar to riteņa lietu? Tas izklausās pēc šausmīgi interesanta projekta.

Ai, atbildēja mārketinga meitene, tur mums radušās dažas grūtības.

Grūtības? iesaucās Fords. Grūtības? Kā tu to domā, grūtības? Tas ir pats vienkāršākais aparāts visā Visumā!

Mārketinga meitene viņam uzmeta īgnu skatienu.

Nu labi, Gudreļa kungs, viņa teica, ja jau esi tik gudrs, tad pasaki mums, kādā krāsā tam jābūt.

Pūlis kļuva mežonīgs. «Viens punkts mājinieku komandas labā,» tas domāja. Fords paraustīja plecus un atkal apsēdās.

Visvarenais Zārkvon, viņš teica, vai neviens no jums neko nav izdarījis?

It kā atbildot viņa jautājumam, no izcirtuma ieejas piepeši atskanēja trokšņainas klaigas. Pūlis nevarēja vien noticēt tam, cik daudz izklaides iespēju viņi dabū šajā pēcpusdienā: izcirtumā iemaršēja armijas nodaļa, kurā bija apmēram ducis Golgafrinčamas 3. pulka formastērpu atliekās tērptu vīru. Kāda puse no viņiem vēl aizvien nesa nīcināvētāja šautenes, pārējiem tagad bija šķēpi, kurus maršējot saskandināja. Viņi izskatījās iedeguši, veselīgi un braši, galīgi novārguši un notašķījušies. Šķindēdami tie apstājās un rībēdami ieņēma miera stāju. Viens no viņiem nokrita un vairs nepakustējās.

Kapteini, godātais! kliedza Otrais, jo viņš bija pulka komandieris. Lūdzu, atļaujiet ziņot, godātais!

Jā, labi, Otrais, esi sveicināts atgriežoties un tā joprojām. Vai atradāt kādus karstos avotus? kapteinis grūtsirdīgi jautāja.

Nē, godātais!

Tā jau domāju, ka neatradīsiet.

Otrais plašiem soļiem izgāja cauri pūlim un vannas priekšā salutēja ar šauteni.

Mēs esam atklājuši vēl vienu kontinentu!

Kad tas bija?

Tas atrodas aizjūras… Otrais atbildēja, zīmīgi samiedzot acis, uz austrumiem!

-Ā.

Otrais pagriezās pret pūli. Viņš pacēla savu šauteni virs galvas. «Tas būs lieliski,» domāja pūlis.

Mēs esam pasludinājuši tam karu!

Mežonīgi piekrišanas saucieni brāzās pār izcirtumu, pārsniedzot visas cerības.

Mazliet pagaidi, kliedza Fords Prifekts. Mazliet pagaidi! Viņš pielēca kājās un pieprasīja klusumu. Pēc brīža viņš to dabūja vismaz labāko klusumu, uz kādu varēja cerēt šādos apstākļos, un apstākļi bija tādi, ka dūdinieks spontāni sacerēja nacionālo himnu.

Vai šeit noteikti ir jābūt dūdiniekam? Fords pajautāja.

Ak jā, kapteinis atbildēja, mēs viņam esam piešķīruši dotāciju.

Fords apsvēra, vai nenodot šo ideju apspriešanai, bet ātri izlēma, ka tādā veidā iestājas ārprāts. Viņš aizlingoja dūdinieka virzienā labi notēmētu akmeni un pagriezās ar seju pret Otro.

Karu? viņš jautāja.

Jā! Otrais cieši un nicinoši skatījās uz Fordu Prifektu.

Pret kaimiņu kontinentu?

I Jā! Vispārējs karš! Karš, lai izbeigtu visus karus!

Bet tur neviens pat vēl nedzīvo!

«Ahā, interesanti,» domāja pūlis, «laba piezīme.»

Otrā skatiens lidinājās apkārt, neviena netraucēts. Šai ziņā viņa acis bija kā odu pāris, kas mērķtiecīgi laidelējas trīs collas no tava deguna un neļauj sevi iztraucēt rokas mājieniem, mušu pletnēm vai sarullētiem laikrakstiem.

Es to zinu, — viņš sacīja, bet kādu dienu dzīvos! Tāpēc mēs atstājām beztermiņa ultimātu.

Ko?

Un uzspridzinājām dažas militāras iekārtas.

Kapteinis izliecās no savas vannas.

Militāras iekārtas, Otrais? viņš izbrīnā sarauca pieri.

Kādu brīdi Otrais nezināja, kur likt acis.

Jā, godātais, potenciālas militāras iekārtas. Nu labi… teiksim, kokus.

Nedrošības mirklis bija garām viņa acis nu šaudījās pāri klausītājiem kā pletnes.

Turklāt mēs nopratinājām gazeli! viņš rēca.

Veikli iespiedis padusē savu nīcināvētāja šauteni, Otrais aizmar-šēja prom elles troksnī, kas tagad bija izcēlies visā ekstātiskajā pūlī. Viņš paguva paspert vien dažus soļus, kad ļaudis viņu panāca un aiznesa uz pleciem goda aplī apkārt izcirtumam.

Fords sēdēja un laiski dauzīja vienu pret otru pārīti akmeņu.

Un ko vēl jūs esat izdarījuši? viņš apjautājās pēc tam, kad bija norimusi šī godināšana.

Mēs esam likuši pamatus kultūrai, atbildēja mārketinga meitene.

Ak tā, norūca Fords.

Jā. Viens no mūsu režisoriem jau uzņem apburošu dokumentālo filmu par šī rajona vietējiem alu cilvēkiem.

Viņi nav alu cilvēki.

Viņi izskatās pec alu cilvēkiem.

Vai viņi dzīvo alās?

Nu…

Viņi dzīvo būdās.

Varbūt viņi savās alās veic kosmētisko remontu! pūlī iesaucās kāds jokupēteris.

Fords nikni viņam metās virsū.

Ļoti smieklīgi, viņš sacīja, bet vai jūs esat pamanījuši, ka viņi izmirst?

Atceļā Fords un Arturs bija uzgājuši divus pamestus ciemus un daudzu iezemiešu līķus mežos, kur viņi pēdējiem spēkiem bija aizvilkušies nomirt. Tie, kas vēl dzīvoja, bija vārgi un gurdeni, it kā ciestu drīzāk no kādas gara, nevis miesas slimības. Viņi kustējās kūtri un bezgalīgi grūtsirdīgi. Viņiem bija atņemta nākotne.

Izmirst! atkārtoja Fords. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

E… vai mums nevajadzētu viņiem pārdot dzīvības apdrošināšanu? — atkal iesaucās tas pats jokupēteris.

Fords izlikās viņu nedzirdam un vērsās pie visa pūļa.

Vai jūs varētu pacensties saprast, viņš sacīja, ka tikai kopš mūsu ierašanās viņi sāka izmirt!

Faktiski jau šajā filmā tas šausmīgi labi parādās, mārketinga meitene teica, un piedod to griezīgo niansi, kas raksturo patiešām lielisku dokumentālo filmu. Režisors ir ļoti nodevies savam darbam.

Viņam tādam jābūt, murmināja Fords.

Kā es secinu, meitene turpināja, pievērsdamās kapteinim, kas bija sācis snauduļot, nākamo filmu viņš grib uzņemt par jums, kapteini.

Vai patiešām? kapteinis uztrūcies jautāja. Tas ir briesmīgi jauki.

Viņš grib parādīt ļoti svarīgu aspektu, vai zināt, par atbildības nastu, pavēlniecības vientulību…

Kapteinis kādu brīdi kaut ko dungoja un dūca.

Nu, es to aspektu pārlieku neuzsvērtu, vai zināt, viņš beidzot sacīja. Cilvēks nekad nav viens, ja viņam ir gumijas pīlīte.

Viņš pacēla augšup pīlīti, un tā pūlī veica goda apli.

Vadības konsultants visu laiku bija sēdējis stingā klusumā, viņa pirkstu gali bija piespiesd pie deniņiem, lai norādītu, ka viņš gaida un varētu gaidīt visu dienu, ja būtu nepieciešams.

Šajā brīdī viņš izlēma, ka galu galā negaidīs visu dienu, tikai izliksies, ka pēdējās pusstundas nav bijis.

Viņš piecēlās kājās. Ja mēs uz brīdi varētu pievērsties finanšu politikas jautājumam, viņš kodolīgi iesāka.

Finanšu politika! pārsteigumā iesaucās Fords Prīfekts. Finanšu politikā!

Vadības konsultants viņam uzmeta tādu skatienu, ko būtu varējusi izturēt tikai zivs, kas var elpot arī ar plaušām.

Jā, finanšu politika… viņš atkārtoja, lūk, to es teicu.

Kā jums var būt nauda, Fords iekaisa, ja neviens nojums neko neražo? Nauda kokos neaug, vai zināt.

Ja jūs ļautu man turpināt…

Fords nomākti palocīja galvu.

Paldies. Kopš dažas nedēļas iepriekš mēs izlēmām pieņemt lapu par likumīgo maksāšanas līdzekli, mēs, protams, visi esam kļuvuši ārkārtīgi bagāti.

Fords neticīgi uzlūkoja pūli, kas, dzirdot šos vārdus, atzinīgi murmināja un alkatīgi aptaustīja lapu kušķus, ar kuriem bija piebāzti treniņtērpi.

Bet mēs arī esam, — turpināja vadības konsultants, — piedzīvojuši mazu inflācijas problēmu lapu pieejamības augstā līmeņa dēļ, un tas nozīmē to, ka pašreizējais kurss, kā es secinu, ir apmēram tāds, ka par trim lapu koku mežiem var nopirkt viena kuģa vestos zemesriekstus.

Pūli pāršalca satraukums. Vadības konsultants ar rokas mājienu viņus pieklusināja.

Tāpēc, lai novērstu šo problēmu, viņš turpināja, un noteiktu jaunu lapas vērtību, mēs grasāmies uzsākt intensīvu lapu iznīcināšanas kampaņu un… ē, nodedzināt visus mežus. Es domāju, ka jūs visi piekritīsiet, ka šajos apstākļos tā ir saprātīga rīcība.

Dažas sekundes šķita, ka sapulcējušies ļaudis par to nav īsti pārliecināti, līdz kāds pievērsa viņu uzmanību tam, cik ļoti tad palielinātos viņu kabatās esošo lapu vērtību. Mirkli vēlāk jau visi izkliedza prieka saucienus un sarīkoja ilgstošas ovācijas vadības konsultantam. Viņu vidū esošie grāmatveži ar prieku gaidīja ienesīgu rudeni.

Jūs visi esat jukuši, iesaucās Fords Prifekts.

Jūs esat pilnīgi ķerti, viņš papildināja iepriekšteikto.

Jūs esat bezcerīgu ārprātīgo bars, — viņš nespēja un nespēja rimt.

Noskaņojums sāka pavērsties pret Fordu. Tas, kas bija sācies kā teicama izklaide, tagad pūļa skatījumā bija izvērties vienā vienīgā zākāšanā, un, tā kā šī zākāšana pamatvilcienos bija vērsta pret viņiem, tā sāka apnikt.

Sajuzdama noskaņojuma maiņu, mārketinga meitene pievērsās Fordam.

Varbūt tagad pienāktos pajautāt, ko tādā gadījumā visus šos mēnešus esat darījuši jūs? viņa vaicāja. Tu un tas otrs cilvēks, kas jaucas citu darīšanās. Nojums nebija ne vēsts kopš tās dienas, kad ieradāmies šeit.

Mēs bijām ceļojumā, — sacīja Fords. — Mēģinājām kaut ko noskaidrot par šo planētu.

Ak, meitene šķelmīgi noteica, tas neizklausās sevišķi produktīvi.

Nē? Nu labi, dārgā, man ir jaunumi. Mēs esam atklājuši, kāda ir šīs planētas nākotne.

Fords gaidīja, ka šis paziņojums atstās iespaidu. Taču neatstāja. Viņi nezināja, par ko svešinieks runā.

Viņš turpināja.

Lai ko jūs visi turpmāk izlemtu darīt, tas neko nenozīmēs, -viņš turpināja. — Nodedziniet mežus, vienalga ko, tas nenieka nemainīs. Jūsu nākotnes vēsture jau ir notikusi. Jums ir divi miljoni gadu, un tas arī ir viss. Kad šis laiks paies, jūsu rase būs mirusi, beigta un pagalam, un pasaule no jums būs laimīgi tikusi vaļā. Atcerieties to, divi miljoni gadu!

Pūlis sapīkumā ņurdēja. Cilvēkiem, kas piepeši bija kļuvuši tik bagāti, nevajadzētu spiest klausīties šādu buldurēšanu. Varbūt viņi varētu iešķiebt šim puisim pāris lapu, un viņš aizietu.

Viņiem nevajadzēja raizēties. Fords jau cēli soļoja ārā no izcirtuma, piestādams vien tāpēc, lai pakratītu galvu Otrā virzienā, kas ar savu nīcināvētāju jau blieza uz tuvīnajiem kokiem.

Vienu reizi Fords atskatījās.

Divi miljoni gadu! viņš pateica un iesmējās.

Nu, mierinoši smaidīdams, sacīja kapteinis, vēl dažas reizes var pagūt ieiet vannā. Vai kāds nevarētu padot sūklīti? Man tikko tas pārkrita pāri vannas malai.

33

Kādu jūdzi nostāk, meža viducī, Arturs Dents bija pārāk dziļi iegrimis savā darāmajā, lai sadzirdētu tuvojamies Fordu Prifektu.

Viņa darāmais bija diezgan neparasts, proti: uz plata, plakana laukakmens viņš bija ieskrāpējis liela kvadrāta aprises un iedalījis tās sīkāk simt sešdesmit deviņos mazākos kvadrātos, pa trīspadsmit katrā malā. Viņš turklāt bija arī savācis kaudzīti pamazu, ieplakanu akmeņu un uz katra ieskrāpējis kāda burta kontūras. Pie laukakmens sēdēja pārītis saīgušu vīriešu izdzīvojušie iezemieši, kurus Arturs Dents centās iepazīstināt ar neparasto jēdzienu, kas iemiesots šajos akmeņos.

Līdz šim tas diez kā neveicās. Dažus akmeņus viņi bija mēģinājuši apēst, citus aprakt, bet pārējos aizmest projām. Beidzot Arturs bija iedrošinājis vienu iezemieti novietot pārīti akmeņu uz saskrāpētās plāksnes, taču pat vēl iepriekšējā dienā viņš bija sasniedzis vairāk. Šķita, ka līdztekus tam, ka šiem radījumiem strauji pasliktinājās noskaņojums, gluži tāpat pasliktinājās arī prāta spējas.

Mēģinādams viņus paskubināt, Arturs pats izlika uz dēļa vairākus burtus un tad centās iedrošināt iezemiešus tur pievienot vēl dažus.

Sekmes nepriecēja.

Fords klusi vēroja notiekošo, stāvēdams zem tuvīna koka.

Nē, — Arturs skaidroja vienam iezemietim, kas bezgalīgas nomāktības uzplūdos nupat bija pastumdījis dažus burtus, par Z pienākas desmit punkti, saproti, un uz šī lauciņa punktu summa trīskāršojas, tātad… paklau, es taču tev izskaidroju noteikumus… nē, nē, lūdzu, paklau, liec nost to žokļa kaulu… nu labi, sāksim no jauna. Un šoreiz mēģini koncentrēties.

Fords atspieda elkoni pret koku un roku pret galvu.

Ko tu dari, Artur? viņš klusītēm vaicāja.

Arturs satrūcies pacēla skatienu. Viņam piepeši sāka likties, ka tas viss varētu izskatīties mazliet muļķīgi. Viņš zināja tikai to, ka bērnībā šī spēle uz viņu bija pasakaini iedarbojies. Bet toreiz viss bija citādāk, pareizāk sakot, būs.

Es mēģinu iemācīt alu cilvēkiem spēlēt burtu loto, viņš atbildēja.

Viņi nav alu cilvēki, sacīja Fords.

Viņi izskatās pēc alu cilvēkiem.

Fords nesāka strīdēties.

Saprotu, viņš noteica.

Tas ir ellīgs darbs, — Arturs saguris teica. Vienīgais vārds, ko viņi zina, ir «ņerr», bet viņi to nemāk izrunāt pa burtiem.

Viņš nopūtās un atkal apsēdās.

Un ko tu ar to domā panākt? Fords apvaicājās.

Mums viņus jāpamudina evolucionēt! Attīstīties! Arturs dusmās uzsprāga. Viņš cerēja, ka saguruma nopūta, kurai sekoja dusmu lēkme, varētu kaut kā neitralizēt visu nomācošo muļķības

ezi

sajutu, no kuras viņš šobrīd cieta. Tā nenotika. Viņš atkal pielēca

kājās.

Vai tu spēj iztēloties, kāda pasaule varētu rasties no šiem…

kretīniem, ar kuriem kopā mēs te ieradāmies? viņš jautāja.

Iztēloties? saraukdams uzacis, pārprasīja Fords. Mums

nav jāiztēlojas. Mēs to esam redzējuši.

Bet… Arturs bezcerīgi vēcināja rokas.

Mēs to esam redzējuši, sacīja Fords, no tā nav glābiņa.

Arturs iespēra akmenim.

Vai tu viņiem izstāstīji, ko mēs esam atklājuši? viņš vaicāja.

Hmm? diezgan izklaidīgi norūca Fords.

Norvēģiju, sacīja Arturs. Slirtibirstpirta parakstu šjūdoni. Vai tu viņiem izstāstīji?

Kāda tam jēga? — Fords jautāja. Ko tas viņiem nozīmētu?

Nozīmētu? pārjautāja Arturs. Nozīmētu? Tu lieliski zini, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka šī planēta ir Zeme! Tas ir manas mājas! Seit ir tā vieta, kur es piedzimu!

Piedzimi? Fords prasīja.

Nu labi, piedzimšu.

Jā, pēc diviem miljoniem gadu. Kāpēc tu viņiem to neizstāsti? Ej un pasaki: «Piedodiet, es tikai vēlētos pievērst jūsu uzmanību faktam, ka pēc diviem miljoniem gadu es piedzimšu tikai dažu jūdžu attālumā no šejienes.» Redzēsi, ko viņi teiks. Viņi tevi uztrieks kokā un pieliks uguni.

Arturs drūmi klusēja.

Samierinies ar to, sacīja Fords, ka tavi senči ir tur tie mērgji, nevis šie nabaga radījumi.

Fords piegāja pie pērtiķcilvēkiem, kas gurdeni rakņājās pa akmens burtiem. Viņš pašūpoja galvu. Liec nost burtu loto, Artur, viņš teica, tas neizglābs cilvēku rasi, tāpēc ka šis bariņš

nebūs cilvēku rase. Cilvēku rase pašlaik sēž viņpus pakalna apkārt laukakmenim, uzņemot dokumentālas filmas par sevi.

Arturs saviebās.

Ir jābūt kaut kam, ko mēs varam darīt, — viņš sacīja un nodrebēja, juzdamies briesmīgi skumjš un atstāts, šeit, uz Zemes, kas šausminoši patvaļīgā katastrofa bija zaudējusi savu nākotni un kam tagad, kā likās, bija lemts pazaudēt arī pagātni.

Nē, — sacīja Fords, — nav nekā, ko mēs varētu darīt. Zemes vēsture nemainās, vai saproti, tieši šī ir Zemes vēsture. Vai nu tev patīk, vai ne, golgafrinčamieši ir cilvēki, no kuriem tu esi cēlies. Pēc diviem miljoniem gadu viņus iznīcinās vougoni. Vēsture nekad netiek mainīta, saproti, tā tikai sastāv no saderīgiem gabaliņiem kā mozaīkas attēls. Ir nu gan tā dzīvīte jocīga, vai ne?

Viņš pacēla Ž burtu un iesvieda to tālīnā ligustra krūmā, trāpot jaunam trusim. Trusis šausmās aizdrāzās prom un neapstājās, līdz tam uzbruka lapsa, kura to apēda, aizrijās ar kaulu un nomira pie strauta, kas pēc tam lapsu aizskaloja projām.

Nākamo nedēļu laikā Fords Prīfekts norija savu lepnumu un uzsāka attiecības ar meiteni, kas uz Golgafrinčamas bija strādājusi par personāldaļas speciālisti, un bija šausmīgi sarūgtināts, kad viņa piepeši aizmiga uz mūžiem, jo bija dzērusi ūdeni no dīķa, ko piesārņoja lapsas līķis. Vienīgā morāle, ko iespējams smelties no šī stāsta, ir tāda, ka cilvēkam nekad nevajag sviest Z burtu ligustra krūmā, taču diemžēl ir reizes, kad tas ir nenovēršami.

Tāpat kā lielākā daļa patiesi izšķirošu dzīves apstākļu, arī šī notikumu virkne Forda Prīfekta un Artura Denta acīm palika pilnīgi apslēpta. Viņi skumji lūkojās uz vienu no iezemiešiem, kas īgni grūstīja pārējos burtus.

Nabaga nolāpītais alu cilvēks, Arturs teica.

Viņi nav…

Ko?

Ai, neņem galvā.

Nožēlojamais radījums žēli iegaudojās un iesita pa akmeni.

Viņi tā ir tikai izšķieduši laiku, vai ne? Arturs jautāja.

A ā urgrrr, iezemietis murmināja un atkal dauzīja akmeni.

Evolūcijas gaitā viņus ir uzveikuši tālruņu sanitārapkopēji.

Erg, gr gr, grā! neatlaidās iezemietis, turpinādams dauzīt akmeni.

Kāpēc viņš visu laiku dauza akmeni? Arturs netika gudrs.

Es domāju, viņš droši vien grib, lai tu ar viņu atkal uzspēlētu burtu loto, Fords atbildēja. Viņš rāda uz burtiem.

Droši vien atkal uzrakstījis crzjgrdeldiedc, vecais nabadziņš. Es viņam visu laiku atkārtoju, ka vārdā crzjgrdeldiedc ir viens g.

Iezemietis atkal dauzīja akmeni.

Viņi palūkojās pāri tā plecam.

Viņiem iepletās acis.

Burtu juceklī daži bija izlikti skaidrā, taisnā līnijā.

Tie veidoja divus vārdus.

Sos vārdus:

Četrdesmit dim.

Grrrerg gā gā, paskaidroja iezemietis. Viņš dusmīgi aizmēza burtus un gāja kopā ar savu kolēģi pazvilnēt zem tuvējā koka.

Fords un Arturs viņu cieši uzlūkoja. Tad tikpat cieši uzlūkoja viens otru.

Vai tur bija rakstīts tas, kas man likās, ka tur bija rakstīts? -viņi abi vaicāja viens otram.

Jā, viņi abi atbildēja.

Četrdesmit divi, sacīja Arturs.

Četrdesmit divi, sacīja Fords.

Arturs pieskrēja pie abiem iezemiešiem.

Ko jūs mēģināt mums pateikt? viņš kliedza. Ko tam būtu jānozīmē?

Viens iezemietis uz zemes apmeta kūleni, pasvieda kājas gaisā, tad vēlreiz apmeta kūleni un aizgāja gulēt.

Otrs uzlēca kokā un apmētāja Fordu Prifektu ar kastaņiem. Lai kas viņiem būtu sakāms, viņi to jau bija pateikuši.

Vai zini, ko tas nozīmē? jautāja Fords.

Ne gluži.

Četrdesmit divi ir skaitlis, ko Dzijā Doma sniedza kā Galīgo atbildi.

Jā-

Un Zeme ir dators, ko Dziļā Doma konstruēja un uzbūvēja, lai atrastu Jautājumu, uz kuru ir Galīgā atbilde.

Tā mums teica.

Un dzīvā daba bija datora matricas sastāvdaļa.

Ja tu tā saki.

Es tā saku gan. Tas nozīmē, ka šie iezemieši, šie pērtiķcilvēki ir neatņemama datora programmas daļa, bet mēs un golgalrinča-mieši neesam.

Bet alu cilvēki izmirst, un golgafrinčamieši acīmredzami stāsies to vietā.

Tieši tā. Nu tad redzi, ko tas nozīmē.

Ko?

Sačakarēts, atbildēja Fords Prīfekts.

Arturs vērās sev apkārt.

Šai planētai ir pienākuši nāvīgi slikti laiki, viņš nopūtās.

Fords bridi lauzīja galvu.

Kaut kam tomēr ir jāsanāk, viņš beidzot bilda. Mārvins taču sacīja, ka viņš tavā elektroencefalogrammā var saredzēt Jautājumu.

Bet…

Iespējams, ka nepareizo vai izkropļotu pareizo jautājumu. Tomēr, ja mēs to varētu atrast, tas sniegtu kādu pavedienu. Es tikai neredzu, kā mēs to varētu izdarīt.

Klusās skumjās viņi klimta apkārt. Arturs apsēdās zemē un sāka raustīt zāles kumšķus, bet atklāja, ka tā nebija nodarbošanās, kurai viņš varētu no sirds nodoties. Šai zālei viņš nespēja noticēt, koki šķita bezjēdzīgi, viļņojošie pakalni likās viļņojam uz nekurieni, un nākotne šķita esam tikai tunelis, caur kuru jāizrāpjas.

Fords niekojās ar savu apakšētas sajūtomātiku. Tā klusēja. Viņš nopūtās un nolika to pie malas.

Arturs pacēla vienu burtu akmeni no sava paštaisītā burtu loto komplekta. Tas bija D. Viņš nopūtās un nolika to atkal zemē. Nākamais burts, ko viņš nolika līdzās pirmajam, bija S. Sanāca DS. Viņš nosvieda blakus vēl pārīti burtu. Gluži nejauši tie izrādījās S un U.

Dīvainas sakritības rezultātā iegūtais vārds nevainojami izteica to, kā Arturs tobrīd jutās. Viņš kādu bridi cieši uzlūkoja vārdu. Viņš nebija to salicis ar nodomu, tas bija nejaušs gadījums. Smadzenes gausi ieslēdzās pirmajā ātrumā.

Ford, viņš piepeši ierunājās, paklau, ja tas Jautājums ir iespiests manā elektroencefalogrammā, bet es to apzināti nejūtu, tam jābūt kaut kur manā bezapziņā.

Jā, es pieņemu, ka tā ir.

Varētu būt kāds veids, kā neapzināto modeli izvilkt gaismā.

Aktā?

Jā, ieviešot kādu nejaušu elementu, ko modelis var ietekmēt.

Kā tad?

Piemēram' uz aklo izvelkot burtus ārā no maisa.

Fords pielēca kājās.

Spīdoši! — viņš iesaucās. Tad izrāva no somas savu dvieli un, veikli sasiedams dažus mezglus, pārveidoja to maisā.

Pilnīgs vājprāts, — viņš sacīja, — absolūtas blēņas. Bet mēs to izdarīsim, tāpēc ka tās ir spīdošas blēņas. Ašāk, ašāk!

Saule godbijīgi aizslēpās aiz mākoņa. Nokrita dažas skumjas lietus lāsītes.

Viņi visus atlikušos burtus sakrāva vienā kaudzē un tad iemeta maisā. Viņi sakratīja maisu.

Labi, teica Fords, aizver acis. Velc tos ārā. Ašāk, ašāk. Nu ašāk taču!

Arturs aizvēra acis un iegremdēja roku akmeņiem pilnajā dvielī. Viņš samaisīja akmeņus, trīs izvilka ārā un pasniedza Fordam. Fords nolika tos uz zemes tādā kārtībā, kādā saņēma.

C, I, K… Fords teica un samirkšķināja acis. Cik!

Man liekas, ka sanāk! viņš iesaucās.

Arturs pastūma viņam vēl trīs akmeņus.

I, R, D… Ird. Ai, varbūt nesanāk gan, noteica Fords.

Lūk, nākamie trīs.

E, V, I… Irdevi… Diemžēl tas neko nenozīmē.

Arturs izvilka no maisa vēl divus akmeņus. Fords tos nolika vietā.

Ņ, I, irdeviņi… Ir deviņi! kliedza Fords. Sanāk! Tas ir apbrīnojami, mums patiešām sanāk!

Šeit ir vēl, Arturs drudžaini svieda akmeņus ārā no maisa, cik ātri vien spēdams.

R, E, — sacīja Fords, — I, Z… Cik ir deviņi reiz… S, E, Š, I… Cik ir deviņi reiz seši… Viņš pieklusa. Ei, kur ir nākamais?

Viss, Arturs atbildēja, tas ir viss, kas tur bija.

Viņš apmulsis atkal apsēdās, parakņājās sasietajā dvielī, bet vairāk burtu nebija.

Tu gribi teikt, ka tiešām viss? jautāja Fords. Tas ir viss.

Deviņi reiz seši. Četrdesmit divi.

Tas ir viss. Tas ir viss, kas ir.

34

Parādījis saule un līksmi uzsmaidīja viņiem. Dziedāja putns. Silta vēsmiņa iešalcās kokos un pacēla puķu galvas, aiznesdama to smaržas mežā. Garām aizdūca kukainis, kas bija ceļā, lai darītu to, ko nu kukaiņi dara vēlā pēcpusdienā. Starp kokiem atskanēja līksmas balsis, brīdi vēlāk tām sekoja divas meitenes, kas pārsteigumā apstājās, ieraudzījušas Fordu Prīfektu un Arturu Dentu guļam uz zemes un raustāmies agonijā. Patiesībā viņi valstījās klusos smieklos.

Nē, neaizejiet, elsodams sauca Fords Prifekts, mēs pēc brīža jums pievienosimies!

Kas jums kaiš? — pavaicāja viena meitene. Viņa no abām bija garākā un slaidākā. Uz Golgafrinčamas viņa strādāja par jaunāko personāldajas speciālisti, bet viņai tas diez ko nebija paticis.

Fords saņēmās.

Piedodiet, viņš sacīja. Sveikas! Mēs ar manu draugu tikko apcerējām dzīves jēgu. Nenopietna nodarbe.

A, tas esi tu, meitene iesmejas. Tu nu gan šodien spēlēji teātri. Sākumā tas bija diezgan jautri, bet tad tu pārāk aizrunājies.

Vai patiešām? Nu jā…

Un kāpēc tas viss? pavaicāja otra meitene, apaļu seju un neliela auguma, kas uz Golgafrinčamas bija strādājusi par galveno mākslinieci mazā reklāmas kompānijā. Lai kādi būtu šīs pasaules trūkumi, viņa katru vakaru gāja gulēt, juzdamās tai dziļi pateicīga, jo, lai vai kādi pārsteigumi gaidītu no rīta, tās nebūs simts gandrīz identiskas, drūmi apgaismotu zobu pastas tūbiņu fotogrāfijas.

Kāpēc? Tam nav iemesla. Iemesla nav nekam, Fords Pri-fekts laimīgi atbildēja. — Nāciet un pievienojieties mums! Es esmu Fords, un tas ir Arturs. Mēs tieši grasījāmies kādu bridi pilnīgi neko nedarīt, bet tas var pagaidīt.

Meitenes skatījās uz viņiem, šaubu māktas.

Es esmu Agda, — garākā pateica, šī ir Mella.

Sveika, Agda, sveika, Mella, sacīja Fords.

Vai tu vispār runā? Mella jautāja Arturam.

Vispār jau jā, smaidot atteica Arturs, bet ne tik daudz kā Fords.

Labi.

Iestājās īsa pauze.

Ko tu domāji, — pavaicāja Agda, — sacīdams, ka mums ir atvēlēti aptuveni divi miljoni gadu? Es nesapratu, ko tu gribēji pateikt.

Ak tu runā par to… Tam nav nozīmes, Fords atbildēja. Pasauli tikai iznīcinās, lai atbrīvotu vietu hipertelpas apvedceļam, noteica Arturs un paraustīja plecus. Bet tas būs pēc diviem miljoniem gadu lai. nu kā, vougoni mēdz tā darīt.

Vougoni? Mella pārprasīja.

-Jā, jūs viņus nepazīstat.

Kā jums tas ienāca prātā?

Tam patiešām nav nozīmes. Tas ir tikai kā sapnis par pagātni vai nākotni, Arturs pasmaidīja un novērsa skatienu.

Vai tevi uztrauc tas, ka tevis teiktajā nav ne mazākās jēgas? -pavaicāja Agda.

Paklau, aizmirsti to, Fords sacīja, aizmirsti to visu. Nekam nav nozīmes. Paskaties, šī ir tik skaista diena, izbaudi to. Sauli, pakalnu zaļumu, upi tur ielejā, kvēlojošos kokus.

Pat ja tikai sapnis, tā ir loti drausmīga iedoma, sacīja Mella, — iznīcināt pasauli, lai uzbūvētu apvedceļu.

Ai, esmu dzirdējis par vēl sliktākām iedomām, atteica Fords. Es lasīju par vienu planētu septītajā dimensijā, ko starp-galaktiku bāra biljarda spēlē izmantoja par bumbu. To ieraidīja tieši melnajā caurumā. Nogalināja desmit miljardus cilvēku.

Tas ir neprāts, Mella nopūtās.

Jā, turklāt par to dabūja tikai trīsdesmit punktus.

Agda ar Mellu pārmija skatienus.

Paklausieties, Agda teica, šovakar pēc komitejas sanāksmes ir ballīte. Jūs varat atnākt, ja vēlaties.

Jā, labi, — Fords atsaucās.

Es arī vēlētos, Arturs viņam piebalsoja.

Daudzas stundas vēlāk Arturs ar Mellu sēdēja zemē un vēroja pāri vienmuji sarkanajai koku blāzmai paceļamies mēnesi.

Tas stāsts par pasauli, kas tika iznīcināta… — ierunājās Mella.

Pēc diviem miljoniem gadu, jā.

Tu to saki tā, it kā patiešām domātu, ka tas ir patiess.

Jā, es domāju, ka tā ir. Es domāju, ka es tur biju.

Mella apmulsusi pakratīja galvu.

Tu esi ļoti savāds, — viņa teica.

Nē, es esmu ļoti parasts, -! atbildēja Arturs, — bet esmu piedzīvojis dažus ārkārtīgi savādus notikumus. Varētu teikt, es ne tik daudz atšķiros, cik esmu nošķirts.

Un tā cita pasaule, par kuru runāja tavs draugs tā, kuru iegrūda melnajā caurumā?

Ai, par to es neko nezinu. Tas izklausās kā no grāmatas.

Kādas grāmatas?

Arturs pieklusa.

No «Galaktikas ceļveža stopētājiem», viņš beidzot atbildēja.

Kas tas ir?

Ai, vienkārši kaut kas, ko šovakar iesviedu upē. Nedomāju, ka vēl kādreiz to vēlēšos, sacīja Arturs Dents.

Content

Adamss Duglass Galaktikas ceļvedis stopētājiem-2. Restorāns Visuma galā

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

30

31

32

33

34