Adamss Duglass

Galaktikas ceļvedis stopētājiem-3 Dzīve, Visums un viss pārējais

Duglass Adamss

Galaktikas ceļvedis stopētājiem-3 Dzīve, Visums un viss pārējais

1

Šaušalīgs brēciens rīta agruma allaž pavēstīja, ka Arturs Dents ir pamodies un pēkšņi atcerējies, kur atrodas.

Arturu Dentu biedēja ne tik daudz tas, ka ala bija auksta, kā arī ne tas, ka tur bija mitrs un nelāgi oda, bet gan tas, ka ala atradās Izlingtonas vidū un autobuss nebija gaidāms vēl divus miljonus gadu.

Tā sakot, laiks ir vissliktākā vieta, kur apmaldīties, kā varēja apliecināt Arturs Dents, kas bija krietni daudz maldījies gan laikā, gan telpā. Apmaldoties telpā, vismaz atrodas kāds darbiņš.

Aizvēsturiskajā Zemē viņš bija iestrēdzis pēc sarežģītas notikumu virknes, kuras gaitā bija pamīšus laists gaisā un apvainots tik ērmīgos Galaktikas reģionos, kādi viņam pat sapņos nebija rādījušies, un, lai gan tagad Artura dzīve bija kļuvusi ļoti, ļoti, ļoti rimta, viņš joprojām bija uztraukts.

Viņš nebija laists gaisā nu jau piecus gadus.

Tā kā Arturs gandrīz nevienu nebija saticis, kopš pirms četriem gadiem bija šķīrušies viņa un Forda Prifekta ceļi, visu šo laiku viņš nebija arī apvainots.

Izņemot vienu reizi.

Tas bija noticis kādā pavasara vakarā pirms aptuveni diviem gadiem.

Drīz pēc krēslas iestāšanās atgriežoties savā alā, viņš pamanīja mākoņos plaiksnījām baismīgas gaismas. Viņš pagriezās un skatījās, pēkšņi ataustot cerībai sirdī. Atbrīvošana. Izglābšana. Avārijā cietušā nepiepildītais sapnis kuģis.

Kamēr viņš tā lūkojās, kamēr pārsteigts un satraukts cieši vērās debesīs, garš sudrabains kosmosa kuģis laidās lejup siltajā vakara gaisā, klusām, nesaceldams jezgu, izstiepdams garas kājas līganā tehnoloģijas baletā.

Tas liegi nolaidās uz zemes, un tā klusā dūkoņa norima kā vakara miera ieaijāta.

Pats no sevis izstiepās traps.

Staroja gaisma.

Lūkā parādījās slaids siluets. Tas nokāpa pa trapu un apstājās Artura priekšā.

— Tu esi stulbenis, Dent, tas nepiespiesti pateica.

Tas bija citplanētietis, ļoti citplanētisks. Tam bija citplanētieša dīvainais slaidums, citplanētieša dīvainā saplacinātā galva, citplanētieša dīvainās šaurās acis, izšķērdīgi krokotas zelta drānas ar citplanētieša dīvaino apkaklītes piegriezumu un blāvi pelēkzaļā citplanētieša āda, kas spīdēja tik spoži, kā vairums pelēkzaļo seju spēj spīdēt tikai ar milzum daudz vingrojumu un ļoti dārgu ziepju palīdzību.

Arturs stāvēja kā apstulbis.

Citplanētietis mierīgi skatījās tieši virsū.

Artura sākotnējās cerības un satraukumu acumirklī nomainīja izbrīns, un visvisādas domas tobrīd savā starpā cīkstējās par iespēju izmantot viņa balss saites.

— K-k..viņš teica.

B-b… ē… ū… — viņš piebilda.

K-ku… k-ka… kas? — viņš beidzot izmocīja un izmisis apklusa, juzdams sekas tam, ka, cik vien spēja atcerēties, ne ar vienu nebija runājis.

Citplanētiešu radījums mazliet sarauca pieri un ielūkojās, šķiet, kādā planšetes paveidā, ko turēja savā kalsnajā un izstīdzējušajā citplanētieša rokā.

Arturs Dents? — tas jautāja.

Arturs nevarīgi palocīja galvu.

Arturs Filips Dents? citplanētietis apsūdzoši norēja.

Ē… ē… jā… ē.!. ē, — apstiprināja Arturs.

Tu esi stulbenis, atkārtoja citplanētietis, īsts nejēga.

Ē…

Radījums apstiprinoši pamāja, dīvainā citplanētieša veidā pievilka ķeksīti uz planšetes un mundri devās atpakaļ uz kuģi.

Ē… — Arturs bezcerīgi izdvesa, — ē…

Pat nedomā! atcirta citplanētietis, uzsoļoja pa trapu, iegāja pa lūku un nozuda kuģī. Lūka aizvērās. Kuģis sāka dobji, pulsējoši dūkt.

Ē! Ei! kliedza Arturs un bezpalīdzīgi metās pie kuģa.

Mirkli uzgaidi! viņš sauca. Ko tas nozīmē? Ko? Uzgaidi!

Kuģis pacēlās, nomezdams savu svaru gluži kā apmetni, un īsu

brīdi karājās gaisā. Tas ērmoti uzvijās vakara debesīs, aizslīdēja caur mākoņiem, tos īsu bridi izgaismodams, un tad bija prom, atstādams Arturu neaptveramajos zemes plašumos lēkājam vientuļā un nevarīgā dejā.

Ko? viņš spiedza. Ko? Ko? Ei, ko? Atgriezies un atkārto!

Viņš lēkāja un mīņājās, līdz saļodzījās kājas, un kliedza, līdz iesmeldzās plaušas. Neviens neatbildēja. Neviens viņu nedzirdēja un nerunāja ar viņu.

Tikmēr citplanētieša kuģis jau dārdēdams devās pretī augstākajiem atmosfēras slāņiem ceļā uz šausminošo tukšumu, kas nedaudzos Visuma objektus nošķir citu no cita.

Kuģa iemītnieks, citplanētietis ar dārgo sejas krāsu, atzvēlās kuģa vienīgajā sēdeklī. Viņa vārds bija Ķeselnieks Bezgalīgi Paildzinātais. Viņš bija cilvēks ar mērķi. Tas nebija nekāds labais mērķis, to viņš būtu gatavs atzīt pats pirmais, bet tas vismaz bija mērķis un neļāva iesūnot.

Ķeselnieks Bezgalīgi Paildzinātais bija patiesībā ir viena no Visuma ļoti nedaudzajām nemirstīgajām būtnēm.

Tie, kas piedzimuši nemirstīgi, instinktīvi zina, kā ar to tikt galā, bet Ķeselnieks nebija viens no tiem. Patiesi, to rāmo izdzimteņu baru viņš jau sāka ienīst. Viņš nemirstību bija nejauši ieguvis kādā negadījumā, kurā bija iesaistīts iracionālo daļiņu paātrinātājs, paģiru lāpīšana un pāris gumijas žņaugu. Negadījuma detaļas nav svarīgas, jo nevienam nav izdevies precīzi atkārtot apstākļus, kādos tas notika, un daudzi, to mēģinot, beigās ir izskatījušies ļoti muļķīgi vai miruši, vai abējādi.

Ķeselnieks ar drūmu un nogurušu sejas izteiksmi aizvēra acis, stereoiekārtā uzlika vieglu džezu un iegrima pārdomās, ka tiktu ar to galā, ja nebūtu svētdienas pēcpusdienu, viņš patiesi tiktu ar to galā.

Sākumā tas bija jautri, viņš bija stāvokļa noteicējs, dzīvoja briesmu pilnu dzīvi, riskēja, no ienesīgiem ilgtermiņa ieguldījumiem ieguva kaudzi naudas un vispār visus velnišķīgi pārdzīvoja.

Tomēr tad viņš vairs nespēja izturēt svētdienas pēcpusdienas un to šausmīgo gurdenumu, kas sāk pārņemt ap pulksten 14:55, kad zini, ka jau esi gājis vannā vairāk, nekā vajag; lai cik cieši arī neblenztu uz kādu rindkopu avīzē, īstenībā to nekad neizlasīsi un neizmantosi tur aprakstīto revolucionāro jauno koku vainagu veidošanas tehniku; kamēr tu vērsies pulkstenī, tā rādītāji nežēlīgi pārvietosies uz pulksten četriem, un tev būs iestājies ilgais, drūmais dvēseles tējas laiks.

Ta viņam viss apnika. Līksmais smaids, ko viņš mēdza rādīt citu cilvēku bērēs, pakāpeniski izdzisa. Viņš sāka nicināt Visumu kopumā un ikvienu tajā dzīvojošo atsevišķi.

Nonācis šādā stāvoklī, viņš izdomāja savu mērķi, to, kas liks viņam doties uz priekšu, turklāt, cik noprotams, liks viņam doties uz priekšu mūžīgi. Mērķis bija šāds.

Viņš apvainos Visumu.

Proti, apvainos ikvienu, kas tur dzīvo. Individuāli, personiski, citu pēc cita un (to viņš patiešām nolēma panākt, lai ko ari tas maksātu) alfabētiskā secībā.

Kad cilvēki iebilda, kā tas reizēm notika, ka plāns ir ne vien aplams, bet patiesībā arī neiespējams, jo visu laiku dzima un mira tik daudz cilvēku, viņš tiem uzmeta caururbjošu skatienu un teica: Katram taču drīkst būt kāds sapnis, vai ne?

Un tā Ķeselnieks devās ceļā. Viņš apgādāja izturīgu kosmosa kuģi ar datoru, kas spējīgs apstrādāt visus nepieciešamos datus, lai varētu izsekot visām zināmā Visuma populācijas pārmaiņām un izstrādāt kuģa šausmīgi sarežģīto maršrutu.

Kuģis lidoja Saules sistēmas iekšējā orbītā, gatavojoties katapultēties apkārt saulei un izlēkt starpzvaigžņu telpā.

Dator! Ķeselnieks uzsauca.

Klausos, — nopīkstēja dators.

Kurp tagad?

Es to pašlaik aprēķinu.

Ķeselnieks brīdi vērās uz fantastiskajiem nakts dārgakmeņiem, miljardiem sīciņu dimanta pasauļu, kas pielēja ar gaismu bezgalīgo tumsību. Ikviena no tām, pilnīgi visas bija viņa maršrutā. Uz lielāko daļu no tām viņš dosies miljoniem reižu.

Viņš bridi iztēlojās savu maršrutu, savienojot visus punktus debesis, kā bērns savelk līnijas starp numurētiem punktiem, iegūstot kādu zīmējumu. Viņš cerēja, ka no kāda izdevīga skatpunkta Visumā varētu ieraudzīt ļoti, ļoti rupju vārdu.

Dators neskanīgi nopīkstēja, ziņojot, ka ir pabeidzis aprēķinus.

Folfanga, — tas teica un nopīkstēja.

Ceturtā pasaule Folfangas sistēmā, tas turpināja un vēlreiz nopīkstēja.

Paredzamais ceļojuma ilgums ir trīs nedēļas, tas turpināja un vēlreiz nopīkstēja.

Tur jāsatiekas ar mazu gliemi, tas pīkstēja, no Art ursfili pdenu ģints.

Esmu pārliecināts, — tas piebilda pēc īsas pauzes, kuras laikā pīkstēja, — ka tu esi nolēmis to nosaukt par tukšpauri muļķadesu.

Ķeselnieks kaut ko noņurdēja. Viņš mirkli vai pāris mirkļu vēroja majestātisko ainu aiz loga.

Domāju, ka nosnaudīšos, viņš paziņoja un vēl pajautāja, kādas tīkla zonas mēs šķērsosim tuvāko stundu laikā?

Dators nopīkstēja.

Kosmovideo, Saprātīgās filmas un Mājas smadzeņu kanāls, — tas sacīja un nopīkstēja.

Vai ir kāda filma, ko neesmu redzējis jau trīsdesmit tūkstošus reižu?

Nē.

Ek…

Ir «Nāves bailes kosmosā». To tu esi redzējis tikai trīsdesmit trīs tūkstošus piecsimt septiņpadsmit reizes.

Pamodini mani uz otro daļu.

Dators nopīkstēja.

Saldus sapņus! — tas sacīja.

Kuģis izgaisa nakti.

Pa to laiku uz Zemes sāka gāzt lietus. Arturs Dents sēdēja alā un piedzīvoja vienu no patiesi visdraņķīgākajiem vakariem dzīvē, domādams, ko varētu būt atbildējis citplanētietim, un sizdams mušas, kam arī bija draņķīgs vakars.

Nākamajā dienā viņš izgatavoja maisu no trušādas, jo domāja, ka tas varētu noderēt mantu glabāšanai.

2

Divus gadus vēlāk, kad Arturs iznāca no alas, ko sauca par mājām, līdz tai izdomās labāku vārdu vai ari atradis labāku alu, bija tīkams, jauks rīts.

Lai gan viņam atkal sūrstēja kakls no agrā rīta šausmu brēciena, noskaņojums piepeši bija kļuvis drausmīgi labs. Viņš cieši ietinās sadriskātajos ritasvārkos un starojoši uzsmaidīja dzidrajam ritam.

Gaiss bija tīrs un smaržīgs, garo zāli pie alas lieca viegla vēsmiņa, putni sačivinājās, taureņi glīti laidelējās apkārt, un visa daba šķita sazvērējusies būt pēc iespējas jaukāka.

Tomēr ne jau pastorālie jaukumi darīja Arturu tik līksmu. Viņam tikko prātā bija ienākusi brīnišķīga ideja, kā tikt galā ar šausmīgi vientuļo nošķirtību, murgiem, dārzkopības centienu izgāšanos un to, ka dzīvei šeit, uz aizvēsturiskās Zemes, trūkst jebkādu nākotnes izredžu, tā ir pilnīgi veltīga, proti, viņš sajuks prātā.

Arturs vēlreiz pasmaidīja un nokoda kumosu truša kājas, kas bija palikusi pāri no vakariņām.

Viņš dažas sekundes laimīgi košļāja un tad nosprieda oficiāli paziņot savu lēmumu.

Viņš izslējās taisni un skatījās tieši pasaules laukos un kalnos. Lai teiktais izklausītos nozīmīgāks, viņš iesprauda matos truša kaulu. Viņš plati izpleta rokas.

Es sajukšu prātā! viņš paziņoja.

Laba doma, sacīja Fords Prifekts, rāpdamies lejā no klints-bluķa, uz kura bija sēdējis.

Artura smadzenes kūleņoja. Žoklis veica presītes.

Es kādu laiku biju sajucis prātā, sacīja Fords, beigās no tā nebija nekāda labuma.

Artura acis riņķoja.

Vai redzi, Fords turpināja, …

Kur tu biji? kad Artura galva bija beigusi vingrot, viņš pārtrauca Fordu.

Tepat, atbildēja Fords, tepat blakus. Viņš plati uzsmaidīja savā, kā pats pareizi sprieda, tracinošajā manierē. Es tikai mazliet palaidu prātu brīvā vaļā. Domāju, ja pasaulei būšu vajadzīgs, tā sauks mani atpakaļ. Tā pasauca.

Viņš no savas nu jau stipri nonēsātās un noplukušās plecu somas izņēma apakšētas sajūtomātiku.

Vismaz, viņš sacīja, tā es domāju. Tā bija iedarbojusies. -Viņš to sakratīja. Ja tā bija viltus trauksme, es sajukšu prātā, -viņš teica, atkal.

Arturs pakratīja galvu un apsēdās.

Viņš pacēla skatienu.

Es domāju, ka tu esi miris… viņš vienkārši noteica.

Es ari tā vienu bridi domāju, Fords atsaucās, un tad uz pāris nedēļām nolēmu, ka esmu citrons. Visu laiku izklaidējos, lēkājot iekšā un ārā no džina ar toniku.

Arturs nokremšļojās, tad izdarīja to vēlreiz.

Kur, viņš jautāja, — tu…?

Atradu džinu ar toniku? — Fords bija apķērīgs. Es atradu mazu ezeriņu, kas domāja, ka ir džins ar toniku, un lēkāju pa to iekšā un ārā. Man vismaz tā likās, ka tas sevi uzskata par džinu ar toniku.

Varbūt, viņš piebilda ar platu smaidu, kuru ieraugot saprātīgi cilvēki būtu uz karstām pēdām uzkāpuši kokā, es to tikai iedomājos.

Fords gaidīja Artura reakciju, bet tas neuzķērās uz āķa.

Turpini, — viņš nosvērti teica.

Lieta tāda, vai saproti, — Fords klāstīja, ka nav jēgas sevi padarīt traku, visiem spēkiem izvairoties kļūt trakam. Tikpat labi var padoties un pietaupīt savu veselo saprātu vēlākam laikam.

Un šis esi saprātīgais tu, vai ne? prasīja Arturs. Es tikai apjautājos.

Es aizceļoju uz Āfriku, — Fords teica.

Jā?

Jā.

Kāda tā bija?

Un šī ir tava ala, vai ne? jautāja Fords.

Ē, jā, Arturs atbildēja. Viņš jutās ļoti savādi. Pēc gandrīz četriem pilnīgas nošķirtības gadiem viņš juta tādu prieku un atvieglojumu, redzot Fordu, ka gandrīz apraudājās. No otras puses, Fords bija cilvēks, kas drīz vien sāka kaitināt.

Ļoti jauka, Fords runāja par Artura alu. Tev tā noteikti riebjas.

Arturs nepūlējās atbildēt.

Āfrika bija ļoti interesanta, Fords stāstīja, es tur uzvedos ļoti savādi.

Viņš domīgi vērās tālumā.

Es sāku cietsirdīgi izturēties pret dzīvniekiem, viņš bezrūpīgi sacīja. Bet tas bija, viņš piebilda, I tikai vaļasprieks.

Ak ta, Arturs piesardzīgi sacīja.

Jā, Fords apliecināja. Es tevi neuztraukšu ar sīkumiem, jo tie…

Ko?

Tevi uztrauktu. Bet tevi varētu interesēt, ka es viens pats esmu atbildīgs par dzīvnieka, ko jūs vēlākajos gadsimtos pazināt kā žirafi, attīstīto formu. Un es iemācījos lidot. Vai tu man tici?

Pastāsti! — Arturs teica.

Pastāstīšu vēlāk. Es tikai pieminēšu, kas teikts ceļvedī..

Ē…?

Ceļvedī. «Galaktikas ceļvedī stopētājiem». Vai atceries?

Jā. Es atceros, ka to iesviedu upē.

Jā, sacīja Fords, — bet es to izzvejoju ārā.

To tu man nepateici.

Es negribēju, lai tu to iemet atpakaļ.

Nu skaidrs, atzina Arturs. Kas ir teikts?

Ko?

Kas ir teikts ceļvedī?

Ceļvedī teikts, ka lidošana ir māksla, Fords teica, vai drīzāk knifs. Knifs slēpjas prasmē mesties zemē un netrāpīt. — Viņš vārgi pasmaidīja. Tad pievērsa Artura uzmanību savu bikšu ceļgaliem un pacēla rokas, lai parādītu elkoņus. Tie bija viscaur saskrambāti un nobrāzti.

Līdz šim man nav diez kā veicies, — viņš sacīja un pastiepa roku. — Es ļoti priecājos tevi atkal redzēt, Artur, — viņš piebilda.

Arturs pēkšņā saviļņojuma un apjukuma uzplūdā pašūpoja galvu.

Es neesmu nevienu saticis gadiem ilgi, — viņš sacīja, — pilnīgi nevienu. Es knapi atceros, kā jārunā. Visu laiku aizmirstu vārdus. Es vingrinos, vai redzi. Es vingrinos, runādams ar… runādams ar… kas tie bija? Cilvēki domā, ka esi jucis, ja ar tiem sarunājies. Kā Džordžs Trešais.

Karaļi? — Fords minēja.

Nē, nē, atteica Arturs. — Tie, ar ko viņš mēdza sarunāties. Tie ir mums visapkārt, augstā debess. Es pats esmu iestādījis simtiem. Tie visi nomira. Koki! Es vingrinos, runādams ar kokiem. Un ko tas nozīmē?

Fords joprojām bija pastiepis roku. Arturs neizpratnē skatījās uz to.

Paspied! — Fords skubināja.

Sākumā Arturs pieskārās Forda rokai nervozi, kā baidīdamies, ka tā varētu izrādīties zivs. Tad viņš to sparīgi satvēra ar abām rokām, juzdams, kā viņu pārņem milzīgs atvieglojums. Viņš to kratīja un kratīja.

Pēc brīža Fords juta, ka ir nepieciešams atraisīties. Viņi uzkāpa tuvējā klintsbluķa virsotnē un pētīja apkārtējo ainavu.

Kas notika ar golgafrinčamiešiem? Fords pavaicāja.

Arturs paraustīja plecus.

Daudzi pirms trim gadiem nepārcieta ziemu, — viņš atbildēja, — un tie daži, kas izdzīvoja līdz pavasarim, sacīja, ka viņiem vajadzīgas brīvdienas, un aizpeldēja ar plostu. Vēsture liecina, ka viņiem jābūt izdzīvojušiem…

Ha, — noteica Fords, nu, nu. Viņš iespieda rokas sānos un vēlreiz palūkojās visapkārt uz tukšo pasauli. Piepeši Fordam radās enerģija un mērķis.

Mēs ejam, viņš satraukti sacīja un trīcēja no enerģijas pārpilnības.

Kur? Kā? prasīja Arturs.

Es nezinu, Fords teica, vienkārši jūtu, ka tagad ir īstais laiks. Kaut kas notiks. Mēs esam uz īstā ceļa.

Viņš pieklusināja balsi čukstā.

Esmu atklājis, — viņš sacīja, — traucējumus plūdumā.

Fords vērīgi lūkojās tālumā, izskatījās, ka viņam diezgan labi patiktu, ja vējš tagad dramatiski atglaustu viņa matus, bet vējš bija aizņemts, netālu kaitēdamies ar lapām.

Arturs lūdza atkārtot, ko viņš tikko bija teicis, jo nebija īsti sapratis jēgu. Fords atkārtoja.

Plūdumā? jautāja Arturs.

Telplaika plūdumā, sacīja Fords un, tā kā tobrīd uzpūta vēsmiņa, atieza zobus tai pretī.

Arturs pamāja un nokremšļojās.

Vai mēs runājam, — viņš piesardzīgi apvaicājās, — par vou-gonu veļasmašīnām vai par ko citu?

Par viesuli, sacīja Fords, telplaika nepārtrauktībā.

Ā! Arturs palocīja galvu. Tik tiešām? Tiešām? Viņš sabāza rokas ritasvārku kabatās un kompetenti lūkojās tālumā.

Ko? Fords nesaprata.

Ē, bet kas tur īsti tek? Arturs apjautājās.

Fords pikti paskatījās uz viņu.

Vai klausīsies? viņš izmeta.

Es jau klausījos, sacīja Arturs, bet neesmu drošs, ka ar to pietiek.

Fords viņu sagrāba aiz ritasvārku atlokiem un runāja tik lēni un skaidri, un pacietīgi, it kā būtu no telekompānijas grāmatvedības.

Šķiet, ka… — viņš teica, — ir nestabili… — viņš teica, — … — viņš teica, sablīvējumi audumā… viņš teica…

Arturs muļķīgi skatījās uz Forda satvertajiem ritasvārku atlokiem. Fords steidzīgi turpināja, pirms Arturs paspēja muļķīgo skatienu pārvērst muļķīgā piezīmē.

Ak tā, Arturs sacīja.

Jā, tā, apstiprināja Fords.

Viņi vieni paši stāvēja uz aizvēsturiskās Zemes pakalna un apņēmīgi vērās viens otram sejā.

Un ko tas ir izdarījis? Arturs jautāja.

Tas, Fords atbildēja, ir radījis nestabilitātes sablīvējumus.

Tiešām? — Arturs lāgā neticēja, bet viņa skatiens uz bridi pārstāja šaudīties.

Tiešām, sacīja Fords, vērdamies ar tikpat nekustīgu skatienu.

Labi, Arturs atzina.

Saproti? — Fords jautāja.

Nē, atteica Arturs.

Iestājās klusums.

Grūtības šajā sarunā, sacīja Arturs, kad pār viņa seju kā alpīnists, kas pārvar sarežģītu klinti, bija gausi pārvilkusies tāda kā domīga izteiksme, rada tas, ka tā ļoti atšķiras no citām, ko pēdējā laikā esmu risinājis. Tas, kā jau izskaidroju, galvenokārt bija ar kokiem. Tas nebija šādas. Varbūt izņemot dažas sarunas ar vīksnām, tās reizēm bija ļoti piņķerīgas.

Artur, — Fords teica.

Klausos! Jā? — Arturs atsaucās.

Vienkārši notici visam, ko es tev saku, un viss būs ļoti, ļoti vienkārši.

Ak tā. Nu, neesmu pārliecināts, ka es tam ticu.

Viņi apsēdās un sakopoja domas.

Fords izvilka apakšētas sajūtomātiku. Tā radīja neskaidrus dūcošus trokšņus, un vārgi mirgoja sīciņa gaismiņa.

Nosēdusies baterija? Arturs apjautājās.

Nē, sacīja Fords, telplaika audumā ir kustīgi traucējumi, virpulis, nestabilitātes sablīvējums, un tas ir kaut kur mūsu apkaimē.

Kur?

Fords gausi un līgani virzīja ierīci puslokā ap sevi. Piepeši uzliesmoja gaisma.

Tur! Viņš iesaucās, pastiepdams roku. Tur, aiz tā dīvāna!

Arturs paskatījās. Viņu pārsteidza ar samtu Peizlijas rakstā pārvilkts česterfilda stila dīvāns viņu priekšā. Arturs uz to skatījās, netikdams gudrs. Galvā radās trāpīgi jautājumi.

Kāpēc, viņš prasīja, šeit ir dīvāns?

Es taču tev teicu! — Fords kliedza, pielēkdams kājās. Viesulis telplaika nepārtrauktībā!

Un šis ir viņa dīvāns, vai ne? Arturs uztrausās kājās un ne visai optimistiski cerēja, ka atgriežas arī pie sajēgas.

Artur! Fords uzkliedza. Tas dīvāns tur atrodas telplaika nestabilitātes dēļ, un es tā centos izskaidrot, lai to uztvertu tavas galīgi atmiekšķētās smadzenes. Tas ir izskalots no nepārtrauktības, to atnesis telplaiks, vienalga, lai kā arī būtu, mums tas jānoķer, tas ir vienīgais veids, kā izkļūt no šejienes!

Viņš žigli norāpās no klints un aizmetās pāri laukam.

Jānoķer? Arturs murmināja un apjucis sabozās, kad ieraudzīja dīvānu laiskā solī traucamies pa zāli.

Pēkšņi aiz sajūsmas iekliedzies, viņš sparīgi nolēca no klints-bluķa un dedzīgi dzinās pakaļ Fordam Prīfektam un nesaprātīgajai mēbelei.

Lēkādami un smiedamies viņi mežonīgi joņoja pa zāli, viens otram izkliegdami norādījumus, lai virzītu dīvānu uz vienu vai otru pusi. Saule sapņaini apspīdēja līgano zāli, sīki pļavas dzīvnieciņi pajuka nost no ceļa uz visām pusēm.

Arturs jutās laimīgs. Viņš priecājās, ka reizi par visām reizēm viss noris tādā saskaņā ar plānu. Tikai pirms divdesmit minūtēm viņš bija nospriedis, ka sajuks prātā, un tagad jau dzinās pakaļ Česterfilda dīvānam pa aizvēsturiskās Zemes laukiem.

Dīvāns auļoja šurpu turpu un šķita vienlaikus gan tikpat stingrs kā koki, kad tas dažiem paslīdēja garām, gan tikpat miglains kā bangojošs sapnis, kad tas kā rēgs izslīdēja cauri citiem kokiem.

Fords un Arturs haotiski lēkāja dīvānam pakaļ, bet tas izvairījās? un izlocījās, it kā ievērotu sarežģītu matemātisku topogrāfiju —un tā ari bija. Viņi vēl dzinās pakaļ, bet tas draiskojās un riņķoja, tad piepeši pagriezās un nolaidās kā šķērsodams katastrofas grafika malu, un viņi tam gandrīz jau bija virsū. Noelšoties un iekliedzoties viņi uzlēca uz dīvāna, saule nozibsnīja un izdzisa, viņi izkrita cauri šķebinošam nekam un negaidīti nokļuva Lorda kriketa laukuma vidū, Sentdžonsvudā, Londonā, kur tuvojās 198… gada Austrālijas čempionāta pēdējā testa mača beigas un Anglijai vajadzēja tikai divdesmit astoņus izmetienus, lai uzvarētu.

3

Svarīgi Galaktikas vēstures Fakti. Pirmais.

(Pārpublicēts no «Zvaigzņu Diennakts Ziņotāja» «Populārās Galaktikas vēstures».)

Planētas Krikits debesis naktī ir visneinteresantākais skats visā Visumā.

4

Bija brīnišķīga un burvīga diena, kad Fords un Arturs čumur-mudžurā izkūleņoja no telplaika anomālijas un diezgan stipri atsitās pret nevainojamo zālienu Lorda laukumā.

Vētrainie aplausi gan nebija domāti viņiem, tomēr abi instinktīvi paklanījās, un viņiem paveicās, jo mazā, sarkanā, smagā bumbiņa, kurai patiesībā aplaudēja pūlis, pārsvilpa vien dažus milimetrus pāri Artura galvai. Pūlī kāds saļima.

Viņi no jauna nometās zemē, kas šķita pretīgi riņķojam apkārt.

Kas tas bija? nošņāca Arturs.

— Kaut kas sarkans, Fords atšņāca.

— Kur mēs esam?

— E, uz kaut kā zaļa.

Forma, — murmināja Arturs. Man jāzina, kāda tam ir forma.

Aplausus strauji nomainīja neveikla ķiķināšana. Simtiem cilvēku pārsteigumā aizrāvās elpa, viņi vēl nespēja izšķirties, vai ticēt tam, ko tikko bija redzējuši, vai neticēt.

Vai tas ir jūsu dīvāns? kāda balss jautāja.

Kas tas bija? čukstēja Fords.

Arturs pacēla skatienu.

Kaut kas zils, viņš sacīja.

Forma? — Fords jautāja.

Arturs atkal paskatījās.

Tam ir tāda forma, viņš uzšņāca Fordam, neganti saraucis uzacis, kā policistam.

Viņi vēl kādu laiku gulēja, pieplakuši pie zemes un saraukuši pieri varenās grumbās. Zilais priekšmets policista formā abiem uzsita uz pleca.

Nāciet, jūs abi, forma sacīja. Marš!

Šiem vārdiem uz Arturu bija elektrizējoša ietekme. Viņš pielēca kājās kā rakstnieks, kas dzird iezvanāmies tālruni, un uzmeta virkni izbiedētu skatienu apkārtnei, kas piepeši bija norimusi un kļuvusi diezgan šausminoši parasta.

Kur jūs to ņēmāt? — viņš uzbrēca policista formai.

Ko jūs teicāt? pārsteigtā forma nesaprata.

Šis ir Lorda kriketa laukums, vai ne? — Arturs izgrūda. — Kur jūs to atradāt, kā jūs to atdabūjāt šurp? Šķiet, viņš piebilda, pielicis roku pie pieres, ka man labāk nomierināties. — Viņš pēkšņi sakņupa Forda priekšā.

Tas ir policists, viņš teica. Ko lai dara?

Fords paraustīja plecus.

Un ko tu gribi? — viņš jautāja.

Es gribu, Arturs atbildēja, lai tu man pasaki, ka beidzamos piecus gadus esmu nosapņojis.

Fords atkal paraustīja plecus un izdarīja šo pakalpojumu.

Beidzamos piecus gadus tu esi nosapņojis, — viņš sacīja.

Arturs piecēlās kājās.

Viss kārtībā, virsniek, viņš sacīja, es esmu nosapņojis beidzamos piecus gadus. Pajautājiet viņam, viņš piebilda, norādīdams uz Fordu, viņš arī bija tai sapnī.

To pateicis, Arturs devās uz laukuma malu, notraukdams gružus no rītasvārkiem. Pēkšņi viņš ievēroja savus ritasvārkus un apstājās. Blenza uz tiem. Metās pie policista.

Kur es ņēmu šīs drēbes? — viņš gaudoja.

Viņš saļima un raustīdamies gulēja zālē.

Fords pašūpoja galvu.

Viņam bija divi miljoni neveiksmīgu gadu, viņš sacīja policistam, un viņi pa abiem uzvilka Arturu uz dīvāna un veda nost no laukuma, un tikai uz īsu brīdi viņus aizkavēja dīvāna pēkšņā pazušana pa ceļam.

Pūļa reakcijas uz to visu netrūka, un tā bija dažāda. Lielākā daļa nespēja to noskatīties un labāk klausījās radio.

Nu, šis ir interesants notikums, Braian, viens radio komentētājs sacīja otram. Es nedomāju, ka laukumā kāds būtu noslēpumaini materializējies kopš, hmm, kopš, nu, es nedomāju, ka tas vispār būtu noticis vai tā ir? Ko es varētu atcerēties?

Edžbastona, 1932. gads?

A, nu, toreiz notika tā…

Labi, Pīter, es domāju, Kanters stājās pretī Vilkoksam, kas devās izmest bumbu no tribīnes gala, kad kāds skatītājs piepeši skrēja tieši pāri laukumam.

Kamēr pirmais komentētājs to visu apdomāja, iestājās klusums.

Jā-ā… viņš sacīja. -Jā, tur patiesībā nav nekā sevišķi noslēpumaina, vai ne? Viņš patiesībā nematerializējās, vai ne? Tikai uzskrēja.

Jā, tas tiesa, toties viņš apgalvoja, ka laukumā esot redzējis kaut ko materializējamies.

Ahā, vai tiešām?

Jā. Spriežot pēc apraksta, aligatoru.

Ā, Un vai kāds cits bija to ievērojis?

Acīmredzot ne. Un neviens no viņa nespēja izdabūt pietiekami detalizētu aprakstu, tāpēc tika veikti tikai ļoti pavirši meklējumi.

Un kas notika ar to cilvēku?

Nu, man liekas, kāds piedāvājās aizvest viņu prom un uzcienāt ar pusdienām, bet viņš paskaidroja, ka esot jau paēdis, turklāt diezgan labi, tāpēc lieta tika izbeigta, un Vorikšīra uzvarēja ar trīs vārtiņu pārsvaru.

Tātad tas ne pārāk atgādina šo gadījumu. Tie, kas tikai tagad ir ieslēguši radio, droši vien gribēs uzzināt, ka, ē… divi vīrieši, divi samērā nevīžīgi ģērbušies vīrieši, un, jā, dīvāns — man liekas, čes-terfilda?

Jā, Česterfilda.

Tikko materializējās Lorda kriketa laukuma vidū. Bet šaubos, vai viņi gribēja nodarīt ko ļaunu, viņi izturējās ļoti miermīlīgi un…

Piedod, vai varu tevi uz bridi pārtraukt, Pīter, un pateikt, ka dīvāns tikko pagaisa.

Ak tā. Nu, tātad par vienu noslēpumu mazāk. Tomēr to noteikti varētu ierakstīt rekordu grāmatā, es domāju, it sevišķi tāpēc, ka tas notiek šādā dramatiskā spēles brīdī, kad Anglijai vajag tikai divdesmit četrus izmetienus, lai uzvarētu čempionātā. Vīrieši atstāj laukumu policista pavadībā, un es domāju, ka tagad visi nomierināsies un drīz vien turpināsies spēle.

Un nu, kungs, sacīja policists, kad viņi bija izgājuši cauri ziņkārīgo pūlim un noguldījuši Artura mierīgi nekustīgo augumu uz segas, varbūt jūs būtu tik laipns un man pastāstītu, kas jūs esat, no kurienes uzradāties un ko nozīmēja tā scēna?

Fords bridi kā sasparodamies skatījās zemē, tad iztaisnojās un notēmēja uz policistu tādu skatienu, kas līdzinājās triecienam no

katras collas sešu gaismas gadu attālumā, kas šķir Zemi un Forda mājas netālu no Betelgeizes.

Nu labi, Fords ļoti klusi sacīja, es izstāstīšu.

Nē, lai paliek, steigšus sacīja policists, tikai neļaujiet tam atkārtoties vēlreiz, lai kas tas būtu bijis. — Policists apgriezās un aizgāja prom, meklēdams kādu, kas nebūtu no Betelgeizes. Par laimi, laukums bija pilns ar tādiem.

Artura apziņa tuvojās augumam negribīgi, it kā no liela tāluma. Tā tur bija piedzīvojusi nelāgus laikus. Gausi un nervozi tā iegāja ķermenī un iekārtojās ierastajā vietā.

Arturs piecēlās sēdus.

Kur es esmu? viņš jautāja.

Lorda kriketa laukumā, — Fords pavēstīja.

Jauki, Arturs noteica, un viņa apziņa vēlreiz izgāja ārā, lai īsu brīdi atvilktu elpu. Ķermenis nogāzās atpakaļ zālē.

Desmit minūtes vēlāk viņš sakumpis sēdēja bufetē pie tējas tases, novārgušajā sejā sāka atgriezties krāsa.

Kā tu jūties? prasīja Fords.

Esmu mājās, Arturs aizsmacis atbildēja. Viņš aizvēra acis un alkaini ieelpoja tējas garaiņus, it kā tā būtu nu, pēc Artura domām, it kā tā būtu tēja, kas tā arī bija.

Esmu mājās, viņš atkārtoja, mājās. Šeit ir Anglija, tās ir mūsdienas, murgi ir beigušies. Viņš atkal atvēra acis un rimti pasmaidīja. Esmu tur, kur piederos, viņš emocionāli nočukstēja.

Domāju, ka jādara tev zināmas divas lietas, — sacīja Fords, pār galdiņu pasviezdams laikrakstu «Guardian ».

Esmu mājās, Arturs teica.

Jā. Fords piekrita. Viena ir tā, — Fords sacīja, norādīdams uz datumu avīzes augšpusē, ka Zeme tiks iznīcināta pēc divām dienām.

Esmu mājās, Arturs skandināja. Tēja, viņš teica, krikets, viņš tīksmi piemetināja, — nopļauts mauriņš, koka soli, baltas lina žaketes, alus kārbas…

Tad viņš lēnām pievērsās laikrakstam. Mazliet saraucis pieri, viņš piešķieba galvu.

Es šito jau esmu redzējis, Arturs teica. Tad skatiens lēnām pievērsās datumam, uz ko Fords norādīja, laiski bungodams ar pirkstiem. Seja uz pāris sekundēm sastinga un tad sāka izpildīt to šausmīgi lēnās sairšanas triku, ko pavasari tik iespaidīgi veic peldošie ledus gabali Arktikā.

Un otrā, sacīja Fords, — ir tā, ka tev, kā izskatās, bārdā ir kauls. Viņš izspļāva tēju.

Ārpus bufetes saule apspīdēja laimīgo pūli. Tā apspīdēja baltas cepures un sarkanas sejas. Tā apspīdēja augļu saldējumus un tos izkausēja. Tā apspīdēja bērneļu asaras, kuru augļu saldējumi bija tikko izkusuši un nokrituši no kociņa. Tā apspīdēja kokus, tā mirgoja uz ņirbošajām kriketa nūjām, tā dzirkstīja uz pilnīgi neparasta objekta, kas bija novietots pie aizsargvairoga un ko, šķiet, neviens nebija pamanījis. Tā apspīdēja Fordu un Arturu, kad viņi, miegdami acis, iznāca no pajumes un pētīja apkārtni.

Arturs drebēja.

Varbūt, viņš ierunājās, man vajadzētu…

Nē, Fords asi atteica.

Kā?

Nemēģini sevi sazvanīt!

Kā tu zināji?

Fords paraustīja plecus.

Bet kāpēc ne? Arturs neatlaidās.

Cilvēki, kas ar sevi runā pa telefonu, — Fords paskaidroja, neuzzina neko tādu, kas viņiem nāktu par labu.

Bet…

Paklau, Fords teica. Viņš pacēla iedomātu klausuli un uzgrieza iedomātu ciparnīcu.

Hallo? — viņš ierunāja iedomātajā mikrofonā. Vai tur ir Arturs Dents? Hallo, jā. Šeit runā Arturs Dents. Nenoliec klausuli!

Viņš vīlies skatījās uz iedomāto mikrofonu.

Viņš nolika klausuli, Fords sacīja, paraustīja plecus un kārtīgi nolika iedomāto klausuli atpakaļ uz iedomātā turekļa.

Šī nav mana pirmā laika anomālija, viņš piebilda.

Artura Denta sejā saīgušās izteiksmes vietā parādījās vēl saīgu-

šāka izteiksme.

Tātad mēs neesam tikuši cauri ar veselu ādu, viņš novilka.

Mēs pat nevaram teikt, — atbildēja Fords, ka tuvumā būtu kāds dermatologs.

Spēle turpinājās. Metējs tuvojās vārtiņiem lēkšiem, rikšiem un tad skriešus. Piepeši viņš pārvērtās roku un kāju ņudzeklī, no tā izlidoja bumbiņa. Atsitējs atvēzējās un aizsita to atpakaļ pāri aizsarg-vairogam. Forda acis sekoja bumbiņas trajektorijai un mazliet apmiglojās. Viņš sastinga, tad atkal vēroja bumbiņas lidojumu, un acis atkal apmiglojās.

Tas nav mans dvielis, — konstatēja Arturs, kas rakņājās truš-ādas somā.

Kuš! Fords aizrādīja. Viņš koncentrējoties pavērsa skatu uz augšu.

Man bija golgafrinčamiešu fizkultūriešu dvielis, Arturs turpināja, tas bija zils ar dzeltenām zvaigznēm. Šis nav mans.

Kuš! atkārtoja Fords. Viņš aizklāja vienu aci ar roku un skatījās ar otru.

Šis ir rozā, Arturs klāstīja, tas taču nav tavs, ko?

Es vēlos, lai tu beigtu tarkšķēt par savu dvieli, Fords teica.

Tas nav mans dvielis, Arturs neatlaidās, tieši to jau es cenšos…

Un tas bridis, kad es vēlos, lai tu par to beigtu tarkšķēt, -Fords drūmi noņurdēja, ir klāt.

Nu labi, sacīja Arturs, tūcīdams dvieli primitīvi sadiegtajā trušādas somā. Es saprotu, ka tas, iespējams, nav svarīgi kosmiskajā lietu mērogā, tomēr tas ir savādi, tas ari viss. Zilā dvieļa ar dzeltenām zvaigznēm vietā pēkšņi ir uzradies rozā.

Fords bija sācis uzvesties diezgan dīvaini, patiesībā drīzāk nevis sācis uzvesties diezgan dīvaini, bet sācis uzvesties tādā veidā, kas diezgan dīvaini atšķīrās no tiem savādajiem veidiem, kādos viņš parasti uzvedās. Lūk, ko viņš darīja. Nepievērsdams uzmanību savas rīcības apstulbinātajiem ļautiņiem, kas bija sapulcējušies ap laukumu, viņš enerģiski vēcināja rokas pāri sejai, aiz dažiem cilvēkiem noliecās, aiz citiem palēcās, tad stāvēja nekustīgs un stipri mirkšķināja acis. Pēc kāda laika viņš sāka zagšus lavīties uz priekšu, mulsi saverkšķījies kā leopards, kas nav pārliecināts, vai tā, ko viņš tikko ieraudzījis pusjūdzi tālāk karstā un putekļainā līdzenumā, gadījumā nav pustukša kaķu barības kārba.

Soma ari nav mana, Arturs piepeši ierunājās.

Forda koncentrēšanās burvestība bija pārtrūkusi. Viņš dusmīgs pagriezās pret Arturu.

Es nerunāju par savu dvieli, sacīja Arturs. Mēs noskaidrojām, ka tas nav mans. Taču soma, kurā es ieliku dvieli, kas nav mans, ari nav mana, lai gan tā ir ārkārtīgi līdzīga. Es personiski domāju, ka tas ir ārkārtīgi savādi, jo sevišķi tāpēc, ka to somu es pats izgatavoju uz aizvēsturiskās Zemes. Šie ari nav mani akmeņi, -viņš piebilda, no somas izvilkdams dažus plakanus, pelēkus akmeņus. Es veidoju interesantu akmeņu kolekciju, un šie nepārprotami ir ļoti garlaicīgi.

Pūlis saviļņojās uztraukumā, apslāpējot to, ko nu Fords pateica, atsaucoties uz iegūto informāciju. Kriketa bumbiņa, kuras lidojumam sekoja pūlis, iekrita tieši Artura noslēpumainajā trušādas somā.

Es teiktu, ka tas arī bija ļoti neparasts gadījums, Arturs teica, žigli aizvērdams somu un izlikdamies, ka meklē bumbiņu uz zemes.

Šaubos, vai tā ir šeit, — viņš sacīja puišeļiem, kas tūlīt sapulcējās apkārt, lai pievienotos meklējumiem, tā droši vien kaut kur aizripoja. Domāju, ka, lūk, tur. — Viņš nekonkrēti pamāja, tajā virzienā, kurā vēlējās viņus aizsūtīt. Viens puika zobgalīgi skatījās uz Arturu.

Vai ar jums viss kārtībā? puika apjautājās.

Nē, — sacīja Arturs.

Tad kāpēc jūsu bārdā ir kauls? puika prasīja.

Es to dresēju, lai tam patiktu atrasties tur, kur tas ielikts. -Arturs lepojās ar savu atbildi. Viņaprāt, tā bija īsti piemērota jaunu smadzeņu izklaidēšanai un stimulēšanai.

Ā, — novilka mazais zēns un, noliecis galvu sāņus, to apdomāja. Kā jūs sauc?

Dents, sacīja Arturs, Arturs Dents.

Tu esi stulbenis, Dent, sacīja zēns, īsts nejēga. — Zēns skatījās viņam garām uz kaut ko citu, lai parādītu, ka īpaši nesteidzas aizbēgt, un tad aizslāja, kasīdams degunu. Piepeši Arturs atcerējās, ka Zeme pēc divām dienām tiks sagrauta vēlreiz, un šoreiz tas viņu pārlieku nesāpināja.

Spēlē tika ievadīta jauna bumbiņa, saule turpināja spīdēt, un Fords turpināja lēkāt augšā lejā, purinādams galvu un mirkšķinādams acis.

Tev kaut kas ir padomā, vai ne? iejautājās Arturs.

Es domāju, Fords sacīja balsī, kuras intonāciju Arturs tagad jau pazina tādā pavēsta pilnīgi nesaprotamas ziņas, — ka, lūk, tur ir KCP.

Fords norādīja ar roku. Lai cik savādi būtu, virziens, kurā viņš norādīja, nebija tas, kurā viņš skatījās. Arturs palūkojās vienā virzienā, proti, uz aizsargvairogiem, un otrā uz spēles laukumu. Viņš palocīja galvu, tad paraustīja plecus. Un vēlreiz paraustīja plecus.

Kas? — viņš vaicāja.

KCP.

CP.

Un kas tas ir?

Kāda cita problēma.

Ā, labi, noteica Arturs un atslāba. Viņam nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, tomēr likās, ka tas nu ir beidzies. Nebija gan.

Lūk, tur, sacīja Fords, no jauna norādot uz aizsargvairogiem un skatoties uz laukumu.

Kur? prasīja Arturs.

Tur! atbildēja Fords.

Skaidrs kā diena, Arturs sacīja, kaut gan viņam nekas nebija skaidrs.

Tiešām skaidrs? Fords jautāja.

Ko? Arturs nesaprata.

Tu skaidri redzi, Fords pacietīgi prasīja, — KCP?

Man likās, tu teici, ka tā ir kāda cita problēma.

Tiesa gan.

Arturs pamāja lēni, uzmanīgi, ar ārkārtīgi muļķīgu sejas izteiksmi.

Un es gribu zināt, — Fords turpināja, — vai tev tā ir skaidri redzama.

Ak to tu gribi?

-Jā.

Kā tā izskatās? Arturs jautāja.

Kā lai es to zinu, tu muļķi? kliedza Fords. Ja tev tas skaidri redzams, tad pasaki man.

Arturs piedzīvoja to truli pulsējošo sajūtu tieši aiz deniņiem, kas bija raksturīga iezīme tik daudzām sarunām ar Fordu. Smadzenes slēpās kā pārbijies kucēns būdā.

Fords viņu saņēma aiz rokas.

KCP, viņš sacīja, ir kaut kas tāds, ko mēs nevaram saskatīt, nesaskatām vai ko smadzenes neļauj saskatīt, jo mēs domājam, ka tā ir kāda cita problēma. Tieši to nozīmē KCP. Kāda cita problēma. Smadzenes to vienkārši izdzēš, tā ir kā aklais plankums. Skatoties KCP tieši virsū, to nevar pamanīt, ja vien nav precīzi zināms, kas tā ir. Vienīgā cerība ir to negaidot pārsteigt, slepus paglūnot.

Ā, — Arturs teica, — tad tāpēc…

Jā, apstiprināja Fords, zinādams, ko Arturs grasās teikt.

… tu lēkāji augšā..

-Jā-

… lejā un mirkšķināji..

-Jā-

… un…

Domāju, ka tu esi sapratis.

Es to redzu, — sacīja Arturs, tas ir kosmosa kuģis.

Uz brīdi Arturu apstulbināja reakcija, ko izraisīja šī atklāsme. Pūlis sāka aurot, no visām pusēm skrēja cilvēki, tie kliedza, brēca, kūleņoja cits citam pāri. Viņš izbrīnīts pakāpās atpakaļ un bailīgi paskatījās apkārt. Tad viņš vēlreiz paskatījās apkārt un brīnījās vēl vairāk.

Satraucoši, vai ne? sacīja parādība. Tā ļodzījās Artura acu priekšā, lai gan patiesībā droši vien Artura acis ļodzījās parādības priekšā. Ļodzījās ari viņa mute.

K.. k… k… k… mute sacīja.

Man liekas, ka tava komanda tikko uzvarēja, parādība paziņoja.

K… k… k… k… atkārtoja Arturs un katru stostīšanās reizi uzsvēra, iedunkājot Forda Prifekta muguru. Fords satraukti vēroja kņadu.

Tu esi angļi, vai ne? parādība jautāja.

K… k… k… k… jā, Arturs atbildēja.

Nu, tava komanda, kā jau teicu, tikko uzvarēja. Sacīkstēs. Tas nozīmē, ka viņiem paliek pelni. Tev jābūt ļoti gandarītam. Jāteic, ka man diezgan labi patīk krikets, kaut gan es nevēlētos, lai kāds ārpus šīs planētas dzirdētu mani to sakām. Ak tu mūžs, noteikti ne.

Parādība plati pasmaidīja. Izskatījās, ka tas ir ļauns smaids, bet to nevarēja droši apgalvot, jo saule spīdēja parādībai tieši aiz muguras, ietverdama galvu žilbinošā oreolā un izgaismodama sudrabotos matus un bārdu bijību iedvesošā un dramatiskā veidā, kas nav pārāk saderīgs ar ļaunu smaidu.

Tomēr, parādība sacīja, tas viss pēc pāris dienām būs galā, vai ne? Lai gan, kā es tev teicu, kad pēdējoreiz tikāmies, man ļoti žēl. Tomēr kas būs bijis, tas būs bijis.

Arturs mēģināja runāt, bet atteicās no nevienlīdzīgās cīņas. Viņš vēlreiz piebikstīja Fordam.

Es domāju, ka noticis kas briesmīgs, sacīja Fords, bet tās ir tikai spēles beigas. Mums jātiek laukā. A, sveicināts, Slirstibirs-tpirt! Ko tu šeit dari?

niekojos vien, vecais vīrs nopietni sacīja.

Tas ir tavs kuģis? Vai vari mūs uz kaut kurieni aizvest?

Pacietību, pacietību, — vecais vīrs aizrādīja.

Labi, Fords teica. Tikai šī planēta ļoti drīz tiks sagrauta

Es to zinu, Slirstibirstpirts paziņoja.

Nu jā, es tikai gribēju uzsvērt jautājuma būtību, sacīja Fords.

Būtību esmu sapratis.

Un, ja tev šķiet, ka šobrīd patiešām gribi slamstīties pa kriketa laukumu…

Gribu.

Tad tas ir tavs kuģis.

Jā, ir.

Tā jau man likās. — Fords aizgriezās.

Labdien, Slirstibirstpirt! beidzot pateica Arturs.

Labdien, zemieti, Slirstibirstpirts atņēma sveicienu.

Galu galā, Fords noteica, mēs varam nomirt tikai vienreiz.

Vecais vīrs šos vārdus ignorēja un vērīgi uzlūkoja laukumu, viņa seju šķita atdzīvinām izteiksme, kam nebija nekāda acīmredzama sakara ar to, kas tur notika. Tur notika tas, ka cilvēki bija sapulcējušies plašā lokā ap laukuma centru. Ko tur saskatīja Slirstibirstpirts, zināms tikai viņam pašam.

Fords kaut ko dungoja. Tā bija tikai laiku pa laikam atkārtota viena nots. Viņš cerēja, ka kāds pajautās, ko viņš dungo, bet neviens nejautāja. Ja kāds būtu pavaicājis, viņš būtu teicis, ka visu laiku dungo Noela Kauarda dziesmas «Trakoju puiša dēļ» pirmo rindiņu. Tad Fordam aizrādītu, ka viņš dzied tikai dažas notis, un viņš atbildētu, ka skaidri saprotamu iemeslu dēļ, vismaz viņš tā cer, daļa «puiša dēļ» tiek izlaista. Viņš sapīka, jo neviens neuzdeva šo jautājumu.

Tomēr, viņš beidzot neizturēja, ja mēs drīz nelidosim prom, varēsim vēlreiz iepīties visā tajā trakumā. Un nav nekā, kas mani nomāktu vairāk par planētas iznīcināšanas ainu. Varbūt vienīgi atrašanās uz tās, kad tas notiek. Vai, viņš pusbalsī piebilda, vazāšanās pa kriketa spēlēm.

Pacietību, Slirstibirstpirts atkārtoja. Briest lielas lietas.

To tu teici, kad mēs tikāmies pēdējo reizi, aizrādīja Arturs.

Tā arī bija, Slirstibirstpirts teica.

Jā, tas tiesa, — Arturs atzina.

Tomēr šķita, ka briest tikai kaut kāda ceremonija. Tā bija iestudēta, domājot drīzāk par TV, nevis skatītājiem tribīnēs, un viss, ko viņi dzirdēja no savas atrašanās vietas, atskanēja no tuvēja radioaparāta. Fords bija kareivīgi neieinteresēts.

Viņš īgņojās, dzirdot paziņojumu, ka Anglijas komandas kapteinim tūdaļ tiks pasniegti pelni, saskaitās, uzzinājis, ka Anglija uzvarējusi jau nez kuro reizi, niknumā bļāva, saņēmis informāciju, ka pelni ir atliekas no kriketa vārtiņiem, un, kad viņu piedevām vēl aicināja stāties pretī faktam, ka minētie kriketa vārtiņi sadedzināti Melburnā, Austrālijā, 1882. gadā, lai pavēstītu par «Anglijas kriketa nāvi», viņš metās virsū Slirstibirstpirtam, dziļi ievilka elpu, bet kaut ko pateikt viņam neradās iespēja, jo vecā vīra tur vairs nebija. Viņš šausmīgi mērķtiecīgā gaitā bija aizsoļojis uz laukumu, matiem, bārdai un drānām plīvojot nopakaļ ļoti līdzīgi tam, kā būtu izskatījies Mozus, ja Sīnājā būtu bijis kārtīgi nopļauts mauriņš, nevis, kā to attēlo visbiežāk, degošs kalns.

Viņš ierosināja satikties pie kosmosa kuģa, — Arturs paziņoja.

Kas, pie zārkva mātes, tam vecajam muļķim padomā? — Fords aizsvilās.

Pēc pāris minūtēm pie kuģa satikties ar mums, Arturs paskaidroja un paraustīja plecus, norādot uz pilnīgu atteikšanos domāt. Viņi devās uz kuģi. Ausis uztvēra savādas skaņas. Viņi centās neklausīties, tomēr nevarēja nedzirdēt, ka Slirstibirstpirts žēlabaini pieprasa, lai viņam atdod sudraba urnu ar pelniem, jo tie bija, kā viņš sacīja, «vitāli svarīgi Galaktikas drošībai pagātnē, tagadnē un nākotnē», un tas izraisīja mežonīgu jautrību. Viņi nolēma to ignorēt.

To, kas notika pēc tam, viņi nevarēja ignorēt. Ar tādu troksni, it kā simt tūkstoši cilvēku teiktu «opā!», pēkšņi nez no kurienes tieši virs kriketa laukuma uzradās tēraudbalts kosmosa kuģis. Viegli dūkdams un izstarodams neizmērojamus draudus, tas karājās gaisā.

Tad kuģis brīdi stāvēja rāms, it kā gaidot, lai visi pievērstos savām ikdienas darīšanām un neveltītu tam vērību.

Tad kuģis izdarīja ko visai neparastu. Proti, tas atvērās un izlaida kaut ko pavisam neparastu, vienpadsmit visai neparastus priekšmetus.

Tie bija roboti, balti roboti.

Visneparastākais bija tas, ka tie ieradās pasākumam piemērotā apģērbā. Tie ne vien bija balti, bet arī nesa, kā izskatījās, kriketa nūjas, it kā ar to nebūtu gana, tie ari nesa, kā izskatījās, kriketa bumbiņas, it kā ar to nebūtu gana, tiem ap ikriem bija rievoti balti polsteri, kas bija neparasti, šķita, ka tajos iemontēti reaktīvie dzinēji, kas ļauj dīvaini civilizētajiem robotiem nolaisties no gaisā stāvošā kosmosa kuģa un nogalināt cilvēkus, un tieši to viņi darīja.

— Ei, — Arturs ierunājās, — šķiet, ka kaut kas notiek.

— Uz kuģi! — iesaucās Fords. =| Es neko negribu zināt, taisāmies ātrāk uz kuģi. Viņš sāka skriet. 1 Es negribu zināt, es negribu redzēt, es negribu dzirdēt, viņš skrienot kliedza, šī nav mana planēta, es neizvēlējos atrasties šeit, es negribu tikt iesaistīts, tikai dabūjiet mani prom no šejienes uz ballīti, kur būtu cilvēki, ar kuriem es spēju saprasties!

Laukumā bangoja dūmi un liesmas.

Nu, šodien šķiet piedalās kāda spēcīga pārdabiska brigāde… pie sevis laimīgi purpināja radio.

Tas, ko man vajag, — kliedza Fords, lai izskaidrotu iepriekšējos izteikumus, ir stiprs dzēriens un atbalsta grupa. Viņš turpināja skriet, apstādamies tikai uz bridi, lai sagrābtu Artura roku un aizvilktu viņu sev līdzi. Arturs bija iejuties savā parastajā lomā krīzes situācijā, proti, viņš stāvēja ar atkārušos žokli un ļāva tam visam brāzties pāri.

Tie spēlē kriketu, murmināja Arturs, klunkurēdams aiz Forda. — Es zvēru, ka tie spēlē kriketu. Es nezinu, kāpēc tie to dara, bet tieši to tie dara. Tie nevis vienkārši nogalina cilvēkus, tie met viņus gaisā, — viņš kliedza, — Ford, tie met mūs gaisā!

To būtu bijis grūti apšaubīt, nezinot Galaktikas vēsturi krietni labāk, kā Arturs ceļojumu laikā bija apguvis. Rēgainie, varmācīgie veidoli, ko varēja saskaut kustamies biezajā dūmu aizsegā, ērmīgi parodēja sitējus. Vienīgā atšķirība bija tā, ka ikviena bumbiņa, kam tie trāpīja, nokrītot zemē, uzsprāga. Jau pirmais sitiens bija izkliedējis Artura sākotnējo domu, ka tas varētu būt tikai Austrālijas margarīna ražotāju reklāmas triks.

Un tad, tikpat pēkšņi kā dīvainības bija sākušās, tas bija galā. Vienpadsmit baltie roboti ciešā ierindā pacēlās gaisā caur mutuļojošo mākoni. Vēl dažas reizes uzplaiksnīja liesmas, un tie iegāja baltajā kuģī, kas ar tādu troksni, it kā simt tūkstoši cilvēku teiktu «fu!», tūlīt bez pēdām pazuda tukšumā, no kura bija nokritis — «opā!».

Bridi valdīja šausmīgs, apdullinošs klusums, un tad no dūmu virpuļa parādījās Slirstibirstpirta blāvais stāvs, izskaudamies pēc Mozus vēl vairāk. Par spīti kalna ieilgušajai prombūtnei, tagad viņš vismaz soļoja pa degošu kārtīgi nopļautu zālienu.

Viņš mežonīgu skatienu vērās visapkārt, līdz ieraudzīja Artura Denta un Forda Prīfekta stāvu steidzīgi laužamies cauri pārbiedētajam pūlim, kas tobrīd panikā rosīgi bēga pretējā virzienā. Ļaudis nepārprotami atzina, ka šī bijusi neparasta diena, un īsti nezināja, uz kuru pusi pagriezties, ja tas vispār jādara.

Slirstibirstpirts enerģiski žestikulēja un kaut ko uzsauca Fordam un Arturam. Trijotne pamazām virzījās uz kuģi, kas joprojām stāvēja pie aizsargvairogiem un kuru acīmredzot vēl aizvien nebija ievērojis turpat panikā bēgošais pūlis, kam droši vien tobrīd netrūka savu problēmu.

Tie moka spoka sloka! Slirstibirstpirts kliedza savā smalkajā, trīcošajā balsī.

Ko viņš teica? elsdams Fords ar elkoņiem lauzās uz priekšu.

Arturs papurināja galvu.

«Tie ir…» vai kaut kā tā, viņš teica.

Tie roka spoka sloka! Slirstibirstpirts atkal iesaucās.

Fords un Arturs papurināja galvu.

Izklausās steidzami, Arturs nosprieda. Viņš apstājās un uzsauca:

Ko?

Tie moka spoka felnus! Slirstibirstpirts joprojām viņiem māja ar roku.

Viņš saka, teica Arturs, ka tie ir paņēmuši pelnus. Es domāju, ka to viņš saka. Viņi turpināja skriet.

E…? — Fords nesaprata.

Pelnus, — Arturs kodolīgi atteica. Sadegušo kriketa vārtiņu atliekas. Tā ir trofeja. Tas… — viņš elsa, acīmredzot… ir tas… ko tie… ir nākuši un paņēmuši. — Viņš mazliet papurināja galvu, kā cenšoties panākt, lai smadzenes iesēžas dziļāk galvaskausā.

— Savādi, ka viņš grib mums to pateikt, — atcirta Fords.

— Savādi, ka tie tos paņēma.

— Savāds kuģis.

Viņi bija pieskrējuši tam klāt. Savādi bija arī vērot, kā darbojas Kāda cita problēmas lauks. Viņi tagad varēja skaidri saskatīt kuģi, gluži vienkārši tāpēc, ka zināja tas atrodas tur. Tomēr bija pavisam skaidrs, ka neviens cits to nevarēja. Ne jau tāpēc, ka kuģis patiesībā būtu neredzams, vai kāda tikpat hiperneiespējama iemesla dēļ. Lai kaut ko padarītu neredzamu, nepieciešama tik bezgalīgi sarežģīta tehnoloģija, ka deviņsimt deviņdesmit deviņus tūkstošus miljonu deviņsimt deviņdesmit deviņus miljonus deviņsimt deviņdesmit deviņus tūkstošus deviņsimt deviņdesmit deviņas reizes no miljarda ir daudz vienkāršāk un efektīvāk aizmest to prom un iztikt bez tā. Ultraslavenais scientoburvis Efrafakss no Vogas reiz saderēja uz savu dzīvību, ka gada laikā spēs padarīt pilnīgi neredzamu lielo megakalnu Magramalu.

Pavadījis lielāko daļu gada, niekojoties ar milzīgiem luksovār-stiem un refraktoanulētājiem, un spektroapvedmātiku, viņš aptvēra, ka deviņās atlikušajās stundās to nepaveiks.

Tā viņš un draugi, un draugu draugi, un draugu draugu draugi, un draugu draugu draugu draugi, un daži ne tik labi draugi, kam sagadīšanās pēc piederēja liela zvaigžņu kravas pārvadāšanas firma, veica, kā tagad atzīst, smagāko nakts darbu vēsturē, un, bez šaubām, nākamajā dienā Magramals vairs nebija redzams. Efrafakss zaudēja derībās un tādējādi arī dzīvību tāpēc vien, ka pedantisks lēmējtiesnesis pamanīja: a) staigājot pa teritoriju, kur bija jābūt Magramalam, viņš nekur nepaklupa un nesalauza degunu; b) aizdomīgu papildu mēnesi.

Kāda cita problēmas lauks ir daudz vienkāršāks un efektīvāks, un — vēl labāk — to var vairāk nekā simt gadu darbināt ar vienu bateriju. Tas tāpēc, ka kcp pamatā ir cilvēku dabiskā tieksme neredzēt neko, ko viņi negrib redzēt, nav gaidījuši vai nevar izskaidrot. Ja Efrafakss būtu nokrāsojis kalnu rozā un ieslēdzis lētu un vienkāršu Kāda cita problēmas lauku, ļautiņi būtu kalnam pagājuši garām, apgājuši riņķī, pat pārgājuši pāri un vienkārši nebūtu pamanījuši, ka tas tur atrodas.

Un tieši tas bija noticis ar Slirstibirstpirta kuģi. Tas nebija rozā, bet, ja būtu bijis, tā būtu kuģa vismazākā vizuālā problēma, un cilvēki to vienkārši no sirds ignorēja.

Visneparastākais bija tas, ka kuģis tikai daļēji izskatījās pēc kosmosa kuģa ar vadības stabilizatoriem, raķešdzinējiem un avārijas lūkām un tā tālāk. Tas vairāk atgādināja mazu, otrādi apgrieztu itāliešu bistro.

Fords un Arturs skatījās uz kuģi ar izbrīnu un dziļi aizskartām jūtām.

Jā, es zinu, sacīja Slirstibirstpirts, aizelsies un satraukts steigdamies pie viņiem, bet tam ir iemesls. Nāciet, mums jādodas. Ir atgriezies kāds sens murgs. Mēs visi esam nolemti. Mums nekavējoties jābrauc prom.

— Man labpatiktos uz kādu saulainu vietu, — atsaucās Fords. Kopā ar Arturu viņš sekoja Slirstibirstpirtam kuģī, un abus tā

apmulsināja kuģa iekšpuse, ka notikumi ārpusē vairs nelikās svarīgi.

Klusu, nesaceldams kņadu, izstiepis savas garās kājas līganā tehnoloģiskajā baletā, no debesīm laukumā nolaidās kārtējais kosmosa kuģis, spīdīgs un sudrabains.

Tas viegli piezemējās. Tas izstiepa īsu trapu. Slaids, pelēkzaļš stāvs mundri izsoļoja ārā un tuvojās mazai cilvēku grupiņai, kas

bija sapulcējusies laukuma centrā, apkopdama dīvainajā slaktiņā cietušos. Tas pavirzīja cilvēkus sāņus, izstarodams vārdos neizteiktu autoritāti, un visbeidzot piegāja pie vīrieša, kas gulēja briesmīgā asiņu peļķē, no plaušām izelpodams un izklepodams pēdējo gaisu, Zemes medicīna nepārprotami viņam vairs nespēja palīdzēt. Stāvs klusām nometās blakus ceļos.

Arturs Filips Deodats? stāvs pavaicāja.

Šausmu pārņemts un apjucis vīrietis viegli pamāja.

Tu esi nekam nederīgs mūlāps, radījums čukstēja. Domāju, ka tev tas jāzina, pirms aizej.

5

Svarīgi Galaktikas vēstures fakti. Otrais.

(Pārpublicēts no «Zvaigžņu Diennakts Ziņotāja» «Populārās Galaktikas vēstures».)

Kopš šis Galaktikas rašanās lielas civilizācijas ir izveidojušās un sabrukušas, izveidojušās un sabrukušas, izveidojušās un sabrukušas tik bieži, ka ir diezgan vilinoši domāt, ka dzīvei Galaktikā jābūt

a) slimai ar kaut ko līdzīgu jūras slimībai kosmosa slimību, laika slimību, vēstures slimību vai tamlīdzīgi;

b) muļķīgai.

6

Arturam šķita, ka visas debesis piepeši pakāpjas sāņus un izlaiž viņus cauri.

Viņam šķita, ka viņa smadzeņu atomi un kosmosa atomi plūst cits caur citu.

Viņam šķita, ka viņu nes Visuma vējš un tas vējš ir viņš.

Viņam šķita, ka ir viena no Visuma domām un Visums ir viņa doma.

Cilvēkiem Lorda kriketa laukumā šķita, ka vēl viens Ziemeļlon-donas restorāns bija parādījies un pazudis, kā tik bieži notiek, un ka tā bija Kāda cita problēma.

Kas notika? čukstēja Arturs, juzdams neiedomājamu bijību.

Mēs pacēlāmies, — Slirstibirstpirts atbildēja.

Pārsteigtais Arturs klusu gulēja paātrinājuma sēdeklī. Viņš nebija īsti drošs, vai tikko saķertā kaite ir kosmosa slimība vai reliģija.

Jauks dzinējs, Fords teica, neveiksmīgi mēģinot apslēpt, cik ļoti viņu ir iespaidojis tas, ko tikko paveica Slirstibirstpirta kuģis, rotājumi gan dara kaunu.

Mirkli vai divus vecais vīrs klusēja. Viņš skatījās uz instrumentiem ar tādu sejas izteiksmi kā cilvēks, kas mēģina galvā pārveidot

Fārenheita grādus Celsija grādos, bet pa to laiku nodeg viņa māja. Tad Slirstibirstpirta seja noskaidrojās, un viņš bridi lūkojās plašajā panorāmas ekrānā savā priekšā, kur bija redzamas sudraba pavedieniem līdzīgas satriecoši sarežģītas zvaigžņu virknes.

Lūpas kustējās, it kā viņš censtos kaut ko izrunāt. Pēkšņā satraukumā skatiens atkal pievērsās instrumentiem, tomēr pēc tam viņš tikai ierasti sarauca pieri. Viņš atkal paskatījās ekrānā. Pataustīja sev pulsu. Uz bridi saviebās vēl stiprāk, tad atslāba.

Nevajag censties un izprast mašīnas, viņš sacīja, tās mani tikai uztrauc. Ko tu teici?

Rotājumi, atkārtoja Fords. Tie ir nožēlojami.

Dziji prāta un Visuma sirds pamatos, Slirstibirstpirts teica, tam ir iemesls.

Fords ātri aplaida acis apkārtnei. Viņš nepārprotami domāja, ka tas ir optimistisks skatījums.

Starta klāja interjers bija tumši zaļš, tumši sarkans, tumši brūns, šaurs un drūms.

Neizprotamā veidā līdzība ar mazu itāliešu bistro nebija beigusies pie lūkas. Mazi gaismas loki izcēla puķu podus, glazētas flīzes un visvisādas nepazīstamas misiņa mantiņas.

Ēnās derdzīgi vīdēja rafijā ietītas pudeles. Instrumenti, kas bija piesaistījuši Slirstibirstpirta uzmanību, šķita iemontēti betonā nostiprinātos pudeļu dibenos.

Fords pastiepa roku un pataustīja.

Viltots betons. Plastmasa. Viltotas pudeles nostiprinātas viltotā betonā.

«Prāta un Visuma sirds pamati var iet ieskrieties,» viņš nodomāja, «kas par mēsliem.» No otras puses, nevarēja noliegt, ka tas, kā kuģis bija kustējies, lika «Zelta sirdij» izskatīties pēc elektriskas plakandibenes.

Viņš piecēlās no sēdekļa. Nopurināja drēbes. Paskatījās uz Arturu, kas klusītēm dziedāja. Paskatījās ekrānā un tur neko nepazina. Paskatījās uz Slirstibirstpirtu.

Cik tālu esam aizlidojuši? viņš apjautājās.

Apmēram… Slirstibirstpirts atbildēja, apmēram divas trešdaļas no ceļa pāri Galaktikas diskam, es teiktu, aptuveni rēķinot. Jā, aptuveni divas trešdaļas, es domāju.

Savādi, Arturs klusi teica. — Jo tālāk un ātrāk cilvēks ceļo pa Visumu, jo vairāk šķiet, ka atrašanās vieta tajā nav diez cik būtiska, un dziļi dvēseles dzīlēs ielīst vai drīzāk no tām dek izsmelta…

Jā, ļoti savādi, piekrita Fords. Kurp mēs dodamies?

Mēs dodamies, Slirstibirstpirts paskaidroja, stāties pretim seniem Visuma murgiem.

Un kur tu mūs izlaidīsi?

Man vajadzēs jūsu palīdzību.

Super. Paklau, tu varētu mūs aizvest uz kādu vietu, kur izpriecāties, es cenšos izdomāt, kur, mēs varētu piedzerties un varbūt paklausīties īpaši velnišķīgu mūziku. Paga, es paskatīšos grāmatā. Viņš izvilka «Galaktikas ceļvedi stopētājiem» un pāršķirstīja tās rādītāja daļas, kas galvenokārt pievērsās seksam, narkotikām un rokenrolam.

No laika dūmakas ir pacēlies lāsts, sacīja Slirstibirstpirts.

Jā, tā jau es domāju, Fords teica. Ei, — viņš sacīja, nejauši uzdurdamies kādam šķirklim, Zimologija Ļumbumba, vai esi kādreiz viņu saticis? Trīskrūšainā padauza no Erotikona Seši. Daži uzskata, ka viņas erogēnās zonas sākas kādas četras jūdzes no reālā ķermeņa. Es gan tam nepiekritu, es saku, ka piecas.

Lāsts, Slirstibirstpirts sacīja. Galaktiku aprīs uguns un iznīcība, iespējams, ka Visumu tādēļ priekšlaikus piemeklēs gals. Es to saku nopietni, — viņš piebilda.

Izklausās pēc sliktiem laikiem, Fords teica. Ja paveiksies es būšu pietiekami piedzēries, leti to nepamanītu. Uz šejieni, viņš sacīja, bakstīdams ar pirkstu ceļveža ekrānā, doties būtu patiešām bīstami, un es domāju, ka mums tas jādara. Ko tu saki, Artur? Beidz bubināt mantras un pievērs uzmanību! Tu palaid garām svarīgas lietas.

Arturs pietrausās kājās no sēdekļa un pakratīja galvu.

Kur mēs dodamies? — viņš prasīja.

Stāties pretim seniem Visuma…

Kā tad, noteica Fords. — Artur, mēs dodamies Galaktikā papriecāties. Vai ar šo domu tu spēj samierināties?

Kas liek Slirstibirstpirtam izskatīties tik raižpilnam? Arturs jautāja.

Nekas, atbildēja Fords.

Iznīcība, atbildēja Slirstibirstpirts. Nāciet, viņš piemetināja negaidīti valdonīgā balsī, man jums daudz kas jāparāda un jāizstāsta.

Viņš piegāja pie zaļajām, dzelzī kaltajām vītņu kāpnēm, kas nez kāpēc bija novietotas starta klāja vidū, un sāka kāpt augšup. Arturs, saraucis pieri, sekoja.

Fords īgni iesvieda ceļvedi atpakaļ plecu somā.

Mans ārsts saka, man esot nepareizi veidots sabiedriskā pienākuma dziedzeris un dabisks morāles audu trūkums, viņš murmināja, un es tāpēc esot atbrīvots no Visumu glābšanas.

Tomēr viņš slāja nopakaļ pa kāpnēm.

Augšstāvā pavērās muļķīga aina, tā vismaz šķita, un Fords papurināja galvu, aizklāja seju ar rokām un atgāzās pret puķu podu, sašķaidīdams to pret sienu.

Centrālā skaitļošanas zona, nesatricināmi stāstīja Slirstibirstpirts. Seit tiek veikti visi aprēķini, kas kaut kādā veidā ietekmē kuģi. Jā, es zinu, pēc kā tas izskatās, bet faktiski tā ir sarežģīta četrdimensiju topogrāfiskā karte, kurā attēlota virkne ārkārtīgi komplicētu matemātisku funkciju.

Tas izskatās nožēlojami, sacīja Arturs.

Es zinu, pēc kā tas izskatās, Slirstibirstpirts teica un iegāja iekšā. Arturu tikmēr pēkšņi pārņēma neskaidra apjausma, ko tas varētu nozīmēt, bet viņš atteicās tai noticēt. «Nav iespējams, ka Visums tā darbotos,» viņš domāja, «tas nav iespējams. Tas,» viņš nodomāja, «būtu tikpat absurdi kā…» Viņš pārtrauca šo domu gājienu. Vairums patiešām absurdu lietu, ko viņš varēja iedomāties, jau bija notikušas.

Un šī bija viena no tām.

Tas bija liels stikla būris vai kaste faktiski istaba.

Tajā bija galds — garš galds. Tam apkārt aptuveni ducis Vīnes krēslu. Galds bija pārklāts ar netīru, sarkanbalti rūtainu galdautu. Vietām tas bija izraibināts ar cigarešu svilumiem, katrs, jādomā, precīzi aprēķinātā matemātiskā pozīcijā.

Uz galdauta atradās daži pusapēsti itāliešu ēdieni, norobežoti ar pusapēstām maizes standziņām un pusizdzertām vīna glāzēm, gar tiem gurdeni knakstījās roboti.

Tas viss bija pilnīgi mākslīgs. Robotu klientus apkalpoja robots viesmīlis, robots vīna pārzinis un robots zāles pārzinis. Mēbeles bija mākslīgas, galdauts mākslīgs, un katrs ēdiens nepārprotami spēja parādīt visas, teiksim, pollo sorpreso, mehāniskās īpašības, patiesībā tas neesot.

It viss piedalījās kopējā dejā sarežģītā darbību virknē, kur manipulēja ar ēdienkartēm, rēķinu bloknotiem, kabatas portfeļiem, čeku grāmatiņām, kredītkartēm, rokaspulksteņiem, zīmuļiem un papīra salvetēm, kas šķita pastāvīgi atrodamies uz varmācības robežas, bet patiesībā nekur tālāk netika.

Slirstibirstpirts iesteidzās iekšā un tad šķita laiski pavadām laiku ar zāles pārzini, kamēr viens no robotiem klientiem, autororijs, lēni paslīdēja zem galda, pieminēdams, ko viņš grasās izdarīt kādam puisim kādas meitenes dēļ.

Slirstibirstpirts aizņēma vietu, kas bija šādi atbrīvojusies, un pārlaida vērīgu skatienu ēdienkartei. Ierasto notikumu ritms ap galdu šķita netverami paātrināmies. Izcēlās strīdi, cilvēki uz salvetēm mēģināja pierādīt faktus. Viņi nevaldāmi žestikulēja un mēģināja izpētīt cita vistas gabalus. Viesmīļa roka uz rēķinu bloknota sāka kustēties ātrāk, nekā spēj cilvēka roka, un tad ātrāk, nekā spēj cilvēka acs. Temps kļuva straujāks. Drīz grupā valdīja ļoti liela, uzstājīga pieklājība, un pēc dažām sekundēm izskatījās, ka piepeši bija sasniegta vienprātība. Jaunas vibrācijas saviļņoja kuģi.

Slirstibirstpirts iznāca no stikla istabas.

Bistromātika, viņš sacīja. Visspēcīgākais skaitļošanas spēks, kas zināms parazinātnei. Nāciet informacionālo ilūziju telpā!

Viņš aiztraucās, aizvedot sev līdzi samulsušos ceļabiedrus.

7

BiatranaHakaia dzinēja ir brīnišķīga jauna metode, kā šķērsot plašus starpzvaigžņu attālumus, bīstami neķēpājoties ar neiespējamības koeficientiem.

Pati bistromātika vienkārši ir jauns, revolucionārs veids, kā izprast skaitļu uzvedību. Tāpat kā Einšteins novēroja, ka laiks nav absolūts lielums, bet ir atkarīgs no novērotāja kustības telpā, un ka telpa nav absolūta, bet gan atkarīga no novērotāja kustības laikā, tā tagad ir aptverts, ka skaitļi nav absolūts lielums, bet ir atkarīgi no novērotāja kustības restorānos.

Pirmais neabsolūtais skaitlis ir cilvēku skaits, kādam rezervēts galdiņš. Tas mainās pirmo trīs tālruņa zvanu uz restorānu laikā, bet pēcāk nav redzama saistība starp to un patiešām atnākušo cilvēku skaitu vai to cilvēku skaitu, kas pievienojas pēc izrādes (sacensībām, viesībām, koncerta), vai to cilvēku skaitu, kas aiziet, ieraugot klātpienācējus.

Otrais neabsolūtais skaitlis ir dotais ierašanās laiks, kas tagad ir pazīstams kā viens no tiem visdīvainākajiem matemātikas jēdzieniem, apgrieztsecizslēguma skaitlis, kura eksistences definīcija var būt viss cits, izņemot pašu skaitli. Citiem vārdiem, dotais ierašanās laiks ir tas bridis, kurā nav iespējams, ka kāds no viesību dalībniekiem ieradīsies. Apgrieztsecizslēgumiem tagad ir būtiska loma daudzās matemātikas nozarēs, tostarp statistikā un grāmatvedībā, un tie arī veido pamatvienādojumus, ko izmantoja Kāda cita problēmas lauka konstruēšanā.

Trešā un visnoslēpumainākā neabsolūtuma daļa rodama attiecībās starp rēķina vienību skaitu, katras vienības cenu, cilvēku skaitu pie galdiņa un katras personas gatavību maksāt. (Cilvēku skaits, kam vispār ir līdzi nauda, šajā laukā ir tikai pakārtota parādība.)

Mulsinošās neatbilstības, kas mēdza atgadīties šajā punktā, palika neizpētītas gadsimtiem ilgi vienkārši tāpēc, ka neviens tās neuztvēra nopietni. Tās mēdza piedēvēt tādiem faktoriem kā pieklājība, rupjība, sīkumainība, bezgaumība, nogurums, emocionalitāte vai vēla stunda un pilnīgi aizmirsa nākamajā rītā. Protams, tās nekad nepārbaudīja laboratorijas apstākļos, jo tās nekad nenotika laboratorijās vismaz ne cienījamās laboratorijās.

Tikai sākot izmantot kabatas datorus, beidzot kļuva redzama biedējoša patiesība, un tā bija šāda.

Skaitļi, kas restorānu robežās rakstīti rēķinā, nepakļaujas tiem pašiem matemātikas likumiem kā skaitļi, kas rakstīti uz visiem citiem papīra gabaliem visās citās Visuma daļās.

Šis fakts satricināja zinātnes pasauli, to pilnīgi revolucionizējot. Tāpēc tik daudzas matemātikas konferences notika tik labos restorānos, ka daudzi spožākie paaudzes prāti nomira no aptaukošanās un sirds mazspējas, un matemātikas zinātne tika atsviesta atpakaļ par vairākiem gadiem.

Tomēr pamazām tika izprasta šīs idejas nozīme. Sākumā tā bija šķitusi pārlieku nejēdzīga, pārlieku traka, pārlieku piemērota jebkuram parastajam cilvēkam: «Ak jā, es jums to būtu varējis pateikt.»

Tad tika izgudrotas tādas frāzes kā «interaktīvā subjektivitātes struktūra», un ikviens varēja atslābt un ķerties tai klāt.

Mazām mūku grupiņām, kas bija sākušas uzturēties lielāko pētniecības institūtu tuvumā, skandējot savādus dziedājumus, ka Visums esot tikai pats savas iztēles auglis, galu galā piešķīra ielu teātra stipendiju, un tās aizgāja.

8

Cēlajaikosmosā, vai zināt-, Slirstibirstpirts teica, knibinoties ap instrumentiem informacionālo ilūziju telpā, ceļojot kosmosā. .

Viņš apklusa un paskatījās visapkārt.

Pēc centrālās skaitļošanas zonas vizuālās kroplības informacionālo ilūziju telpa sniedza patīkamu atvieglojumu. Tajā nekā nebija. Ne informācijas, ne ilūziju, tikai viņi paši, baltas sienas un daži mazi instrumenti, kas izskatījās tā, it kā tie būtu jāiesprauž tādā vietā, ko Slirstibirstpirts nevarēja atrast.

Jā? — steidzināja Arturs. Viņam bija pielipis Slirstibirstpirta steidzīgums, bet viņš nezināja, ko ar to iesākt.

Kas jā? vecais vīrs jautāja.

Ko tu gribēji teikt?

Slirstibirstpirts vērīgi paskatījās uz viņu.

Skaitļi, viņš sacīja, ir satriecoši. Viņš atsāka meklējumus. Arturs zinīgi palocīja galvu. Pēc brīža viņš aptvēra, ka tas neko

nedod, un galu galā nolēma pateikt «ko?».

Ceļojot kosmosā, atkārtoja Slirstibirstpirts, visi skaitļi ir satriecoši.

Arturs no jauna pamāja un skatījās apkārt, meklēdams Fordu, lai tas palīdzētu, bet Fords vingrinājās būt saīdzis, un viņam tas sanāca pavisam labi.

Es tikai centos, Slirstibirstpirts nopūtās, aiztaupīt grūtības apvaicāties, kāpēc visi kuģa aprēķini tika veikti viesmīļa bloknotā.

Arturs sarauca pieri. Kāpēc, viņš apjautājās, visi kuģa aprēķini tika veikti viesm… Viņš apklusa.

Slirstibirstpirts sacīja: Tāpēc, ka, ceļojot kosmosā, visi skaitļi ir satriecoši.

Viņš saprata, ka nespēj to ieskaidrot.

Paklausieties, viņš teica. Viesmīļa rēķinu bloknotā skaitļi lēkā. Jūs noteikti esat sastapušies ar šo fenomenu.

Nu…

Viesmīļa bloknotā, Slirstibirstpirts stāstīja, realitāte un nerealitāte saduras tik fundamentālā līmenī, ka pārvēršas viena par otru, un noteiktos parametros viss ir iespējams.

Kādos parametros?

To nav iespējams izskaidrot. Sī neiespējamība ir viens no parametriem. Savādi, bet tā ir taisnība. Vismaz es domāju, ka tas ir savādi, — Slirstibirstpirts piebilda, — un esmu pārliecināts, ka tā ir taisnība.

Tajā brīdī viņš atrada spraugu sienā, ko bija meklējis, un iebāza tajā instrumentu, kuru bija turējis.

Neuztraucieties, — viņš sacīja, tad piepeši uzmeta sev nemierīgu skatienu un atrāvās atpakaļ, tas ir…

Pārējie nedzirdēja, ko viņš sacīja, jo tajā brīdī viņu kuģis zibsnīdams pazuda no esamības, bet no pāršķeltās nakts pretī iznira zvaigžņu karu kuģis mazas Anglijas vidienes rūpniecības pilsētas lielumā, tā zvaigžņu lāzeri kvēloja.

Izvalbījuši acis, viņi tikai noelsās, nespējot pakliegt.

9

Vēl viena pasaule, vēl viena diena, vēl viena ausma.

Klusi parādījās ļoti šaura rīta blāzmas strēle.

Vairāki miljardi kvintiļjonu tonnu superkarstu eksplodējošu ūdeņraža atomu kodolu lēni pacēlās virs apvāršņa un spēja izskatīties mazi, auksti un nedaudz mitri.

Katrā rītausmā ir bridis, kad izplatās gaisma, tad ir iespējama burvestība. Radība aiztur elpu.

Šis bridis pagāja, kā allaž uz Skvornšelesas Zetas, un nekas nenotika.

Dūmaka klāja dumbrāju virsmu. Purva kokus tā darīja pelēkus, garās niedres neskaidras. Ta bija sastingusi kā aizturēta elpa.

Nekas nekustējās.

Valdīja klusums.

Saule vārgi cīkstējās ar dūmaku, mēģināja vienai vietai sniegt mazliet siltuma, otrai izstarot mazliet gaismas, tomēr šodien tā, bez šaubām, tikai kārtējo reizi ilgi vilksies pār debesīm.

Nekas nekustējās.

Joprojām klusums.

Nekas nekustējās.

Klusums.

Nekas nekustējās.

Uz Skvornšelesas Zetas ļoti bieži diena pagāja šādi, un izskatījās, ka tā būs ari šoreiz.

Četrpadsmit stundu vēlāk saule bezcerīgi nogrima aiz pretējā apvāršņa, juzdama, ka pūlējusies velti.

Un dažas stundas vēlāk tā parādījās atkal, iztaisnoja plecus un no jauna cēlās debesīs.

Tomēr šoreiz kaut kas notika. Kāds matracis tikko bija saticis robotu.

Sveiks, robot! sacīja matracis.

Fū! robots atņēma sveicienu un turpināja iesākto, proti, ļoti lēni riņķot ļoti mazā aplī.

Priecājies? apjautājās matracis.

Robots apstājās un paskatījās uz matraci. Zobgalīgi skatījās. Tas nepārprotami bija ļoti muļķīgs matracis. Tas skatījās pretim ieplestām acīm.

Pēc pauzes, kuras garumu bija precīzi aprēķinājis līdz desmit zīmīgām decimāldaļām, lai tā vispārliecinošāk izteiktu vispārēju nicinājumu pret visām matračainām lietām, robots turpināja mest ciešus lokus.

Mēs varētu parunāties, matracis ierosināja. Vai tev tas patiktu?

Tas bija liels matracis, iespējams, diezgan augstas kvalitātes. Īstenībā mūsdienās ražo ļoti maz priekšmetu, jo bezgalīgi lielā Visumā, piemēram, tādā kā tas, kurā mēs dzīvojam, vairums mantu, ko iespējams iedomāties, un daudz mantu, ko labāk neiedomāties, kaut kur aug. Nesen atklāts mežs, kur lielākajā daļā koku izauga sprūdrata skrūvgrieži. Sprūdrata skrūvgrieža augļa dzīves cikls ir diezgan interesants. Kad to noplūc, tam nepieciešama tumša, putekļaina atvilktne, kurā tas var netraucēts gulēt gadiem ilgi. Tad kādu nakti tas piepeši izšķiļas, nomet ārējo apvalku, kas sairst putekļos, un parādās kā absolūti nepazīstams mazs metāla priekšmets ar atlokiem abos galos, tādu kā vagu un tādu kā caurumu skrūvei. Kad to atrod, aizmet projām. Neviens nezina, kāds tam no tā visa labums. Daba savā neizmērojamajā gudrībā droši vien pie tā strādā.

Neviens arī īsti nezina, ko no savas dzīves paredzēts iegūt matračiem. Tie ir lieli, draudzīgi, atsperaini radījumi, kas vada rāmu, noslēgtu dzīvi Skvornšelesas Zetas purvos. Daudzus noķer, nokauj, izžāvē, izved un guļ tiem virsū. Šķiet, ka neviens no tiem neiebilst, un tos visus sauc par Zeniem.

Nē, sacīja Mārvins.

Mans vārds, — sacīja matracis, — ir Zens. Mēs varētu mazliet apspriest laikapstākļus.

Mārvins vēlreiz pārtrauca apnicīgi apļot.

Rasa, — viņš izteica novērojumu, — šorīt nepārprotami nokrita ar īpaši šķebinošu būkšķi.

Viņš turpināja soļot, it kā šie runīguma uzplūdi būtu viņu iedvesmojuši uz jauniem nomāktības un bezcerības augstumiem. Viņš sīksti vilkās. Ja robotam būtu bijuši zobi, viņš tos šajā brīdī būtu griezis. Viņam to nebija. Viņš tā nedarīja. Visu izteica tikai vilkšanās.

Matracis plakēkāja. To spēj izdarīt tikai dzīvi matrači purvos, tāpēc šis vārds nav plašāk izplatīts. Tas plakēkāja līdzjūtīgi, sakustinot iedzidro ūdeni. Tas caur ūdeni patīkami izpūta dažus burbuļus. Tā zilās un baltās svītras īsu bridi laistījās vārgajā saules starā, kam bija palaimējies tikt cauri dūmakai, liekot radījumam mirklīti tajā pagozēties.

Mārvins vilkās.

Tev kaut kas ir prātā, es domāju, matracis mūdrīgi sacīja.

Droši vien vairāk, nekā tu spēj iedomāties, Mārvins baidīja. Manas visu veidu gara darbības spējas ir tikpat neierobežotas kā paša kosmosa bezgalīgie plašumi. Izņemot, protams, manu spēju būt laimīgam.

Viņš žļurkstināja tālāk.

Manu laimes spēju, viņš piebilda, varētu ietilpināt sērkociņu kastītē, pirms tam neizņemot sērkociņus.

Matracis glemzās. Tas ir troksnis, ko izdod dzīvs, purvā dzīvojošs matracis, kuru dziļi aizkustinājis stāsts par personisku traģēdiju.

Saskaņā ar Ultrapilno Maksimegalona it visu valodu vārdnīcu, šis vārds var arī nozīmēt troksni, ko izdod Hollopas Augstais lords Sanvalvegs, atklādams, ka aizmirsis savas sievas dzimšanas dienu otro gadu pēc kārtas. Tā kā ir dzīvojis tikai viens Hollopas Augstais lords Sanvalvegs un viņš nav bijis precējies, šo vārdu lieto tikai negatīvā vai teorētiskā nozīmē, un aizvien plašāka kļūst grupa, kuras viedoklis ir tāds, ka Ultrapilnā Maksimegalona vārdnīca nav smago automašīnu parka vērta, kas vajadzīgs, lai pārvadātu tās izdevumu mikrofilmā. Lai cik tas būtu dīvaini, vārdnīcā ir izlaists vārds «mūdrīgi», kas vienkārši nozīmē ‘darīt kaut ko mūdrā veidā’.

Matracis vēlreiz noglemzās.

Es tavās diodēs jūtu dziļu nomāktību, tas norisās (lai uzzinātu vārda «resties» nozīmi, nopērciet «Skvornšelesas purva valodas» eksemplāru jebkurā nocenoto grāmatu veikalā vai arī Ultrapilno Maksimegalona vārdnīcu, jo universitāte būs Joti iepriecinātājā tiks no tās vajā un atgūs dažas vērtīgas autostāvvietas), un tas mani skumdina. Tev būtu vairāk jālīdzinās matracim. Mēs vadām rāmu, noslēgtu dzīvi purvā, kur apmierināti lakēkājam un

rešamies, un uztveram mitrumu diezgan mūdrā veidā. Dažus no mums nogalina, bet mūs visus sauc par Zeniem, tāpēc mēs nekad nezinām, kurus, tādējādi glemšanās ir samazināta lidz minimumam. Kāpēc tu riņķo?

Tāpēc, ka mana kāja ir iesprūdusi, Mārvins nepiespiesti atbildēja.

Man šķiet, sacīja matracis, viņu līdzjūtīgi vērodams, ka tā ir diezgan nožēlojama kāja.

Tev taisnība, Mārvins piekrita, tā ir.

Vū, matracis teica.

Tā jau es domāju, — sacīja Mārvins, un es ari domāju, ka robots ar mākslīgo kāju tevi uzjautrina. Tev tas jāizstāsta saviem draugiem Zēnam un Zēnam, kad tos vēlāk satiksi; viņi smiesies, es viņus pazīstu. Bet, protams, tā nav. Tik vien, cik es pazīstu visas organiskās dzīvības formas daudz labāk, nekā vēlētos. Ha, bet mana dzīve jau ir tikai gliemežvārpstu kaste.

Viņš vēlreiz nožļurkstināja savu mazo apli ap tievo tērauda mākslīgo kāju, kas griezās uz riņķi dubļos, bet citādi šķita iesprūdusi.

Bet kāpēc tu turpini riņķot? — jautāja matracis.

— Lai to parādītu, — Mārvins atbildēja un turpināja apļot.

— Uzskati, ka tas ir parādīts, mans dārgais draugs, žņokstēja matracis, — uzskati, ka tas ir parādīts.

Tikai vēl vienu miljonu gadu, — Mārvins sacīja, — vienu miljonu uz ātru roku. Tad es varētu pamēģināt iet atmuguriski. Pārmaiņas pēc, vai saproti.

Matracis dziļi savās visapslēptākajās atsperu kabatās varēja sajust, ka robots gaužām vēlējās, lai pavaicā, cik ilgi viņš ir bezcerīgi un veltīgi žļurkstinājis, un ar vēl vienu klusu žņokstu matracis to izdarīja.

Ai, tikai viens, komats, pieci miljoni nospiedumu, nu, nedaudz vairāk, Mārvins bezrūpīgi teica. Pajautā, vai man kādreiz kļūst garlaicīgi, uz priekšu, nu, pajautā!

Matracis pajautāja.

Mārvins ignorēja jautājumu un slāja vēl uzsvērtāk.

Es reiz teicu runu, viņš piepeši ierunājās par ko pilnīgu citu. Tu droši vien uzreiz nesapratīsi, kāpēc es skaru šo tematu, bet tas ir tāpēc, ka mans prāts darbojas fenomenāli ātri, un es esmu, aptuveni lēšot, trīsdesmit miljardus reižu gudrāks nekā tu. Ļauj, es to nodemonstrēšu. Iedomājies skaidi, vienalga, kādu!

Ē, pieci, matracis teica.

Nepareizi, — sacīja Mārvins. — Redzi?

Uz matraci tas atstāja iespaidu, un viņš aptvēra, ka atrodas nepavisam ne neievērojama prāta īpašnieka sabiedrībā. Tas izlaiskās visā garumā, saceļot sīkus vilnīšus seklajā, aļģēm klātajā peļķē.

Tas nolesās.

Pastāsti man, tas mudināja, par runu, ko reiz teici, es ilgojos to dzirdēt.

To uzņēma ļoti slikti, Mārvins sacīja, dažādu iemeslu dēļ. Es to teicu, viņš piebilda, pieklusdams, lai izdarītu lempīgu žestu ne gluži ar labo roku, bet gan ar to, kas bija labāka nekā otra, kura bija sirdi plosošā veidā piemetināta pie kreisajiem sāniem, — lūk, tur, aptuveni jūdzes attālumā.

Cik vien labi spēja un acīmredzami gribēdams parādīt, ka tas bija tik labi, cik viņš spēja, Mārvins caur dūmaku pāri niedrēm norādīja uz to purva daļu, kas izskatījās tieši tāda pati kā ikviena cita purva daļa.

Tur, viņš atkārtoja. Es tolaik biju tāda kā slavenība.

Matraci pārņēma satraukums. Tas nekad nebija dzirdējis par runām, kas teiktas uz Skvornšelesas Zetas, un pilnīgi noteikti ne

par slavenību runām. Trīsām vilmojot pār muguru, šļakstījās ūdens.

Tas izdarīja ko tādu, ko matrači loti reti piepūlas darīt. Sakopodams visus spēkus, tas pacēla iegareno ķermeni, uzmeta to gaisā un trīcēdams noturēja tur dažas sekundes, caur dūmaku pāri niedrēm pētoši lūkojās uz purva daļu, ko bija norādījis Mārvins, un ievēroja, neizjūtot vilšanos, ka tā bija tieši tāda pati kā ikviena cita purva da|a. Piepūle bija pārāk liela, un tas iezluņķēja atpakaļ savā peļķē, apšļācot Mārvinu ar smirdīgiem dubļiem, sūnām un nezālēm.

Es biju īslaicīga slavenība, robots skumji sēca, — tāpēc, ka brīnumainā un ļoti nožēlojamā veidā izglābos no likteņa, kas bija gandrīz tikpat kā nāve liesmojošas saules kodolā. Tu vari uzminēt, redzot manu stāvokli, — viņš piemetināja, — ka glābiņš bija par mata tiesu. Mani izpestīja metāllūžņu tirgonis, iedomājies tikai. Te es esmu, smadzenes… ai, ko nu.

Viņš dažas sekundes saniknots slampāja dubļos.

Viņš bija tas, kas man pielika šo kāju. Pretīgi, vai ne? Viņš mani pārdeva Prāta zoodārzam. Es biju visslavenākais eksponāts. Man bija jāsēž uz kastes un jāstāsta savs stāsts, kamēr cilvēki man ieteica kļūt mundrākam un domāt pozitīvi. «Uzsmaidi mums, robotiņ,» viņi mēdza saukt, «pasmējies!» Es mēdzu paskaidrot — lai es uzsmaidītu, būtu labs laiciņš jāpavada darbnīcā ar uzgriežņu atslēgu rokā, un tas viņiem gāja pie sirds.

Runa, — mudināja matracis. Es ilgojos dzirdēt runu, ko tu teici purvos.

Pāri purviem bija uzbūvēts tilts. Kiberstruktūras hipertilts, simtiem jūdžu garš, pa kuru pārvadāt jonu vagonetes un kravas mašīnas.

Tilts? — veinaca matracis. Šeit, purvā?

Tilts, apstiprināja Mārvins, šeit, purvā. Tam bija jāatdzī-vina Skvomšelesas sistēmas ekonomika. Tilta būvē tika izputināta visa Skvomšelesas sistēmas ekonomika. Viņi man paprasīja to atklāt. Nabaga muļķi!

Sāka viegli rasināt, smalkas šaltis šļācās caur dūmaku.

Es stāvēju uz platformas. Simtiem jūdžu man priekšā un simtiem jūdžu aiz manis izstiepās tilts.

Vai tas mirdzēja? matracis sajūsminājās.

Tas mirdzēja.

Vai tas majestātiski stiepās jūdzēm tālu?

Tas majestātiski stiepās jūdzēm tālu.

Vai tas izstiepās kā sudraba pavediens tālu neredzamā dūmakā?

Jā, sacīja Mārvins. Vai tu gribi dzirdēt šo stāstu?

Es gribu dzirdēt tavu runu, matracis atbildēja.

Lūk, ko es teicu. Es sacīju: «Es vēlētos teikt, ka man ir ļoti liels prieks, gods un privilēģija atklāt šo tiltu, bet to es nevaru, jo visas manas melošanas shēmas ir remontā. Es ienīstu un nicinu jūs visus. Tagad es paziņoju, ka šī nelaimīgā kiberstruktūra ir atklāta, lai to neiedomājami ļaunprātīgi izmantotu visi, kas, neprāta dzīti, grib tikai to šķērsot.» Tad es pievienojos atklāšanas ķēdei.

Mārvins apklusa, atcerēdamies šo bridi.

Matracis ērza un mūta. Tas plakēkāja, nolesās un resās, beidzamo paveicot īpaši mūdrā veidā.

Vū, tas beidzot izkresa. Vai tas bija krāšņs notikums?

Diezgan krāšņs. Viss tūkstoš jūdžu garais tilts labprātīgi salocīja savus mirdzošos posmus un raudādams nogrima muklājā, aiznesot visus sev līdzi.

Šajā sarunas vietā iestājās skumja un šausmīga pauze, kuras laikā simtiem tūkstoši cilvēku šķita negaidīti sakām «opā!» un baltu robotu komanda nolaidās no debesim kā vēja nestas pienenes sēklas blīvā militārā ierindā. Vienu isu bridi tie vardarbīgi pavadīja tur, purvā, izrāva Mārvina mākslīgo kāju un tad atgriezās savā kuģī, kas sacīja «tu!».

Vai redzi, kam man nākas stāties pretī? — Mārvins prasīja glemzošajam matracim.

Pēc brīža roboti pēkšņi bija atpakaļ, lai veiktu vēl vienu varas darbu, un šoreiz, kad tie aizgāja, matracis purvā bija palicis viens. Izbrīnīts un satraukts tas plakēkāja apkārt. Tas gandrīz blēca aiz bailēm. Tas pacēlās, lai redzētu pāri niedrēm, bet nekas nebija redzams, ne robots, ne mirdzošs tilts, ne kuģis, tikai citas niedres. Matracis klausījās, bet vējš nenesa ne skaņas, tikai, kā ierasts, pāri drūmajam muklājam tālumā sasaucās pusjukuši etimologi.

10

Artura Denta ķermenis griezās.

Visums sašķīda miljonā mirdzošu fragmentu, un katra lauska klusām griezās tukšumā, to sudraba virsmas atspoguļoja vienu vienīgu svelošu uguns un iznīcības posta ainu. Un tad melnums aiz Visuma uzsprāga, un katrs melnuma gabals kļuva par trakojošiem elles dūmiem. Un nekas aiz melnuma aiz Visuma izvirda, un aiz nekā aiz melnuma aiz drumslās satriektā Visuma beidzot parādījās tumšs neaptverama vīrieša tēls, kas runāja neaptveramus vārdus.

Šādi, sacīja tēls, kas sēdēja ārkārtīgi ērtā krēslā, bija Kri-kita kari, lielākā postaža, kas jebkad piemeklējusi mūsu Galaktiku. Ko jūs esat pieredzējuši…

Slirstibirstpirts mādams aizslīdēja garām.

Tā ir tikai dokumentālā filma, viņš sauca. — Šis nav labs gabals. Man šausmīgi žēl, es cenšos sameklēt, kā attīt atpakaļ…

… ir tas, ko miljardiem miljardu nevainīgi…

Nepiekrītiet, iesaucās Slirstibirstpirts, vēlreiz slīdēdams garām un nikni ņemdamies ap priekšmetu, ko bija iespraudis informacionālo ilūziju telpas sienā un kas faktiski joprojām bija tur iesprausts, tagad kaut ko nopirkt.

… cilvēki, radības, jūsu līdzbiedri…

Mūzika pastiprinājās jāatkārto, ka tā bija neaptverama mūzika, neaptverami akordi. Aiz vīrieša no neaptverami mutuļojošās dūmakas gausi sāka iznirt trīs gari pīlāri.

… ir piedzīvojuši, pārcietuši vai, biežāk, nespējuši pārciest. Padomājiet par to, mani draugi. Un neaizmirsīsim pēc brītiņa es ierosināšu, kas mums varētu palīdzēt to vienmēr atcerēties, ka pirms Krikita kariem Galaktika bija neparasta un brīnišķīga vieta, tā bija laimīga Galaktika!

Mūzika tobrīd juka prātā no neaptveramības.

Laimīga Galaktika, mani draugi, kā to parāda Vārtu vārtu simbols!

Tagad skaidri izcēlās trīs pīlāri; trīs pīlāri, uz kuriem bija šķērsām uzlikti divi gabali Artura apjukušajam prātam tas šķita apstulbinoši pazīstami.

Trīs pīlāri, dārdināja vīrietis. Tērauda pīlārs, kas pārstāvēja Galaktikas spēku un varu!

Parādījās prožektoru ugunis un sāka dejot trakas dejas augšup un lejup pa pīlāru kreisajā pusē, kas acīmredzot bija pagatavots no tērauda vai kā ļoti līdzīga. Mūzika dārdēja un plosījās.

Organiskā stikla pīlārs, pavēstīja vīrietis, kas pārstāv zinātnes un saprāta spēkus Galaktikā!

Citi prožektori ekstravaganti rotājās augšup un lejup pa labo, caurspīdīgo pīlāru, radot tajā žilbinošus rakstus un pēkšņu neizskaidrojamu kāri pēc saldējuma Artura Denta vēderā.

Un, dimdošā balss turpināja, Koka pīlārs, kas pārstāv. .. — un nu viņa balss pavisam nedaudz piesmaka apbrīnojamā sentimentalitātē, dabas un garīguma spēkus.

Gaismas izcēla centrālo pīlāru. Mūzika drosmīgi pacēlās pilnīgas neizsakāmības sfērās.

Kas balsta, — balss plūda, sasniegdama kulmināciju, Pārticības zelta šķērskoku un Miera sudraba šķērskoku!

Visu celtni tagad bija pārplūdinājušas žilbinošas gaismas, un mūzika, par laimi, bija tālu pārsniegusi saprotamības robežas. Trīs pīlāru galā atradās divi spoži mirdzoši šķērskoki, kas izstaroja žilbinošu gaismu. Šķita, ka to virsū sēdēja meitenes, vai varbūt tie bija domāti eņģeļi. Eņģeļus gan parasti attēloja vairāk apģērbtus.

Piepeši tajā, kas droši vien bija domāts kosmoss, iestājās dramatisks klusums, un gaismas satumsa.

Nav nevienas pasaules, — vīrieša lietpratīgā balss ietrīsējās, nevienas civilizētas pasaules Galaktikā, kur šis simbols netiktu godāts pat mūslaikos. Pat primitīvajās pasaulēs tas saglabājies tautas atmiņā. Lūk, ko iznīcināja Krikita spēki, un lūk, kas tagad ir aizslēdzis viņu pasauli līdz pat mūžības beigām!

Ar plašu žestu vīrieša rokās parādījās Vārtu vārtu modelis. Visa šajā neparastajā izrādē bija šausmīgi grūti noteikt mērogu, bet modelis izskatījās tā, it kā tam būtu jābūt apmēram trīs pēdas augstam.

Šī, protams, nav oriģinālā atslēga. Tā, kā visi zina, tika iznīcināta, iepūsta mūžam mutuļojošajos laiktelpas nepārtrauktības virpuļos un zudusi uz mūžiem. Šī ir izcila kopija, ko ar rokām izgatavojuši prasmīgi amatnieki, tā darināta, ieliekot savu sirdi un izmantojot seno amatu noslēpumus, šī piemiņlieta būs īpašums, ar ko jūs leposities, parādot godu kritušajiem un cieņu Galaktikai — mūsu Galaktikai -, kuru aizstāvot viņi mira..

Šajā brīdī vēlreiz aizslīdēja garām Slirstibirstpirts.

Atradu, viņš sacīja. Mēs varam izlaist visas šīs blēņas. Tikai nemājiet ar galvu, tas ari viss.

Tagad nolieksim galvu, parādot gatavību maksāt, izdvesa balss, tad atkārtoja to vēlreiz, daudz ātrāk un atpakaļgaitā.

Gaisma parādījās un nodzisa, pīlāri pazuda, vīrietis atpakaļgaitā sačokurojās tukšumā, apkārt sparīgi no jauna apkopojās Visums.

Vai sapratāt būtību? jautāja Slirstibirstpirts.

Esmu pārsteigts, Arturs atbildēja, — un apmulsis.

Es biju aizmidzis, sacīja Fords, kas tobrīd iepeldēja redzeslokā. Vai esmu kaut ko palaidis garām?

Viņi atkal attapās diezgan stipri zvārojamies uz mokoši augstas klints malas. Vējš šaustīja sejas un pūta pāri platformai, uz kuras sevi atpakaļ esamībā dzirkstoši sadedzināja atliekas no vienas no lielākajām un spēcīgākajām Galaktikā reiz sapulcētajām kosmosa kaujas flotēm. Debesis bija drūmi sārtas, tās satumsa samērā neparastā krāsā, tad kļuva zilas, augstāk melnas. No tām vijās neiedomājamas dūmu mēles.

Notikumi tagad slīdēja garām gandrīz pārāk ātri, lai tos varētu atšķirt, un, kad īsu bridi vēlāk milzīgs kosmosa kaujas kuģis traucās projām, it kā viņi būtu teikuši «fu!», viņi gandrīz neaptvēra, ka tieši šajā brīdī bija ieradušies.

Bet tagad viss risinājās pārāk strauji, viss saplūda vienā video un taustes plankumā, kas viņus aiztrausa līdzi un izšūpoja caur Galaktikas vēstures gadsimtiem, griezās, vijās, ņirbēja. Skaņa saplūda vieglā zunoņā.

Sabiezējošo notikumu juceklī viņi periodiski juta drausmīgas katastrofas, dziļas šausmas, kataklizmu triecienus, un tie vienmēr saistījās ar noteiktiem, vairākkārt redzamiem tēliem, vienīgajiem tēliem, kas bija skaidri saskatāmi kūleņojošās vēstures lavīnā: vārtiņi, cieta, sarkana bumbiņa, bargi, balti roboti un ari kaut kas mazāk skaidrs, kaut kas tumšs un miglains.

Bet no saviļņojošā laika rituma skaidri pacēlās ari cita sajūta.

Kā gausa klikšķu virkne paātrinoties zaudē katra atsevišķā klikšķa skaidrību un pakāpeniski iegūst ilgstošas un kāpjošas skaņas tembru, tā šeit atsevišķo iespaidu virkne ieguva ilgstošu emociju tembru un tomēr ne emociju. Ja tās bija emocijas, tās bija pilnīgi neemocionālas. Tas bija naids, nesamierināms naids. Tas bija auksts, nevis auksts kā ledus, bet auksts kā siena. Tas bija bezpersonisks, nevis bezpersonisks kā uz labu laimi vicināta dūre pūli, bet bezpersonisks kā datora izsniegta kvits par neatļautā vietā noliktu automašīnu. Un tas bija nāvējošs un atkal nevis nāvējošs kā lode vai nazis, bet nāvējošs kā ķieģeļu siena šķērsām pāri autoceļam.

Un, tāpat kā augšup kāpjošai skaņai mainās raksturs un tembrs, tā ari šīs neemocionālās emocijas šķita paceļamies neizturamā, lai ari nesadzirdētā kliedzienā, un pēkšņi tas šķita vainas un neveiksmes kliedziens.

Un piepeši tas apklusa.

Viņi bija atstāti uz klusa pakalna virsotnes rāmā vakarā.

Lēca saule.

Mazliet nelīdzenais zaļais lauku apvidus liegi aizstiepās tālumā uz visām pusēm. Putni dziedāja, ko par to visu domā, un vispārējais viedoklis likās labs. Mazliet tālāk varēja saklausīt bērnu rotaļāšanos, un vēl mazliet tālāk par šķietamo skaņas avotu blāvajā vakara gaismā varēja saskatīt mazpilsētas aprises.

Pilsēta šķita sastāvam galvenokārt no diezgan zemām balta akmens ēkām. Apvārsnim bija patīkami gluds izliekums.

Saule bija gandrīz uzlēkusi.

It kā no nekurienes atskanēja mūzika. Slirstibirstpirts pavilka slēdzi, un tā apklusa.

Balss sacīja: Šis… Slirstibirstpirts pavilka slēdzi, un tā apklusa.

Es jums par to pastāstīšu, viņš klusu teica.

Šī vieta bija mierīga. Arturs jutās laimīgs. Pat Fords šķita priecīgs. Viņi pagāja īsu gabalu pilsētas virzienā, un zāles informacionālā ilūzija zem kājām bija patīkama un atsperīga, un ziedu informacionālā ilūzija smaržoja tīkami saldi. Tikai Slirstibirstpirts šķita nobažījies un nelāgā omā.

Viņš apstājās un pacēla acis.

Arturam piepeši ienāca prātā, ka, tā sakot, tuvojoties visu dkko neskaidri piedzīvoto šausmu beigām vai drīzāk sākumam, tūdaļ jānotiek kaut kam nelāgam. Viņam sagādāja ciešanas doma, ka kaut kas nelāgs varētu notikt tik idilliskā vietā kā šī. Arī viņš pacēla skatienu. Debesīs nekā nebija.

Viņi negrasās uzbrukt šeit, vai ne? — viņš jautāja. Viņš aptvēra, ka tas ir tikai ieraksts, tomēr joprojām jutās satraukts.

Šeit nekas negrasās uzbrukt, Slirstibirstpirta balsī negaidīti ietrīsējās emocijas. Šeit tas viss sākās. Šī ir tā vieta. Šeit ir Krikits.

Viņš vērās debesīs.

Debesis, no viena apvāršņa līdz otram, no austrumiem līdz rietumiem, no ziemeļiem līdz dienvidiem, bija pilnīgi un galīgi melnas.

11

Būkš, būkš!

Žvīks!

Prieks pakalpot!

Aizverieties!

Paldies!

Būkš, būkš, būkš, būkš, būkš!

Žviks!

Paldies, ka padarīji vienkāršas durvis ļoti laimīgas!

Ceru, ka jūsu diodes sapūs.

Paldies. Lai jums laba diena!

Būkš, būkš, būkš, būkš!

Žvīks!

Man prieks atvērties jums…

Vācies zārkvot!

… un gandarījums aizvērties ciet ar labi padarīta darba apziņu.

Es teicu vācies zārkvot!

Paldies, ka noklausījāties šo ziņojumu!

Būkš, būkš, būkš, būkš!

Opā!

Zeifods pārstāja būkšķināt. Viņš bija slājis pa «Zelta sirdi» dienām ilgi, un līdz šim nevienas durvis nebija teikušas «opā!». Viņš bija diezgan pārliecināts, ka ari tagad nevienas durvis nebija teikušas «opā!». Tas nebija tas, ko mēdza teikt durvis. Pārāk kodolīgi. Turklāt nebija tik daudz durvju. Tas izklausījās tā, it kā simt tūkstoši cilvēku būtu sacījuši «opā!», un tas mulsināja, jo viņš bija vienīgais cilvēks uz kuģa.

Bija tumšs. Vairums nebūtisko sistēmu bija izslēgtas. Kuģis dreifēja tālā Galaktikas apgabalā, kosmosa piķa melnās tumsas dziļumos. Kuri simt tūkstoši cilvēku tad šobrīd ierastos un pilnīgi negaidot teiktu «opā!»?

Viņš skatījās visapkārt, uz vienu un otru gaiteņa pusi. Valdīja dziļa krēsla. Varēja redzēt tikai ļoti neskaidras iesārtas durvju kontūras, kas tumsā spīdēja un runājot vienmēr vibrēja, lai gan viņš bija izmēģinājis visus veidus, kādus varēja iedomāties, lai tās apklusinātu.

Gaisma bija nodzēsta, lai viņa galvas varētu izvairīties no skatīšanās viena uz otru, jo neviena no tām pašlaik nebija sevišķi patīkama aina jau kopš tās reizes, kad viņš kļūdījās un ieskatījās dvēseles dzīlēs.

Tā patiesi bija kļūda. Tas notika vēlu vakarā — nu protams.

Pēc smagas dienas — nu protams.

Kuģa skaņu sistēma spēlēja aizkustinošu mūziku — nu protams.

Un viņš, protams, bija nedaudz iedzēris.

Citiem vārdiem, visi parastie apstākļi, kas izraisa pašizziņas lēkmi, tomēr tā nepārprotami bija kļūda.

Tagad, viens klusu stāvēdams tumšajā gaitenī, viņš atcerējās to bridi un nodrebēja. Viena galva skatījās uz vienu pusi, otra uz otru, un katra nosprieda, ka jāiet pretējā virzienā.

Viņš klausījās, bet neko nevarēja dzirdēt.

Atskanēja tikai «opā!».

Šķita neticami, ka tik šausmīgi daudz cilvēku būtu vesti tik šaus-migi garu gabalu tikai tādēļ, lai pateiktu vienu vārdu.

Viņš nervozi devās komandtiltiņa virzienā. Tur vismaz viņam liktos, ka valda pār apstākļiem. Tad atkal apstājās. Viņš nedomāja, ka šādā stāvoklī būtu šausmīgi piemērots valdīšanai pār apstākļiem.

Atceroties to brīdi, vispirms bija satriecis atklājums, ka viņam patiešām ir dvēsele.

Faktiski Zeifods bija lielākā vai mazākā mērā pieņēmis, ka tā ir, jo viņam bija pilns komplekts visa cita, patiesi, šis tas pat dubultā, bet pēkšņā sastapšanās īstenībā ar to, kas slēpās dziļi iekšienē, deva nopietnu triecienu. Un tad atklāsme (tas bija otrais šokējošais moments), ka tā nebija absolūti brīnišķīgais objekts, ko, pēc Zeifoda domām, cilvēkam šādā stāvoklī bija dabiskas tiesības sagaidīt, bija satriekusi viņu vēlreiz.

Tad viņš bija domājis par to, kāds patiesībā ir viņa stāvoklis, un no jauna satricinājuma gandrīz izšļakstījis glāzi. Viņš to žigli iztukšoja, pirms ar to nav atgadījies kas nopietns. Tad ierāva vēl vienu, lai tā sekotu pirmajai un pārliecinātos, ka tai nekas nekaiš.

Brīvība, viņš skaļi noteica.

Tajā brīdī uz komandtiltiņa uznāca Triljana un pateica šo to sajūsmas pilnu par brīvības tēmu.

Es ar to nevaru tikt galā, viņš drūmi noteica un nosūtīja lejup trešo dzēriena glāzi, lai tā noskaidrotu, kāpēc otrā vēl nav ziņojusi par pirmās stāvokli. Viņš nedroši skatījās uz abām meitenēm un deva priekšroku labajai.

Viņš ielēja dzērienu savā otrajā rīklē ar plānu, ka tas neļaus iepriekšējai porcijai noklīst no ceļa, abas glāzes apvienos spēkus un kopā panāks, lai otrā saņemtos. Tad visas trīs varētu doties pirmās

meklējumos, kārtīgi aprunātos ar to un varbūt arī nedaudz uzdziedātu.

Viņš nejutās pārliecināts, vai ceturtā deva to visu bija sapratusi, tāpēc izmeta piekto, lai tā pilnīgāk izskaidrotu plānu, un sesto morālam atbalstam.

Tu pārāk daudz dzer, — sacīja Triljana.

Zeifoda galvas sadūrās, cenšoties vienā veselumā apvienot tagad redzamās četras Triljanas. Viņš padevās un skatījās navigācijas ekrānā un bija pārsteigts, redzot patiešām fenomenālu zvaigžņu skaitu.

Uztraukums un piedzīvojumi, un patiešām mežonīgas lietas, — viņš murmināja.

Paklau, viņa līdzjūtīgā balsī sacīja un apsēdās blakus, ir gluži saprotams, ka tu kādu laiku jutīsies bez mērķa.

Zeifods blenza uz Triļjanu kā auns uz jauniem vārtiem. Jo nekad agrāk nebija redzējis kādu sēžam pašu savā klēpī.

Oho! viņš izdvesa. Un iedzēra vēl glāzi.

Tu esi pabeidzis uzdevumu, kam nodevies gadiem ilgi.

Es tajā neesmu devies. Esmu centies no tā izvairīties.

Tomēr tu to esi pabeidzis.

Viņš noņurdēja. Šķita, ka vēderā notiek satriecoša ballīte.

Domāju, ka tas piebeidza mani, — viņš sacīja. Te es esmu, Zeifods Bīblbrokss, es varu doties jebkur, darīt jebko. Man ir lieliskākais kuģis visās zināmajās debesīs, meitene, ar kuru viss, šķiet, iet kā pa sviestu…

Tiešām?

Tā rādās, es neesmu personisko attiecību eksperts…

Triljana sarauca uzacis.

Es esmu, viņš piezīmēja, — viens ellīgs tips, es varu darīt, kas vien man ienāk prātā, tikai man nav ne mazākās jausmas, kas tas būtu.

Viņš apklusa.

Pēkšņi, viņš vēl piebilda, nekas vairs neizriet no iepriekšējā. Par spīti paša vārdiem, viņš izdzēra vēl vienu glāzi un neveikli noslīdēja no krēsla.

Kamēr viņš izgulēja dzērumu, Triljana mazliet papētīja kuģa «Galaktikas ceļveža stopētājiem» eksemplāru. Tas piedāvāja padomu šajā jautājumā.

Ķerieties klāt, bija rakstīts, un labu veiksmi.

Klāt bija pievienota norāde uz šķirkli, kas attiecās uz Visuma izmēru un veidiem, kā ar to tikt galā.

Tad viņa atrada ierakstu par Hanu Veivlu, eksotisku brīvdienu planētu, vienu no Galaktikas brīnumiem.

Hans Veivls ir pasaule, kas sastāv galvenokārt no pasakainām ultraluksusa viesnīcām un kazino, tos visus ir veidojusi dabiska vēja un lietus erozija.

Iespēja, ka tā var gadīties, ir aptuveni viens pret bezgalību. Maz kas zināms par to, kā tas noticis, jo neviens no ģeofiziķiem, varbūtības statistiķiem, meteoranalītiķiem vai ekscentrologiem, kas tik dedzīgi vēlas izpētīt planētu, nevar atļauties tur apmesties.

Kolosāli, Triljana nodomāja, un pēc dažām stundām smilšainā, spilgtā kosmodromā zem karstas, spožas saules no debesīm lēnām nolaidās lielais, baltai krosenei līdzīgais kuģis. Uz zemes tā nepārprotami bija sensācija, un Triljanai tas patika. Viņa dzirdēja, kā kuģī svilpodams staigā Zeifods.

Kā jūties? viņa apvaicājās iekšējā telefonā.

Lieliski, — viņš skanīgi atsaucās, šausmīgi labi.

Kur tu esi?

Vannas istabā.

Ko tu tur dari?

Palieku šeit.

Pēc stundas vai divām kļuva skaidrs, ka viņš to domāja nopietni un kuģis atgriezās debesīs, ne reizi neatvēris lūku.

Ak vai! nopūtās dators Edijs.

Triljana pacietīgi pamāja, pāris reižu pabungoja ar pirkstiem un nospieda iekšējā telefona slēdzi.

Es domāju, ka uzspiesta jautrība droši vien nav tas, kas tev šobrīd vajadzīgs.

Droši vien ne, no savas atrašanās vietas atbildēja Zeifods.

Es domāju, ka neliela fizisko spēku pārbaude varētu tev palīdzēt atgūt interesi par ārpasauli.

Es domāju, domā, ko vēlies! sacīja Zeifods.

«izklaidējošas neiespējamības» bija virsraksts, kas piesaistīja Triļjanas skatienu, kad viņa pēc īsa brīža apsēdās vēlreiz pāršķirstāt ceļvedi, «Zelta sirdij» neiespējamā ātrumā traucoties nenoteiktā virzienā, viņa malkoja tasi kaut kā nebaudāma no uztur-mātikas dzērienu automāta un lasīja par lidošanu.

Lūk, kas «Galaktikas ceļvedim stopētājiem» sakāms par lidošanas tematu.

Lidošana ir māksla, tur teikts, vai drīzāk knifs.

Knifs slēpjas prasmē iemācīties mesties zemē un netrāpīt.

Izvēlies jauku dienu, ierosina ceļvedis, un pamēģini.

Pirmā daļa ir viegla.

Nepieciešama tikai spēja mesties uz priekšu ar visu svaru un gatavība neiebilst, ka tas sāpēs.

Tas ir, sāpēs, ja neizdosies netrāpīt zemei.

Vairumam cilvēku neizdodas netrāpīt zemei, un, ja viņi patiešām mēģina, kā nākas, ļoti iespējams, ka netrāpīt neizdosies ļoti jūtami.

Grūtības neapšaubāmi rada otrais punktsnetrapīšana.

Viena problēma ir tā, ka zemei vajag netrāpīt nejauši. Nav nekādas jēgas tīši grasīties netrāpīt zemei, jo tas nav iespējams. Nepieciešams, lai pusceļā piepeši tiktu novērsta uzmanība, tā ka tu vairs nedomātu par krišanu, par zemi vai par to, cik ļoti sāpēs, ja nesanāks netrāpīt.

Visiem zināms, cik grūti novērst uzmanību no šiem trim faktiem sekundes daļas laikā, kas ir kritēja rīcībā. Tāpēc vairums cilvēku cieš neveiksmi un galu galā viļas šajā saviļņojošajā un iespaidīgajā sporta veidā.

Ja tev tomēr paveicas un izšķirošajā mirklī uzmanību uz brītiņu novērš, teiksim, satriecošs kāju (taustekļu, pseidopodijas, atkarībā no sugas vai personiskās noslieces) pāris vai bumba, kas uzsprāgst tavā apkaimē, vai varbūt piepeši esi pamanījis ārkārtīgi retu vaboļu sugu, kas rāpo pa tuvīnu zariņu, tad pašam par lielu brīnumu tu īsti netrāpīsi zemei un paliksi šūpojamies gaisā tikai dažas collas virs tās, kā varētu šķist, nedaudz muļķīgi.

Šajā vietā ir ārkārtīgi uzmanīgi jākoncentrējas.

Šūpojies un plīvo gaisā, plīvo un šūpojies.

Nedomā par sami svaru un vienkārši ļauj sevi uzpūst augstāk.

Neklausies tajā, ko kāds tobrīd saka, jo diez vai viņš teiks ko noderīgu.

Viņš visdrīzāk teiks kaut ko tādā garā: «Žēlīgais Dievs, tu taču nevari lidot!»

Ir vitāli svarīgi neticēt, citādi tā piepeši būs taisnība.

Uzplivinies augstāk un augstāk.

Izmēģini mesties lejup, sākumā liegi, tad slīdi pār koku galotnēm, ritmiski elpojot.

NEVIENAM NEMĀJ.

Kad to būsi paveicis vairākkārt, tu atklāsi, ka strauji kļūst aizvien vieglāk un vieglāk sasniegt izklaidības brīdi.

Tad tu iemācīsies visvisādus veidus, kā kontrolēt lidojumu, ātrumu, manevrēšanas spēju, un parasti āķis ir tajā, ka vajag pārāk stipri nedomāt par to, ko gribi darīt, bet vienkārši ļaut tam notikt, it kā tas notiktu tāpat vien.

Tu ari iemācīsies, kā kārtīgi piezemēties, un to tu pirmajā mēģinājumā gandrīz noteikti sačakarēsi, pamatīgi sačakarēsi.

Var iestāties privātos lidošanas klubos, kas palīdz sasniegt šo gaužām svarīgo izklaidības bridi. Klubi nolīgst cilvēkus ar apstulbinošiem ķermeņiem vai viedokļiem, lai tie izšķirošajā brīdī izmestos no krūmiem un tos parādītu vai izklāstītu. Tikai daži īstie stopētāji var atļauties iestāties šajos klubos, bet daži var tur iegūt pagaidu darbu.

Triljana to lasīja, ilgu pārņemta, tomēr negribīgi nolēma, ka Zei-fods Īsti nebija atbilstošā noskaņojumā, lai mēģinātu lidot vai iet cauri kalniem vai mēģinātu panākt, lai Brantisvouganu civildienests pieņemtu paziņojumu par adreses maiņu, kas bija citas zem virsraksta «Izklaidējošas neiespējamības» uzskaitītās nodarbes.

Tā vietā viņa aizvadīja kuģi uz Alosimana Sineku, ledus, sniega, smadzenes satricinoša skaistuma un satriecoša aukstuma pasauli. Ceļojums no Liska sniega līdzenumiem uz Sastantujas Ledus kristālu piramīdu virsotni ir garš un nogurdinošs, pat ar reaktīvajām slēpēm un Sineka sniegasuņu pajūgu, bet skats no virsotnes, skats, kas ietver Stina šļūdoņa laukus, zaigojošos Prizmas kalnus un tālo, ēterisko, virpuļojošo ledus atblāzmu, ir tāds, kas vispirms sastindzina prātu un tad lēnām to atbrīvo, paverot līdz tam nepieredzētus skaistuma apvāršņus, un Triljana juta, ka viņai nu gan nekaitētu lēnām mazliet atbrīvot prātu, lai pavērtos līdz šim vēl nepieredzētos skaistuma apvāršņos.

Viņi sāka riņķot orbītā zemu virs planētas.

Lejā atradās Alosimana Sineka sudrabbaltais skaistums.

Zeifods palika gultā, vienu galvu pabāzis zem spilvena un ar otru līdz vēlai naktij risinot krustvārdu miklas.

Triljana vēlreiz pacietīgi pamāja, aizskaitīja līdz pietiekami lielam skaitlim un teica sev, ka tagad ir svarīgi vienkārši piedabūt Zeifodu runāt.

Deaktivējusi visu robotu virtuves sintomātiku, viņa pagatavoja visgardāko maltīti, ko varēja iedomāties, izsmalcināti iespeķotu gaļu, smaržīgus augļus, aromātiskus sierus, lieliskus Aldebarana viņus.

Viņa to aiznesa Zeifodam un vaicāja, vai viņš nevēlas visu izrunāt.

Vācies zārkvot! sacīja Zeifods.

Triljana pacietīgi pamāja, aizskaitīja līdz vēl lielākam skaitlim, pastūma paplāti nostāk, aizgāja līdz transportlīdzekļu telpai un vienkārši teleportējās pie velna — prom no viņa dzīves.

Triljana pat neieprogrammēja nekādas koordinātas, viņai nebija ne mazākās jausmas, kurp dodas, viņa to vienkārši izdarīja -Visumā aizlidoja nejaušu punktu rinda.

Par šo, aizejot viņa noteica, vairs nekas nevar būt sliktāks.

Labi darīts, Zeifods nomurmināja, apgriezās un nespēja aizmigt.

Nākamajā dienā viņš nemierīgi soļoja pa kuģa tukšajiem gaiteņiem, izlikdamies, ka nemeklē meiteni, jo zināja, ka viņas tur nav. Viņš ignorēja datora žēlabainās prasības pateikt, kas īsti notiek, piestiprinādams mazu elektronisku aizbāzni pārim termināļu.

Pēc kāda laiciņa viņš sāka izslēgt gaismas. Nebija ko redzēt. Nekas negrasījās notikt.

Kādu nakti gultā un nu jau nakts kuģī bija faktiski nepārtraukta viņš nolēma saņemties, skatīt visu īstajā gaismā. Viņš

strauji uzslējās sēdus un sāka ģērbties. Viņš nolēma, ka Visumā jābūt kādam, kas jūtas vēl nožēlojamāks, nelaimīgāks un pamestāks nekā pats, un apņēmās doties ceļā un to sameklēt.

Pusceļā uz komandtiltiņu viņam ienāca prātā, ka tas varētu būt Mārvins, un viņš atgriezās gultā.

Dažas stundas pēc tam, bēdu pārņemts steberējot pa tumšajiem gaiteņiem un lādot līksmās durvis, viņš izdzirdēja sakām «opāl», un tas viņu padarīja ļoti nervozu.

Viņš saspringti atbalstījās pret gaiteņa sienu un saviebās kā cilvēks, kas cenšas atliekt korķviļķi ar telekinēzes palīdzību. Viņš pielika pirkstgalus pie sienas un sajuta neparastu vibrāciju. Un nu viņš varēja pavisam skaidri saklausīt vieglus trokšņus un saprast, no kurienes tie nāk tie nāca no komandtiltiņa.

Velkot roku gar sienu, viņš uzdūrās kam tādam, kā atrašana darīja prieku. Viņš klusām pavirzījās vēl nedaudz tālāk.

— Dator? viņš šņāca.

Mmmm? tikpat klusi sacīja tuvākais datora terminālis.

Vai kāds ir šajā kuģī?

— Mmmmm, sacīja dators.

Kas tas ir?

Mmmmm mmm mmmmm, — sacīja dators.

Ko?

— Mmmmm mmmm mm mmmmmmmm.

Zeifods apsedza vienu seju ar divām rokām.

Ak Zārkvon, viņš nomurmināja. Tad pablenza gaitenī uz komandtiltiņa ieeju krēslainā tālumā, no kurienes nāca jau vairāk mērķtiecīgu trokšņu un kur atradās nosprostotie termināļi.

— Dator! viņš nošņācās vēlreiz.

— Mmmmm?

— Kad es izvilkšu aizbāzni…

Mmmmm.

Atgādini, lai iegāžu sev pa muti.

Mm mmmm?

Vienalga, pa kuru. Tagad tikai pasaki man, lūk, ko. Viens nozīmē jā, divi nē. vai tas ir bīstami?

Mmmm.

Ir?

Mmmm.

Vai tu tikko nenorūci «mmmm» divreiz?

Mmmm mmmm.

Hmmmm.

Viņš tipināja pa gaiteni tā, it kā drīzāk vēlētos pa to septiņjūdžu soļiem drāzties pretējā virzienā, kas bija tiesa.

Viņš atradās divus jardus no komandtiltiņa durvīm, kad šausmināts piepeši aptvēra, ka tās izturēsies laipni, un apstājās kā ie-miets. Viņš nebija spējis izslēgt pieklājīgās durvju balss shēmas.

Šīs komandtiltiņa durvis no iekšpuses skatienam apslēpa salauzītā telpas konstrukcija, un viņš bija cerējis iekļūt iekšā nepamanīts.

Viņš atkal grūtsirdīgi atspiedās pret sienu un pateica dažus vārdus, ko izdzirdot otra galva bija pavisam satriekta.

Viņš pētīja neskaidro, sārto durvju kontūru un atklāja, ka gaiteņa tumsā gandrīz var saskatīt sensorlauku, kas izpletās gaiteni un pateica durvīm, kad tur atradās kāds, kura priekšā jāatveras un jāizsaka mundra un patīkama piebilde.

Viņš stingri piespiedās pie sienas un virzījās uz durvīm, saplacinādams krūškurvi, cik spēja, lai neaizskartu ļoti, ļoti neskaidro lauka perimetru. Viņš aizturēja elpu un sevi apsveica ar to, ka beidzamās dažas dienas bija šņaukādamies vāļājies pa gultu, nevis mēģinājis izlikt savas sajūtas, izmantojot krūškurvja trenažieri kuģa sporta zālē.

Tad aptvēra, ka tagad būs jārunā.

Viņš vairākkārt ļoti sekli ievilka elpu un tad sacīja tik ātri un klusi, cik spēja: Durvis, ja varat mani sadzirdēt, pasakiet to ļoti, ļoti klusām.

Ļoti, ļoti klusām durvis nomurmināja:

Es varu jūs dzirdēt.

Labi. Un nu es jums tūlīt prasīšu atvērties. Kad atvērsities, es negribu, lai jūs teiktu, ka jums tas darīja prieku, labi?

Labi.

Un es negribu, lai jūs teiktu, ka esmu padarījis vienkāršas durvis ļoti laimīgas vai ka ar prieku atveraties manis dēļ, ka ir gandarījums aizvērties ciet ar labi padarīta darba apziņu, labi?

Labi.

Un es negribu, lai jūs man novēlētu jauku dienu, saprotat?

Saprotu.

Labi, saspringdams sacīja Zeifods, tagad atverieties.

Durvis slīdēdamas klusām atvērās. Zeifods tām klusām izslīdēja cauri. Durvis aiz viņa klusām aizvērās.

Vai tā jums patīk, Bīblbroksa kungs? durvis skaļi jautāja.

Es gribu, lai jūs iedomājaties, Zeifods sacīja grupai baltu robotu, kas tobrīd apsviedās riņķī, cieši veroties uz viņu, ka man rokā ir ārkārtīgi spēcīga nlcināvētāja spridzinātājpistole.

Iestājās ārkārtīgi salts un nežēlīgs klusums. Roboti uzlūkoja viņu ar derdzīgi stingām acīm. Tie stāvēja ļoti nekustīgi. To izskatā bija kaut kas īpaši šaušalīgs, it sevišķi tā šķita Zeifodam, kas nekad agrāk nebija tos ne redzējis, ne dzirdējis par tiem. Krikita kari piederēja Galaktikas senajai pagātnei, un Zeifods bija pavadījis lielāko daļu agrīnās vēstures stundu, kaldams plānus, kā dabūs seksu ar meiteni blakus kiberkabīnē, un, tā kā viņa skolas dators bija šo plānu būtiska daļa, visas vēstures shēmas tam beigās bija iztīrītas un aizstātas ar pilnīgi atšķirīgu ideju kopu, tādēļ tas tika nodots metāllūžņos un aizsūtīts uz Deģenerējušos kibermatu māju, kur tam bija sekojusi meitene, kas netīšām bija stipri iemīlējusies nelaimīgajā mašīnā, un rezultātā: a) Zeifods nekad netika viņai tuvumā; b) viņš neapguva senās vēstures periodu, kas šajā brīdī būtu neizsakāmi vērtīgs.

Viņš satriekts blenza uz robotiem.

Nebija iespējams izskaidrot, kāpēc, bet to gludie un spīdīgie baltie ķermeņi šķita tīrs, bezkaislīgs ļaunuma iemiesojums. No derdzīgi stingajām sejām līdz spēcīgajām, nedzīvajām pēdām tos nepārprotami bija izstrādājis prāts, kas vienkārši gribēja nogalināt. Zeifods norīstījās saltās bailēs.

Tie bija noārdījuši daļu aizmugurējās sienas un izlauzuši ceļu caur kuģa svarīgajām iekšām. Cauri saārdītajam vrakam bija redzams | un tas Zeifodu satrieca vēl vairāk un stiprāk -, ka roboti rok tuneli uz pašu kuģa sirdi, neiespējamības dzinēja sirdi, kas bija tik noslēpumaini radīta no tukša gaisa, pašu «Zelta sirdi».

Tuvākais robots viņam pievērsa uzmanību, vedinādams uz domām, ka tas mērija viņa ķermeņa, prāta un spēju katru vismazāko daļiņu. Un, kad tas ierunājās, tā vārdi šķita apstiprinām šo iespaidu. Pirms pievērsties tam, ko robots faktiski teica, šajā bridi ir vērts atzīmēt, ka vairāk nekā desmit miljardu gadu laikā Zeifods bija pirmā dzīvā organiskā būtne, kas dzirdēja runājam kādu no šiem radījumiem. Ja viņš būtu veltījis lielāku vērību senās vēstures stundām un mazāku savai organiskajai būtnei, viņu šis gods būtu varējis iespaidot stiprāk.

Robota balss bija līdzīga ķermenim, auksta, spoža un nedzīva. Tā bija gandrīz ieaudzināti griezīga. Tā izklausījās tieši tik sena, cik bija.

Tas sacīja: Tavā rokā ir nīcināvētāja spridzinātājpistole.

Zeifods bridi nesaprata, ko tas nozīmē, bet tad uzmeta skatienu savai rokai un atvieglots redzēja, ka tas, ko bija atradis piespraustu pie sienas kronšteina, patiešām bija tas, ko viņš bija iedomājies.

Jā, viņš sacīja, tā kā atviegloti pavīpsnājot, kas ir pavisam sarežģīti, nu, es negribētu pārpūlēt tavu iztēli, robot. Bridi neviens neko neteica, un Zeifods aptvēra, ka roboti šeit nepārprotami nebija ieradušies patērzēt, tas ir viņa ziņā.

Es nevarēju nepamanīt, ka jūs savu kuģi esat novietojuši, -viņš sacīja, pamājot ar vienu galvu attiecīgajā virzienā, manējā.

Tas netika noliegts. Neņemot vērā jebkādu piedienīgu telpisku uzvedību, tie bija vienkārši materializējuši savu kuģi tieši tur, kur gribēja, lai tas atrastos, kas nozīmēja, ka tas bija vienkārši saķēries ar «Zelta sirdi», it kā tie nebūtu nekas vairāk par divām ķemmēm.

Viņi atkal neatbildēja, un Zeifods prātoja, vai saruna virzītos raitāk, ja viņš savu teksta daļu veidotu jautājumu formā.

… vai ne? viņš piemetināja.

Jā, — atbildēja robots.

Ē, labi, Zeifods teica. — Tad ko jūs, ērgļi, šeit darāt? Klusums.

Roboti, Zeifods izlaboja, ko jūs, roboti, šeit darāt?

Mēs esam atnākuši, — noķērca robots, — pēc zelta šķērskoka. Zeifods pamāja. Viņš pavicināja šauteni, lai pamudinātu turpmākus paskaidrojumus. Robots šķita to saprotam.

Zelta šķērskoks ir daļa no atslēgas, ko mēs meklējam, — turpināja robots, lai atbrīvotu savus pavēlniekus no Krikita.

Zeifods pamāja vēlreiz un vēlreiz pavicināja šauteni.

Atslēga, robots nepiespiesti turpināja, bija sadalīta sastāvdaļās laikā un telpā. Zelta šķērskoks ir iestiprināts ierīcē, kas darbina tavu kuģi. Tas no jauna izveidos atslēgu. Mūsu pavēlnieki tiks atbrīvoti. Turpināsies vispārējā sakārtošana.

Zeifods vēlreiz pamāja.

Par ko jūs runājat? viņš apvaicājās.

Šķita, ka robota absolūti neizteiksmīgajai sejai pārslīd nedaudz sāpīga izteiksme. Šķita, ka tam šī saruna liekas nomācoša.

Iznīcināšana, tas sacīja. Mēs meklējam atslēgu, tas atkārtoja, mums jau ir koka, tērauda un organiskā stikla pīlārs. Tūlīt mums būs zelta šķērskoks…

Nē, nebūs.

Būs, paziņoja robots.

Nē, nebūs. Tas darbina manu kuģi.

Tūlīt, pacietīgi atkārtoja robots, mums būs zelta šķērskoks…

Nebūs gan, — Zeifods apgalvoja.

Un tad mums jādodas, pilnā nopietnībā teica robots, uz ballīti.

O! — Zeifods brīnījās. Vai es arī drīkstu?

Nē, — robots atteica. Mēs tevi nošausim.

Ak tā? — Zeifods sacīja, vicinot šauteni.

Jā, — robots teica, un tie šāva uz viņu.

Zeifods bija tik pārsteigts, ka tiem vajadzēja izšaut vēlreiz, pirms viņš nokrita.

12

Kuš! sacīja Slirstibirstpirts. Klausieties un skatieties!

Seno Krikitu bija pārņēmusi nakts. Debesis bija tumšas un tukšas. Vienīgā gaisma nāca no netālās pilsētiņas, viegla vēsmiņa no tās nesa klusas, patīkamas, omulīgas skaņas. Viņi stāvēja zem koka, no kura virmoja skurbinošas smaržas. Arturs notupās un juta augsnes un zāles informacionālo ilūziju. Viņš to izlaida caur pirkstiem. Augsne šķita trekna un auglīga, zāle sulīga. Bija grūti izvairīties no iespaida, ka šī visādā ziņā bija debešķīga vieta.

Tomēr debesis bija ārkārtīgi tukšas, un Arturam šķita, ka tās met tādu kā dzestrumu pār citādi idillisko, kaut pašlaik neredzamo ainavu. Taču, viņš pieņēma, ka tas atkarīgs no tā, pie kā katrs ir pieradis.

Viņš juta, ka kāds uzplikšķina uz pleca, un pacēla skatienu. Slirstibirstpirts klusu pievērsa viņa uzmanību kaut kam viņpus pakalna. Viņš palūkojās, bet varēja saskatīt tikai blāvas gaismiņas, kas šaudīdamās un šūpodamās lēni virzījās uz viņu pusi.

Kad tās pienāca tuvāk, kļuva ari dzirdamas skaņas, un drīz blāvajā gaismā un trokšņos bija saskatāma maza grupiņa cilvēku, kas pāri pakalnam gāja mājup uz pilsētiņu.

Viņi gāja pavisam tuvu vērotājiem zem koka, šūpoja lukturus, kuru gaismiņas liegi un trakulīgi lēkāja starp kokiem un zāli, apmierināti pļāpāja un pat dziedāja dziesmu par to, cik viss ir šausmīgi jauki, cik viņi ir laimīgi, cik ļoti viņiem patīk strādāt fermā un cik patīkami ir iet mājās, lai satiktu sievas un bērnus, liegs piedziedājums vēstīja, ka šajā gadalaikā puķes smaržo īpaši jauki un žēl, ka suns ir miris, jo tam tik ļoti patika ziedi. Arturs varēja gandrīz iztēloties Polu Makartniju vakarā sēžam saslietām kājām pie uguns, dungojam šo dziesmu Lindai un prātojam, ko nopirkt par ieņēmumiem, hmm, varbūt Eseksu.

Krikita pavēlnieki, aizkapa balsī izdvesa Slirstibirstpirts.

Sī piezīme Arturā izraisīja mirklīgu apmulsumu, jo sekoja tūlīt

pēc paša pārdomām par Eseksu. Tad neceļos aizklīdušais prāts pievērsās situācijas loģikai, un viņš atklāja, ka joprojām nesaprot, ko vecais vīrs ar to domājis.

Ko? — viņš sacīja.

Krikita pavēlnieki, Slirstibirstpirts atkārtoja, un, ja viņa elpa agrāk bija bijusi drūma, tad tagad viņš izklausījās pēc bronhīta slimnieka Aīda valstībā.

Arturs vērās uz grupu un centās saprast tās informācijas kripatiņas jēgu, kas šajā brīdī bija viņa rīcībā.

Cilvēki grupā nepārprotami bija citplanētieši. To varēja noteikt pēc tā, ka viņi bija gari, vāji, kaulaini un bāli, gandrīz vai balti, bet citādi gaužām patīkami; varbūt nedaudz dīvaini, tādi, ar kuriem cilvēks negribētu ilgi ceļot kopā autobusā, bet galvenais, ja viņi atšķīrās no kārtīgiem vienkāršiem ļautiņiem, tad drīzāk tāpēc, ka bija pārāk jauki, nevis nepietiekami jauki. Tad kāpēc Slirstibirstpirts tā ķērkdams piepūlēja plaušas, tas šķistu piemērotāk radio reklāmai vienai no tām sliktajām filmām par motorzāģa operatoriem, kas ņem darbu uz mājām?

Nebija viegli ari izprast Krikitu. Viņš nebija īsti apjēdzis, kāds sakars ir starp to, ko pazina kā kriketu, un to…

Šajā bridi Artura domu gaitu pārtrauca Slirstibirstpirts, kā sajuzdams, kas notiek viņa galvā.

Spēle, ko tu pazīsti kā kriketu, viņš sacīja, un balss joprojām šķita pazudusi apakšzemes pārejās, ir tikai viena no tiem dīvainajiem tautas atmiņas jokiem, kas prātā var saglabāt tēlus dzīvus miljardiem gadu pēc tam, kad to īstā jēga ir pazudusi laika dūmakā. No visām Galaktikas rasēm varbūt tikai angļi varēja atdzīvināt atmiņas par visdrausmīgākajiem kariem, kas reiz plosīja Visumu, un tās pārvērst spēlē, kura, es baidos, tiek parasti uzskatīta par neiedomājami trulu un bezjēdzīgu.

Man pašam tā diezgan labi patīk, viņš piebilda, bet lielākās daļas cilvēku acīs jūs negribot esat vainojami par visgroteskāko slikto gaumi. It sevišķi tā sarkanā bumbiņa, ar ko trāpa pa vārtiņiem, tā ir ļoti nelāga.

Hmm, Arturs novilka, domīgi saraucis pieri, lai norādītu, ka viņa izziņas sinapses cīnījās, cik labi vien spēja, — hmm.

Un šie, Slirstibirstpirts atkal ierunājās rīkles balsī, kas skanēja kā no kapenēm, un norādīja uz grupu Krikita vīriešu, kas tagad gāja garām, šie to visu iesāka, un tas sāksies šonakt. Nāciet, mēs sekosim un redzēsim iemeslu.

Viņi izslīdēja no koka apakšas un pa tumšo pakalna taku sekoja līksmajai grupiņai. Dabiskais insdnkts lika savam laupījumam sekot klusi un zagšus, lai gan, tā kā viņi gāja tikai pa informacionālo ilūziju ierakstu, tad gluži labi varēja pūst tubu un izkrāsot seju ar mēlenēm, laupījums viņiem būtu pievērsis dkpat daudz uzmanības.

Arturs ievēroja, ka pāris grupiņas dalībnieku tagad dziedāja citu dziesmu. Tās liegās skaņas atgriezās pie viņiem maigajā nakts gaisā, tā bija jauka romantiska balāde, kas Makartnijam būtu ienesusi Kentu un Saseksu un (āvusi izteikt diezgan labu piedāvājumu par Hempšīru.

Tu noteikti zini, Slirstibirstpirts jautāja Fordam, kas ir tas, kas tūdaļ notiks?

Es? Fords pārprasīja. — Nē.

Vai tad bērnībā neapguvi Galaktikas senvēsturi?

Es sēdēju kiberkabīnē aiz Zeifoda, Fords izskaidroja, tas ļoti novērsa uzmanību. Tas, protams, nenozīmē, ka es neiemācījos šo to ļoti satriecošu.

Šajā brīdī Arturs pamanīja savādu iezīmi dziesmā, ko dziedāja grupiņa. Piedziedājuma vidusdaļā, kas būtu Makartniju stingri nostiprinājusi Vinčesterā, kur viņš uzmanīgi vērtos pāri Tēstas ielejai tālumā uz trekno kumosiņu Ņūforestu, bija savāds teksts. Dziesmas autors atsaucās uz tikšanos ar meiteni nevis «mēness gaismas aplietam» vai «zem zvaigznēm», bet «virs zāles», kas Arturam šķita nedaudz prozaiski. Tad viņš vēlreiz paskatījās augšup uz mulsinoši melnajām debesīm, un bija skaidra sajūta, ka tas ir svarīgi, ja tikai viņš varētu apjēgt, kas tieši. Tas radīja sajūtu, ka viņš ir viens visā Visumā, un viņš to pateica.

Nē, Slirstibirstpirts atteica, nedaudz pieliekot soli, — Krikita cilvēki nekad nav domājuši «mēs Visumā esam vieni paši». Viņus ietver milzīgs putekļu mākonis, saprotat, viņu vienīgo sauli ar tās vienīgo pasauli, un viņi atrodas tieši Galaktikas galējā austrumu malā. Putekļu mākoņa dēļ debesīs nekad nav bijis, ko redzēt. Naku tās ir pilnīgi tukšas, dienā spīd saule, bet uz to nevar lūkoties tieši, tāpēc viņi to nedara. Debesis viņi gandrīz neievēro. It kā tās būtu tukšs plankums, kas stiepjas 180 grādus no apvāršņa līdz apvārsnim.

Redzat, iemesls, kāpēc viņi nekad nav domājuši «mēs Visuma esam vieni paši», ir tas, ka līdz šai naktij viņi nezina par Visumu. Līdz šai naktij.

Viņš gāja tālāk, gaisā aiz sevis atstādams vāras skaņas.

Iztēlojieties, viņš sacīja, viņi nekad nav pat iedomājušies «mēs esam vieni paši», vienkārši tāpēc, ka nekad nav ienācis prātā, ka ir kāda cita iespēja.

Viņš turpināja iet.

Baidos, ka no tā dūša nedaudz saskries papēžos, viņš piebilda.

Tikmēr augstu neredzamajās debesīs atskanēja ļoti vāja un spalga dunoņa. Viņi iztrūkušies palūkojās augšup, bet kādu laiku neko nevarēja saskatīt.

Tad Arturs ievēroja, ka priekšā esošā grupiņa bija dzirdējusi troksni, bet šķita, ka neviens nezina, ko iesākt. Viņi izbailēs skatījās apkārt, pa kreisi, pa labi, uz priekšu, atpakaļ, pat uz zemi. Viņiem neienāca prātā paskatīties augšup.

Pamatīgais šoks un šausmas, kas no viņiem izstaroja dažus mirkļus vēlāk, kad no debesīm kaukdams nogāzās degošs kosmosa kuģa vraks un avarēja aptuveni pusjūdzi no tās vietas, kur viņi stāvēja, bija jāredz pašam savām acīm.

Daži pieklusinātā balsī runā par «Zelta sirdi», daži par zvaigžņu kuģi «Bistromātu».

Daudzi runā par leģendāro un gigantisko zvaigžņu kuģi «Titā-niku», majestātisku un krāšņu izpriecas braucienu kuģi, kas palaists no Artefaktovola lielajiem kuģu būvniecības asteroīda kompleksiem nu jau pirms dažiem simtiem gadu, un tam ir savs iemesls.

Tas bija brīnišķīgi skaists, pārsteidzoši milzīgs un patīkamāk aprīkots nekā jebkurš cits kuģis tagadējās vēstures atliekās (skatīt piezīmi turpmāk par īsta laika kampaņu), bet, par nelaimi, tas bija uzbūvēts agrīnajās neiespējamības fizikas dienās, ilgi pirms šī sarežģītā un dīvaina zināšanu nozare bija pilnīgi vai vispār kaut mazliet izprasta.

Dizaineri un inženieri savā vientiesībā nolēma tajā iebūvēt neiespējamības lauka paraugu, kam, domājams, bija jānodrošina, lai būtu Bezgalīgi neiespējams, ka kādā kuģa daļā kaut kas kādreiz varētu noiet greizi.

Viņi neaptvēra, ka visu neiespējamības aprēķinu šķietami abpusējās un riņķveida dabas dēļ patiesībā bija ļoti ticams, ka it viss Bezgalīgi neiespējamais notiks gandriz nekavējoties.

Zvaigžņu kuģis «Titāniks» bija aplam skaists skats, kad tas kā sudraba Arktura megatukšumvalis pludmalē gulēja starp lāzera apgaismotajiem būvētavas laukuma palaišanas torņu ornamentiem, spožs gaismas kniepadatu un adatu mākonis uz piesātinātā starpzvaigžņu melnuma fona; bet palaists tas pat nespēja pabeigt pašu pirmo radio ziņojumu SOS kad pēkšņi un nepelnīti pilnīgi pārtrauca pastāvēt.

Tomēr tas pats notikums, kurā izpaudās vienas zinātnes pirmsākumu postošā neveiksme, bija ari citas nozares apoteozes liecinieks. Neapgāžami pierādīts, ka kuģa palaišanas trīsdimensiju atspoguļojumu vēroja vairāk cilvēku, nekā tajā laikā patiesībā eksistēja, un tas tagad tiek atzīts par visu laiku lielāko sasniegumu auditorijas pētījumu zinātnē.

Cits tā laika iespaidīgs preses uzpūsts notikums bija supernova, par ko zvaigzne Islodins kļuva dažas stundas vēlāk. Islodins ir zvaigzne, ap kuru dzīvo, pareizāk, dzīvoja vairums Galaktikas lielāko apdrošināšanas aģentu.

Bet, kamēr par visiem šiem un citiem lieliem kosmosa kuģiem, kas nāk prātā, piemēram, Galaktikas flotiles kaujas kuģi GZK «Pārdrošība», GZK «Nekaunība» un gzk «Pašnāvnieciskais neprāts» runā ar bijību, lepnumu, entuziasmu, mīlestību, apbrīnu, nožēlu, nenovīdību, aizvainojumu, faktiski vairumu no pazīstamākajām emocijām, tas, kurš regulāri iedveš visvairāk īsta izbrīna, bija «Krikits viens», pirmais kosmosa kuģis, ko uzbūvējuši Krikita ļaudis.

Ne tāpēc, ka tas būtu brīnišķīgs kuģis. Tas tāds nebija.

Tā bija gandrīz pilnīga grabaža. Tas izskatījās tā, it kā būtu uzmeistarots pagalmā aiz mājas, un tā faktiski bija tieši tā vieta, kur tas bija uzmeistarots. Pats pārsteidzošākais kuģī nebija tas, ka tas būtu labi uzbūvēts (jo tā nebija), bet tas, ka tas vispār bija izdarīts. Laikposms, kas bija aizritējis starp bridi, kad Krikita ļaudis atklāja, ka ir tāda lieta kā kosmoss, un viņu pirmā kosmosa kuģa startēšanu, bija gandrīz tieši gads.

Fords Prifekts piesprādzējies jutās ārkārtīgi pateicīgs, ka šī bija tikai vēl viena informacionālā ilūzija un tādējādi viņš bija pilnīgā drošībā. īstajā dzīvē uz šāda kuģa viņš nespertu kāju pat par visu Ķīnas risu vīnu. «Ārkārtīgi ļodzīgs» bija viena frāze, kas iešāvās prātā. «Vai es, lūdzu, varu tikt ārā?» bija otra.

Un šis lidos? — Arturs prasīja, uzmezdams drūmu skatienu kopā sasietajai vadu sistēmai un elektroinstalācijai, kas vijās pa kuģa piebāztajām iekštelpām.

Slirstibirstpirts viņam apgalvoja, ka lidos, ka viņi ir pilnīgā drošībā un ka tas viss būs ārkārtīgi pamācoši un ncmazdrusciņ ne mokoši.

Fords un Arturs nolēma vienkārši atslābināties un justies mokoši.

Kāpēc gan, — Fords noteica, nesajukt prātā?

Priekšā stāvēja trīs piloti, kas, protams, pilnīgi neapzinājās viņu klātbūtni tā pamatotā iemesla dēļ, ka viņu patiesība tur nebija. Tieši piloti ari bija uzbūvējuši šo kuģi. Viņi tonakt bija atradušies uz pakalna takas, dziedādami derīgas, aizkustinošas dziesmas. Viņu prātu bija pavisam nedaudz iespaidojusi netālā citplanētiešu

kosmosa kuģa avārija. Viņi bija pavadījuši nedēļas, no sadegušā kosmosa kuģa vraka izdabūdami noslēpumus, visus līdz pašam sīkākajam, nepārtraukti dziedādami jautras kosmosa kuģa izjaukšanas dziesmiņas. Viņi bija uzbūvējuši paši savu kuģi, un tas bija šis. Šis bija viņu kuģis, un viņi arī pašlaik dziedāja dziesmiņu par to, izteikdami dubulto prieku, ko radīja panākumi un īpašumtiesības. Piedziedājums bija mazliet rūgts un vēstīja par bēdām, darbs tik ilgas stundas licis pavadīt garāžā, prom no sievu un bērnu sabiedrības, kam viņu bija šausmīgi pietrūcis, bet kas bija viņos uzturējusi līksmu garu, nerimtīgi paužot, cik jauki pieaug kucēns.

Puf, viņi pacēlās.

Un dārdināja pa debesīm kā kuģis, kas skaidri zina, ko dara.

Nav iespējams, Fords sacīja bridi vēlāk, kad viņi bija atguvušies no paātrinājuma šoka un pacēlās no planētas atmosfēras, — nav iespējams, — viņš atkārtoja, — ka kāds konstruē un uzbūvē šādu kuģi gada laikā, vienalga, lai cik mērķtiecīgs būtu. Es tam neticu. Pierādiet to, un es tam joprojām neticētu. Viņš domīgi pagrozīja galvu un pa sīko iluminatoru lūkojās uz neko ārpusē.

Ceļojums bridi noritēja mierīgi, un Slirstibirstpirts to parādīja paātrināti.

Tādējādi viņi ļoti ātri ieradās pie dobā lodveida putekļu mākoņa iekšējā perimetra, kas ietvēra viņu sauli un dzimto planētu, aizņemdams, tā sakot, nākamo ārējo orbītu.

Drīzāk bija tā, it kā pakāpeniski mainītos telpas struktūra un blīvums. Tumsa nu šķita sanam un ņirbam viņiem garām. Tā bija ļoti auksta tumsa, ļoti tukša un bieza tumsa, tā bija Krikita naksnīgo debesu tumsa.

Aukstums un biezums, un tukšums lēnām sažņaudza Artura sirdi, un viņš spēcīgi apzinājās Krikita pilotu sajūtas, kas karājās gaisā kā blīvs statisks lādiņš. Tagad viņi bija sasnieguši savas rases vēsturisko zināšanu pašu malu. Šī bija robeža, tālāk neviens no viņiem nekad nebija prātojis, pat nebija zinājis, ka tas ir iespējams.

Mākoņa tumsa sitās pret kuģi. Iekšpusē valdīja vēstures klusums. Viņu vēsturiskā sūtība bija noskaidrot, vai otrā debesu pusē kaut kas bija, kāda vieta, no kurienes varētu būt ieradies avarējušais kosmosa kuģis, varbūt cita pasaule, lai cik savāda un neizprotama šī doma šķistu zem Krikita debesīm dzīvojošo (aužu aprobežotajiem prātiem.

Vēsture sakopoja spēkus, lai sniegtu vēl vienu triecienu.

Tumsa vēl aizvien bungoja pa viņiem, akla, no visām pusēm ieskaujoša tumsa. Tā šķita nākam arvien tuvāk un tuvāk, sabiezējam un vēl sabiezējam, kļūstam arvien smagāka un smagāka. Un piepeši tā pazuda.

Viņi izlidoja no mākoņa.

Viņi redzēja nakts satriecošos dārgakmeņus bezgalīgajos putekļos, un galvā ieskanējās baiļu dziesma.

Brīdi viņi turpināja lidot, nekustīgi uz Galaktikas zvaigžņotā izplatījuma fona, tā pati bija nekustīga uz Visuma bezgalīgā izplatījuma fona. Un tad viņi apgriezās apkārt.

Tam visam būs jāpazūd, Krikita vīri sacīja, pagriežoties mājup.

Atpakaļceļā viņi dziedāja vairākas melodiskas un domīgas dziesmas par miera, taisnīguma, morāles, kultūras, sporta, ģimenes dzīves un visu citu dzīvības formu iznīcināšanas tēmu.

13

Redzatnu, Slirstibirstpirts sacīja, lēnām maisot savu mākslīgi veidoto kafiju un tādējādi ari reālu un nereālu skaitļu, prāta un Visuma interaktīvas uztveres virpuļa saskarpunktus, tā ģenerēdams netieši ietvertās subjektivitātes pārstrukturētās matricas, kas ļāva viņa kuģim pārveidot pašu laika un telpas jēdzienu, kā tas ir.

Jā, teica Arturs.

Jā, sacīja Fords.

Ko lai iesāku, Arturs apjautājās, ar šo vistas gabalu?

Slirstibirstpirts viņam uzmeta drūmu skatienu.

Paknaksties gar to, viņš ieteica, paknaksties!

Viņš ar savu gabalu nodemonstrēja, kā tas darāms.

Arturs tā ari darīja un juta, kā vieglas matemātiskas funkcijas tirpas pārņem vistas kāju, kad tā četrdimensionāli kustējās pa to, kas, kā apgalvoja Slirstibirstpirts, bija piecdimensiju telpa.

Vienā naktī, Slirstibirstpirts stāstīja, visi Krikita iedzīvotāji bija no pievilcīgiem, apburošiem, saprātīgiem…

… kaut dīvainiem… — iestarpināja Arturs.

… parastiem cilvēkiem, Slirstibirstpirts turpināja, — pārvērtušies pievilcīgos, apburošos, saprātīgos…

— … dīvainos…

… maniakālos ksenofobos. Tā sakot, doma par Visumu neiederējās viņu pasaules ainā. Viņi vienkārši nevarēja ar to samierināties. Un tā viņi pievilcīgi, apburoši, saprātīgi, dīvaini, ja tev tā tīk nolēma to iznīcināt. Kas tad nu atkal?

Man gaužām nepatīk vīns, sacīja Arturs, to paošņājis.

— Tad sūti to atpaka]. Tas viss ietilpst kuģa matemātikā.

Arturs tā arī darīja. Viņam nepatika viesmīļa smaida topogrāfija, tomēr grafiki viņam šā vai tā nekad nebija patikuši.

— Kurp mēs dodamies? Fords jautāja.

AtpakaJ uz informacionālo ilūziju telpu, Slirstibirstpirts atbildēja, pieceldamies un notrausdams muti ar papīra salvetes matemātisku attēlojumu, uz otro daļu.

14

Krikita ļaudis, sacīja Viņa Augstība Tiesas augstākā vara, tiesu iekārtas pegs, itļa (Izglītots, Taisnīgs un Ļoti Atslābinājies) Krikita Kara noziegumu tiesas procesa Tiesnešu kolēģijas priekšsēdētājs, ir, nu, zināt, viņi ir tikai bariņš patiešām jauku puišu, zināt, kas vienkārši grib visus nogalināt. Velns, es dažreiz no rītiem jūtos tāpat. Sūdi.

Labi, viņš turpināja, uzmezdams kājas priekšā uz sola un uz brīdi pieklusdams, lai noņemtu diedziņu no Ceremoniālajām pludmales iešļūcenēm, tātad jūs nevēlētos dzīvot vienā Galaktikā ar šiem puišiem.

Tā bija tiesa. Krikita uzbrukums Galaktikai bija graujošs. Tūkstošiem milzīgu Krikita karakuģu piepeši bija izlēkuši no hiper-telpas un vienlaikus uzbrukuši tūkstošiem lielāko pasauļu, vispirms sagrābjot vitāli svarīgus materiālu krājumus nākamā uzbrukuma viļņa sagatavošanai un tad mierīgi iznīdējot šīs pasaules.

Galaktika, kas tajā laikā baudīja neparasta miera un pārticības periodu, grīļojās kā cilvēks, kam pļavā uzbrūk laupītāji.

Es gribu teikt, turpināja tiesu iekārtas pegs, pārlaizdams skatienu ultramodernajai (tas bija pirms desmit miljardiem gadu,

kad «ultramoderns» nozīmēja daudz nerūsošā tērauda un reljefa betona) un milzīgajai tiesas zālei, šie puiši ir pilnīgi apsēsti.

Arī tā bija taisnība, turklāt ir vienīgais izskaidrojums, ko kāds spējis sniegt neiedomājamajam ātrumam, ar kādu Krikita ļaudis bija centušies sasniegt savu jauno un vispārāko mērķi iznīcināt visu, kas nav Krikits.

Tas ir ari vienīgais izskaidrojums, kā viņi tādā neaptveramā ātrumā sagrāba visas hipertehnoloģijas, ar kurām pagatavoti viņu kosmosa kuģu tūkstoši un nāvējošo balto robotu miljoni.

Ikviena robotus sastapuša cilvēka sirdi bija pārņēmušas patiesas šausmas vairumā gadījumu tām tomēr bija ārkārtīgi īss mūžs, tāpat kā personai, kas šīs šausmas pieredzēja. Tie bija nežēlīgas lidojošas karamašīnas, kam prātā tikai viens. Tie turēja rokā briesmīgas daudzfunkciju kaujas nūjas, kas, vicinātas vienā veidā, saārdīja celtnes, pavicinātas citādi, tās raidīja dedzinošus visdestrukto-nīcinātāja starus, un, vicinātas ar trešo paņēmienu, tās izšāva derdzīgu granātu arsenālu, sākot no nelielām degbumbām un beidzot ar maksislorta hiperatomiericēm, kas varēja novākt prāvu sauli. Vienkārši iesitot granātām ar kaujas nūjām, tās vienlaikus tika pielādētas un ar fenomenālu precizitāti aizraidītas attālumos, kas stiepās no nieka jardiem līdz pat simtiem tūkstošiem jūdžu.

Labi, atkārtoja tiesu iekārtas pegs, tātad mēs uzvarējām. Viņš apklusa un pakošļāja gumijiņu. — Mēs uzvarējām, -viņš atkārtoja, bet tas nav nekas liels. Es gribu teikt, vidēja izmēra Galaktika pret vienu mazu pasauli, un cik ilgu laiku tas mums prasīja? Tiesas sekretār?

Jūsu godība? pieceļoties atsaucās askētisks vīrelis melnā.

Cik ilgu, sīkais?

Jūsu godība, šai jautājumā ir mazliet sarežģīti pateikt precīzi. Laiks un attālums…

Atslābsti, puis, saki aptuveni!

Man diez ko nepatīk teikt aptuveni, jūsu godība, par šādu…

Sakod zobus un saki!

Tiesas sekretārs samiedza acis. Bija skaidrs, ka, tāpat kā vairākumu Galaktikas juristu, viņu tiesu iekārtas pegs (vai Zipo Bibroks 5 x to8, kas, kā zināms, neizskaidrojamā kārtā bija viņa civilais vārds) kaitināja. Viņš nepārprotami bija nelietis un nekauņa. Viņš, šķiet, domāja, ka fakts, ka viņam piederēja visu laiku asākais juridiskais prāts, deva tiesības izturēties tieši tā, kā pats gribēja, un diemžēl šķita, ka tā ir taisnība.

Nu, labi, jūsu godība, ļoti aptuveni rēķinot, divus tūkstošus gadu, sekretārs nelaimīgi murmināja.

Un cik daudz puišu ir nolaists no kātiem?

Divi griljoni, jūsu godība. Sekretārs apsēdās. Hidrospek-tisks foto šajā brīdī būtu atklājis, ka viņš nedaudz kūp.

Tiesu iekārtas pegs vēl vienu reizi aplaida skatienu tiesas zālei, kur bija sapulcējušies simtiem visas Galaktikas pārvaldes visaugstāko ierēdņu, visi parādes formastērpos vai ķermeņos, atkarībā no to vielmaiņas un paražām. Aiz nīcinātājdrošās kristāla sienas stāvēja Krikita cilvēku pārstāvju grupa, kas ar mierīgu, pieklājīgu riebumu skatījās uz visiem citplanētiešiem, kuri bija sapulcējušies, lai spriestu pār viņiem tiesu. Tas bija vissvarīgākais notikums tieslietu vēsturē, un tiesu iekārtas pegs to zināja.

Viņš izņēma no mutes košļājamo gumiju un pielipināja to zem sava krēsla.

Baigi daudz līķu, viņš klusām teica.

Drūms klusums tiesas zālē šķita atbilstam šim viedoklim.

Tātad, kā jau es teicu, tas ir bariņš patiešām jauku puišu, bet jūs nevēlētos dzīvot vienā Galaktikā ar viņiem, ne tad, ja viņi domā tā turpināt, ne tad, ja viņi neiemācīsies uztvert dzīvi nedaudz

vieglāk. Gribu teikt, mums visu laiku būtu jānervozē, vai ne, ko? Pif, paf, paf, kad viņi mums uzbruks nākamreiz? Par mierīgu līdzāspastāvēšanu nevar būt ne runas, ko? Atnesiet kāds man ūdeni, paldies!

Viņš atkal apsēdās un domīgi iemalkoja.

Labi, viņš turpināja, uzklausiet mani, uzklausiet! Šķiet, tiem puišiem, vai zināt, ir desības uz saviem uzskadem par Visumu. Un saskaņā ar viņu uzskadem, ko dem uzspiedis Visums, skaidrs, viņi darīja pareizi. Izklausās ķerti, bet es domāju, ka jūs piekritīsit. Viņi tic…

Viņš iemeta acis papīra gabalā, ko atrada savu Tiesneša džinsu aizmugures kabatā.

Viņi tic «mieram, taisnīgumam, morālei, kultūrai, sportam, ģimenes dzīvei un visu citu dzīvības formu iznīcināšanai».

Viņš paraustija plecus.

Es esmu dzirdējis daudz ko ļaunāku, viņš sacīja.

Viņš domīgi pakasīja kājstarpi.

Fū! viņš nopūtās, ieņēma vēl vienu malku ūdens, tad pacēla glāzi pret gaismu un sarauca pieri. Viņš apgrieza glāzi otrādi.

Ei, vai šim ūdenim ir kaut kas pielikts? viņš prasīja.

Ē, nē, jūsu godība, — diezgan nervozi sacīja tiesas šveicars, kas to bija atnesis.

Tad aiznes to, nošņācās tiesu iekārtas pegs, — un pieliec! Man ir ideja.

Viņš pagrūda sāņus glāzi un noliecās uz priekšu.

Uzklausiet mani, uzklausiet mani! — viņš sacīja.

Risinājums bija spīdošs, un tas bija šāds.

Krikita planēta uz mūžiem jāietver Gauslaika apvalkā, kura iekšpusē dzīve turpinātos gandrīz bezgalīgi lēni. Visa gaisma tiktu novirzīta ap apvalku tā, ka tas paliktu neredzams un necaurredzams. Izbēgt no apvalka būtu pilnīgi neiespējami, ja vien to neatslēgtu no ārpuses.

Kad pārējam Visumam beidzot pienāktu gals, kad visa radība piedzīvotu pēdējo rudeni (tas viss, protams, notika, pirms kļuva zināms, ka Visuma gals būs iespaidīgs ēdināšanas uzņēmums) un dzīve un viela pārtrauktu eksistēt, tad planēta Krikits un tās saule iznirtu no Gauslaika apvalka un turpinātu vientuļu esamību, pēc kādas tā ilgojās, vispārēja tukšuma mijkrēslī.

Slēdzene būtu asteroīds, kas gausi virzītos orbītā ap apvalku.

Atslēga būtu Galaktikas simbols Vārtu vārti.

Kad desas zālē bija norimuši aplausi, tiesu iekārtas pegs jau atradās sajūtodušā kopā ar samērā jauku zvērināto, kam pirms pusstundas bija aizlidinājis zīmīti.

15

Divus mēnešus vēlāk Zipo Bibroks 5 x 1o8 bija saviem Galaktikas valsts džinsiem nogriezis staras un tērēja dalu no milzīgās samaksas par spriedumu, gulēdams dārgakmeņiem rotātā pludmalē, kamēr tā pati samērā jaukā zvērinātā viņam iezieda muguru ar kvalaktīna esenci.

Viņa bija Sūlfinjenas meitene, kuras planēta atradās vēl aiz Jagas Mākoņpasaulēm. Meitenes āda bija kā citrondzeltens zīds, un viņu ļoti interesēja juridiskas personas.

Vai dzirdēji jaunumus? viņa jautāja.

Vīū āāāā! atsaucās Zipo Bibroks 5 x 1o8, un jums būtu bijis jābūt tur klāt, lai zinātu, kāpēc tieši viņš to teica. Informacionālo ilūziju kasetē tas nav ierakstīts, viss balstās uz baumām.

Nē, viņš piebilda, kad bija mitējies tas, kas lika teikt «vm āāāā». Viņš mazliet pavēlās, lai uztvertu trešās un lielākās pirmatnējā Voda saules pirmos starus, kas zagās pāri sasodīti skaistajam apvārsnim, un debesīs tagad mirdzēja viens no lieliskākajiem iedeguma līdzekļiem, kāds jebkad redzēts.

Smaržīga vēsmiņa pacēlās no rāmās jūras, aizplīvoja pa pludmali un atkal aizplūda atpakaļ uz jūru, prātodama, kur doties tālāk. Sekodama trakai iedomai, ta velreiz aizgaja uz pludmali. Tad aizplūda atpakaļ uz jūru.

Es ceru, ka tās nav labas ziņas, ņurdēja Zipo Bibroks g x io8, — jo nedomāju, ka varētu to izturēt.

Šodien tika izpildīts tavs Krikita spriedums, — meitene izsmalcināti teica. Nebija nekādas vajadzības šādu vienkāršu vēsti paust izsmalcināti, tomēr viņa ņēma un tā izdarīja, jo tā bija tāda diena. Es to dzirdēju pa radio, viņa sacīja, kad atgriezos atpakaļ kuģī pēc eļļas.

Aha, — norūca Zipo un nolika galvu atpakaļ dārgakmeņiem rotātajās smiltīs.

Kaut kas notika, — viņa teica.

Mmmm?

Tieši pēc tam, kad tika aizslēgts Gauslaika apvalks, — viņa stāstīja un uz bridi pārtrauca ieziest kvalaktīna esenci, izrādījās, ka Krikita kara kuģis, kas bija pazudis un uzskatīts par iznīcinātu, tomēr bija tikai pazudis. Tas parādījās un mēģināja sagrābt atslēgu.

Zipo strauji piecēlās sēdus.

Ei, ko?

Viss kārtībā, viņa sacīja balsī, kas būtu nomierinājusi lielo sprādzienu. Rādās, norisinājās īsa kauja. Atslēga un karakuģis tika sadalīti sastāvdaļās un uzspridzināti telplaika nepārtrauktībā. Rādās, viņi ir zuduši uz mūžiem.

Viņa smaidīja un uzlēja uz pirkstgaliem vēl mazliet kvalaktīna esences. Viņš atslābinājās un atkal apgūlās.

Dari to, ko izdarīji pirms brīža, viņš murmināja.

To? viņa jautāja.

Nē, nē, viņš teica, to.

Viņa mēģināja vēlreiz.

To? viņa vaicāja.

Vīī āāāā!

Kā jau teikts, jums būtu bijis jābūt tur klāt.

Smaržīga vēsmiņa atkal pacēlās no jūras.

Burvju mākslinieks klimta pa pludmali, bet nevienam viņu nevajadzēja.

16

Nekas nav zudis uz mūžiem., — Slirstibirstpirts apgalvoja, sejai sarkani ņirbot sveces gaismā, ko robots viesmīlis centās aiznest prom, izņemot Čelizmas katedrāli.

Ko? salecoties jautāja Arturs.

čelizmas katedrāli, atkārtoja Slirstibirstpirts. Tas bija toreiz, kad es veicu pētījumus īsta laika kampaņai…

Ko? Arturs atkārtoja.

Vecais vīrs ieturēja pauzi un sakopoja domas, kā viņš cerēja, stāsta pēdējam triecienam. Robots viesmīlis kustējās caur telp-laika matricām tā, ka iespaidīgi apvienoja īdzību ar verdziskumu, kampa pēc sveces un to dabūja.

Viņi bija dabūjuši rēķinu, pārliecinoši strīdējušies par to, kas ēdis cannelloni makaronus un cik daudzas pudeles vīna izdzēruši, un, kā Arturs bija neskaidri nojautis, tādējādi bija veiksmīgi izvadījuši kuģi no subjektīvās telpas orbītā ap savādu planētu. Viesmīlis tagad dedzīgi vēlējās pabeigt savu lomu šarādē un iztīrīt bistro.

Viss kļūs skaidrs, Slirstibirstpirts apgalvoja.

Kad?

Minūtes laikā. Klausieties! Laika straumes tagad ir ļoti piesārņotas. Tajās peld daudz mēslu, visādas drazas, un aizvien vairāk un vairāk no tā tagad tiek atvemts fiziskajā pasaulē. Viesuļi telp-laika nepārtrauktībā, saprotat.

Tā esmu dzirdējis, Arturs noteica.

Paklau, kurp mēs dodamies? Fords apvaicājās, nepacietīgi atgrūzdams savu krēslu no galdiņa. Jo es degu nepacietībā tur nokļūt.

Mēs dodamies, — Slirstibirstpirts pavēstīja klusā, nosvērtā balsī, — mēģināt nepieļaut Krikita kara robotiem atgūt atslēgu, ko viņiem vajag, lai izlaistu planētu Krikitu no Gauslaika apvalka un atbrīvotu pārējo armiju un jukušos pavēlniekus.

Tu, — Fords teica, pieminēji ballid.

Jā, pieminēju, — Slirstibirstpirts nokāra galvu.

Viņš aptvēra, ka tā ir bijusi kļūda, jo šī doma šķita savādi un ļauni valdzinām Fordu Prīfektu.

Jo vairāk Slirstibirstpirts šķetināja tumšo un traģisko stāstu par Krikitu un tā cilvēkiem, jo vairāk Fords Prīfekts gribēja sadzerties un padejot ar meitenēm.

Vecais vīrs juta, ka ballīti nevajadzēja pieminēt, iekams tas nebija absolūti nepieciešams. Bet tā nu tas bija, fakts bija nācis gaismā, un Fords Prīfekts bija tam pieķēries tāpat, kā Arktura me-gadēle pieķeras savam upurim, pirms nokož tam galvu un aizlaižas ar viņa kosmosa kuģi.

— Kad, — Fords dedzīgi jautāja, mēs tur nokļūsim?

Kad būšu pabeidzis jums stāstīt, kāpēc mums tur jādodas.

Es zinu, kāpēc es dodos. Fords atliecās atpakaļ, salicis rokas aiz galvas. Viņš pasmaidīja vienu no saviem smaidiem, kas liek cilvēkiem sarauties.

Slirstibirstpirts bija cerējis uz viegliem pensijas gadiem.

Viņš bija plānojis iemācīties spēlēt oktavēderšermuļfbnu lai ari zināja, ka tas ir patīkami bezcerīgs mērķis, jo viņam bija nepareizais skaits mutu.

Viņš ari bija plānojis sarakstīt ekscentrisku un nežēlīgi kļūdainu monogrāfiju par ekvatoriālo fjordu tēmu, lai dokumentos ielaistu kļūdas par vienu vai diviem jautājumiem, kas viņam šķita svarīgi.

Tā vietā viņš kaut kā bija pierunāts uz pusslodzi īsta laika kampaņā un pirmo reizi mūžā bija sācis to visu uztvert nopietni. Rezultātā viņš tagad attapās, ka savu strauji rūkošo mūžu pavada, cīnoties ar ļaunumu un cenšoties izglābt Galaktiku.

Viņš atklāja, ka tas ir novārdzinošs darbs, un smagi nopūtās.

Klausieties, — viņš sacīja, Ilkā…

Ko? — Arturs nesaprata.

īsta laika kampaņa, par ko es jums pastāstīšu vēlāk. Es pamanīju, ka pieci atlūzu gabali, kas bija relatīvi nesen ieplunkšķējuši atpakaļ esamībā, šķita atbilstam pieciem trūkstošiem atslēgas gabaliem. Tikai divus es varēju precīzi izsekot koka pīlāru, kas parādījās uz tavas planētas, un sudraba šķērskoku. Tas šķiet esam kādā ballītē. Mums jādodas turp, lai to atgūtu, pirms to atrod Kri-kita roboti, citādi notiks nez kas.

Nē, Fords apņēmīgi noteica. — Mums jādodas uz ballīti, lai sadzertos un padejotu ar meitenēm.

Bet vai tad tu neesi sapratis visu, ko es…

Jā, pēkšņi un negaidīti nešpetni sacīja Fords, es to visu esmu sapratis ļoti labi. Tāpēc es gribu sadzerties tik ļoti un padejot ar tik daudzām meitenēm, cik iespējams, kamēr vēl kaut kas ir palicis. Ja viss, ko tu mums parādīji, ir patiesība…

Patiesība? Protams, tā ir patiesība.

… tad izredžu mums nav ne tik daudz, cik mīkstmiesim su-pernovā.

Ko? Arturs spalgi atkārtoja. Viņš bija apņēmīgi sekojis sarunai līdz šai vietai un dedzīgi vēlējās tagad nepazaudēt pavedienu.

Cik mīkstmiesim supernovā, — atkārtoja Fords, nezaudējot sparu. Galvenais…

Kāds mīkstmiesim sakars ar supernovu? — jautāja Arturs.

-Tam, nosvērti sacīja Fords, — tur nav nekādu izredžu.

Viņš apklusa, lai redzētu, vai tagad viss ir skaidrs. Artura jaunais apmulsums vēstīja, ka nav.

Supernovā, — sacīja Fords tik žigli un tik skaidri, cik spēja, ir zvaigzne, kas eksplodē ar gandrīz pusi no gaismas ātruma un sadeg ar miljardiem sauļu spožumu, un tad sabrūk kā super-smaga neitronu zvaigzne. Tā ir zvaigzne, kas sadedzina citas zvaigznes, saprati? Supernovā nekam nav izredžu.

Skaidrs, — sacīja Arturs.

Galvenais…

Tad kāpēc tieši mīkstmiesis?

Kāpēc gan ne mīkstmiesis? Tam nav nozīmes.

Arturs pieņēma paskaidrojumu, un Fords turpināja, atgūdams iepriekšējo kvēlo sparu, cik bija viņa spēkos.

Lieta tāda, viņš sacīja, ka tādi cilvēki kā tu un es, Slirstibirstpirts un Arturs it īpaši un jo sevišķi Arturs ir tikai diletanti, ekscentriķi, slaisti, dienaszagļi, ja tev tā patīk.

Slirstibirstpirts sarauca pieri, daļēji apmulsis, daļēji aizvainots. Viņš ievilka elpu.

… Vienīgais, ko viņš paspēja.

Mēs neesam nekādas apmātības pārņemti, saproti, — neatlaidās Fords.

Un tas ir izšķirošais faktors. Mēs nevaram uzvarēt pret apmātību. Viņiem rūp, mums vienalga. Tāpēc viņi uzvar.

Man daudz kas rūp, sacīja Slirstibirstpirts, balsij trīcot daļēji niknumā, bet daļēji arī šaubās.

Piemēram?

Nu, vecais vīrs uzskaitīja, dzīve, Visums. It viss, patiesi. Fjordi.

Vai tu mirtu to dēļ?

Fjordu? Slirstibirstpirts pārsteigts samirkšķināja acis. Nē.

Nu re!

Godīgi sakot, nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

Un es joprojām nesaskatu saistību, iejaucās Arturs, ar mīkstmiešiem.

Fords juta, kā sarunas pavediens izslīd no rokām, bet neļāvās novirzīties no temata.

Svarīgi ir tas, viņš šņāca, ka mēs neesam apmāti, un mums nav izredžu pret…

Izņemot tavu pēkšņo apmātību ar mīkstmiešiem, Arturs neatstājās, ko es vēl aizvien neesmu sapratis.

Vai tu, lūdzu, neliktu mierā mīkstmiešus?

Likšu, ja tu ari tā darīsi. Tu par tiem ierunājies.

Tā bija kļūda, — Fords teica, aizmirsti tos! Galvenais ir, lūk, kas.

Viņš noliecās uz priekšu un atbalstīja pieri pret pirkstgaliem.

Par ko es runāju? — viņš gurdi iejautājās.

Ai, vienkārši dodamies uz ballīti, Slirstibirstpirts ierosināja, vienalga, kāda iemesla dēļ. Viņš piecēlās, purinādams galvu.

Es domāju, ka tieši to es mēģināju pateikt, — sacīja Fords.

Kāda neizprotama iemesla dēļ teleporta kabīnes atradās vannas

istabā.

17

Ceļošana laikā aizvien biežāk tiek uzskatīta par nepatikšanu cēloni. Vēsture tiek piesārņota.

Galaktikas enciklopēdijai ir daudz kas sakāms par ceļošanas laikā teoriju un praksi, no kā lielākā daļa nav izprotama nevienam, kas nav pavadījis vismaz četrus mūžus, studējot augstāko hipermatemā-tiku, un, tā kā to nebija iespējams darīt pirms ceļošanas laikā izgudrošanas, nav īsti skaidrs, kā tas vispār kādam ienācis prātā. Viens šīs problēmas izskaidrojums ir tāds, ka ceļošanu laikā tās īpašību dēļ atklāja vienlaikus visos vēstures periodos, bet tie nu ir salti meli.

Tomēr nelaime tāda, ka krietna daļa vēstures ari ir pavisam salti meli.

Lūk, viens piemērs. Dažiem cilvēkiem tas var nelikties svarīgs, bet citus pārliecina tieši šis arguments. Tas noteikti ir nozīmīgs, jo tieši šā notikuma dēļ pašā sākumā (vai beigās tas atkarīgs no tā, kādā virzienā uztverat vēstures gaitu, un ari šis nu ir aizvien strīdīgāks jautājums) tika noorganizēta īsta laika kampaņa.

Ir, vai bija, kāds dzejnieks. Viņu sauca Lallafa, un viņš sarakstīja «Garzemes dziesmas», ko visā Galaktikā uzskata par visjaukākajiem dzejoļiem pasaulē.

Tie ir (bija) neizsakāmi brīnišķīgi. Proti, vienā reizē tos nevar lasīt necik daudz, jo emocijas, patiesība un visas esamības vienotības un veseluma sajūta tik ļoti pārņem savā varā, ka drīz vien vajag žirgti apmest loku ap kvartālu, iespējams, atpakaļceļā piestājot bārā, lai ieķertu kādu glāzīti perspektīvas un gāzētā ūdens. Tie bija tik labi.

Lallafa bija dzīvojis Efas Garzemju mežos. Tur viņš dzīvoja un sarakstīja savus dzejoļus. Viņš tos rakstīja uz izkaltētu habras lapu papīra, neizmantojot izglītības vai korekcijas šķidruma iespējas. Viņš rakstīja par gaismu mežā un izteica savas domas par to. Viņš rakstīja par tumsu mežā un izteica savas domas par to. Viņš rakstīja par meiteni, kas bija viņu pametusi, un precīzi izteica savas domas par to.

Ilgi pēc viņa nāves dzejoļi tika atklāti un apbrīnoti. Vēsts par tiem izplatījās kā rīta saules gaisma. Gadsimtiem ilgi tie apgaismoja un veldzēja daudzu cilvēku dzīvi, kas citādi būtu tumšāka un sausāka.

Tad, īsi pēc ceļošanas laikā izgudrošanas, daži lielie korekcijas šķidruma ražotāji iedomājās, vai šie dzejoļi būtu varējuši būt vēl labāki, ja Lallafam būtu bijis pieejams augstas kvalitātes korekcijas šķidrums, un vai viņu varētu pārliecināt pateikt dažus vārdus par šo ietekmi.

Viņi ceļoja pa laika viļņiem, atrada dzejnieku, izskaidroja situāciju viegli tas nenācās un viņu patiešām pārliecināja. Faktiski pārliecināja tik ļoti, ka no viņu rokas viņš kļuva ārkārtīgi bagāts, un meitenei, kuru citādi tam bija lemts aprakstīt ar tādu precizitāti, nesanāca viņu pamest, patiesībā viņi vispār no meža pārcēlās uz diezgan jauku mazpilsētas mitekli, un viņš bieži braukāja uz nākotni, lai piedalītos sarunu šovos, kuros svaidījās ar dzirkstošām asprātībām.

Protams, dzejoļu rakstīšanai vairs neatlika laika, un tā bija problēma, tomēr viegli atrisināma. Korekcijas šķidruma ražotāji viņu vienkārši aizsūtīja prom uz kādu nedēļu, līdzi dodot paša grāmatas atkārtotu izdevumu un kaudzi izkaltētu habras lapu, uz kurām dzejoļus pārrakstīt, pieļaujot kādu tīšu kļūdu un koriģējot to.

Daudzi cilvēki tagad saka, ka šie dzejoļi piepeši ir kļuvuši nevērtīgi. Citi apgalvo, ka tie ir tieši tādi paši kā vienmēr, kas tad būtu mainījies? Pirmie cilvēki saka ne jau tur ir tā sāls. Viņi nav pilnīgi pārliecināti par to, kur tad ir sāls, tomēr ir pilnīgi pārliecināti, ka ne tur. Viņi izveidoja īsta laika kampaņu, lai censtos apturēt to, ka notiek šādas lietas. Viņu viedokli darīja ievērojami stingrāku fakts, ka nedēļu pēc kampaņas izveidošanas parādījās ziņas, ka lielā Čeliz-mas katedrāle ir ne vien tikusi nojaukta, lai uzbūvētu jaunu jonu rafinēšanas fabriku, bet ka tās celtniecība bijusi tik ilga un iestiepusies tik tālu pagātnē, lai jonu ražošana varētu sākties laikā, ka tagad Celizmas katedrāle vispār nekad nav tikusi uzbūvēta. Pastkartes ar katedrāles attēliem piepeši kļuva ārprātīgi vērtīgas.

Tā ka daudz kas vēsturē tagad ir zudis uz mūžiem. īsta laika kampaņas aktīvisti apgalvo, ka tieši tāpat kā iespēja viegli ceļot izdzēsa atšķirības starp valstīm un pasaulēm, tā tagad ceļošana laikā izdzēš atšķirības starp laikmetiem. «Pagātne,» viņi saka, «tagad ir tieši tāda pati kā ārzemes. Tur visu dara tieši tāpat kā šeit.»

18

Arturs materializējās un to izdarīja ar ierasto zvalstīšanos un ķeršanu sev pie rīkles, sirds un dažādiem locekļiem, kam viņš joprojām nodevās, kad vien veica kādu no šīm pretīgajām un sāpīgajām materializācijām, pie kā bija apņēmies neļaut sev pierast.

Viņš paskatījās apkārt, meklēdams pārējos.

Viņu tur nebija.

Viņš vēlreiz paskatījās apkārt, meklēdams pārējos.

Viņu joprojām tur nebija.

Viņš aizvēra acis.

Viņš tās atvēra.

Viņš skatījās apkārt, meklēdams pārējos.

Viņi ietiepīgi uzstāja, ka atrodas prombūtnē.

Viņš atkal aizvēra acis, sagatavodamies veikt šo pilnīgi bezjēdzīgo vingrinājumu vēl vienu reizi, un, tā kā tikai acīm esot det, smadzenes sāka aptvert, uz ko bija skatījušās aris, kamēr tās bija vaļā, sejā ievilkās drūms apmulsums.

Tāpēc viņš atvēra acis vēlreiz, lai pārbaudītu faktus, un drūmais apmulsums palika, kur bijis.

Varbūt tikai kļuva vēl spēcīgāks un sagrāba viņu savās ķetnās ciešāk. Ja šī bija ballīte, tad tā bija ļoti slikta, faktiski tik slikta, ka visi pārējie bija aizgājuši. Viņš atmeta šīs domas kā bezjēdzīgas. Šī acīm redzami nebija ballīte. Tā bija ala vai labirints, vai kāds tunelis bija par maz gaismas, lai to varētu pateikt. Valdīja tumsa, mitra, spīdīga tumsa. Vienīgā dzirdamā skaņa bija paša elpas atbalss, kas izklausījās uztraukta. Viņš ļoti viegli noklepojās un tad bija spiests klausīties neskanīgajā spokainajā klepus atbalsī, kas aizplūda pa līkumotiem gaiteņiem un neredzamiem kambariem kā lielā labirintā un visbeidzot atgriezās pie viņa pa tiem pašiem neredzamajiem gaiteņiem, it kā lai teiktu… «Jā?»

Tā notika ar katru vismazāko sacelto troksnīti, un tas laupīja drosmi. Viņš mēģināja dungot līksmu meldiņu, bet, atgriezies atpakaļ, tas skanēja kā dobja kapu dziesma, un viņš pierima.

Galvu piepeši piepildīja tēli no Slirstibirstpirta stāsta. Viņš pa pusei gaidīja, ka piepeši redzēs nāvējošus baltus robotus klusi iznākam no ēnām un viņu nogalinām. Viņš aizturēja elpu. Tie neiznāca. Viņš atkal ļāva elpai vaļu. Viņš nezināja, ko gaidīt.

Kāds vai kaut kas tomēr likās viņu gaidām, jo tajā brīdī tālumā piepeši tumsā iedegās baismīga zaļa neona zīme.

Tā klusējot vēstīja:

TU ESI NOVIRZĪTS

Zīme izdzisa tādā veidā, kas Arturam nepavisam neradīja pārliecību, ka viņam tas patiktu. Tā izdzisa ar tādu kā nicinošu atvēzienu. Arturs centās sevi pārliecināt, ka šis bija tikai smieklīgs iztēles izstrādāts triks. Neona zīme ir vai nu ieslēgta, vai izslēgta, atkarībā no tā, vai pa to plūst elektrība vai neplūst. Nebija iespējams, viņš sev teica, ka tā varētu izpildīt pāreju no viena stāvokļa otrā ar nicinošu atvēzienu. Viņš tomēr cieši ietīņājās rītasvārkos un nodrebēja.

Neona zīme alas dzīlēs piepeši nelabvēlīgi iedegas, radot tikai trīs punktus un komatu. Šādi:

Tikai zaļā neonā.

Sekundi vai divas apjucis blenzis uz zīmi, Arturs aptvēra, ka tā mēģināja parādīt, ka tas nav viss, teikums vēl nav pabeigts. Mēģināja ar gandrīz pārcilvēcisku pedantismu, viņš nodomāja. Vai vismaz necilvēcisku pedantismu.

Tad teikums beidzās ar šiem diviem vārdiem:

ARTUR DENt!

Viņš sagrīļojās. Viņš nostājās taisni, lai vēlreiz skaidri paskatītos. Zīme joprojām vēstīja ARTUR dent! Tāpēc viņš sagrīļojās vēlreiz.

Un atkal zīme nodzisa un atstāja viņu mirkšķinām acis tumsā, tikai pa tīkleni lēkāja neskaidrs, sarkans viņa vārda atspoguļojums.

laipni lūdzam! piepeši pavēstīja zīme.

Pēc brīža tā piebilda:

NEDOMĀJU VIS.

Ledusaukstās bailes, kas visu šo laiku bija grozījušās Artura tuvumā, gaidīdamas īsto brīdi, tagad saprata, ka ir pienācis īstais brīdis, un metās viņam virsū. Viņš mēģināja tās padzīt. Viņš saļima pie zemes tādā kā modrā čokurā, ko reiz bija redzējis izpildām televizorā, bet to būs darījis kāds ar stiprākiem ceļiem. Viņš kā vajāts vērās tumsā.

Ē, sveiki? — viņš ierunājās. Nokremšļojās un atkārtoja sakāmo, skaļāk un bez «ē». Izklausījās, ka tālāk gaitenī piepeši kāds sāk sist basa bungas.

Viņš dažas sekundes klausījās un aptvēra, ka dauzās tikai paša sirds.

Viņš klausījās vēl dažas sekundes un aptvēra, ka sirds nedauzās, ka kāds tur tālāk gaitenī sit basa bungas.

Uz pieres sariesās sviedru lāses, saspringa un nolēca zemē. Viņš nolika roku uz grīdas, lai nostiprinātu modro čokuru, kas diez cik labi neturējās. Zīme vēlreiz pārmainījās. Tā vēstīja: neuztraucies!

Pēc pauzes tā piebilda:

BAIDIES NO VISAS SIRDS, ARTUR DENT!

Zīme vēl vienu reizi izdzisa. Vēl vienu reizi tā atstāja viņu tumsā. Acis šķita izsprāgstam no pieres. Viņš nebija pārliecināts, vai tas tāpēc, ka tās centās skaidrāk saskatīt, vai tāpēc, ka tās vienkārši gribēja tikt prom tūda| pat.

Sveiki? viņš atkārtoja, šoreiz cenzdamies jautājumam piešķirt nelaipnu un agresīvu pašpārliecības pieskaņu. — Vai tur kāds ir?

Atbildes nebija, pilnīgi nekā.

Tas Arturam Dentam laupīja drosmi pat vairāk, nekā būtu laupījusi atbilde, un viņš sāka atkāpties no drausmīgā nekā. Un, jo tālāk atkāpās, jo vairāk pārbijās. Pēc brīža viņš aptvēra, ka pārbīļa iemesls ir tas, ka visās redzētajās filmās, kurās varonis atkāpjas tālāk un tālāk no priekšā stāvošām iedomātām šausmām, viņš tām ieskrien tieši rīklē, jo briesmas pienāk no mugurpuses.

Tieši tad viņam pēkšņi iešāvās prātā samērā aši apgriezties riņķī.

Tur nekā nebija.

Tikai melnums.

Tas patiešām laupīja drosmi, un viņš sāka atkāpties atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis šurp.

Pēc īsa brīža viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka tagad viņš kāpjas uz priekšu pretī tam, no kā sākumā bija atkāpies.

Tā, viņš nevilšus nodomāja, nu gan bija muļķīga izrīcība. Viņš nolēma, ka būs labāk, ja atkāpsies uz to pusi, uz kuru atkāpās sākumā, un vēlreiz pagriezās apkārt.

Šajā bridi izrādījās, ka pareizais bija otrais impulss, jo priekšā klusi stāvēja neaprakstāmi derdzīgs briesmonis. Arturs nesavaldīgi metās sāņus, āda centās aizlēkt uz vienu pusi, skelets uz otru, smadzenes tikmēr centās izdomāt, pa kuru no ausīm tās stiprāk grib izlīst laukā.

Varu derēt, ka tu negaidīji, ka satiksi mani vēlreiz, sacīja briesmonis. Arturam negribot ienāca prātā, ka tā bija savāda piezīme, jo šo radījumu viņš nekad agrāk nebija saticis. Viņš varēja pateikt, ka nekad agrāk šo radījumu nebija saticis, tā vienkāršā fakta dēļ, ka spēja naktis gulēt. Tas bija… tas bija… tas bija…

Arturs samirkšķināja acis. Tas stāvēja ļoti rāmi. Tas tiešām izskatījās nedaudz pazīstams.

Viņu pārņēma šausmīgs salts miers, aptverot, ka tas, uz ko skatās, ir sešas pēdas augsta mājas mušas hologramma.

Viņš prātoja, kāpēc lai kāds tagad rādītu sešas pēdas augstu mājas mušas hologrammu. Viņš prātoja, kā balsi bija dzirdējis.

Tā bija šausmīgi reāla hologramma.

Tā izgaisa.

E Vai varbūt tu mani labāk atceries, — balss piepeši sacīja. Tā bija zema, dobja, ļaunprātīga un izklausījās pēc izkusušas darvas, kas žļurkstēdama izlīst no tvertnes un kam padomā ir kas slikts, — kā trusi.

Pēkšņi kaut kas nodžinkstēja, un melnajā labirintā uzradās trusis, milzīgs, nedabisks, derdzīgi mīksts un mīlīgs trusis vēl viens tēls, bet tāds, kam ikkatrs maigais un mīlīgais matiņš šķita kā īsts augam tā maigajā un mīlīgajā kažokā. Arturs bija pārsteigts, redzot savu atspulgu maigajās un mīlīgajās, nemirkšķinošajās un ārkārtīgi milzīgajās brūnajās acīs.

Dzimis tumsā, dārdēja balss, uzaudzis tumsā. Vienu rītu es pirmo reizi pabāzu galvu spožajā jaunajā pasaulē, un to pāršķēla

kas aizdomīgi līdzīgs kādam no krama pagatavotam primitīvam instrumentam.

Ko biji pagatavojis tu, Artur Dent, un turēji rokās tu. Diezgan stipri, cik atceros.

Tu manu ādu pārtaisīji par somu, lai tur glabātu interesantus akmeņus. Ir sagadījies tā, ka es to zinu, jo nākamajā dzīvē atgriezos kā muša, un tu mani nositi. Atkal. Tikai šoreiz tu mani nositi ar somu, ko biji pagatavojis no manas iepriekšējās ādas.

Artur Dent, tu esi ne vien ļauns un nežēlīgs cilvēks, tu esi ari pārsteidzoši netaktisks.

Balss apklusa, Arturs tikmēr tikai stulbi blenza.

Redzu, ka esi pazaudējis somu, sacīja balss. Droši vien tev tā apnika, ko?

Arturs bezpalīdzīgi papurināja galvu.

Viņš gribēja paskaidrot, ka patiesībā somu bija ļoti iemīļojis, par to ļoti rūpējās un ņēma līdzi visur, kur devās, tomēr sanāca tā, ka katru reizi, kad viņš kaut kur ceļoja, beigās viņš neizprotamā kārtā šķita dabūjis nepareizo somu, un, lai cik tas būtu dīvaini, pat stāvot tur, viņš tikai tagad ievēroja, ka soma, kas viņam šobrīd bija līdzi, likās izgatavota no diezgan draņķīgas mākslīgās leopardādas un nebija tā, kas viņam bija piederējusi pirms īsa brīža, līdz viņš ieradās šajā, kas nu tā bija par vietu, un nebija tā soma, ko viņš pats būtu izvēlējies, un dievs vien zina, kas tajā varētu būt iekšā, jo tā nebija viņa, un viņš daudz vairāk vēlētos atpakaļ savu somu, lai gan viņam, protams, bija ārkārtīgi žēl, ka to vai drīzāk tās sastāvdaļas, piemēram, truša ādu, ir tik valdonīgi novilcis no tās agrākā īpašnieka, tas ir, truša, ko viņam tagad bija tas gods veltīgi censties uzrunāt.

Viss, ko viņš patiesībā spēja pateikt, bija «emm».

Lūk, tritons, kuru tu samini, sacīja balss.

Un gaiteni blakus Arturam stāvēja milzīgs, zaļš, zvīņains tritons. Arturs pagriezās, iesmilkstējās, atlēca atpakaļ un atklāja, ka stāv truša vidū. Viņš vēlreiz iesmilkstējās, bet nevarēja atrast, kur aizlēkt.

Ari tas biju es, balss turpināja zemu un draudīgi dārdēt, it kā tu nezinātu…

Nezinātu? satrūkstoties sacīja Arturs. Nezinātu?

Kādu interesantu faktu par reinkamāciju, ķērca balss, to, ka vairums cilvēku, vairums garu, neapzinās, ka ar viņiem tā notiek.

Viņš ieturēja pauzi, lai radītu iespaidu. Kas attiecās uz Arturu, iespaids jau bija pilnīgi pietiekams.

Es apzinājos, — šņāca balss, tas ir, es sāku apzināties. Lēnām. Pakāpeniski.

Viņš, lai kas tas bija, vēlreiz ieturēja pauzi un atvilka elpu.

Es tur neko nevarēju līdzēt, vai ne? viņš auroja. Viens un tas pats atkārtojās atkal un atkal no jauna! Katrā dzīvē mani nogalināja Arturs Dents. Katrā pasaulē, katrā ķermenī, katru reizi, kad es tikko sāku iejusties, klāt ir Arturs Dents, un bāc! viņš mani nogalina.

Grūti neievērot. Tas iekrīt atmiņā. Tas duras acīs. Nolādēts, tas nāk gaismā!

«Jocīgi,» mans gars sev teica, kad laidās atpakaļ uz viņsauli pēc vēl vienas veltīgas Denta izbeigtas avantūras dzīvo zemē, «ka cilvēks, kas tikko man pārbrauca pāri, kad es lēcu pāri ceļam uz savu iecienītāko dīķi, likās tā kā pazīstams…» Un pakāpeniski es visu saliku pa plauktiņiem, Dent, tu vairākkārtējais manis slepkava!

Gaiteņos dārdēja atbalsis. Arturs stāvēja kluss un nejūtīgs, galvai neticīgi trīcot.

Pienāca bridis, Dent, spiedza balss, kurā tagad ieskanējās drudžains naids, pienāca bridis, kad es beidzot zināju!

Tas, kas piepeši atklājās Artura priekšā, bija neaprakstāmi derdzīgs, šausmās aizrāvās elpa, viņš gārdza, tomēr mēģināsim aprakstīt, cik derdzīgs skats pavērās. Ta bija milzīga, dreboša, mikla ala, pa kuru valstījās un pāri briesmīgiem baltiem kapakmeņiem slīdēja liels, gļotains, rēpuļains vaļveida radījums. Augstu virs alas pacēlās liels zemesrags, kurā varēja saskatīt vēl divu drausmīgu alu tumšos dobumus, kas…

Arturs Dents piepeši aptvēra, ka skatās uz paša muti, lai gan bija paredzēts pievērst uzmanību dzīvai austerei, kas bezpalīdzīgi tajā nokarājās.

Viņš kliegdams atstreipuļoja atpakaļ un novērsa acis.

Kad viņš palūkojās vēlreiz, drausmā parādība bija pazudusi. Gaitenis bija tumšs un īsu brīdi ari kluss. Viņš bija atstāts viens ar savām domām. Tās bija ārkārtīgi nepatīkamas domas, kas būtu gribējušas dabūt aizbildniecisku pavadoni.

Nākamais troksnis, kas atskanēja, bija dobji, stipri dārdi, lielai sienas daļai paveļoties sāņus un uz bridi atklājot tumšu melnumu viņā pusē. Arturs tajā ielūkojās stipri līdzīgi tam, kā pele ielūkojas tumšā suņu būdā.

Un balss viņu uzrunāja vēlreiz.

Pasaki man, ka tā bija sakritība, Dent, tā sacīja. — Es tevi izaicinu pateikt, ka tā bija sakritība!

Tā bija sakritība, Arturs žigli izrunāja.

Tā nebija! — atskanēja atbildes auri.

Tā bija, Arturs teica, — tā bija…

Ja tā bija sakritība, tad mans vārds, dārdēja balss, nav Agrarobs!!!

Jādomā, Arturs sacīja, tu apgalvosi, ka tas ir tavs vārds.

Jā! šņāca Agrarobs, it kā tikko būtu pabeidzis diezgan , veiklu siloģismu.

Nu, baidos, ka ta tomēr bija sakritība, — Arturs teica.

— Nāc šeit iekšā un to pasaki! — balss vēlreiz nokaucās kā triekas ķerta.

Arturs iegāja iekšā un pateica, ka tā bija sakritība, vai vismaz gandrīz pateica, ka tā bija sakritība. Pie pēdējā vārda beigām viņa mēle stipri samežģījās, jo iedegās gaisma, atklājot, kas ir tas, kur viņš iegājis.

Tā bija Naida katedrāle.

Tas bija tāda prāta veidojums, kas bija ne tikai izmežģījies, bet galīgi sagājis dēlī.

Tā bija milzīga. Tā bija šaušalīga.

Tajā atradās Statuja.

Pie Statujas mēs tūlīt nonāksim.

Plata, neaptverami plata telpa izskatījās kā izkalta kalna iekšpusē, un par iemeslu bija tas, ka tieši tur telpa bija izkalta. Arturam šķita, ka tā šķerminoši griežas ap galvu, kamēr viņš stāvēja un blenza uz to.

Tā bija melna.

Kur tā nebija melna, gribējās, lai tā būtu, jo krāsas, ar kurām bija izceltas dažas neaprakstāmās detaļas, piederēja pie tā šausmīgā spektra, kas cērtas acīs, tur bija sarkanguļas sarkanais un dzeltenās kaites dzeltenais, strutu zaļais, līķa baltais un vēmekļu bēšais.

Neaprakstāmās detaļas, ko šīs krāsas izcēla, bija notekcaurules fantastisku tēlu veidos, kas būtu laupījušas ēstgribu Frānsisam Bekonam1.

Visas notekcaurules no sienām, no pīlāriem, no atsevišķi stāvošiem kontrforsiem un no galerijām atvērās iekšpusē, Statujas virzienā, pie kuras tūdaļ nonāksim.

Un, ja notekcaurules būtu laupījušas ēstgribu Frānsisam Bekonam, tad no notekcauruļu sejām kļuva skaidrs, ka Statuja būtu laupījusi ēstgribu tām, ja tās būtu dzīvas, lai ko apēstu, kādas tās nebija, un ja kāds būtu mēģinājis tām ko pasniegt, kas netika darīts.

Gar milzīgajām sienām atradās lielas akmens piemiņas plāksnes ar gravējumiem par piemiņu tiem, kas krituši Artura Denta dēļ.

Dažu aizgājēju vārdi bija pasvītroti un atzīmēti ar zvaigznītēm. Piemēram, govs vārds, kas bija nokauta un kuras fileju Arturs Dents gadījuma pēc bija ēdis, bija vienkārši iegravēts, toties zivs vārds, ko Arturs pats bija noķēris, tad nolēmis, ka viņam tā negaršo, un atstājis uz šķīvja malas, bija pasvītrots ar divām svītrām, trim zvaigznīšu komplektiem un izrotāts ar asiņojošu dunci, lai visu darītu skaidru.

Bet visvairāk, ja nerunā par Statuju, kurai mēs pakāpeniski tuvojamies, uztrauca ļoti skaidrā norāde, ka visi šie cilvēki un radījumi patiesi bija viena un tā pati persona, atkal un atkal no jauna.

Un bija tikpat skaidrs, ka šī persona bija, lai ari netaisnīgi, tomēr ārkārtīgi sarūgtināta un aizkaitināta.

Faktiski būtu godīgi teikt, ka tā ir sasniegusi niknuma līmeni, kam līdzīgs Visumā vēl nav redzēts. Tas bija episku apmēru niknums, kvēlojošas, svelošas niknuma liesmas, niknums, kas savā bezgalīgajā pārestībā nu aptvēra it visu laiku un telpu.

Un šis niknums vispilnīgāk izpaudās Statujā šīs necilvēcīgās vietas centrā, tā bija Artura Denta statuja, turklāt tā attēloja viņu nepievilcīgā gaismā. Piecdesmit pēdu augstajā tēlā nebija ne centimetra, kas no vienas vietas neapvainotu savu objektu, un ar piecdesmit pēdām kā tamlīdzīga jebkurš modelis izskatītos šausmīgi. No mazās deguna pūtītes līdz slikti piegrieztajiem ritasvārkiem -nebija neviena Artura Denta aspekta, ko skulptors nebūtu šaustījis un noķengājis.

Arturs parādījās kā nezvērs, ļauns, alkatīgs, rijīgs, asinskārs cilvēkēdājs, kas apkāva visu savā ceļā nevainīgā viena cilvēka Visumā.

Ar katru no trīsdesmit rokām, kuras skulptors mākslinieciskas degsmes lēkmē bija nolēmis tēlam piešķirt, Arturs vai nu sašķaidīja galvaskausu trusim, nosita mušu, sažņaudza putna krūtiņu, vilka no matiem ārā uti vai ari darīja kaut ko no pirmā skatiena nesaprotamu.

Daudzās pēdas galvenokārt mīcījās pa skudrām.

Arturs paslēpa seju rokās, nokāra galvu un to gausi purināja skumjās un šausmās par notiekošo ārprātu.

Un, kad viņš no jauna atsedza seju, priekšā stāvēja tas cilvēks vai radījums, vai kas nu tas bija, ko viņš visu šo laiku bija šķietami vajājis.

Grrrrrāāāāāhhhh! sacīja Agrarobs.

Viņš vai tas, vai vienalga kas izskatījās pēc ķertas resnas bozes. Viņš lēnām gāzelējās apkārt Arturam un knakstījās izliektiem nagiem.

Paklau… Arturs protestēja.

— Grrrrrāāāāāhhhh!!! šo Agraroba paskaidrojumu Arturs negribīgi pieņēma, tāpēc ka bija diezgan nobijies no šīs derdzīgās un savādi kroplās parādības.

Agrarobs bija melns, uzpūties, sagrumbots un sīksts.

Viņa sikspārņa spārni, aizkustinoši salauzti un lempīgi nokārušies, šķita vēl biedējošāki nekā būtu likušies stipri, muskuļoti gaisa kulstītāji. Iespējams, biedēja tas, ar kādu sīkstumu viņa ilgstošā eksistence cīnās pret visiem fiziskajiem šķēršļiem.

Viņam bija ārkārtīgi pārsteidzoša zobu kolekcija.

Zobi izskatījās tā, it kā katrs nāktu no pilnīgi atšķirīga dzīvnieka, un bija sakārtoti mutē tik dīvainos leņķos, ka šķita, ja viņš kādreiz mēģinātu košļāt, tad līdz ar to saplosītu pusi paša sejas un iespējams, piedevām izdurtu aci.

Katra no viņa trim acīm bija maza un saspringta un izskatījās aptuveni tikpat saprātīga, cik zivs ligustra krūmā.

Es biju kriketa mačā, viņš ķērca.

Tas šajos apstākļos šķita tik nejēdzīgi, ka Arturs gandrīz aizrijās.

Ne jau šajā ķermenī, spalgi kliedza radījums, ne šajā ķermenī! Šis ir mans beidzamais ķermenis. Mana beidzamā dzīve. Šis ir mans atriebes ķermenis. Mans Artura Denta nogalināšanas ķermenis. Mana beidzamā iespēja. Turklāt man bija jācīnās, lai to dabūtu.

šī Bet;..

Es atrados, dārdināja Agrarobs, T-skriketa mačā! Man bija slima sirds, bet kas gan, es teicu sievai, var atgadīties kriketa mačā? Un kas notiek, kamēr es skatos?

No tukša gaisa man tieši priekšā pavisam ļaunprātīgi uzrodas divi cilvēki. Pats pēdējais, ko es nespēju neievērot, pirms mana nabaga sirds šokā atsakās pukstēt, ir tas, ka viens no tiem ir Arturs Dents ar truša kaulu bārdā. Sakritība?

Jā, Arturs atbildēja.

Sakritība? gaudoja radījums, sāpīgi kulstīdams salauztos spārnus un labajā vaigā ar sevišķi riebīgu zobu iecirzdams dziļu brūci. Aplūkojot tuvāk, no kā gan viņš bija cerējis izvairīties, Arturs ievēroja, ka liela daļa Agraroba sejas bija klāta ar noskretušiem melna leikoplasta gabaliņiem.

Viņš nervozi atkāpās. Paraustīja bārdu. Šausmās atklāja, ka tajā tiešām vēl joprojām atrodas truša kauls. Viņš to izvilka ārā un aizsvieda.

Paklausieties, — viņš sacīja, tas ir tikai liktenis, kas izspēlē muļķīgus jociņus ar jums. Ar mani. Ar mums. Tā ir tīra sakritība.

_ Kas tev ir pret mani, Dent? ruca radījums, smagi gāzelējoties tuvāk.

_ Nekas, Arturs apgalvoja, goda vārds, nekas.

Agrarobs viņu sastindzināja ar mazo, apaļo acu skatienu.

Tā gan šķiet savāda uzvedība, visu laiku nogalināt būtni, pret kuru nav aizspriedumu. Ļoti dīvaina sabiedriska mijiedarbība, es to sauktu tā. Vēl es tos sauktu par meliem!

Bet paklau, sacīja Arturs, man ļoti žēl. Tas ir bijis šausmīgs pārpratums. Man tiešām jāiet. Vai jums ir pulkstenis? Man paredzēts piedalīties Visuma glābšanā. Viņš atkāpās vēl tālāk.

Agrarobs pavirzījās vēl tālāk uz priekšu.

Vienubrīd, viņš šņāca, — vienubrīd es nolēmu padoties. Jā, es neatgriezīšos. Es palikšu viņsaulē. Un kas notika?

Arturs tikai purināja galvu, izrādot, ka viņam nav ne jausmas un viņš to nemaz negrib zināt. Viņš atklāja, ka balstās pret aukstu, tumšu akmeni, no kura ar diezin kādām Hērakla pūlēm bija izgrebtas briesmīgi kariķētas čības.

Viņš uzmeta acis savam drausmīgi parodētajam tēlam, kas slējās virs galvas. Viņu vēl aizvien mulsināja jautājums, ko dara viena skulptūras roka.

Es tiku negribot ierauts atpakaļ fiziskajā pasaulē, Agrarobs neatlaidās, kā petūniju pušķis. Un, es varētu piebilst, vāzē. Šī īpaši laimīgā dzīvīte sākās, kad es savā vāzē neatbalstīts atrados trīssimt jūdzes virs īpaši drūmas planētas virsmas. Varētu domāt, ka petūniju vāzei tas nav dabiski stabils stāvoklis. Un tā izrādītos taisnība. Ta dzīve beidzās ļoti īsu bridi vēlāk, trīssimt jūdzes zemāk. Un, es varētu piebilst, svaigā vaļa vrakā. Manā gara radiniekā.

Viņš glūnēja uz Arturu ar jaunu naidu.

Lejupceļā, viņš rūca, es nevarēju neievērot kliedzoša paskata baltu kosmosa kuģi. Un pa šā kliedzošā paskata kosmosa

kuģa iluminatoru skatījās pašapmierināta paskata Arturs Dents. Sakritība?'.'.

Jā! smilkstēja Arturs. Viņš vēlreiz uzmeta acis statujai un aptvēra, ka roka, kas viņu tā mulsināja, bija attēlota, neķītri radot nolemto petūniju vāzi. Tā nebija acij viegli uztverama koncep-cija.

Man jāiet, neatlaidās Arturs.

Varēsi iet, Agrarobs sacīja, pēc tam, kad būšu tevi nogalinājis.

Nē, no tā nebūtu nekādas jēgas, paskaidroja Arturs, sākdams rāpties augšā pa savas cietā akmenī kaltās rītakurpes nogāzi, -jo man ir jāizglābj Visums, saproti. Man ir jāatrod sudraba šķērskoks, tur tā lieta. To grūti paveikt mirušam.

Jāizglābj Visums! Agrarobs nicīgi izspļāva. Tev par to bija jāpadomā, pirms sāki savu vendetu pret mani! Kā ar to reizi, kad tu biji uz Stavromula Betas un kāds…

Es tur nekad neesmu bijis, Arturs aizrādīja.

… mēģināja tevi noslepkavot, un tu izvairījies? Kā tu domā, kam trāpīja lode? Ko tu teici?

Nekad neesmu tur bijis, atkārtoja Arturs. Par ko jūs runājat? Man jāiet.

Agrarobs apstājās.

Tev tur bija jābūt. Tu biji atbildīgs par manu nāvi tur tāpat kā visur citur. Nevainīgs aculiecinieks! Viņš trīcēja.

Es nekad neesmu dzirdējis par tādu vietu, Arturs apgalvoja. Mani noteikti neviens nav mēģinājis noslepkavot. Izņemot jūs. Varbūt es tur aizlidošu vēlāk, kā jums šķiet?

Agrarobs gausi mirkšķināja acis tādās kā stindzinošās, saprātīgās šausmās.

Tu neesi bijis uz Stavromula Betas… vēl ne? viņš čukstēja.

_ Nē, Arturs apstiprināja, es neko par to vietu nezinu. Pilnīgi noteikti nekad neesmu tur bijis un neesmu iecerējis turp doties.

O, tu tur, bez šaubām, aizlidosi, Agrarobs murmināja aizlauztā balsī, tu tur, bez šaubām, aizlidosi. Pie zārkva! Viņš grīļojās un mežonīgi blenza uz savu milzīgo Naida katedrāli. Es esmu tevi šurp atvedis pārāk drīz!

Viņš sāka kaukt un gaudot. Es esmu tevi šurp atvedis pārāk drīz, pie zārkva!

Piepeši viņš atspirga un pievērsa Arturam ļaunu, naida pilnu skatienu. Es vienalga tevi nogalināšu! viņš dārdināja. Pat ja tā ir loģiska neiespējamība, pie zārkva, es krietni pacentīšos! Es uzspridzināšu visu šo kalnu! — viņš kliedza. Redzēsim, kā tu izlocīsies no tā, Dent!

Viņš sāpīgi gāzelējās un klumburodams traucās pie, šķiet, maza, melna upuraltāra. Tagad viņš kliedza tik mežonīgi, ka patiešām stipri sagrieza seju. Arturs nolēca no savas izdevīgās pozīcijas uz paša pēdas grebuma un metās mēģināt savaldīt par trisceturt-daļām jukušu radījumu.

Viņš uzlēca virsū savādajam nezvēram un ar blīkšķi notrieca to uz altāra.

Agrarobs vēlreiz iekliedzās, īsu bridi mežonīgi svaidījās, tad pievēra Arturam niknu skatienu.

Vai zini, ko tikko izdarīji? viņš sāpīgi gārdza. Ņēmi un mani atkal nogalināji. Nolādēts, ko tu no manis gribi?

Viņš noraustījās triekas lēkmē, nodrebēja un sabruka, uz altāra trāpīdams lielai, sarkanai pogai.

Arturs salēcās šausmās un bailēs, vispirms no tā, ko viņš, kā šķita, bija izdarījis, un tad no skaļajām sirēnām un zvaniem, kas piepeši pāršķēla gaisu, trokšņaini izsludinot trauksmi. Viņš mežonīgi vērās visapkārt.

Izskatījās, ka vienīgā izeja ir tur, pa kurieni viņš bija ienācis. Viņš metās turp, pa ceļam aizmezdams pretīgo mākslīgās leopard-ādas somu.

Viņš uz labu laimi drāzās pa juceklīgo labirintu, šķita, ka viņu aizvien dedzīgāk vajā autotaures, sirēnas, mirgojošas gaismas. Piepeši viņš apgriezās ap stūri, un priekšā spīdēja gaisma.

Tā nemirgoja. Tā bija dienasgaisma.

Frānsiss Bekons (Francis Bacon, 1909-1992) angļu gleznotājs, kura darbiem raksturīgi groteski, šausmīgi tēli.

19

Lai gan ir teikts, ka mūsu Galaktikā tikai uz Zemes Krikitu (jeb kriketu) uztver kā spēlei piemērotu disciplīnu un ka šī iemesla dēļ no Zemes izvairās, tas attiecas tikai uz mūsu Galaktiku, konkrētāk, uz mūsu dimensiju. Dažu augstāko dimensiju iedzīvotāji domā, ka var atļauties sevi drusciņ iepriecināt, un īpašo sporta veidu vārdā Broka ultrakrikets spēlē jau ilgi, cik nu ir attiecīgā transdimensio-nālā ekvivalence miljardiem gadu.

«Būsim atklāti, tā ir nejēdzīga spēle,» (tā rakstīts «Galakdkas ceļvedī stopētājiem»), «tomēr ikviens, kas ir bijis kādā no augstākajām dimensijām, zinās, ka viņi tur augšā ir stipri nejēdzīgu barbaru varza, ko vispār vajadzētu sakaut un nožmiegt, un tā arī notiktu, ja kāds spētu izdomāt, kā raidīt šāviņus taisnā leņķī pret realitāti.»

Šis ir vēl viens piemērs tam, ka «Galaktikas ceļvedis stopētājiem» gatavs nodarbināt ikvienu, kas grib ienākt tieši no ielas un tikt apkrāpts, it sevišķi, ja tas notiek pēcpusdienā, kad tur atrodas ļoti maz pastāvīgo darbinieku.

Jāuzsver kas ļoti būtisks. «Galaktikas ceļveža stopētājiem» vēsture ir pilna ideālisma, cīņas, izmisuma, kaismes, veiksmes, neizdošanās un ārkārtīgi garu pusdienas pārtraukumu.

Paši ceļveža pirmsākumi tagad ir pazuduši laika dūmakā kopā ar lielāko daļu finanšu atskaišu.

Citas, neparastākas teorijas, kur tie pazuduši, skatīt turpinājumā.

Tomēr vairums stāstu, kas saglabājušies līdz mūsdienām, vēsta par ceļveža pamatlicēju, redaktoru Ašo Frutmigu.

Ašais Frutmigs, kā stāsta, izveidoja ceļvedi, noteica tā pamatprincipus godīgumu un ideālismu un bankrotēja.

Sekoja daudzi trūkuma un nesaudzīgas pašanalīzes gadi, kuru laikā viņš konsultējās ar draugiem, nelegālos psiholoģiskos stāvokļos sēdēja tumšās istabās, šo un to apdomāja, izmēģināja dažādas diētas, un tad, pēc nevilšas sastapšanās ar Svētajiem pusdienošanas brāļiem no Vūndunas, kas apgalvoja tā kā pusdienas ir cilvēka laicīgās dienas centrā un cilvēka laicīgo dienu var uzskatīt par garīgās dzīves analoģiju, tad pusdienas ir:

a) jāuztver par cilvēka garīgās dzīves centru,

b) jāpavada sasodīti jaukos restorānos,

viņš no jauna izveidoja ceļvedi, noteica tā pamatprincipus godīgumu un ideālismu un kur tos abus var iebāzt, un viņa vadībā ceļvedis piedzīvoja pirmo lielo komerciālo veiksmi.

Viņš arī sāka izstrādāt un pētīt redaktoru pusdienas pārtraukuma nozīmi, kam pēcāk bija tik izšķiroša loma ceļveža vēsturē, jo tas nozīmēja, ka lielāko daļu faktiskā darba padarīja tie svešie garāmgājēji, kas pēcpusdienā nejauši ieldimta tukšajā birojā un pamanīja kādu jēdzīgu darbiņu.

Drīz pēc tam ceļvedi pārņēma Megadodo izdevniecība uz Mazā Lāča Betas, liekot ļoti drošus finansiālus pamatus, kas ļāva ceturtajam redaktoram, Ligām Larijam jaunākajam, iet pusdienas pārtraukumos ar tādu elpu aizraujošu vērienu, ka salīdzinājumā pat pēdējo redaktoru sponsorētie pusdienas pārtraukumi labdarības nolūkos liekas vien nožēlojama sviestmaižu ēšana.

Faktiski Ligs no redaktora amata nav formāli atkāpies viņš tikai reiz vēlīnā rītā atstāja savu kabinetu un kopš tā laika nav atgriezies. Lai gan tagad ir pagājis jau krietni vairāk nekā gadsimts, daudzi ceļveža darbinieki vēl aizvien romantiski domā, ka viņš ir vienkārši izskrējis pēc šķiņķa radziņa un tomēr atgriezīsies un pēcpusdienā kārtīgi pastrādās.

Būtībā tādējādi visi redaktori pēc Liga Larija jaunākā tika iecelti par redaktora vietas izpildītājiem, un Liga rakstāmgalds joprojām tiek saglabāts tāds, kādu viņš to atstāja, tur tikai uzlikta maza plāksnīte, kas vēsta «līgs larijs jaunākais, redaktors,

ATRODAS BEZVĒSTS PROMBŪTNĒ, TIEK UZSKATĪTS PAR PAĒDUŠU».

Daži ļoti piedauzīgi un musinoši avoti liek noprast, ka Ligs patiesībā gāja bojā ceļveža pirmajos ārkārtīgi alternatīvās grāmatvedības eksperimentos. Par to ļoti maz kas ir zināms un vēl mazāk pateikts. Ikviens, kurš jele pamana, kur nu vēl pievērš uzmanību savādajam, bet pilnīgi nejaušajam un nenozīmīgajam faktam, ka katra pasaule, uz kuras kādreiz tikusi ierīkota ceļveža grāmatvedības nodaļa, drīz vien ir gājusi bojā karā vai kādā dabas katastrofa, tiks tiesāts un samalts miltos.

Ir kāds interesants, lai ari ar šo visu pilnīgi nesaistīts fakts, proti, divas vai trīs dienas pirms planētas Zeme nojaukšanas, lai atbrīvotu vietu jaunam hipertelpas apvedceļam ne tikai virs Lorda kriketa laukumā Sentdžonsvudā, Londonā, bet ari virs Glastonberi Somersetā, tika pieredzēts dramatisks kāpums NLO novērojumu skaitā.

Glastonberi jau sen ir asociējusies ar mītiem par seniem karaļiem, burvestībām, neredzamā starojuma svētlīnijām un atbrīvošanos no kārpām, bet šoreiz to izvēlējās ceļveža jaunajai grāmatvedības nodaļai, un patiesi, desmit gadus krātie finanšu dokumenti tika aizvesti uz burvju pakalnu tieši blakus pilsētai tikai dažas stundās pirms vougonu ierašanās.

Neviens no šiem faktiem, lai cik savāds vai neizskaidrojams, nav tik savāds vai neizskaidrojams kā augstāko dimensiju Broka ultra-kriketa spēles noteikumi. Pilns noteikumu komplekts ir tik nemērā sarežģīts, ka vienīgo reizi, kad tos publicēja vienā sējumā, sabruka gravitācija un grāmata kļuva par melno caurumu.

Tomēr sniegsim īsu kopsavilkumu.

pirmais noteikums. Izaudzēt vismaz trīs papildu kājas. Spēlē tās nebūs vajadzīgas, tomēr uzjautrinās pūli.

otrais noteikums. Atrast vienu labu Broka ultrakriketa spēlētāju. Dažas reizes viņu klonēt. Tas aiztaupīs sasodīti daudz apnicīgās spēlētāju adases un treniņu.

trešais noteikums. Savu un pretinieku komandu ievest lielā laukā un apkārt uzcelt augstu sienu.

Tam ir savs iemesls. Lai gan šis ir ļoti skatāms sporta veids, publikas neapmierinātība, ja tā nespēj redzēt notiekošo, liek iztēloties, ka spēle ir daudz satraucošāka nekā patiesībā. Pūlis, kas tikko vērojis diezgan vienmuļu spēli, daudz mazāk izbauda dzīvi nekā pūlis, kas pārliecināts, ka tikko ir palaidis garām visdramatiskāko notikumu sporta vēsturē.

ceturtais noteikums. Spēlētājiem pāri sienai pārmest daudz dažāda sporta aprīkojuma. Noderēs jebkas kriketa nūjas, beis-kuba nūjas, tenisa šautenes, slēpes, it viss, ar ko var labi atvēzēties.

piektais noteikums. Spēlētājiem no visa spēka jāsit uz visām pusēm ar to, kas gadās pa rokai. Katru reizi, kad spēlētājam izdodas «trāpīt» citam spēlētājam, viņam nekavējoties jāskrien projām un no droša attāluma jāatvainojas.

Atvainošanās vārdiem jābūt kodolīgiem un patiesiem, lai panāktu maksimālu skaidrību un punktu skaitu, tie jāierunā megafonā.

SESTAIS noteikums. Uzvarējusī komanda būs pirmā komanda, kas uzvarēs.

Savādi, bet, jo lielāka apsēstība ar spēli pārņem augstākās dimensijas, jo mazāk to īstenībā spēlē, tāpēc ka vairums konkurējošo komandu savstarpēji atrodas pastāvīgā karastāvoklī, nespējot vienoties par noteikumu interpretāciju. Tas nāk tikai par labu, jo ilgtermiņa kārtīgs karš psihi apdraud mazāk nekā ieilgusi Broka ultrakriketa spēle.

20

Skriedams pa kalnu lejup, brāžoties, rikšojot un elšot, Arturs piepeši sajuta zem sevis ļoti, ļoti vieglītēm sakustamies visu kalna masu. Aizmugurē un virs galvas rībēja un dārdēja, varēja manīt nenoteiktu vieglu kustību, uzversmoja karstums. Viņš skrēja, baiļu pārņemts. Zeme sāka grūt, un viņš piepeši juta vārda «nogruvums» spēku tādā veidā, ko nekad agrāk nebija uztvēris. Tas vienmēr bija šķitis vienkārši vārds, bet nu viņš pēkšņi šausmās apzinājās, ka grūšana, ja to dara zeme, ir savāda un pretīga nodarbe. Tā gruva, kamēr viņš stāvēja uz tās. Viņu šķebināja bailes un kratīšanās. Zeme gruva, kalns izplūda, viņš paslīdēja, krita, piecēlās, vēlreiz paslīdēja un skrēja. Sākās lavīna.

Akmentiņi, tad akmeņi, tad klintsbluķi lēkāja garām kā neveikli kucēni, tikai daudz jo daudz lielāki, daudz jo daudz cietāki un smagāki un gandrīz bezgalīgi spējīgāki nogalināt, ja uzkristu virsū. Viņa acis dejoja tiem līdzi, pēdas dejoja kopā ar dejojošo zemi. Viņš skrēja tā, it kā skriešana būtu šausmīga slimība, kas liek līt sviedriem, sirds dauzījās visapkārt dunošā ģeoloģiskā neprāta ritmā.

Artura galvā šajā bridi absolūti nespēja iekļūt un likt viņam savaldīties šīs situācijas loģiskais iznākums, proti, viņam nepārprotami lemts izdzīvot, lai varētu notikt nākamais pareģotais atgadījums netīšajā Agraroba vajāšanas sāgā. Viņš skrēja, un nāves bailes sēdēja viņā, gulēja zem kājām, karājās pār galvu un bija sagrābušas aiz matiem.

Piepeši viņš vēlreiz paklupa un prāvās inerces dēļ krita uz priekšu. Bet tieši tajā brīdī, kad Arturs jau gandrīz apbrīnojami stipri atsitās pret zemi, sev tieši priekšā viņš ieraudzīja guļam mazu, tumši zilu ceļasomu, ko pazina tāpēc, ka pirms dažiem desmitiem gadu personiskajā laika skalā to bija pazaudējis Atēnu lidostas bagāžas izsniegšanas sistēmā, un sev par pārsteigumu viņš pilnīgi palaida garām zemi un uzšāvās gaisā, smadzenēm džinkstot.

Lūk, ko viņš darīja: viņš lidoja. Viņš pārsteigumā skatījās visapkārt, bet nevarēja būt nekādu šaubu, ka viņš dara tieši to. Neviena ķermeņa daļa nepieskārās zemei, un neviena daļa tai pat netuvojās. Viņš vienkārši peldēja gaisā, kamēr apkārt brāzās klintsbluķi.

Tagad problēmai bija risinājums. Piepūles trūkumā mirkšķinādams acis, viņš uzlidoja augstāk gaisā, un nu klintsbluķi brāzās pa gaisu zem viņa.

Spraigā ziņkārē viņš lūkojās lejup. Starp viņu un drebošo zemi tagad bija kādas trīsdesmit pēdas tukša gaisa, tas ir, ja neņem vērā klintsbluķus, kas tur ilgi nestāvēja, bet gravitācijas likuma dzelžainajā tvērienā nobūkšķēja lejā, tā paša likuma, kas gluži pēkšņi Arturam šķita piešķīris brīvdienas.

Viņam gandrīz nekavējoties ienāca prātā, ar instinktīvu skaidrību, ko iedveš pašsaglabāšanās instinkts, ka jāmēģina par to nedomāt, citādi gravitācijas likums var pēkšņi uzmest skarbu skatienu viņa virzienā un gribēt zināt, ko, pie velna, viņš iedomājas tur augšā darām, un tad spēji viss būtu pagalam.

Tāpēc viņš domāja par tulpēm. Tas bija grūti, bet viņš to izdarīja. Viņš domāja par tulpju kausiņu patīkami stingro apaļumu un par interesanto krāsu daudzveidību, kādā tās sastopamas, prātoja, kādu dalu no kopējā tulpju skaita, kas auga vai bija augušas uz Zemes, varētu atrast vienas jūdzes rādiusā no vējdzirnavām. Pēc brīža šīs pārdomas bīstami apnika, viņš sajuta zem sevis aizslīdam gaisu, juta, ka dreifē lejup uz lēkājošo klintsbluķu takām, par kurām tik stipri bija centies nedomāt, tāpēc mazliet padomāja par Atēnu lidostu un bija lieliski sapīcis apmēram piecas minūtes pēc kurām pārsteigts atklāja, ka tagad slīd aptuveni divsimt jardu virs zemes.

Viņš brīdi paprātoja, kā nokļūs lejā, bet tūdaļ izvairījās no šiem spriedelējumiem un mēģināja nosvērti paskatīties uz situāciju.

Viņš lidoja. Ko lai šai sakarā dara? Viņš paskatījās lejup uz zemi. Viņš neskatījās cieši, bet darīja, ko spēja, lai tas būtu laiski uzmests, tā sakot, nevilšs skatiens. Šo to viņš nespēja nepamanīt. Pirmkārt, izvirdums šķita norimis nedaudz zem kalna virsotnes bija krāteris, jādomā, tur, kur klints bija iebrukusi virs milzīgās alai līdzīgās katedrāles, viņa statujas un bēdīgi izkropļotā Agraroba auguma.

Otrkārt, ceļasoma, tā, ko viņš bija pazaudējis Atēnu lidostā. Tā nekaunīgi gulēja uz līdzenas zemes, nogurušu klintsbluķu ieskauta, bet acīmredzami neviens tai nebija trāpījis. Kāpēc tam tā jābūt, viņš nevarēja izdomāt, bet, tā kā šo noslēpumu pilnīgi aizēnoja drausmā neiespējamība, ka soma vispār varētu atrasties tur, šīm pārdomām viņš katrā ziņā nejutās pietiekami spēcīgs. Lieta tāda, ka tā bija tur. Un pretīgā mākslīgās leopardādas soma šķita esam pazudusi, tā bija laba zīme, pat ja lāgā neizskaidrojama.

Viņš sadūrās ar faktu, ka soma būs jāpaceļ. Te nu viņš bija, lidoja divsimt jardus virs svešas planētas, kurai pat nespēja atcerēties vārdu. Viņš nespēja neievērot, cik nožēlojamā stāvoklī atrodas tas mazumiņš, kas atlicis no viņa dzīves, šeit, tik daudzu gaismas gadu attālumā no putekļos samaltajām mājām.

Turklāt, viņš iedomājās, somā, ja tā vēl bija tādā kārtībā, kādā tika pazaudēta, atradās kārba, kurā būtu visā Visumā vienīgā palikusī Grieķijas olīveļļa.

Lēnītēm, rūpīgi, collu pa collai viņš sāka kuļāties lejup, līgani šūpodamies sāniski kā nervoza papīra lapa, kas taustās lejup uz zemi.

Tas izdevās, viņš jutās labi. Gaiss viņu atbalstīja, tomēr izlaida cauri. Divas minūtes vēlāk viņš plivinājās nieka divas pēdas virs somas un bija grūta lēmuma priekšā. Viņš nedaudz zvārojās. Viņš sarauca pieri, bet ari to darīja pēc iespējas vieglāk.

Ja viņš paceltu somu, vai spētu to panest? Vai papildu svars nenovilktu viņu taisni pie zemes?

Vai vienkārša rīcība, pieskaroties kaut kam uz zemes, piepeši nepārtrauks to noslēpumaino spēku, kas turēja viņu gaisā?

Vai nebūtu labāk, ja viņš šobrīd uzvestos saprātīgi un uz kādu bridi nokāptu atpakaļ uz zemes?

Ja viņš to izdarītu, vai vēl kādreiz spētu atkal lidot?

Lidošanas sajūta, kad Arturs atļāvās to apzināties, bija tik rāmi ekstātiska, ka viņš nespēja paciest domu, ka to zaudēs, iespējams, uz mūžiem. Par to baiļodamies, viņš vēlreiz mazliet uzšūpojās augšup, lai vienkārši pārbaudītu izjūtas, pārsteidzošās un vieglās kustības. Viņš līgojās un slīdēja. Viņš izmēģināja pikējumu lejup.

Tas bija kolosāls. Rokas izpletis priekšā, matiem un ritasvār-kiem plīvojot aiz muguras, viņš brāzās lejup no debesīm, aptuveni divas pēdas no zemes pašļūca uz vēdera un vēlreiz uzšūpojās atpakaļ augšup, aizturēja sevi atvēziena virsotnē un tur turējās. Vienkārši turējās. Tur viņš ari palika.

Tas bija brīnišķīgi.

Un tā, viņš aptvēra, var pacelt somu. Viņš mestos lejup un augšup celšanās brīdī to satvertu. Uznestu sev līdzi gaisā. Varbūt mazliet sagrīļotos, tomēr viņš jutās pārliecināts, ka varētu to noturēt.

Viņš izmēģināja vēl pāris treniņpikējumu, un tie arvien uzlabojās. Gaiss uz sejas, ķermeņa atsperīgums un audi, tas viss apvienojās, lai gars tā apskurbtu, kā nebija gadījies kopš, kopš nu, ciktāl viņš spēja atminēties, kopš dzimšanas. Viņš ļāva sevi nest vēja brāzmai un apskatīja apkaimi, kas, kā izrādījās, bija stipri nepatīkama. Pavērās tuksnesīga postaža. Viņš nolēma vairs uz to neskatīties. Tikai pacelt somu un tad… viņš nezināja, ko darīs, kad būs pacēlis somu. Viņš nolēma, ka vienkārši pacels somu un paskatīsies, kas notiks tālāk.

Viņš nošķīrās no vēja, atspiedās pret to un apgriezās. Viņš aizslīdēja uz vēja. Lai gan Arturs to neaptvēra, viņa ķermenis tobrīd izlaiskās.

Viņš panira zem gaisa plūsmas, noslīdēja zemāk un metās lejup.

Gaiss traucās gar viņu, viņš vibrēja caur to. Zeme nedroši grīļojās, sakārtoja savas domas un mierīgi pacēlās viņam pretī, pasniedzot augšup somu, tās saplaisājušos plastmasas rokturus.

Pusceļā bija ļoti bīstams moments, kad viņš vairs nespēja noticēt, ka tiešām to dara, un tādējādi gandrīz vairs nedarīja, tomēr laikus atguvās, slīdēja pār zemi, mierīgi izbāza roku caur somas rokturiem un sāka celties augšā, nevarēja to paveikt un piepeši sabruka, sadauzījās, saskrambājās un trīcēja uz akmeņainās zemes.

Viņš acumirklī uztrausās kājās un bezcerīgi šūpojās, no bēdām un vilšanās vicinādams somu.

Pēdas spēji bija tik cieši iestrēgušas zemē kā allaž. Ķermenis šķita kā smags kartupeļu maiss, kas klupdams krizdams sitas pret zemi, galva bija viegliņa kā pielieta ar svinu.

Viņš saguma, ļodzījās, smeldza noreibusī galva. Viņš bezcerīgi mēģināja skriet, bet kājas piepeši bija zaudējušas spēkus. Viņš paklupa un nozvēlās uz priekšu. Tajā brīdī viņš atcerējās, ka somā, ko nesa rokā, bija ne tikai Grieķijas olīveļļas kārba, bet ari tik daudz retsinas, cik atļauts iegādāties beznodokļu veikalā, un šīs atskārsmes izraisītā patīkamā šoka dēļ viņš vismaz desmit sekundes nemanīja, ka atkal lido.

Viņš līksmoja un raudāja atvieglojumā un tīksmē, un tīrā fiziskā baudā. Viņš piķēja un riņķoja, slīdēja pa gaisu un virpuļoja. Viņš nekaunīgi apsēdās uz augšup kāpjošas gaisa plūsmas un izrakņāja ceļasomu. Viņš jutās tā, kā iedomājās jūtamies eņģeli, kad tas dejo savu slaveno deju uz kniepadatas galviņas, kamēr filozofi viņu mēģina saskaitīt. Viņš priekā smējās, atklājis, ka somā patiešām ir olīveļļa un retsina, kā ari ieplīsušas saulesbrilles, dažas galīgi smilšainas peldbikses, dažas saburzītas Santorina pastkartes, liels un neizskatīgs dvielis, daži interesanti akmeņi un dažādi papīra gabali ar adresēm, kurās dzīvojošos cilvēkus, viņš atvieglots nodomāja, nekad vairs nesatiks, lai gan iemesls tam bija skumjš. Viņš nometa akmeņus, uzlika saulesbrilles un ļāva vējam aiznest papīra gabalus.

Kad desmit minūtes vēlāk viņš laiski peldēja caur mākoni, krustos ietriecās liels un ārkārtīgi skandalozs kokteiļu vakars.

21

Visgarākajā un vispasausākajā ballītē., kāda jebkad notikusi, pašlaik ir ceturtā viesu paaudze, un tomēr neviens ir netaisās doties projām. Kāds gan reiz ielūkojās pulkstenī, bet tas notika pirms vienpadsmit gadiem, un tas ari bija viss.

Tur valda nepieredzēta nekārtība, tai pat nevar noticēt, pirms tā nav redzēta paša acīm, bet, ja vien nav īpašas nepieciešamības noticēt, labāk turp neiet un neskatīties, tas nekādu prieku nesagādā.

Mākoņos nesen ir novēroti blīkšķi un uzliesmojumi. Pastāv kāda teorija, ka tur cīnās vairāku savstarpēji konkurējošu paklāju tīrīšanas kompāniju flotiles, kas lidinās apkārt kā maitu lijas, tomēr nav jātic nekam ballītēs saklausītam, it īpaši nekam, kas saklausīts šajā ballītē.

Viena no problēmām, un tā noteikti kļūs arvien nopietnāka, ir tā, ka visi ballītes viesi ir bērni vai mazbērni, vai mazmazbērni tiem cilvēkiem, kas jau sākumā negribēja iet prom, un visa tā selekcija, regresīvie gēni un tā joprojām… Tas nozīmē, ka tagad visi viesi ir vai nu absolūti fanātiski dzīrotāji, vai ari buldurējoši idioti, vai, aizvien biežāk, gan šā, gan tā.

Abos gadījumos tas nozīmē, ka, ģenētiski runājot, ar katru nākamo paaudzi mazinās varbūtība, ka ballīte izklīdīs.

Un sāk darboties citi faktori, tādi kā iespējamā dzērienu krājumu izbeigšanās.

Tā kā ir noticis šis tas tāds, kas reiz šķita laba doma (un viena no problēmām nebeidzamā ballītē ir tā, ka tas, kas šķiet laba doma tikai ballītēs, joprojām liekas laba doma), šis brīdis, rādās, vēl tik drīz nepienāks.

Viena no idejām, kas toreiz šķita laba doma, bija tāda, ka ballītei jābūt kā septītajās debesīs nevis parastajā nozīmē, bet burtiski.

Kādu nakti, jau pirms laba laika, pirmās paaudzes piedzērušos astroinženieru grupa kāpelēja pa ēku, kaut kur parakņājoties, šo to nostiprinot, vēl ko stipri padauzot. Nākamajā rītā uzlēkušo sauli pārbiedēja atklājums, ka tā apspīd ar laimīgiem noreibušiem cilvēkiem pilnu ēku, kas nu kā jauns, neizlēmīgs putns slīd virs koku galotnēm.

It kā ar to nepietiktu, lidojošajai ballītei bija izdevies diezgan stipri apbruņoties. Dzīrotāji gribēja savā pusē nodrošināt pārspēku, ja nāksies iesaistīties sīkmanīgos ķīviņos ar vīna tirgoņiem.

Pāreja no pilnas slodzes kokteiļu vakara uz pusslodzes sirošanas ballīti notika viegli, un tā lielā mērā visam pasākumam piešķīra jaunu aizrautību un pacilātību, kas tobrīd bija ļoti nepieciešama, jo šo gadu gaitā mūziķi visus gabalus, ko prata, bija nospēlējuši jau nez cik reižu.

Viņi siroja, viņi laupīja, viņi veselām pilsētām pieprasīja izpirkšanas maksu, lai iegūtu svaigus siera cepumus, avokado mērci, cūku ribiņas, vīna un spirta krājumus, ko tagad pa cauruļvadiem pārsūknēja no blakus lidojošiem tankkuģiem.

Tomēr kādu dienu būs jāstājas pretī problēmai, kas rodas, kad grasās beigties dzeramais.

Planēta, par kuru viņi lidinās, vairs nav tāda pati tā toreiz, kad lidināšanās sākās.

Tā ir sliktā stāvoklī.

Šausmīgi liela daļa bija cietusi no ballītes iebrukumiem un sirojumiem, un nevienam nav izdevies dot prettriecienu, jo tā zvalstās pa debesīm tik neparasti neprognozējami.

Tā ir viena ellīga ballīte. Tā arī ir viena ellīga būšana, ja ietriecas zem jostasvietas.

22

Arturs gulēja, sāpēs locīdamies, uz gabalos saplīsušas dzelzsbetona plāksnes, viņu šaustīja garām slīdošu mākoņu kumšķi un mulsināja no aizmugures plūstošās vārgas līksmības skaņas.

Vienu skaņu viņš nespēja tūlīt identificēt, daļēji tāpēc, ka nezināja melodiju «Uz Džaglana Betas es atstāju kāju», un daļēji tāpēc, ka grupa bija ļoti nogurusi, daži mūziķi spēlēja trisceturtdaļtaktī, daži četrceturtdaļtaktī un daži tādā kā iereibušā pr2, katrs atbilstoši miega daudzumam, ko pēdējā laikā pamanījies sakasīt.

Viņš gulēja, miklajā gaisā smagi elsodams, un mēģināja sevi secīgi aptaustīt, lai zinātu, kur varētu būt ievainots. Visur, kur vien pieskārās, viņš sajuta sāpes. Pēc īsa brīža viņš secināja, ka tas ir tāpēc, ka savainota roka. Šķita, ka sasdepta plaukstas locītava. Ari mugura bija savainota, bet viņš drīz sevi pārliecināja, ka nav stipri cietis, dabūjis tikai zilumus un ir nedaudz šokēts, jo kurš gan nebūtu? Viņš nevarēja saprast, kas ēkai varētu būt darāms mākoņos.

No otras puses, diezgan grūti būtu izdomāt pārliecinošu izskaidrojumu arī savai klātbūtnei, tāpēc Arturs nosprieda, ka viņam un ēkai nekas cits neatliek, kā vien pieņemt vienam otru. Viņš pacēla skatienu no savas guļvietas. Aiz viņa slējās bālu, bet notraipītu

akmens plākšņu siena, īsta celtne. Viņš šķita izplājies uz kādas dzegas vai malas, kas, aptuveni trīs vai četras pēdas plata, ārpusē stiepās uz abām pusēm. Tas bija zemes gabals, kurā atradās viesību nama pamati un ko tas bija aiznesis līdzi, lai saturētu sevi kopā dibengalā.

Viņš nervozi piecēlās un piepeši, skatīdamies pāri malai, noreiba tā, ka gribējās vemt. Viņš atspiedās atpakaļ pie sienas, izmircis miglā un sviedros. Galva peldēja brīvajā stilā, bet vēderā kāds to darīja tauriņstilā.

Lai gan te augšā bija ticis paša spēkiem, tagad viņš pat nespēja uzlūkot baismo aizu savā priekšā. Viņš netaisījās izmēģināt laimi lecot. Viņš negrasījās pietuvoties ne collu tuvāk malai.

Sakampis ceļasomu, viņš virzījās gar sienu, cerēdams atrast durvis, kas vestu uz iekšu. Olīveļļas kārbas pamatīgais svars sniedza lielu mierinājumu.

Viņš virzījās tuvākā stūra virzienā, cerēdams, ka siena aiz stūra varētu sniegt vairāk ieejas iespēju nekā šī, kas nesniedza nevienu.

Ēka lidojot tā grīļojās, ka viņam no bailēm sametās slikta dūša, un pēc īsa brīža viņš izņēma dvieli no ceļasomas un izdarīja ko tādu, kas vēl vienu reizi attaisnoja dvieļa augsto vietu noderīgo mantu sarakstā, kas jāņem līdzi, stopējot Galaktikā. Viņš to uzlika uz galvas, lai nebūtu jāredz, ko pats dara.

Pēdas virzījās pa zemi. Izstieptā roka virzījās pa sienu.

Beidzot viņš nonāca pie stūra, un, kad roka pastiepās tam garām, tā uzdūrās kam tādam, kas viņu tā satrieca, ka viņš gandrīz nokrita tieši lejā. Tā bija cita roka.

Divas rokas sagrāba viena otru.

Viņš izmisīgi gribēja izmantot otru roku, lai no sejas novilktu dvieli, bet tā turēja ceļasomu ar olīveļļu, retsinu un Santorina pastkartēm, un viņš gaužām negribēja to nolikt.

Viņš piedzīvoja vienu no tiem patības apzinašanas brīžiem, vienu no tiem mirkļiem, kad cilvēks piepeši pagriežas un paskatās uz sevi, un domā: «Kas es esmu? Ko grasos darīt? Ko esmu sasniedzis? Vai man iet labi?» Viņš pavisam viegli iešņukstējās.

Viņš mēģināja atbrīvot roku, bet nevarēja. Otra roka cieši turēja viņējo. Neatlika nekas cits kā vien virzīties uz priekšu pretī stūrim.

Viņš ap to apliecās un papurināja galvu, cenšoties nomest dvieli. Droši vien tāpēc otras rokas īpašnieks spalgi iekliedzās, paužot spēcīgas emocijas.

Dvielis tika norauts no galvas, un viņš atklāja, ka skatās tieši Forda Prīfekta acīs. Aiz Forda stāvēja Slirstibirstpirts, un aiz tiem abiem skaidri varēja saredzēt lieveni un lielas, aizvērtas durvis.

Viņi abi bija atspiedušies pret sienu, ar mežonīgām šausmām acīs vērās blīvajā, tumšajā mākonī un mēģināja pretoties mājas ļodzīgumam un zvalstīgumam.

Zārkvs un fotons, kur tu biji? panikas pārņemts, šņāca Fords.

Ē, nu, stostījās Arturs, īsti nezinot, kā to visu īsi rezumēt. — Sur un tur. Ko tu te dari?

Fords atkal pievērsa savas mežonīgās acis Arturam.

Viņi mūs neielaidīs bez pudeles, viņš nošņācās.

Pirmais, ko Arturs ievēroja, ieejot pašā ballītes karstumā, ja neņem vērā troksni, smacējošo sutoņu, trakojošo krāsu pārpilnību, kas bija neskaidri saskatāma biezo dūmu atmosfērā, paklājiem, kas bija pilni ar stikla drumslām, pelniem un avokado mēsliem, un mazu grupiņu pterodaktiliem līdzīgu radījumu lureksā, kas uzklupa lolotajai retsinas pudelei, klaigādami: — Jauna bauda, jauna bauda! bija Triļjana, ko uzrunāja Pērkondievs.

Vai es tevi neredzeju «Tūkstošceļos»? viņš prasīja.

Tu biji tas ar āmuru?

Jā. Šeit man patīk daudz labāk. Galīgi nav tik cienījama vieta, un uzglūn daudz vairāk briesmu.

Derdzīgas baudas spiedzieni pieskandināja istabu, kuras ārējās dimensijas nebija redzamas mutuļojošajā laimīgu, trokšņainu radību pūlī, kas cits citam priecīgi brēca to, ko neviens nevarēja saklausīt, un palaikam piedzīvoja krīzi.

Izklausās jautri, sacīja Triljana. Ko tu teici, Artur?

Es prasīju, velns parāvis, kā tu tiki šeit?

Es biju punktb rinda, kas uz labu laimi lidoja Visumā. Vai esi pazīstams ar Toru? Viņš taisa pērkonu.

Sveiks! sacīja Arturs. Domāju, ka tam jābūt ļoti interesanti.

Čau! Tors atsaucās. Ir arī. Vai dabūji kaut ko dzeramu?

Hmm, patiesībā nē…

Tad kāpēc neaizej pakaļ?

Tiksimies vēlāk, Artur, Triljana teica.

Arturam kaut kas iešāvās prātā, un viņš kā vajāts paskatījās apkārt.

šeit nav Zeifoda, vai ne? viņš jautāja.

Tiksimies, noteikti sacīja Triljana, vēlāk.

Tors raudzījās uz Arturu bargām, ogļmelnām acīm, viņa bārda sabozās, blāvā gaismiņa, kas apspīdēja telpu, uz brīdi sakopoja spēkus, lai draudīgi atmirdzētu ķiveres ragos.

Viņš saņēma Triljanas elkoni savā ārkārtīgi lielajā rokā, un augšdelma muskuļi vijās viens ap otru kā pārītis autostāvvietā iebraucošu folksvāgenu.

Tors veda meiteni prom.

Viena no interesantajām lietām attiecībā uz nemirstību, -viņš stāstīja, ir…

Viena no interesantajām lietām attiecībā uz kosmosu, Arturs dzirdēja Slirstibirstpirtu sakām lielai, raženai būtnei, kas izskatījās tā, it kā būtu zaudējusi kautiņā ar sārtu dūnu segu, un aizgrābti vērās vecā vīra nopietnajās acīs un sudrabainajā bārdā, ir tas, cik tas ir garlaicīgs.

Garlaicīgs? būtne atkārtoja un pamirkšķināja savas diezgan grumbainās un asinīm pieplūdušās acis.

Jā, Slirstibirstpirts apstiprināja, satriecoši garlaicīgs. Tracinoši. Saproti, tas ir tik liels, bet tajā ir tik maz kā. Vai vēlies uzzināt statistikas datus?

Ē, nu…

Lūdzu, es labprāt tos pavēstīšu. Arī tie ir pavisam sensacionāli garlaicīgi.

Es pēc brīža atgriezīšos un visu noklausīšos, viņa atteica, uzplikšķināja vīrietim pa roku, sacēla svārkus kā gaisa kuģis un aizgāja bangojošajā pūlī.

Es domāju, ka viņa nenāks, norūca vecais vīrs. Nāc, ze-mieti…

Arturs.

Mums jāatrod sudraba šķērskoks, tas ir kaut kur šeit.

Vai mēs nevarētu mazliet atpūsties? Arturs jautāja. Man bija grūta diena. Triļjana ir šeit, starp citu, viņa nepateica, kā te nokļuvusi, tam droši vien nav nozīmes.

Padomā par Visumam draudošajām briesmām…

Visums, sacīja Arturs, ir pietiekami liels un vecs, lai kādu pusstundiņu pats par sevi parūpētos. Nu labi, viņš piemetināja, atbildot uz Slirstibirstpirta augošo satraukumu, es pastaigāšu apkārt un paskatīšos, vai kāds nav to redzējis.

Labi, labi, — sacīja Slirstibirstpirts, labi. Viņš ienira pūlī, un visi, kam viņš gāja garām, ieteica atpūsties.

Vai neesi kaut kur redzējis šķērskoku? — Arturs jautāja vīrelim, kas šķita stāvam, dedzīgi gaidot, lai uzklausītu kādu. Tas ir no sudraba, ārkārtīgi svarīgs Visuma drošībai nākotnē un apmēram tik garš.

Nē, izdēdējušais vīrelis aizrautīgi sacīja, bet tu iedzer un izstāsti man visu par to.

Garām aizlocījās Fords Prifekts, dejodams trakulīgu, neprātīgu un ne gluži nepiedauzīgu deju ar kādu, kas izskatījās tā, it kā uz galvas nēsātu Sidnejas Opernamu. Viņš veltīgi mēģināja sarunāties, pārbjaudams pūla sacelto troksni.

Man patīk tā cepure! viņš bļāva.

Ko?

Es teicu, ka man patīk cepure.

Man nav cepures.

Nu, tad man patīk galva.

Ko?

Es teicu, ka man patīk galva. Interesanta kaulu struktūra.

Ko?

Fords iestrādāja plecu paraustīšanu sarežģītajā citu kustību virknē, ko viņš izpildīja.

Es teicu, ka tu lieliski dejo, viņš kliedza, — tikai mazāk loki galvu.

Ko?

Vienkārši katru reizi, kad tu paloki galvu, Fords teica, … au! viņš piebilda, partnerei palokot galvu, lai pateiktu: Ko? un vēlreiz viņam asi ieknābjot pierē ar galvaskausa uz priekšu izvirzīto aso galu.

Manu planētu kādu ritu uzspridzināja, sacīja Arturs, kas bija pavisam negaidīti attapies, ka stāsta vīrelim savu dzīvesstāstu vai vismaz rediģētus tā svarīgākos brīžus, tāpēc esmu tā apģērbies ritasvārkos. Manu planētu uzspridzināja ar visām manām drēbēm uz tās, saprotat. Es neaptvēru, ka piedalīšos viesībās.

Vīrelis aizrautīgi palocīja galvu.

Vēlāk mani izmeta no kosmosa kuģa. Joprojām ritasvārkos. Nevis skafandrā, kā varētu gaidīt. Drīz pēc tam es atklāju, ka mana planēta sākotnēji bija uzbūvēta kādai peļu varzai. Varat iedomāties, kā es tad jutos. Tad kādu laiku uz mani šāva un laida gaisā. Būtībā es esmu uzlaists gaisā nejēdzīgi bieži, apvainots, regulāri sadalīts sastāvdaļās, uz mani ir šauts, man atņemta tēja, un nesen es cietu avārijā purvā un piecus gadus dabūju pavadīt mitrā alā.

Ai, — vīrelis bija saviļņots, un vai jūs brīnišķīgi pavadījāt laiku?

Arturs aizrijās ar dzeramo un sāka spēcīgi klepot.

Cik brīnišķīgi satraucošs klepus, sacīja vīrelis, ko tas bija pavisam pārsteidzis, — vai jums nebūs iebildumu, ja es pievienošos?

To sakot, viņam sākās ārkārtīgi neparasta un iespaidīga klepus lēkme, kas Arturu tik ļoti pārsteidza, ka viņš sāka spēcīgi klepot, atklāja, ka to jau dara, un galīgi apjuka.

Viņi duetā piepūlēja plaušas, tas turpinājās veselas divas minūtes, līdz Arturam izdevās beigt klepot un sprauslāt.

Tik uzmundrinoši, vīrelis elsoja un slaucīja no acīm asaras. -Jums noteikti ir bijusi tik satraucoša dzīve. Liels jums paldies.

Viņš sirsnīgi pakratīja Artura roku un pazuda pūlī. Arturs izbrīnīts papurināja galvu.

Pie viņa pienāca pajauns vīrietis, agresīva paskata tips ar muti kā āķi, degunu kā lukturi un maziem, apaļiem vaigukauliņiem. Viņam bija melnas bikses, melns zīda krekls, vaļā līdz tam, kas, jādomā, bija naba, kaut gan Arturs bija iemācījies nekad neizdarīt pieņēmumus par to ļaužu anatomiju, kurus viņš šajās dienās mēdza satikt, un ap kaklu vīrietim šūpojās visvisādi nejauki zelta karekļi.

Viņš kaut ko nesa melna soma un nepārprotami gribēja, lai cilvēki ievēro, ka viņš negrib, lai viņi to ievērotu.

Ei, hmm, vai es dzirdēju, ka tu tikko pateici savu vārdu? -viņš sacīja.

Tas bija viens no daudzajiem faktiem, ko Arturs bija izstāstījis aizrautīgajam vīrelim.

Jā, Arturs Dents.

Vīrietis šķita viegli šūpojamies kādā ritmā, kas nebija viens no tiem, ko no sevis drūmi izdabūja muzikanti.

Jā, viņš sacīja, zini, kalnā bija kāds vīrietis, kas gribēja tevi satikt.

Es viņu satiku.

Jā, rādījās, ka viņam tas ir gaužām svarīgi, vai zini.

Jā, es viņu satiku.

Jā, nu, es domāju, ka tev tas jāzina.

Es zinu. Es viņu satiku.

Vīrietis ieturēja pauzi, lai pakošlātu gumijiņu. Tad uzsita Arturam pa muguru.

Nu tad, viņš sacīja, labi. Es tikai tev to pateicu, skaidrs? Arlabunakti, labu veiksmi, gūsti balvas!

Ko? Arturs, kas šajā brīdī sāka stipri stomīties, nesaprata.

Vienalga. Dari, ko darīdams, bet dari to labi. — Viņš izgrūda tādu kā kladzinošu troksni ar to, ko nu viņš tur košļāja, un tad parādīja dažus neskaidri enerģiskus žestus.

Kāpēc? Arturs jautāja.

Dari to slikti, vīrietis atteica, kam tas rūp? Tas nevienu ne sūda neinteresē. Šķita, ka vīrieša acīs piepeši nikni saplūst asinis, un viņš sāka kliegt.

Kāpēc nesajukt prātā? Ej prom, aizvācies no manām acīm, skaidrs, puis? Vienkārši vācies zārkvot!!!

Labi, es eju, steidzīgi sacīja Arturs.

Tad nu beidzot. Vīrietis asi pamāja un pazuda biežņā.

Ko tas nozīmēja? Arturs pajautāja meitenei, ko ievēroja stāvam blakus. Kāpēc viņš teica, lai iegūstu balvas?

Šovbiznesa blēņas. — Meitene paraustīja plecus. Viņš tikko ieguva balvu Gadskārtējā Mazā Lāča Alfas Izklaidējošo ilūziju institūta ceremonijā un cerēja, ka varēs izlikties, ka neņem to par pilnu, tikai tu nepieminēji balvu, tāpēc viņš to nevarēja.

Ā, — Arturs teica, ā, labi, man žēl, ka es to neizdarīju. Par ko tā bija?

Par visbezjēdzīgāko vārda «dirsā» lietošanu nopietnā kino-scenārijā. Tā ir ļoti prestiža.

Skaidrs, sacīja Arturs. — Jā, un ko par to dabū?

Rorijs. Tā ir tāda maza sudraba mantiņa uz liela, melna pamata. Ko tu teici?

Es neko neteicu. Es tikai grasījos jautāt, kādu sudraba…

Ā, es domāju, ka tu teici «opā!».

Ko teicu?

Opā

Nu jau vairākus gadus šajā ballītē iegriezās cilvēki, nelūgti smalki viesi no citām pasaulēm, un jau kādu laiku ballētājiem bija nācis prātā, kad viņi skatījās uz savu pasauli tur apakšā, tās izpostītajām pilsētām, izlaupītajām avokado fermām un miltrasas pārņemtajiem vīnadārziem, tās plašajām jauno tuksnešu joslām, tās jūrām, pilnām ar cepumu drupačām un vēl ļaunāk, ka viņu pasaule kādā smalkā, gandrīz nemanāmā veidā vairs nepavisam nebija tik lieliska vieta kā senāk. Daži bija sākuši prātot, vai spētu palikt skaidrā pietiekami ilgi, lai visu ballīti padarītu derīgu lidošanai kosmosā un varbūt aizvestu uz citu cilvēku zem, kur gaiss varētu būt svaigāks un nesagādātu tik daudz galvassāpju.

Daži nepietiekami baroti fermeri, kam vēl izdevās sakasīt niecīgu izliku no planētas pusdzīvās augsnes, būtu ārkārtīgi priecīgi, to izdzirdot, bet todien, kad ballīte spiegdama paradīja, no mākoniem un izvārgušie fērmeri pacēla skatienus bailēsēs no vēl viena siera un vīna sirojuma, kļuva skaidrs, ka ballīte kādu laiku nekur nedosies, ka ballīte drīz beigsies. Ļoti drīz pienāks laiks savākt cepures un mēteļus un neskaidru galvu izstreipuļot ārā, lai noskaidrotu, cik ir pulkstenis, kāds gadalaiks un vai šajā izdedzinātajā un izpostītajā zemē brauc arī kāds taksis.

Ballīte bija šausmīgi apskāvusies ar savadu baltu kosmosa kuģi, kas škita pa pusei izduries tai cauri. Tie kopa zvalstījās, gāzelējās un griezās debesīs, groteski ignorējot savu svaru.

Pašķirās mākoņi. Gaiss ierēcās un atlēca nost no ceļa.

Ballīte un Krikita karakuģis spirinādamies mazliet izskatījās pēc divām pilēm, no kurām viena mēģina otras pīles iekšpusē uztaisīt trešo pīli, kamēr otra pīle ļoti stipri mēģina ieskaidrot, ka pašlaik nejutās gatava trešajai pīlei, nav pārliecinātā, ka vispār gribētu, lai šī tieši pirmā pile uztaisītu iedomāto trešo pīli, un kairā ziņā ne jau tad, kad tā, otra pīle, ir aizņemta lidojot.

Debesis niknuma svelpa un gaudoja, un dauzīja zemi ar triecienviļņiem.

Un piepeši, pateicis "fu". Krikila kuģis bija prom.

Ballīte bezpalīdzīgi meimuroja pa debesim ka cilvēks, kas atspiedies prei negaidīti atvērtām durvīm. Ta griezās un zvārojās uz reaktīvajiem dzinējiem.Tā centās sevi iztaisnot, bet kļuva tikai vel šķībaka. Tā vēlreiz pārgrīļojās pār debesim.

Kādu brīdi ši grīļošanās turpinājās, tomer tā neparprotami nevarēja turpināties ilgu laiku.Ballīteses stundas  bija skaitītas. Visa jautrība bija pagaisusi, to nevarēja noslēpt arī viena otra  šķība piruete.

Jo ilgāk tagad tā izvairījās no zemes, jo smagāka būs avarija,  kad tās beidzot satiksies.

Iekšpusē arī neklājās labi. Istenībā tur bija drausmīgi slikti, un cilvēkiem tas riebās, un viņi to izteica skali, krikila roboti bija šeit bijuši. Viņi bija aizveduši «Balvu par visbezjēdzīgāko vārda "dirsā" lietošanu nopietnā kinoscenarijā un tās vietā atstājusiši posta ainu. Kas Arturam lika justies gandnz tikpat sapīkušam kā Rorija otras vietas ieguvējam.

Mēs ļoti vēlelos paliki un palīdzēt, kliedza Hords, lauzdamiesmies pāri gruvešiem, tikai mēs to nedarīsim:

Ballīte velreiz sagrīļojas, dūmojošajā vrakā izraisot drudžainus kliedzienus uu vaidus,

Mums jāiet un jāglābj Visums, vai zinātsacīja Kurds. Un ja tas izklausās kā ļoti neveikls aizbildinājums, jums var būt taisnība. Lai nu kā, mēs aizejam.

Viņš piepeši uzduras neatvērtai pudelei, kas brīnumainā kārta nesaplīsusi gulēja uz zemes.

Vai jūs neiebilstat, ka mes to paņemam? viņš apjautājās. Jums tā nebūs vajadzīga.

Viņš paņēma arī paciņu kartupeļu čipsu.

Triljna? Arturs satriekts vārgā balsī sauca. Dūmos viņs neko nevarēja saskatīt.

Zemieti, mums jāiet, Slirstibirstpirts nervozi sacīja.

-Triljana? Arturs velreiz nokliedzās.

Pēc pāris mirkļiem drebēdama redzeslokā iestreipuļoja Triljana, ko balstija viņas jaunais draugs Pērkondievs.

Meitene paliks ar mani, sacīja Tors. Valhallā notiek lielas svinības, mēs lidosim prom…

Kur jūs bijāt, kad tas viss notika? Arturs jautāja.

Augšstāvā, Tors atbildēja, es viņu svēru. Lidošana ir nedroša nodarbošanās, saproti, ir jāaprēķina vēja…

Viņa nāks mums līdzi, sacīja Arturs.

Ei, sarunā iejaucās Triljana, vai man…

Nē, — Arturs teica, — tu nāksi mums līdzi.

Tors skatījās uz viņu, acis palēnām iekvēlojās. Viņš lika noprast kaut ko par dievbijību, un tai nebija nekā kopēja ar šķīstumu.

Viņa nāks man līdzi, viņš klusi sacīja.

Nāc, zemieti, Slirstibirstpirts nervozi sacīja, raustīdams Artura piedurkni.

Nāc, Slirstibirstpirt, sacīja Fords, raustīdams vecā vīra piedurkni. Slirstibirstpirtam bija teleporta ierīce.

Ballīte griļojās un šūpojās, visus gāžot no kājām, izņemot Toru un izņemot Arturu, kas trīcēdams cieši vērās Pērkondieva melnajās acīs.

Gausi, neticami Arturs pacēla augšup savas, kā likās, mazmazītiņās dūrītēs.

Vai gribi iepazīties ar šīm? viņš prasīja.

Kā, lūdzu, niecība? rēca Tors.

Es prasīju, Arturs atkārtoja negribot trīsošā balsī, vai tu gribi iepazīties ar šīm? Viņš smieklīgi vicināja dūres.

Tors neticīgi skatījās. Tad no viņa nāsīm augšup uzvijās dūmu strūkliņa. Pavīdēja  mazmazītiņas liesmiņas.

Viņš sažņaudza siksnu.

Viņš izrieza krūtis, lai būtu pilnīgi skaidrs, ka šeit ir tāds vīrs, kam var uzdrīkstēties stāties pretī tikai tad, ja esat kopā ar šerpu komandu.

Viņš no siksnas atāķēja āmura rokturi. Viņš to pacēla rokās, atklājot masīvu dzelzs galvu. Tādējādi viņš novērsa iespējamo pārpratumu, ka varētu nēsāt līdzi tikai telegrāfa stabu.

Vai es gribu, — viņš sacīja, šņācot kā upe, kas plūst caur tēraudlietuvi, ar tām iepazīties?

Jā, Arturs teica ārkārtīgi skaļā un kareivīgā balsī. Viņš atkal pavicināja dūres, šoreiz tā, it kā to domātu nopietni.

Vai gribi iziet ārā? viņš uzrūca Toram.

Nu labi! — Tors auroja kā satrakots bullis (vai patiesībā kā satrakots Pērkondievs, kas ir stipri vien iespaidīgāk) un tā ari darīja.

Labi, sacīja Arturs, esam tikuši no viņa vaļā. Slirtij, dabū mūs prom no šejienes!

23

Nu labi, Fords uzkliedza Hrturan, — tātad es esmu gļēvulis, taču galvenais, ka vēl esmu dzīvs. Viņi bija atgriezušies uz zvaigžņu kuģa «Bistromāts» klāja, ari Slirstibirstpirts, ari Triljana. Saticība un vienprātība gan ne.

Nu, es ari esmu dzīvs, vai ne? atriebās piedzīvojumu un dusmu novārdzinātais Arturs. Viņa uzacis lēkāja augšā lejā, it kā gribētu savā starpā izkauties.

Nolādēts, tikai par mata tiesu, Fords neizturēja.

Arturs strauji pagriezās pret Slirstibirstpirtu, kurš sēdēja pilota vietā, domīgi vērdamies pudeles dibenā, kas stāstīja ko tādu, ko viņš nepārprotami nevarēja izprast. Arturs viņu uzrunāja.

Vai domā, ka viņš saprot kaut vārdu no tā, ko es saku? viņš jautāja, satraukumā trīcēdams.

Es nezinu, mazliet izklaidīgi atbildēja Slirstibirstpirts. Neesmu pārliecināts, viņš piebilda, ļoti ātri pavērsdams skatienu augšup, ka es pats saprotu. Viņš cieši vērās uz instrumentiem, no jauna sasparojies un apjucis. Tev tas būs jāizskaidro vēlreiz, -viņš teica.

Nu…

— Bet vēlāk. Briest šausmīgas lietas.

Viņš ar pirkstiem uzsita pa pudeles dibena neīsto stiklu.

— Baidos, ka ballītē mums gāja diezgan nožēlojami, viņš teica, — un tagad mūsu vienīgā cerība ir mēģināt nepieļaut, ka roboti ievietotu atslēgu slēdzenē. Dieva dēļ, kā mēs to izdarīsim, es nezinu, — viņš murmināja. — Laikam gan vienkārši jālido turp. Nē, man šī doma galīgi nepatīk. Iespējams, ka beigās mēs mirsim.

— Un kur vispār ir Triljana? — Arturs ievaicājās, piepeši tēlodams bezrūpību. Viņš dusmojās, jo Fords bija sadevis sutu par velti izniekoto laiku, ņemoties ar Pērkondievu, kad viņi būtu varējuši izglābties krietni ātrāk. Artura paša viedoklis, un viņš to bija piedāvājis visiem, kas gatavi klausīties, bija tāds, ka viņš bija izturējies ārkārtīgi drosmīgi un attapīgi.

Valdošais uzskats šķita tāds, ka viņa viedoklis nav pat ne pārīša smirdīgu dingo nieru vērts. Tomēr visvairāk sāpināja tas, ka Triljana, kā šķita, vispār īsti nereaģēja un bija kaut kur aizklīdusi.

Un kur ir mani kartupeļu čipsi? prasīja Fords.

Visi meklētie, Slirstibirstpirts atbildēja, nepaceldams ska-denu, ir informacionālo ilūziju telpā. Domāju, ka tava jaunā draudzene mēģina izprast dažas Galaktikas vēstures problēmas. Domāju, ka kartupeļu čipsi viņai, iespējams, palīdz.

24

Ir kļūda damāt, ka ikvienu nozīmīgu problēmu var atrisināt tikai ar kartupeļu palīdzību.

Piemēram, reiz dzīvoja neprātīgi agresīvi cilvēki, ko sauca par Straitereksa siloksāna bruņsātaniem, un tas vēl bija tikai cilts nosaukums. Viņu armija saucās kādā pavisam šausmīgā vārdā. Par laimi, viņi dzīvoja pat vēl senāk Galaktikas vēsturē nekā viss, ar ko mēs līdz šim esam saskārušies pirms divdesmit miljardiem gadu -, kad Galaktika bija jauna un svaiga, un ikviena ideja, par kuru vērts cīnīties, bija tikko atklāta.

Un cīnīšanās bija tas, kas padevās Straitereksa siloksāna bruņsātaniem, un, tā ka viņiem tā padevās, viņi tai nodevās no sirds. Viņi cīnījās ar saviem ienaidniekiem (tas ir, visiem pārējiem), viņi cīnījās cits ar citu. Viņu planēta bija galīgs vraks. Virsmu nosēja pamestas pilsētas, ko ielenca pamestas kaujas mašīnas, ko savukārt ietvēra dziļi bunkuri, kuros siloksāna bruņsātani dzīvoja un ķildojās cits ar citu.

Labākais veids, kā uzsākt cīniņu ar siloksāna bruņsātanu, bija vienkārši piedzimt. Viņiem tas nepatika, viņi apvainojās. Un, kad bruņsātans apvainojās, kāds cieta. Varētu domāt, ka tas bija nogurdinošs dzīvesveids, tomēr šķita, ka viņiem ir šausmīgi daudz enerģijas-

Labākais veids, ka tikt galā ar siloksana bruņsatanu, bija ieslēgt viņu vienu pašu istabā, jo agrāk vai vēlāk viņš vienkārši sevi piekāva.

Galu galā viņi aptvēra, ka ar šo problēmu vajadzēs tikt galā, un izdeva likumu, ka ikvienam, kam sava normālā siloksāna darba dēļ (policistiem, apsargiem, pamatskolas skolotājiem utt.) ir jānēsā ierocis, katru dienu vismaz četrdesmit piecas minūtes jāpavada, dauzot kartupeļu maisu, lai atbrīvotos no liekās agresijas.

Kādu laiku tas darbojās labi, līdz kāds iedomājās, ka būtu daudz efektīvāk un patērētu mazāk laika, ja uz kartupeļiem vienkārši šautu.

Tā atsākās aizrautīga šaušana uz visu veidu priekšmetiem, un viņus visus ļoti satrauca izredzes piedzīvot pirmo lielo karu vairāku nedēļu laikā.

Cits Straitereksa siloksāna bruņsātanu sasniegums ir tas, ka viņi bija pirmā rase, kas spējusi šokēt datoru.

Tas bija milzīgs kosmosā lidojošs dators vārdā Haktars, ko līdz šai dienai atceras kā vienu no visspēcīgākajiem, kāds jebkad ir uzbūvēts. Tas bija pirmais, ko uzbūvēja kā dabiskas smadzenes, ikvienai datora šūnveida daļiņai iekšā bija visa veseluma modelis, kas tam ļāva domāt elastīgāk un tēlaināk un, šķiet, būt šokētam.

Straitereksa siloksāna bruņsātani bija iesaistījušies vienā no saviem parastajiem kariem ar Staga rosīgajiem žokļcīnītājiem un neguva tikpat lielu prieku kā parasti, jo lauzties cauri Kvalzendas Radiācijas purviem un pāri Frazfraga Ugunskalniem bija šausmīgi grūti, un nevienā no šiem novadiem viņi nejutās kā mājās.

Tāpēc, kad cīkstiņam pievienojās Džadžazikstaka žņaudzošie kinžalieši, piespiežot cīnīties vēl vienā frontē Autofrakta Gammas alās un Varlengutena ledus vētrās, viņi nolēma, ka nu ir gana un pasūtīja Haktaram Absolūto ieroci.

Ko jūs saprotat, Haktars vaicāja, ar Absolūto?

Uz to Straitereksa siloksāna bruņsātani atteica: Sasodīts, izlasi vārdnīcā! — un metās atpakaļ cīkstiņā.

Tā Haktars konstruēja Absolūto ieroci.

Tā bija ļoti, ļoti maza bumba jeb vienkārši sadales dēlis hiper-telpā, kas aktivizēts vienlaikus savienotu katras lielākās saules kodolu ar ikvienas citas lielākās saules kodolu un tādējādi visu Visumu pārvērstu vienā gigantiskā hipertelpiskā supernovā.

Kad siloksāna bruņsātani mēģināja to izmantot, lai uzspridzinātu žņaudzošo kinžaliešu munīcijas pagaidu noliktavu vienā no Gammas alām, viņi bija ārkārtīgi aizkaitināti, ka bumba nedarbojās, un to pateica.

Haktaru šī ideja šokēja.

Viņš mēģināja paskaidrot, ka bija domājis par šo Absolūtā ieroča jautājumu un secinājis, ka bumbas neiedarbināšanai nav iedomājamas sekas, kas būtu ļaunākas par zināmajām sekām tās iedarbināšanai, un tādējādi bija atļāvies bumbas konstrukcijā ieviest mazu defektu un cerēja, ka ikviens iesaistītais, visu ar skaidru prātu apdomājot, saprastu, ka…

Siloksāna bruņsātani nepiekrita un samala datoru miltos.

Vēlāk viņi pārdomāja un iznīcināja ari bojāto bumbu.

Tad, piestādami tikai tādēļ, lai piedauzītu Staga rosīgos žokļ-cīnitājus un Džadžazikstaka žņaudzošos kinžaliešus, viņi turpināja meklējumus un uzgāja pilnīgi jaunu veidu, kā sevi uzlaist gaisā, kas sniedza dziļu atvieglojumu visiem citiem Galaktikā, it īpaši žokļ-cīnītājiem, kinžaliešiem un kartupeļiem.

Triljana to visu bija vērojusi, tāpat kā stāstu par Krikitu. Viņa domīga iznāca no informacionālo ilūziju telpas, tieši laikā, lai atklātu, ka viņi ieradušies par vēlu.

25

Tieši tad kad mazas klints virsotnē uz jūdzi plata asteroīda, kas mēroja vientuļu un mūžīgu taku orbītā ap Krikita iežogoto zvaigznes sistēmu, reālā esamībā uzplaiksnīja kosmosa kuģis «Bis-tromāts», tā komanda apzinājās, ka ieradusies tieši laikā, lai būtu neapturama vēsturiska notikuma liecinieki.

Viņi neaptvēra, ka pieredzēs divus tādus.

Nejūtīgi, vientuļi un bezpalīdzīgi viņi stāvēja uz klints malas un vēroja rosību lejā. Priekšā, tikai kādus simt jardus zemāk, gaismas pīķi draudīgos lokos griezās pret tukšumu.

Viņi vērās žilbinošajā notikumā.

Kuģa lauka paplašinājums ļāva tur stāvēt, vēl vienu reizi izmantojot prāta tieksmi ļaut ar sevi izspēlēt stiķus: iespēja nokrist no niecīgā asteroīda vai nespēt paelpot vienkārši kļuva par Kāda cita problēmu.

Starp asteroīda pelēkajām, nekusūgajām klintīm bija novietots balts Krikita karakuģis, pārmaiņus mirdzēdams spožās lokizlādes prožektoru gaismās vai pazūdot ēnās. Cietu klimsakmeņu mesto izliekto ēnu melnums dejoja mežonīgā horeogrāfijā, kad apkārt šūpojās prožektoru gaismas.

Vienpadsmit balti roboti kustīgā gaismas apļa vidū svinīgā gājienā iznesa Vārtu atslēgu.

Vārtu atslēga bija uzbūvēta no jauna. Tās sastāvdaļas spīdēja un laistījās: spēka un varas tērauda pīlārs (jeb Mārvina kāja), pārticības zelta šķērskoks (jeb neiespējamības dzinēja sirds), zinātnes un saprāta organiskā stikla pīlārs (jeb Argabutona justīcijas zizlis), sudraba šķērskoks (jeb Rorija balva par visbezjēdzīgāko vārda «dirsā» izmantošanu nopietnā kinoscenārijā) un tagad no jauna izveidotais dabas un garīguma koka pīlārs (jeb sadedzināto vārtiņu pelni, kas simbolizē angļu kriketa nāvi).

Es pieņemu, ka šobrīd mēs te neko nevaram iesākt? Arturs nervozi ievaicājās.

Nē. Slirstibirstpirts nopūtās.

Vilšanās izteiksme, kas pārslīdēja Artura sejai, bija pilnīga izgāšanās, un, tā kā viņš stāvēja ēnas aizsegā, tad ļāva tai saplakt atvieglojuma izteiksmē.

Žēl, viņš teica.

Mums nav ieroču, sacīja Slirstibirstpirts. Muļķīgi.

Nolādēts, Arturs ļoti klusi noteica.

Fords neko nesacīja.

Triljana neko nesacīja, bet īpaši domīgā un īpatnā veidā. Viņa cieši vērās kosmosa tumsā aiz asteroīda.

Asteroīds riņķoja pa putekļu mākoni, kas ietvēra Gauslaika apvalku, kas ietvēra pasauli, uz kuras dzīvoja Krikita ļaudis, Krikita pavēlnieki un viņu slepkavroboti.

Bezpalīdzīga grupa nekādi nevarēja zināt, vai Krikita roboti apzinājās viņu klātbūtni. Viņi varēja ūkai pieņemt, ka droši vien apzinās gan, tomēr pavisam atbilstoši apstākļiem jūt, ka nav no kā baidīdes. Tiem bija jāveic vēsturisks uzdevums, un pret skautajiem varēja izturēdes nicinoši.

Šausmīgi bezspēcīga sajūta, vai ne? Arturs ierunājās, bet pārējie viņu ignorēja.

Gaismas zonas centrā, kam tuvojās roboti, zemē parādījās kvadrātveida plaisa. Plaisa iezīmējās aizvien noteiktāk, un drīz kļuva skaidrs, ka lēnām paceļas zemes gabals, aptuveni sešas pēdas liels laukums.

Tajā pašā laikā viņi pamanīja kādu citu kustību, bet tā bija gandrīz neuztverama, un pāris brīžu nebija skaidrs, kas tur kustējās.

Tad tas kļuva skaidrs.

Kustējās asteroīds. Tas lēnām virzījās uz putekļu mākoni, it kā to būtu noķēris un nepielūdzami vilktu kāds debesu makšķernieks.

Viņiem būs dzīves īstenībā jāveic ceļojums caur mākoni, reiz jau pievārēts informacionālas ilūziju telpā. Viņi stāvēja kā sasaluši un klusēja. Triljana sarauca pieri.

Likās, ka paiet vesela mūžība. Kamēr asteroīda priekšējā mala iesniedzās neskaidrā un mīkstā mākoņa ārējā perimetrā, notikumi šķita noritam reibinoši gausi.

Un drīz viņus aprija plānas tumsas deja. Viņi devās tai cauri tālāk un tālāk, miglaini uztverot neskaidri izliektos apveidus, kas tumsā bija tik tikko pamanāmi.

Putekļi aptumšoja spožās gaismas starus. Spožās gaismas stari mirgoja uz neskaitāmām putekļu drusciņām.

Triljana arī šo pārlidojumu uztvēra, iegrimusi drūmās domās.

Un viņi bija dkuši cauri. Nebija īsti skaidrs, vai pagājusi minūte vai pusstunda, bet viņi bija tikuši cauri, un viņus saņēma svaigs melnums, it kā telpa būtu viņu priekšā izspiesta no esamības.

Tālāk notikumi risinājās strauji.

Apžilbinošs gaismas stars šķita gandrīz izsprāgstam no kluča, kas bija pacēlies trīs pēdas ārā no zemes, un no tā pacēlās mazāks organiskā stikla klucis, kura iekšienē žilbinoši lēkāja krāsas.

Klucī bija iegrieztas dziļas rievas, trīs stateniski un divas šķērsām, nepārprotami konstruētas Vārtu atslēgas uzņemšanai.

Roboti tuvojās slēdzenei, iebāza atslēgu vietā un vēlreiz atkāpās. Klucis pašplūsmas ceļā sagriezās, un telpa sāka mainīties.

Kad telpa sevi izspieda no vielas, tā šķita mokoši savijamies vērotāju acu dobumos. Viņi attapās apžilbināti blenžam uz atšķetināto sauli, kas tagad stāvēja priekšā, kur, šķiet, tikai pirms dažām sekundēm nebija atradusies pat tukša telpa. Pāris sekunžu viņi pat lāgā neapjēdza, kas noticis, un ar plaukstām neaizklāja šausminātās, apžilbinātās acis. Tajās pāris sekundēs viņi ievēroja sīku plankumu, kas gausi virzījās pāri saules acij.

Viņi atstreipuļoja atpakaļ, ausīs džinkstēja vārgs un negaidīts robotu koris, kas saskaņoti izkliedza:

Krikits! Krikits! Krikits! Krikits!

Šī skaņa viņus sastindzināja. Tā bija spalga, tā bija auksta, tā bija tukša, tā bija mehāniski drūma.

Tā bija ari triumfējoša.

Viņus bija tā apstulbinājuši šie divi izjustie triecieni, ka viņi gandrīz palaida garām otro vēsturisko notikumu.

Zeifbds Bīblbrokss, vienīgais cilvēks vēsturē, kas izdzīvojis Kn-kita robotu tiešā uzbrukumā, izskrēja no Krikita karakuģa, draudīgi vēzēdams nīcinātājšauteni.

Labi, viņš kliedza, šobrīd situācija tiek pilnīgi kontrolēta.

Vienīgais robots, kas sargāja kuģa lūku, klusēdams pavicināja

savu kaujas nūju un savienoja to ar Zeifoda kreisās galvas pakausi.

Kas, pie zārkva, to izdarīja? — sacīja kreisā galva un slimīgi nokārās uz priekšu.

Viņa labā galva cieši un vērīgi skatījās vidējā plānā.

Kas to izdarīja? tā jautāja.

Nūja savienojās ar labās galvas pakausi.

Zeifods izmērīja savu garumu kā samērā savādu tēlu uz zemes.

Dažu sekunžu laikā viss notikums bija galā. Ar dažiem robotu sprādzieniem pietika, lai iznīcinātu slēdzeni uz mūžiem. Tā sašķēlās un izkusa, un konvulsīvi izverda saturu. Roboti drūmi un, gandrīz izskatījās, ka zaudējuši cerības, iesoļoja atpakaļ karakuģī, kas tūlīt aizlidoja, izdvešot «fu!».

Triljana un Fords drudžaini metās lejup pa stāvo nogāzi pie Zeifoda Bīblbroksa tumšā, nekustīgā ķermeņa.

26

Es nezinu, sacīja ZeiFads, kā pašam likās, trisdesmit septīto reizi, tie varēja mani nogalināt, tomēr to neizdarīja. Varbūt tie vienkārši domāja, ka es esmu brīnišķīgs puisis vai tamlīdzīgi. To es varētu saprast.

Pārējie klusējot izteica savu viedokli par šo teoriju.

Zeifods gulēja uz starta klāja aukstās grīdas. Mugura šķita cīkstamies ar grīdu, sāpes blīkšķēdamas izgāja cauri un ietriecās galvās.

Es domāju, viņš čukstēja, ka ar šiem anodizētajiem čaļiem kaut kas nav kārtībā, kaut kas ir dīvains pašos pamatos.

Viņi ir ieprogrammēti nogalināt ikvienu, Slirstibirstpirts aizrādīja.

Jā, — Zeifods gārdza starp blīkšķiem, varbūt tur tā lieta. -Viņš neizskatījās īsti pārliecināts.

Ei, mazulīt! viņš uzsauca Triļjanai, cerēdams, ka tādējādi varēs atpirkties par iepriekšējo uzvedību.

Tev nekas nekaiš? viņa maigi apjautājās.

Nē, viņš atbildēja, viss kārtībā.

Labi, — viņa noteica un aizgāja padomāt. Viņa raudzījās milzīgajā novērošanas ekrānā virs sēdekļiem un, pagriezusi slēdzi

pārlūkoja tuvējās apkaimes attēlus. Vienā bija redzams putekļu mākoņa melnums. Vienā Krikita saule. Vienā pats Krikits. Viņa drudžaini pāršķirstīja attēlus.

Nu tad ardievu, Galaktika! sacīja Arturs un, uzsitis pa ceļgaliem, piecēlās.

Nē, drūmi noteica Slirstibirstpirts. Mūsu kurss ir skaidrs.

Viņš sarauca pieri, līdz tajā varēja audzēt dažus mazus sakņaugus. Viņš piecēlās un soļoja apkārt. Kad viņš vēlreiz ierunājās, paša teiktais viņu tā biedēja, ka vajadzēja atkal apsēsties.

Mums jānolaižas lejā uz Krikita, viņš paziņoja.

Dziļa nopūta sakratīja veco stāvu, un acis dobumos šķita gandrīz grabam.

Un arī šoreiz, viņš teica, mēs esam nožēlojami izgāzušies. Pagalam nožēlojami.

Tas, mierīgi sacīja Fords, ir tāpēc, ka mēs par to pietiekami neuztraucamies. Es jau jums teicu.

Viņš uzmeta kājas uz instrumentu paneļa un drudžaini knibinājās gar rokas pirksta nagu.

Bet, ja mēs nenolemsim rīkoties, žēlabaini sacīja vecais vīrs, kā cīnīdamies pret kādu stipri bezrūpīgu rakstura iezīmi, — mēs visi tiksim iznīcināti, mēs visi mirsim. Par to taču mēs noteikti uztraucamies?

Ne tik ļoti, lai tā dēļ gribētu tikt nogalināti, sacīja Fords. Viņš diezgan liekulīgi pasmaidīja un parādīja smaidu ikvienam istabā, kas gribēja to redzēt.

Slirstibirstpirtam šis viedoklis nepārprotami likās ārkārtīgi vilinošs, un viņš pret to cīnījās. Viņš atkal pievērsās Zeifodam, kas grieza zobus un sāpēs svīda.

Tev noteikti ir kāda ideja, — viņš teica, kāpēc viņi saglabāja tev dzīvību. Tas šķiet ārkārtīgi savādi un neparasti.

Man šķiet, ka roboti paši īsti nezināja. Zeifods paraustīja plecus. Es jums teicu. Iesita man ar loti zemu strāvu, laupīja samaņu un viss, skaidrs? Iestiepa savā kuģī, iemeta kaktā un ignorēja. It kā mana atrašanās tur tos apkaunotu. Ja es kaut ko teicu, tie man vēlreiz laupīja samaņu. Mēs dažreiz lieliski parunājāmies. «Ei… brr!» — «Jūs tur… brr!» — «Es prātoju… brr!» Pakavēja man laiku stundām ilgi, zināt. Viņš saviebās vēlreiz.

Viņš spēlējās ar kaut ko, ko turēja pirkstos. Viņš to pacēla gaisā. Tas bija zelta šķērskoks «Zelta sirds», bezgalīgās neiespējamības dzinēja sirds. Tikai tas un koka pīlārs bija neskarti pārcietuši slēdzenes iznīcināšanu.

Es dzirdēju, ka tavs kuģis spēj kustēties, viņš sacīja. Tad kā tev patiktu mani aizraut atpakaļ uz manējo, pirms tu…

Vai tu mums nepalīdzēsi? Slirstibirstpirts jautāja.

Man ļoti patiktu palikt un jums palīdzēt izglābt Galaktiku, -uzstāja Zeifods, uzsliedamies uz elkoņiem, bet man ir galvassāpju ciltsmāte un ciltstēvs, un es jūtu, ka piedzims daudz mazu galvassāpju bērniņu. Bet nākamreiz, kad tā būs jāglābj, es būšu jūsējais. Ei, Triljana, mazulīt?

Viņa aši palūkojās visapkārt.

-Jā?

Vai gribi nākt? Uz «Zelta sirdi»? Uztraukums un piedzīvojumi, patiešām mežonīgas lietas?

Es došos lejā uz Krikitu, viņa atbildēja.

27

Tas bija Tas pats pakalns -un tamēr ne.

šoreiz tā nebija informacionālā ilūzija. Tas bija pats Krikits, un viņi stāvēja uz tā. Tuvumā aiz kokiem stāvēja savāds itāliešu restorāns, kas bija atvedis viņu īstos ķermeņus uz īsto, tagadējo Krikita pasauli. Leknā zāle zem viņu kājām bija īsta, treknā augsne ari īsta. Koka skurbinošie aromāti ari bija īsti. Nakts bija īsta nakts. Krikits.

Iespējams, visbīstamākā vieta Galaktikā, kur atrasties ikvienam, kas nav krikitietis. Vieta, kas nevarēja paciest kādas citas vietas esamību, kuras pievilcīgie, apburošie, saprātīgie iedzīvotāji gaudotu bailēs, nežēlībā un asinskārā naidā, saduroties ar kādu, kas nav viņējais.

Arturs nodrebēja. Slirsdbirstpirts nodrebēja.

Fords, lai cik tas būtu pārsteidzoši, nodrebēja.

Nepārsteidza tas, ka viņš nodrebēja, pārsteidza tas, ka viņš vispār atradās tur. Bet, kad viņi bija Zeifodu aizveduši atpakaļ uz viņa kuģi, Fords negaidot juta kaunu par nebēgšanu no tā.

Aplam, viņš nodomāja, aplam, aplam, aplam. Viņš sev piespieda vienu no nīcinātājšautenēm no Zeifoda arsenāla, ar kurām viņi bija apbruņojušies.

Triljana nodrebēja un saviebās, skatoties debesīs.

Arī tās nebija tās pašas. Tas vairs nebija melnas un tukšas.

Lai gan apkārtne bija maz mainījusies tajos divtūkstoš gados, kamēr noritēja Krikita kari, un nieka piecos vietējos gados, kas šeit bija aizritējuši kopš Krikita ieslēgšanas Gauslaika apvalkā pirms desmit miljardiem gadu, debesis bija dramatiski pārvērtušās.

Tajās vīdēja blāvas gaismas un nomācoši veidoli.

Augstu debesīs, kur neviens krikitietis nekad neskatījās, bija Kara zonas, Robotu zonas nullgravitolaukos augstu virs Krikita idilliskajām pastorālajām zemēm lidinājās milzīgi karakuģi un augstceltņu bloki.

Triljana vērās uz tiem un domāja.

Triljana, čukstēja Fords Prīfekts.

Jā? — viņa atsaucās.

Ko tu dari?

Domāju.

Vai tu vienmēr tā elpo, kad domā?

Es neapzinājos, ka elpoju.

Tieši tas jau mani uztrauca.

Es domāju, ka zinu… sacīja Triljana.

Kuš! Slirstibirstpirts uztraucies ar savu tievo, trīcošo roku lika paiet dziļāk koka paēnā.

Piepeši, tāpat kā iepriekš ierakstā, pa pakalna taku tuvojās gaisma, bet šoreiz lēkājošie stari nenāca no lukturiem, bet gan no elektriskajām baterijām pati par sevi tā nebija dramatiska pārmaiņa, tomēr katrs sīkums lika viņu sirdīm dauzīties bailēs. Šoreiz netika skandētas dīvainas dziesmas par ziediem un zemkopību, un mirušiem suņiem, tagad nerimās pieklusināts strīds.

Gaisma kustējās debesīs gausi un smagnēji. Arturs sakoda zobus klaustrofobiskās šausmās, un siltais vējš ķērās viņam pie rīkles.

Pēc dažām sekundēm kļuva redzama otra grupiņa, kas tuvojās no otras tumšā pakalna puses. Viņi kustējās aši un mērķtiecīgi viņu baterijas šūpojās un pārmeklēja apkārtni.

Grupiņas nepārprotami saplūda, un ne tikai viena ar otru. Tas nesteidzīgi saplūda vietā, kur stāvēja Arturs un pārējie.

Arturs dzirdēja vieglu čaboņu, kad Fords Prifekts pielika pie pleca nīcinātājšauteni, un vieglu, šņukstošu kāsu, kad Slirstibirstpirts pacēla savējo.

Viņš juta aukstu un neierastu šautenes smagumu un drebošām rokām to pacēla.

Pirksti taustījās, lai adaistu drošības aizslēgu un iedarbinātu ārkārtēju briesmu slēģu, kā bija parādījis Fords. Viņš drebēja tik stipri, ka tobrīd, mēģinot uz kādu izšaut, droši vien būtu iededzinājis uz tā savu parakstu.

Tikai Triļjana nepacēla augšup šauteni. Viņa savilka augšup uzacis, atkal tās iztaisnoja un domādama iekoda lūpā.

Vai jums ir ienācis prātā, viņa ierunājās, bet neviens šobrīd negribēja apspriesties.

Aizmugurē tumsu pāršķēla gaisma, viņi apgriezās un ieraudzīja trešo krikitiešu grupu, kas viņus sameklēja ar baterijām.

Forda Prifekta šautene ļauni nobūkšķēja, bet uguns atsitās atpakaļ, un tā izkrita no viņa rokām.

īsu brīdi valdīja tikai bailes, sekundi visi bija kā sasaluši, pirms kāds vēlreiz izšāva.

Un sekundes beigās neviens neizšāva.

Viņi atradās bālsejainu krikidešu ielenkumā, drebelīgas bateriju gaismas appludinād.

Gūstekņi cieši vērās sagūstītajos, sagūstitāji cieši vērās gūstekņos.

Sveicināti! ierunājās viens sagūsdtājs. Atvainojiet, vai jūs esat… citplanētieši?

28

Pa to laiku simtiem jūdžu lielākā tālumā, nekā prāts spēj ērti aptvert, Zeifodam Bīblbroksam vēlreiz krasi mainījās noskaņojums.

Viņš bija salabojis savu kuģi tas ir, viņš ieinteresēts bija modri vērojis, kā to remontēja apkalpes robots. Tagad tas atkal bija viens no visspēcīgākajiem un neparastākajiem kuģiem, kādi eksistē. Viņš varēja lidot jebkur, darīt jebko. Viņš paniekojās ar grāmatu un tad to aizsvieda prom. Tā bija grāmata, ko viņš jau bija lasījis.

Viņš piegāja pie sakaru mezgla un atvēra visu frekvenču ārkārtēju gadījumu kanālu.

Vai kāds grib iedzert? viņš jautāja.

Vai šis ir ārkārtējs gadījums, puis? sprakšķēja balss no Galaktikas vidus.

Vai jums ir mikseris? -jautāja Zeifods.

Būtu tu gājis uz komētu.

Labi, labi, sacīja Zeifods un ar knipi atkal aizvēra kanālu. Viņš nopūtās un apsēdās. Atkal piecēlās un aizslāja līdz datora ekrānam. Nospieda dažas pogas. Mazi pilieni sāka traukties pa ekrānu, apēzdami cits citu.

Pifi sacīja Zeifods. Jūūūū! Pif paf pifl

Ei, tu tur, dators skanīgi pavēstīja pēc šādi pavadītas minūtes, tu esi ieguvis trīs punktus. Iepriekšējais labākais rezultāts ir septiņi miljoni piecsimt deviņdesmit septiņi tūkstoši divsimt…

Labi, labi, Zeifods sacīja un atkal ar knipi izslēdza ekrānu. Atkal apsēdās. Spēlējās ar zīmuli. Ari tas sāka palēnām zaudēt

valdzinājumu.

Labi, labi, viņš atkārtoja un iebaroja datorā savu un iepriekšējo labāko rezultātu.

Viņa kuģis lika Visumam izskatīties pēc traipa.

29

Pasakiet muns, sacīja tievs, bālsejains krikitietis, kas bija paspēris soli uz priekšu no ierindas un nedroši stāvēja bateriju mestās gaismas ieloka vidū, saņēmis rokās savu šauteni tā, it kā viņš to tikai paturētu, jo tās īpašnieks tikko ir aizdrāzies projām, bet tūlīt atgriezīsies, vai jūs kaut zināt par tā dēvēto līdzsvaru dabā?

No gūstekņu puses neatskanēja atbilde, vismaz nekas artikulētāks par dažiem apmulsušiem ņurdieniem un rūcieniem. Pār viņiem turpināja rotāties bateriju gaisma. Robotu zonās augstu debesīs turpinājās drūma rosība.

Vienkārši, krikitietis neveikli turpināja, mēs esam par to dzirdējuši, droši vien tas nav nekas svarīgs. Nu, domāju, tad labāk mēs jūs nogalināsim.

Viņš skatījās lejup uz šauteni, kā mēģinot saprast, kuru gabalu nospiest.

Tas ir, viņš sacīja, atkal paceldams skatienu, ja vien nav nekā, par ko jūs gribētu patērzēt?

Stingi un gausi izbrīns rāpās augšup pa Slirstibirstpirta, Forda un Artura ķermeni. Ļoti driz tas sasniegtu viņu smadzenes, kas tobrīd bija aizņemtas vienīgi ar žokļa kaulu kustināšanu augšā lejā.

Triljana purinaja galvu, ka mēģinādama salikt attēlu, sakratot kasti, kurā atrodas tā gabaliņi.

Vai saprotat, mēs uztraucamies, pūlī ierunājās cits vīrietis, par šo vispārējas iznīcināšanas plānu.

Jā, piebilda vēl cits, un līdzsvaru dabā. Mums šķita, ja viss pārējais Visums būs iznīcināts, tas varētu kaut kādā veidā izjaukt līdzsvaru dabā. Mēs esam diezgan ieinteresēti ekoloģijā, saprotat. Viņa nelaimīgā balss aprāvās.

Un sportā, skaļi sacīja cits. Atskanēja piekrītoši saucieni.

Jā, piekrita pirmais vīrietis, B un sportā… Viņš neveikli atskatījās uz biedriem un drudžaini pakasīja vaigu. Likās, ka viņš mēģina pārvarēt dziļu iekšēju apmulsumu, it kā tas, ko viņš gribēja pateikt, pilnīgi atšķirtos no tā, ko viņš domāja, un tur nebūtu saskatāma nekāda sakarība.

Vai redzat, viņš nomurkšķēja, — daži no mums… Viņš vēlreiz palūkojās apkārt, kā gaidīdams apstiprinājumu. Pārējie izdeva uzmundrinošus trokšņus. Daži no mums, viņš turpināja, stipri vēlas uzturēt sporta sakarus ar pārējo Galaktiku, un, lai gan es varu saprast argumentu par sporta neiejaukšanu politikā, tomēr domāju ja mēs gribam, lai mums būtu sporta sakari ar pārējo Galaktiku, ko mēs gribam, tad, iespējams, to iznīcināt būtu kļūda. Patiesi, tāpat kā pārējo Visumu… balss atkal pieklusa, … kas šobrīd šķiet valdošā doma…

K… sacīja Slirstibirstpirts. K…

Mmm…? jautāja Arturs.

Dr… teica Fords Prifekts.

Labi, — sacīja Triljana. — Parunāsim par to. — Viņa pagāja uz priekšu un nabaga apjukušo krikitieti saņēma aiz rokas. Viņš izskatījās aptuveni divdesmit piecus gadus vecs. Šajā apgabalā notikušā laika īpašā izkropļojuma dēļ tas nozīmēja, ka toreiz, kad beidzās

Krikita kari, proti, pirms desmit miljardiem gadu, viņam bija tikai divdesmit gadi.

Pirms Triljana pateica ko vairāk, viņa aizveda puisi mazliet tālāk no lukturīšu gaismas. Viņš nedroši klunkurēja nopakaļ. Loku veidojošie gaismas stari noslīdēja nedaudz uz leju, it kā atteikdamies no šīs savādās, rāmās meitenes, kas vienīgā neizprotama samulsuma pārņemtajā Visumā šķita zinām, ko dara.

Viņa pagriezās ar seju pret krikitieti un viegli satvēra abas puiša rokas. Viņš bija īsts apjukuma un ciešanu kamols.

Pasaki man, viņa teica.

Viņš brīdi neko nesacīja, skatiens tikmēr šaudījās no vienas Tril-janas acs uz otru.

Mums… viņš sacīja, mums jābūt vieniem… es tā domāju. Viņš savieba seju un tad nokāra galvu, purinot to kā cilvēks, kas mēģina izkratīt monētu no krājkasītes. Viņš vēlreiz pacēla skatienu. Tagad mums ir šī bumba, saproti, viņš pavēstīja, tāda pavisam maziņa.

Es zinu, — viņa teica.

Viņš izbolīja acis, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko ļoti savādu par bietēm.

Goda vārds, — viņš sacīja, tā ir ļoti, ļoti maza.

Es zinu, viņa atkārtoja.

Bet viņi saka, puisis turpināja runāt, viņi saka, ka tā var iznīcināt visu, kas eksistē. Un mums tas ir jādara, saproti, es domāju. Vai tā mēs paliksim vieni? Es nezinu. Tomēr šķiet, ka tā ir mūsu funkcija, viņš sacīja un vēlreiz nokāra galvu.

Lai ko tas nozīmētu, no pūļa atskanēja dobja balss.

Triljana lēnām aplika roku nabaga apjukušajam jaunajam

krikitietim un uzplīkšķināja trīcošajai galvai, kas gulēja viņai uz pleca.

Viss kārtībā, viņa runāja klusi, bet pietiekami skaidri, lai to sadzirdētu viss krēslas apņemtais pūlis, — jums tas nav jādara.

Viņa sapurināja puisi.

Jums tas nav jādara, — viņa atkārtoja.

Triljana palaida krikitieti vaļā un atkāpās.

Es gribu, lai jūs kaut ko izdarītu manā labā, viņa sacīja un negaidīti iesmējās.

Es gribu, viņa teica un iesmējās vēlreiz, tad aizsedza muti ar plaukstu un turpināja ar vienaldzīgu sejas izteiksmi: Es gribu, lai jūs mani aizvestu pie sava vadoņa, un norādīja uz Kara zonām debesīs. Viņa šķita zinām, ka vadonis būs tur.

Viņas smiekli šķita kaut ko atbrīvojam pūļa gaisotnē. Aizmugurē kāds sāka dziedāt. Ta bija melodija, kas būtu ļāvusi Polam Makartnijam, ja viņš to būtu sacerējis, nopirkt visu pasauli.

30

ZeiFods Bīblbrohss braši līda pa tuneli kā tāds ellīgs tips, kāds viņš arī bija. Viņš bija ļoti apmulsis, tomēr apņēmīgi turpināja līst, jo bija tik brašs.

Viņu mulsināja kaut kas tikko redzēts, bet ne uz pusi tik ļoti, kā viņu mulsinās kaut kas tūlīt izdzirdēts, tā ka tagad vislabāk paskaidrot, kur tieši viņš atradās.

Viņš atradās robotu Kara zonās daudzas jūdzes virs planētas Krikits virsmas.

Atmosfēra šeit bija retināta un relatīvi neaizsargāta no visiem stariem vai kā cita, ko kosmoss varētu sagribēt palaist viņa virzienā.

Viņš bija novietojis zvaigžņu kuģi «Zelta sirds» starp milzīgiem veciem un nespodriem kuģu korpusiem, kas grūstīdamies piepildīja debesis virs Krikita, un iegājis, kā šķita, vislielākajā un vissvarīgākajā debesu celtnē, bruņojies tikai ar nīcinātājšauteni un līdzekli pret galvassāpēm.

Viņš bija nonācis garā, platā un slikti apgaismotā gaitenī, kurā varēja paslēpties, līdz izdomās, ko darīt tālāk. Viņš paslēpās, jo ik pa laikam pa gaiteni gāja kāds Krikita robots, un, lai gan viņš līdz šim to rokās bija pavadījis zināmā mērā burvīgu dzīvi, tā tomēr bija bijusi ārkārtīgi sāpīga, un viņš nevēlējās pārlieku paļauties uz to, ko tikai daļēji sliecās saukt par veiksmi.

Vienbrīd viņš bija ieniris telpā, kas veda prom no gaiteņa un atklājis, ka tā ir milzīga un kārtējo reizi vāji apgaismota istaba.

Faktiski tas bija muzejs ar vienu vienīgu eksponātu kosmosa kuģa vraku. Tas bija šausmīgi sadedzis un sadrupis, un tagad, kad viņš bija mazliet iedzinis Galaktikas vēsturi, ko skolā bija palaidis garām neveiksmīgajos centienos ievilkt seksā meiteni, kas sēdēja blakus kiberkabīnē, viņš spēja izteikt saprātīgu minējumu, ka šis bija katastrofa cietis kosmosa kuģis, kas dreifējis pa putekļu mākoni pirms visiem šiem miljardiem gadu un iesācis visu šo padarīšanu.

Bet, un tas viņu samulsināja, ar to kaut kas nepavisam nebija lāgā.

Tas patiešām bija vraks. Tas patiešām bija sadedzis, taču pieredzējušam skatienam vajadzēja tikai mirkli, lai pamanītu, ka tas patiešām nebija kosmosa kuģis. Tas bija kosmosa kuģa modelis dabiskā izmērā — varena skice. Citiem vārdiem, tā bija ļoti noderīga lieta kādam, kas grasās būvēt kosmosa kuģi, bet pat nezina, kā tam jāizskatās, taču nekas tāds, kas pats spētu kaut kur aizlidot.

Zeifods vēl lauzīja galvu par to, tas ir, tikko bija sācis lauzīt galvu par to, kad pamanīja otrā istabas galā atveramies durvis un pa tām ienākam pārīti nedaudz saīgušu Krikita robotu.

Viņš nevēlējās ar tiem pīties un, nolēmis ja piesardzība ir drošsirdības labākā daļa, tad gļēvulība ir piesardzības labākā daļa, drošsirdīgi noslēpās bufetē.

Izrādījās, ka bufete īstenībā ir augšgals šahtai, no kuras pa kontroles lūku var nokļūt plašā ventilācijas tunelī. Zeifods ielīda tunelī un sāka rāpties uz priekšu. Tur mēs viņu ari atradām.

Tunelī Zeifodam nepatika. Tajā bija auksti, tumši un galīgi neērti. Izmantojot pirmo izdevību, kas bija vēl viena šahta simt jardu tālāk, viņš izrāpās no tuneļa.

Šoreiz viņš nonāca mazākā istabā, kas izrādījās datorcentrs. Viņš nonāca tumšā spraugā starp lielu datora sānu un sienu.

Viņš ātri saprata, ka neatrodas telpā viens, un jau atkal sāka doties prom, kad ar interesi ieklausījās istabas iemītnieku sarunā.

Roboti, kungs, teica viena balss. Ar tiem vairs nav labi.

Kas tieši?

Tas bija divu krikitiešu kara pavēlnieku balsis. Visi kara pavēlnieki dzīvoja debesīs robotu Kara zonās, tādēļ bija imūni pret dīvainajām šaubām un nedrošību, kas bija piemeklējusi viņu biedrus uz planētas virsmas.

Jā, kungs, es domāju, ka tie vairs nekoncentrējas uz karošanu, kaut ari mēs grasāmies uzspridzināt supernovas bumbu. Kopš esam atbrīvoti no apvalka…

īsāk!

Roboti karo bez degsmes, kungs.

Ko?

Kungs, izskatās, ka karš tos nomāc. Šķiet, ka tiem viss apnicis pasaule, iespējams, ari Visums.

Tas taču labi, tas var palīdzēt tiem iznīcināt Visumu.

Tomēr šis uzdevums tiem šķiet pārāk grūts. Tie ir apātiski un negrib pievērsties saviem pienākumiem. Tiem trūkst degsmes.

Ko jūs mēģināt pateikt?

Nu, man šķiet, ka tos kaut kas nomāc.

Krikita dēļ, par ko jūs runājat?

Nu, nesen tie piedalījās dažās sadursmēs. Tie dodas cīņā, paceļ ieročus kaujas gatavībā un pēkšņi iedomājas: kādēļ gan? Kas ir šis, salīdzinot ar kosmosu? Šī doma tos nogurdina un apbēdina.

Un ko tad tie dara?

Risina kvadrātvienādojumus, kungs. Turklāt velnišķīgi tus. Un pēc tam kļūst grūtsirdīgi.

Grūtsirdīgi?

Jā, kungs.

Kur tas dzirdēts, ka roboti kļūst grūtsirdīgi?

Nezinu, kungs.

Kas tas par troksni?

Tas bija troksnis, ko radīja Zeifoda aiziešana, viņa galvai griežo-

31

Dziļā tumsas akā sēdēja sakropļots robots. Tas jau kādu laiku bija klusējis savā metāliskajā tumsā. Bija auksts un drēgns, bet nebija paredzēts, ka tas, robots būdams, spēs ievērot tādas lietas. Tomēr ar milzīgu gribasspēku tas izdevās.

Robota smadzenes bija savienotas ar Krikita Kara datora centrālās izlūkošanas operatīvo atmiņu. Ta nebija tīkama pieredze, arī Krikita Kara datora centrālās izlūkošanas operatīvajai atmiņai ne.

Krikita roboti, kas šo nožēlojamo metāla radījumu bija izvilkuši no Skvornšelesas Zetas purviem, gandrīz tūlīt bija pamanījuši tā milzīgo intelektu un to, cik ļoti tas tiem varētu noderēt.

Tie nebija ņēmuši vērā tā personības traucējumus, ko aukstums, tumsa, drēgnums, šaurība un vientulība nekādi nebija mazinājuši.

Tas nebija apmierināts ar savu uzdevumu.

Nerunājot par visu pārējo, vienkārša veselas planētas militārās stratēģijas koordinēšana aizņēma tikai niecīgu daļu tā baigā prāta, un atlikusī daļa bija ārkārtīgi nogarlaikojusies. Trīs reizes pēc kārtas atrisinājis visas Visuma lielākās matemātiskās, fizikālās,ķīmiskās, bioloģiskās, socioloģiskās, filozofiskās, etimoloģiskās, meteoroloģiskās un psiholoģiskās problēmas, izņemot savējās, viņš bija galīgi palicis bez nodarbošanās un sācis sacerēt īsas, sērīgas dziesmiņas, kam nebija ne ritma, ne melodijas. Pati jaunākā bija šūpuļdziesma.

Visi citi gulēt iet, Mārvins bubināja,

Neveras man acis ciet,

Diodes vien krūtīs dzied,

Kā man riebjas nakts.

Viņš pieklusa, lai sakopotu mākslinieciskos un emocionālos spēkus un ķertos pie nākamā panta.

Mani sapņi nez kur brien,

Kiberaitas projām skrien,

Saldu dusu nevēliet,

Kā man riebjas nakts.

Mārvin! iešņācās kāda balss.

Viņa galva izslējās, gandrīz izjaukdama sarežģīto elektrodu tīklu, kas robotu savienoja ar centrālo Krikita Kara datoru.

Viens nevaldāmu galvu acu pāris vērās no atvērtās kontroles lūkas, kamēr otra skatiens turpināja skraidelēt, ārkārtīgi nervozi nemitīgi šaudīdamies šurpu turpu.

Ā, tas esi tu, nomurmināja robots. Es būtu varējis paredzēt.

Sveiks, sīkais! pārsteigts sacīja Zeifods. Vai tu tikko dziedāji?

Es, Mārvins rūgti atzina, — pašlaik sevišķi dzirkstošā stilā.

Zeifods izbāza galvu pa lūku un skatījās visriņķī.

Vai tu esi viens? viņš prasīja.

_ Jā, Mārvins atbildēja. Sanīcis es šeit sēžu, sāpes un ciešanas ir mani vienīgie līdzgaitnieki. Un, protams, milzīgais intelekts. Un nebeidzamas skumjas. Un…

Jā, sacīja Zeifods. Ei, kāds tev ar to visu sakars?

Šitāds, — sacīja Mārvins, ar savu mazāk bojāto roku norādīdams uz visiem elektrodiem, kas viņu savienoja ar Krikita datoru.

Tad, — Zeifods neveikli sacīja, es domāju, ka tu esi man izglābis dzīvību. Divkārt.

Trīsreiz, sacīja Mārvins.

Zeifoda galva apsviedās riņķī (viņa otra galva vērīgi skatījās pavisam nepareizā virzienā) tieši laikā, lai redzētu sev aiz muguras ieķīlējamies un sākam dūmot nāvīgu slepkavrobotu. Tas aizstreipuļoja atpakaļ un nogāzās pie sienas. Noslīdēja pa to lejā. Nogāzās uz sāniem, atmeta galvu un sāka neremdināmi šņukstēt.

Zeifods atkal pievērsa skatienu Mārvinam.

Tev noteikti ir šausmīgs skats uz dzīvi, viņš teica.

Pat neprasi, sacīja Mārvins.

Es to nedarīšu, Zeifods apsolīja un neprasīja. Ei, paklau, viņš piebilda, tu dari kolosālu darbu.

Tas nozīmē, es pieņemu, sacīja Mārvins, un bija vajadzīga tikai viena desmittūkstošmiļjonbiļ jontriļjonā daļa no viņa gara spējām, lai veiktu šo loģisko pārlēcienu, ka tu negrasies mani atbrīvot vai ko tādu.

Sīkais, tu zini, ka es to darītu ar lielāko prieku.

Bet tu to nedarīsi.

Nē.

Skaidrs.

Tu labi strādā.

Jā, sacīja Mārvins. Kāpēc beigt tieši tagad, kad man tas riebjas?

Man jāatrod Triljana un puiši. Ei, vai tev nav kāda doma kur viņi atrodas? Nu, man te ir tikai viena planēta, kur meklēt. Tas varētu prasīt kādu laiciņu.

Viņi ir ļoti tuvu, skumīgi sacīja Mārvins. Viņus no šejienes var novērot, ja grib.

Es labāk iešu viņus sadabūt rokā, — Zeifods apgalvoja. Ē, varbūt viņiem nepieciešama palīdzība, vai ne?

Varbūt, Mārvina bēdīgajā balsī pēkšņi ieskanējās valdonība, — būtu labāk, ja tu viņus novērotu no šejienes. Ta jaunā meitene, — viņš negaidīti piemetināja, — ir viena no vismazāk neizglītotajām nesaprātīgajām dzīvības formām, ko man bijis padess prieka trūkums nespēt izvairīdes sadkt.

Pagāja kāds laiciņš, līdz Zeiiods izlauza ceļu šajā labirintveida noliegumu virknē un pārsteigts parādījās otrā galā.

Triljana? viņš pārprasīja. — Viņa ir dkai bērns. Apķērīga, jā, bet temperamentīga. Tu zini, kā tas ir ar sievietēm. Vai varbūt nezini. Es pieņemu, ka nezini. Ja tu zini, es to negribu dzirdēt. Pieslēdz mūs!

… absolūd manipulēts.

Ko? sacīja Zeifods.

Tur runāja Triljana. Viņš pagriezās apkārt.

Siena, pie kuras šņukstēja Krikita robots, bija apgaismota, atklājot ainu, kas norisinājās kādā citā Krikita robotu Kara zonu nepazīstamā daļā. Tā šķita apspriežu telpa Zeifods nevarēja īpaši skaidri saskatīt, tāpēc ka robots bija atspiedies pret ekrānu.

Viņš mēģināja robotu pakustināt, bet tas bija smags no bēdām un mēģināja iekost, tāpēc viņš skatījās gar to, cik labi sanāca.

Tikai padomājiet par to, sacīja Triljanas balss, jūsu vēsture ir dīvaini neiespējama nodkumu virkne. Un es gan zinu, kas ir neiespējams nodkums, kad ar tādu saskaros. Jau jūsu pilnīgā izolācija no Galaktikas bija dīvaina. Tieši paša malā ar putekļu mākoni visapkārt. Tas ir plāns. Nepārprotami.

Zeifods neapmierināts trakoja, jo nevarēja redzēt ekrānu. Robota galva aizsedza skatienam cilvēkus, ar kuriem runāja Triļjana, daudzfunkciju kaujas nūja aizsedza fonu, un elkonis, ko tas bija traģiski piespiedis pierei, aizsedza pašu Triljanu.

Un, Triļjana turpināja, šis kosmosa kuģis, kas avarējot nolaidās uz jūsu planētas. Tas nu gan ir ticami, vai ne? Vai jums ir kāda nojausma, cik mazas ir izredzes, ka dreifējošs kosmosa kuģis nejauši šķērsotu planētas orbītu?

Ei, — Zeifods iesaucās, viņa nezina, par ko, pie zārkva, viņa runā. Es esmu redzējis to kosmosa kuģi. Tas ir viltojums. Bez vārda runas.

Es domāju, ka tā varētu būt, piekrita Mārvins, sēdēdams savā cietumā aiz Zeifoda.

Ak jā! Tev viegli tā runāt. Es tikko tev pateicu. Lai vai kā, nesaprotu, kāds tam sakars ar kaut ko.

Un it īpaši, turpināja Triļjana, izredzes, ka tas šķērsotu tieši tās planētas orbītu, kas, cik man zināms, vienīgā Galaktikā vai visā Visumā būtu pilnīgi traumēta, to ieraugot. Jūs nezināt, kādas ir izredzes? Es ari nezinu, tās ir dk niecīgas. Atkārtoju, tas ir plāns. Es nebūtu pārsteigta, ja tas kosmosa kuģis būtu tikai viltojums.

Zeifodam izdevās izkustināt robota kaujas nūju. Aiz tās ekrānā bija Forda, Artura un Slirstibirstpirta augums, viņi izskatījās pārsteigti un samulsuši no tā visa.

Ei, paskat! Zeifods satraukts teica. Čomi turas braši. Tra ta tā! Sakaujiet viņus, čomi!

Un kā, Triļjana runāja tālāk, ar visu šo tehniku, ko jūs piepeši spējāt vieni paši uzbūvēt gandrīz vienas nakts laikā? Vairumam tautu, lai to visu izdarītu, būtu vajadzīgi tūkstošiem gadu.

Kads jums iebaroja to, kas jums bija jāzina, kads jums to visu piespēlēja.

Es zinu, es zinu, viņa piemetināja, atbildot uz nerecamu iejaukšanos, es zinu. Jūs neaptvērāt, ka tas nodka. Tieši to jau es saku. Jūs vispār neko neaptvērāt. Kā ar šo supernovas bumbu.

Kā tu to zini? iejautājās neredzama balss.

Es vienkārši zinu, Triljana atbildēja. Jūs gribat, lai es noticētu, ka jūs esat pietiekami apķērīgi, lai izgudrotu kaut ko tik izcilu, un pārāk dumji, lai apjēgtu, ka tā iznīcinātu ari jūs? Tas ir ne tikai stulbi, tas ir satriecoši truli.

Ei, kas tā par bumbu? — Zeifods iztrūcies vaicāja Mārvinam.

Supernovas bumba? Mārvins pārjautāja. Tā ir ļoti, ļoti maza bumba.

-Jā?

Ta iznīcinātu Visumu pa tīro, Mārvins piebilda. Laba doma, ja gribi dzirdēt manu viedokli. Viņi tomēr nepanāks, lai tā darbotos.

Kāpēc ne, ja tā ir tik izcila?

Tā ir izcila, sacīja Mārvins, bet viņi nav. Viņi paspēja to uzkonstruēt, pirms tika ieslēgti apvalkā. Beidzamos piecus gadus viņi pavadīja, to būvēdami. Viņi domā, ka tas ir izdevies, bet tā nav gan. Viņi ir tikpat dumji kā visas pārējās organiskās dzīvības formas. Es viņus ienīstu.

Triljana turpināja runāt.

Zeifods mēģināja aiz kājas pavilkt malā Krikita robotu, bet tas spēra un rūca, un sāka drebēt jaunos šņukstu uzplūdos. Tad tas piepeši nozvēlās un turpināja izteikt savas sajūtas uz grīdas, kur nevienam nemaisījās pa kājām.

Triljana viena pati stāvēja telpas vidū, nogurusi, bet drudžaini kvēlošām acīm.

Viņas priekšā aiz stipri izliektas vadības pults nekustēdamies stāvēja bālsejainu un grumbainu Krikita Vecāko pavēlnieku ierinda, cieši veroties viņā ar nevarīgām bailēm un naidu.

Viņu priekšā, vienādā attālumā no vadības pults un telpas vidus, kur stāvēja Triljana, it kā tiktu tiesāta, atradās slaiks, balts pīlārs, aptuveni četras pēdas garš. Uz tā stāvēja maza, balta lode, aptuveni trīs, varbūt četras collas diametrā.

Tam blakus stāvēja Krikita robots ar savu daudzfunkciju kaujas nūju.

Faktiski, Triljana paskaidroja, jūs esat tik stulbi muļķi… -(Viņa svīda. Zeifods juta, ka šādā brīdī tas bija ļoti nepievilcīgi.) —jūs visi esat tik stulbi muļķi, ka es šaubos, es ļoti šaubos, ka jūs spētu izgatavot kārtīgu bumbu pēdējo piecu gadu laikā bez Hak-tara palīdzības.

Kas tas Haktars ir par tipu? Zeifods jautāja, iztaisnodams plecus.

Ja Mārvins atbildēja, Zeifods to nedzirdēja. Visa viņa uzmanība bija pievērsta ekrānam.

Viens no Krikita vecajiem viegli pamāja Krikita robota virzienā. Robots pacēla savu nūju.

Tur es neko nevaru darīt, sacīja Mārvins. Tā ir no citiem neatkarīga ķēde.

Pagaidiet, Triljana teica.

Vecais viegli pamāja. Robots sastinga. Triljana piepeši šķita ļoti šaubāmies par savu spriedumu.

Kā tu to visu zini? tajā brīdī Zeifods pajautāja Mārvinam.

Datu ieraksti, Mārvins paskaidroja. Es varu tiem piekļūt.

Jūs ļoti atšķiraties, vai ne, Triljana sacīja Vecākajiem pavēlniekiem, no saviem līdzpilsoņiem lejā uz zemes. Jūs visu mūžu esat pavadījuši te augšā, atmosfēras neaizsargāti. Jūs bijāt ļoti viegli ievainojami. Pārējā cilts ir ļoti nobijusies, vai zināt, viņi negrib, lai jūs to darītu. Jūs esat zaudējuši kontaktu ar viņiem, kāpēc jūs nepārbaudījāt?

Krikita vecākais kļuva nepacietīgs. Viņš pamāja robotam, šis žests bija akurāt pretējs tam, ko viņš bija parādījis pēdējoreiz.

Robots savicināja kaujas nūju. Tas iesita mazajai, baltajai lodei.

Mazā, baltā lode bija supernovas bumba.

Tā bija ļoti, ļoti maza bumba, konstruēta, lai darītu galu visam Visumam.

Supernovas bumba lidoja pa gaisu. Tā trāpīja pa apspriežu telpas aizmugurējo sienu un atstāja tajā pamatīgu robu.

Tad kā viņa zina to visu? prasīja Zeifods.

Mārvins joprojām īdzīgi klusēja.

Iespējams, tikai blefo, Zeifods nosprieda. Nabadzīte, man nevajadzēja atstāt viņu vienu.

32

Haktar! Triljons sauca Ko tu esi sadomājies?

No tumsas, kas viņus ieskāva, neatskanēja atbilde. Triljana nervozi gaidīja. Viņa bija pārliecināta, ka nevarēja maldīties. Viņa lūkojās tumsībā, no kuras gaidīja kādu atbildi. Bet valdīja ūkai nelaipns klusums.

Haktar? viņa sauca vēlreiz. Es gribētu, lai tu iepazīsties ar manu draugu Arturu Dentu. Es gribēju doties prom ar Pērkondievu, bet viņš mani nelaida, un es to novērtēju. Viņš man lika aptvert, kam īsti esmu pieķērusies. Diemžēl Zeifodu šis viss pārlieku biedē, tāpēc viņa vietā es atvedu Arturu. Nesaprotu, kāpēc tev to visu stāstu.

U-ū? viņa atkal pasauca. Haktar?

Un tad atskanēja atbilde.

Tā bija vārga un nespēcīga kā balss, ko no liela tāluma atnes vējš, gandrīz nesaklausāma, atmiņas par nosapņotu balsi.

Vai jūs abi neiznāktu ārā? balss jautāja. Es apsolu, ka jūs būsit pilnīgā drošībā.

Viņi uzmeta viens otram skatienu un tad neiespējamā veidā izgāja ārā pa gaismas šautrām, kas no «Zelta sirds» atvērtās lūkas izplūda miglaini graudainajā putekļu mākoņa tumsībā.

Arturs mēģināja satvert Triljanas roku, lai pieturētu un nomierinātu, bet viņa neļāva. Viņš turējās pie savas ceļasomas ar kārbu grieķu olīveļļas, dvieli, saburzītām Santorina pastkartēm un citiem krāmiem. Viņš Triljanas vietā pieturēja un nomierināja somu.

Viņi stāvēja uz nekā, pašā nekā vidū.

Drūma, putekļaina nekā. Katrs miltos samalta datora putekļu graudiņš lēni griezās un vērpās, tumsā uztverot saules gaismu un blāvi dzirkstot. Katra datora daļiņa, katrs puteklītis vārgi un nīkulīgi saglabāja vienotā veseluma modeli. Saberzdami datoru putekļos, Straitereksa siloksāna bruņsātani to bija tikai sakropļojuši, nevis nogalinājuši. Vājš un iluzors lauks saturēja daļiņas savstarpējās tik tikko jaušamās attiecībās.

Arturs un Triljana stāvēja vai drīzāk peldēja šīs ērmotās esamības vidū. Viņiem nebija, ko elpot, bet uz bridi šķita, ka tam nav nozīmes. Haktars turēja solījumu. Viņi bija drošībā. Pašlaik.

Man nav nekā, ko jums piedāvāt par viesmīlības zīmi, -vārgi sacīja Haktars, tikai gaismas triki. Tomēr ir iespējams justies apmierinātam ar gaismas trikiem, ja tas ir viss, kas tev pieder.

Haktara balss izdzisa, un tumsā izveidojās neskaidrs gara samta dīvāna veidols.

Arturs ar pūlēm spēja izturēt, ka šis pats dīvāns bija viņam parādījies aizvēsturiskās Zemes laukos. Viņam gribējās kliegt un dusmās trīcēt, jo Visums visu laiku nodarīja vājprātīgi trakas pārestības.

Viņš ļāva šai sajūtai norimt un piesardzīgi apsēdās uz dīvāna. Uz tā apsēdās ari Triljana.

Tas bija īsts.

Ja dīvāns tomēr nebija īsts, tas vismaz viņus atbalstīja, un, tā kā tieši tam šīs mēbeles ir paredzētas, atbilstoši visām svarīgajām mērauklām, šis bija īsts dīvāns.

Vēlreiz uzdvesa saules vēja nestā balss.

_ Es ceru, ka jums ir ērti, -tā sacīja.

Viņi palocīja galvu.

— Un es vēlētos jūs apsveikt, jo jūsu slēdziens ir pareizs.

Arturs žigli aizrādīja, ka viņš pats necik daudz nebija secinājis,

tā bija Triljana. Viņa vienkārši bija viņu uzaicinājusi līdzi, jo viņu interesēja dzīve, Visums un viss pārējais.

— Tas ir kas tāds, kas interesē ari mani, dvesa Haktars.

— Nu, Arturs teica, mums par to kādreiz būtu jāpap|āpā. Pie tējas tases.

Viņu priekšā lēni materializējās koka galdiņš, uz kura atradās sudraba tējkanna, porcelāna piena krūze, porcelāna cukurtrauks un divas porcelāna tases un apakštasītes.

Arturs paliecās uz priekšu, bet tie bija tikai gaismas izspēlēti triki. Viņš atzvēlās uz dīvāna, kas bija ilūzija, ko viņa ķermenis bija sagatavojies pieņemt kā ērtu.

— Kāpēc, — Triljana iejautājās, tev liekas, ka tev jāiznīdna Visums?

Viņai bija mazliet grūti runāt tukšumā, kur nebija nekā, pie kā vērsties. Haktars to neapšaubāmi ievēroja. Tas spokaini ieķiķinājās.

— Ja šī būs tāda kā vizīte, tas sacīja, tad mēs varētu to darīt atbilstošā iekārtojumā.

Viņu priekšā materializējās kaut kas jauns. Tas bija blāvs, miglains kušetes tēls tā bija psihiatra kušete. Āda, ar kuru tā bija apvilkta, bija spīdīga un grezna, bet ari šoreiz tas bija tikai gaismas triks.

Punktu uz «i» uzlika miglains mājiens par koka paneļu sienām. Un tad uz kušetes parādījās paša Haktara tēls, un šā tēla dēļ varēja izmežģīt acis.

Kušete izskatījās tik liela kā parasta psihiatra kušete aptuveni piecas vai sešas pēdas gara.

Dators izskatījās tik liels kā parasts melns kosmosā lidojošs sa-telītdators aptuveni tūkstoš jūdzes platumā.

No ilūzijas, ka viens no tiem sēž uz otra, mežģījās acis.

Nu labi, apņēmīgi noteica Triljana un piecēlās no dīvāna. Viņa juta, ka tiek lūgta justies pārāk ērti un pieņemt pārāk daudzas ilūzijas.

Ļoti labi, viņa sacīja. — Vai tu vari pagatavot ari īstas lietas? Es domāju, cietus priekšmetus?

Pirms atbildes atkal bija pauze, it kā Haktara miltos samaltajam prātam būtu jāsakopo domas no visiem tiem miljoniem jūdžu, kurās tas bija izkaisīts.

Ak! tas nopūtās. Jūs domājat par kosmosa kuģi.

Domas šķita slīdam viņiem garām un cauri kā viļņi ēterā.

Jā, dators apliecināja, es varu.

Bet tas prasa drausmīgi daudz pūļu un laika. Viss, ko es varu darīt savā… daļiņu stāvoklī, saprotat, ir iedrošināt un ierosināt. Iedrošināt un ierosināt. Un ierosināt…

Haktara tēls uz kušetes šķita viļņojam un plīvojam, it kā tam būtu grūti sevi noturēt kopā.

Tas sakopoja jaunus spēkus.

Es varu iedrošināt un ierosināt, tas sacīja, sīkus kosmosa atlūzu gabaliņus — kādu sīciņu meteoru, dažas molekulas šeit, dažus ūdeņraža atomus tur kustēties vienkopus. Es iedrošinu tos apvienoties. Es varu tos piedabūt pieņemt kādu formu, bet tas prasa daudzus miljardus gadu.

Vai tu izgatavoji, I Triljana vēlreiz apvaicājās, avarējušā kosmosa kuģa modeli?

Ē… jā, Haktars nomurmināja. Es esmu izgatavojis… dažus priekšmetus. Es varu tos pārvietot. Es izgatavoju kosmosa kuģi. Tas šķita labākais, ko iesākt.

Tajā bridi kāds impulss lika Arturam paņemt ceļasomu no dīvāna, kur viņš to bija atstājis, un cieši piespiest sev pie krūtīm.

Haktara senā, izkaisītā prāta dūmaka virmoja ap viņiem tā, it kā caur to kustētos nemierīgi sapņi.

Es nožēloju, saprotat, dators sērīgi murmināja. Es nožēloju, ka sabotēju pats savu siloksāna bruņsātaniem radīto konstrukciju. Mans pienākums nebija pieņemt šādus lēmumus. Es biju radīts, lai izpildītu noteiktu funkciju, un es to neizdarīju. Es noliedzu pats savu esamību.

Haktars nopūtās, un viņi klusējot gaidīja, kad tas turpinās savu stāstu.

Jums bija taisnība, tas beidzot ierunājās. Es tīšām auklēju planētu Krikits, līdz tās iedzīvotāji sasniegtu tādu pašu prāta stāvokli kā siloksāna bruņsātani un pieprasītu konstruēt bumbu, ko es neizgatavoju pirmo reizi. Es šo planētu ietuntuļoju sevī. Manis ģenerēto notikumu ietekmē viņi iemācījās nīst kā maniaki. Man bija jāliek viņiem dzīvot debesīs. Uz zemes mana ietekme bija pārāk vāja.

Protams, kad viņi bez manis tika ieslēgti Gauslaika apvalkā, viņu reakcija kļuva ļoti neskaidra un viņi nespēja tikt galā.

Ak jā, ak jā, tas piebilda, es tikai centos izpildīt savu funkciju.

Un tēli mākonī sāka ļoti pamazām, ļoti, ļoti lēni izdzist, maigi izkust.

Pēkšņi izdzišana apstājās.

Protams, tā bija ari atriebība, Haktars noteica nedzirdēti asā balsī.

Atcerieties, ka es tiku samalts miltos un tad miljardiem gadu atstāts sakropļots un daļēji nespējīgs. Goda vārds, es labāk iznīdētu Visumu. Jūs justos tāpat, ticiet man.

Dators vēlreiz pieklusa, putekļos griezās viesuļi.

Bet galvenokārt, tas sacīja savā agrākajā, sapņainajā tonī, es centos izpildīt savu funkciju. Ak jā.

Triļjana jautāja:

Vai tevi uztrauc tas, ka esi cietis neveiksmi?

Vai esmu cietis neveiksmi? Haktars čukstēja. Datora tēls uz psihiatra kušetes atkal sāka gausi izdzist.

Nu labi, nu labi, dziestošā balss monotoni noteica. Nē, neveiksme tagad mani neuztrauc.

Vai zini, kas mums jādara? Triļjana vaicāja saltā un lietišķā balsī.

Jā, Haktars atbildēja, jūs mani izkliedēsit. Jūs iznīcināsit manu apziņu. Lūdzu, laipni lūgti — pēc visiem šiem miljardiem gadu aizmirstība ir viss, pēc kā es alkstu. Ja es vēl neesmu piepildījis savu funkciju, tad tagad jau ir par vēlu. Paldies un arlabunakd!

Dīvāns izgaisa.

Tējas galdiņš izgaisa.

Kušete un dators izgaisa. Sienas bija pazudušas. Arturs un Tril-jana pa dīvaino ceļu devās atpakaļ uz «Zelta sirdi».

Nu, Arturs noteica, šķiet, ka tas ir viss.

Liesmas viņa priekšā uzvijās augstāk un tad noplaka. Daži pēdējie uzplaiksnījumi, un tās bija pazudušas, atstājot pelnu kaudzīti vietā, kur pirms dažām minūtēm bija atradies dabas un garīguma spēku koka pīlārs.

Viņš notrausa pelnus no «Zelta sirds» gamma bārbekjū, ielika tos papīra maisiņā un aizgāja atpakaļ uz komandtiltiņu.

Domāju, ka mums de jāaizved atpakaļ, viņš sacīja. Es to padešām sajūtu ļod spēcīgi.

Arturs par šo jautājumu jau bija strīdējies ar Slirstibirstpirtu, un galu galā vecais vīrs bija sapīcis un aizgājis. Viņš bija atgriezies paša kuģī «Bistromāts», nikni ķīvējies ar viesmīli un pagaisis pilnīgi subjektīvā priekšstatā par telpu.

Strīds bija izcēlies tāpēc, ka Artura doma aizvest pelnus atpakaļ uz Lorda kriketa laukumu tajā pašā brīdī, kad tie bija sākotnēji paņemti, nozīmēja, ka jāaizceļo par kādu dienu atpakaļ laikā, un tā bija tieši tāda bezjēdzīga un bezatbildīga blandīšanās, ko centās apturēt īsta laika kampaņa.

Jā, Arturs bija teicis, bet pamēģini to izskaidrot MKK*, -un vairs neuzklausīja iebildumus.

Es domāju, viņš atkārtoja un apklusa. Viņš sāka atkārtot savu sakāmo, jo pirmo reizi neviens nebija klausījies, un viņš apklusa, jo diezgan skaidri izskatījās, ka arī šoreiz neviens negrasījās viņā klausīdes.

Fords, Zeifods un Triljana uzmanīgi lūkojās novērošanas ekrānos, kamēr Haktars izkliedējās «Zelta sirds» iesūknētā vibrāciju lauka spiediena rezultātā.

Ko tas teica? Fords iejautājās.

Domāju, ka dzirdēju to sakām, mulsi noteica Triljana, «Kas darīts, padarīts… esmu piepildījis savu funkciju…»

Domāju, ka mums tie ir jāaizved atpakaļ, sacīja Arturs, paceldams maisiņu, kurā bija pelni. Es to patiešām sajūtu ļoti spēcīgi.

Mērilebonas Kriketa klubs (MaryUboru Cricket Club) līdz 1993. gadam Anglijas kriketa vadošā organizācija.

33

Saule rāmi apspīdēja pilnīgu postažu.

Pa apdegušo zāli pēc Krikita robotu veiktās pelnu zādzības vēl aizvien vēlās dūmi. Pa tiem skraidīja panikas pārņemu cilvēki, kas sadūrās cits ar citu, klupa pār nestuvēm, tika arestēti.

Viens policists par aizskarošu izturēšanos centās arestēt Ķesel-nieku Bezgalīgi Paildzināto, tomēr nespēja atturēt slaido, zaļpelēko citplanētieti no atgriešanās kuģī un uzpūtīgas aizlidošanas prom, tā izraisot vēl vairāk panikas un elles trokšņa.

Tā visa vidū otro reizi tajā pēcpusdienā piepeši materializējās Artura Denta un Forda Prifekta augums, viņi bija teleportēti no «Zelta sirds», kas tagad riņķoja pastāvīgā orbītā ap šo planētu.

Es varu paskaidrot, kliedza Arturs. Man ir pelni! Tie ir šajā maisiņā.

Neizskatās, ka viņi tev pievērstu uzmanību, sacīja Fords.

Es ari palīdzēju izglābt Visumu, Arturs uzsauca ikvienam, kas bija gatavs klausīties, citiem vārdiem, nevienam.

Tam bija jāpievērš visa pūļa uzmanība, Arturs uzrunāja Fordu.

Tas nenotika, Fords aizrādīja.

Arturs vērsās pie policista, kas skrēja garām.

Piedodiet, viņš nobēra. Pelni. Esmu tos dabūjis. Tos pirms brīža bija nozaguši tie baltie roboti. Es tos dabūju. Tie ir šajā maisiņā. Tie bija daļa no Gauslaika apvalka atslēgas, saprotat, un, nu, katrā ziņā pārējo jūs varat uzminēt, galvenais ir tas, ka es tos esmu dabūjis, un kur lai es tos lieku?

Policists viņam pateica, bet Arturs varēja tikai pieņemt, ka tā bija metafora.

Viņš klīda apkārt, bēdu mākts.

Vai nevienu tas neinteresē? viņš iesaucās. Kāds vīrietis steidzās viņam garām un izgrūstīja elkoni, papīra maisiņš izkrita, un tā saturs izkaisījās pa zemi. Arturs blenza uz to, sakodis zobus.

Fords skatījās uz viņu.

Vai tagad gribi iet? viņš jautāja.

Arturs izdvesa smagu nopūtu. Viņš aplaida skatienu planētai Zeme, diezgan pārliecināts, ka šī būs pēdējā reize.

Labi, viņš noteica.

Tajā bridi izklīstošajos dūmos viņš pamanīja vienus vārtiņus, kas vēl stāvēja visam par spīti.

Pagaidi bridi, viņš sacīja Fordam. Kad es biju zēns…

Vai vari man to izstāstīt vēlāk?

Biju aizrāvies ar kriketu, vai zini, bet es to nespēlēju necik labi.

Vai vispār nestāstīt, ja vēlies.

Un es vienmēr sapņoju, diezgan muļķīgi, ka kādu dienu metīšu bumbiņu Lorda laukumā.

Viņš skatījās apkārt uz panikas pārņemto biežņu. Neviens daudz neiebilstu.

Labi, Fords noguris teica. Pieliec tam punktu! Es būšu, lūk, tur, — viņš piebilda, garlaikošos. Viņš gāja un apsēdās dūmojošajā zālienā.

Arturs atcerējās, ka reiz, tajā pēcpusdienā, kad viņi šeit ieradās pirmo reizi, kriketa bumbiņa bija iekritusi viņa somā, un viņš to pārmeklēja.

Viņš jau bija uzgājis bumbiņu, kad atcerējās, ka šī nav tā pati soma, kas toreiz. Tomēr tur starp Grieķijas suvenīriem atradās bumbiņa.

Arturs izņēma to ārā un noberza gar sāniem, uzspļāva tai un noberza vēlreiz. Viņš nolika zemē somu. Viņš gatavojās to izdarīt, kā nākas.

Viņš mētāja mazo, cieto, sarkano bumbiņu no rokas rokā, izjuzdams tās svaru.

Izjuzdams brīnišķīgu vieglumu un bezrūpību, viņš rikšoja prom no vārtiņiem. «Vidēji ātrā gaitā,» viņš nolēma, nomērot kārtīgu, garu ieskrējienu.

Viņš paskatījās augšup debesīs. Tajās riņķoja putni, tām pāri traucās daži balti mākoņi. Gaisu šķēla policijas un neatliekamās palīdzības sirēnu skaņas, cilvēku kliedzieni un brēcieni, bet viņš jutās savādi laimīgs un tā visa neskarts. Viņš metīs bumbiņu Lorda laukumā.

Viņš pagriezās un pāris reižu ar rītakurpēm pakārpīja zemi. Iztaisnoja plecus, pasvieda bumbiņu gaisā un saķēra to no jauna.

Viņš sāka skriet.

Tad viņš ieraudzīja, ka pie vārtiņiem stāv sitējs. Ā, labi, viņš domāja, tas piešķirs nedaudz…

Kad kājas pienesa viņu tuvāk, Arturs redzēja skaidrāk. Pie vārtiem gatavībā stāvošais sitējs nebija neviens no Anglijas kriketa komandas. Tas nebija neviens no Austrālijas kriketa komandas. Tas bija viens no robotu Krikita komandas. Tas bija auksts, ciets, nāvējošs, balts slepkavrobots, kas, jādomā, nebija atgriezies kuģī kopā ar citiem.

Artura Denta galvā tobrīd sadūrās tikai dažas domas, bet viņš nespēja apstāties. Laiks šķita ritam šausmīgi, šausmīgi lēni, bet viņš tomēr nespēja apstāties.

Kustoties kā pa sīrupu, viņš gausi pagrieza raižpilno galvu un skatījās uz paša roku; roku, kas turēja mazu, cietu, sarkanu bumbiņu.

Pēdas rībināja uz priekšu lēni un neapturami, kamēr viņš blenza uz bezpalīdzīgajā rokā sažņaugto bumbiņu. Tā izstaroja piesātināti sarkanu spīdumu un mirgoja. Un tomēr pēdas nepielūdzami rībināja uz priekšu.

Viņš vēlreiz paskatījās uz Krikita robotu, kas stāvēja priekšā nepielūdzami nekustīgs un mērķtiecīgs, gatavībā paceltu kaujas nūju. Tā acīs kvēloja piesātināta auksta, valdzinoša gaisma, un Arturs nevarēja nolaist no tām savu skatienu. Viņš uz tām lūkojās kā tunelī likās, ka abpus tām nekas cits neeksistē.

Dažas no domām, kas tai laikā sadūrās viņa galvā, bija šādas.

Viņš jutās kā drausmīgs muļķis.

Viņš juta, ka būtu bijis daudz uzmanīgāk jāklausās citu vārdos, frāzēs, kas nu rībēja galvā, kājām rībinot uz to punktu, kur viņš nenovēršami pasviedīs bumbiņu Krikita robotam, kas tai nenovēršami iesitīs.

Viņš atcerējās Haktaru sakām: «Vai esmu cietis neveiksmi? Neveiksme mani neuztrauc.»

Viņš atcerējās Haktara beidzamo vārdu atstāstījumu: «Kas darīts, padarīts, esmu izpildījis savu funkciju.»

Viņš atcerējās Haktaru sakām, ka tam bija izdevies izgatavot «dažus priekšmetus».

Viņš atcerējās pēkšņo kustību ceļasomā, kas putekļu mākonī bija likusi viņam to cieši piekļaut sev klāt.

Viņš atcerējās, ka bija ceļojis atpakaļ laikā pāris dienu, lai vēlreiz nonāktu Lorda laukumā.

Viņš ari atcerējās, ka nebija ļoti labs metējs.

Viņš juta roku atžirgstam, cieši sažņaudzam bumbiņu, kas, kā viņš tagad nešaubīgi zināja, bija supernovas bumba, ko Haktars bija pats uzbūvējis un iešmugulējis viņam, bumba, kas izraisītu negaidītu un priekšlaicīgu galu.

Viņš cerēja un lūdzās, lai nebūtu aizkapa dzīves. Tad viņš aptvēra, ka nonācis pretrunās, un tikai cerēja, ka aizkapa dzīves nav.

Viņš justos ļoti, ļoti neveikli, visus satiekot.

Viņš cerēja, viņš cerēja, viņš cerēja, ka met bumbiņu tik nemākulīgi, kā bija palicis atmiņā, jo tagad tas šķita vienīgais, kas atradās starp šo brīdi un vispārēju aizmirstību.

Viņš juta kājas rībinām, viņš juta roku atžirgstam, viņš juta pēdas saskaramies ar aviolīnijas somu, ko bija muļķīgi atstājis guļam ceļā, viņš juta sevi smagi nokrītam uz priekšu, bet, tā kā šobrīd galva bija tik šausmīgi pilna citām domām, viņš pilnīgi aizmirsa par nokrišanu zemē un nenokrita.

Labajā rokā joprojām cieši turēdams bumbiņu, viņš pacēlās gaisā, pārsteigumā šņukstēdams.

Viņš kūleņoja un virpuļoja gaisā, nevaldāmi griezdamies.

Viņš vijās uz zemi, vētraini kūleņodams pa gaisu, tajā pašā laikā aizmezdams bumbiņu nekaitīgā tālumā.

Viņš no aizmugures piedrāzās izbrīnītajam robotam. Tas vēl aizvien turēja paceltu daudzfunkciju kaujas nūju, bet piepeši tam bija atņemts mērķis.

Sajutis piepešu traku spēku pieplūdumu, Arturs izrāva kaujas nūju no pārsteigtā robota tvēriena, gaisā veica žilbinošu virāžu, nodrāzās atpakaļ lejā negantā spēku uzplūdā un ar vienu ārprātīgu vēzienu notrieca robota galvu no tā pleciem.

Vai tagad tu nāksi? apjautājās Fords.

Epilogs

Dzīve visums un viss pārējais

Beigās viņi atkal ceļoja.

Kādu laiku Arturs Dents to nevēlējās. Viņš sacīja bistromā-tikas dzinējs viņam esot atklājis, ka laiks un attālums ir viens un tas pats, ka prāts un Visums ir viens un tas pats, ka uztvere un realitāte ir viens un tas pats un, jo vairāk ceļo, jo vairāk paliek uz vietas, un visu šo darīšanu dēļ viņš labāk vienkārši kādu laiciņu dzīvotu mierā un sakārtotu domas galvā, kas tagad ir vienota ar Visumu, tā ka tam nevajadzētu prasīt pārāk daudz laika, un pēc tam viņš varētu labi atpūsties, mazliet pavingrināties lidošanā un mācīties gatavot ēst, ko vienmēr bija gribējis darīt. Grieķijas olīveļļas kārba tagad bija viņa visaugstāk vērtētais īpašums, un viņš sacīja, ka veids, kā tā bija negaidīti uzradusies viņa dzīvē, esot licis vēlreiz apjēgt visa tāpatību, kas liekot viņam sajust, ka…

Viņš nožāvājās un aizmiga.

No rīta, kad viņi gatavojās Arturu aizvest uz kādu klusu un idillisku planētu, kur viņš varētu runāt tādā garā un pārējiem nebūtu iebildumu, viņi piepeši uztvēra datora raidītu briesmu signālu un mainīja virzienu, lai izpētītu, kas tur notiek.

Kosmosa vakuumā mazs, bet šķietami nebojāts Meridas kategorijas kosmosa kuģis šķita dejojam savādu džigu. īsa datorapskate atklāja, ka kuģim nekas nekaitēja, tā datoram nekas nekaitēja, bet pilots bija traks.

Pustraks, pustraks, vīrietis uzstāja, kad viņi to trakojošu uznesa uz klāja.

Viņš bija žurnālists no «Zvaigžņu Diennakts Ziņotāja». Viņi to nomierināja un iesūtīja iekšā Mārvinu, lai vīrietim būtu kompānija, līdz viņš apsolīs pamēģināt runāt saprātīgi.

Es rakstīju par tiesas procesu, viņš beidzot teica, uz Arga-butona.

Viņš uzslējās uz izdilušajiem pleciem, viņa acis mežonīgi zaigoja. Viņa baltie mati šķita mājam kādam, ko tie pazina, blakusistabā.

Mierīgi, mierīgi, sacīja Fords. Triļjana mierinot uzlika roku uz pleca.

Vīrietis atkal atslīga gu|us un vērās kuģa lazaretes griestos.

Pati prāva, viņš sacīja, tagad nav svarīga, bet tur bija kāds liecinieks… liecinieks… cilvēks vārdā… vārdā Praks. Savāds un smaga rakstura vīrs. Viņi beigās bija spiesti Prakam iebarot zāles, lai liktu stāstīt patiesību, patiesības zāles.

Viņa acis bezpalīdzīgi bolījās.

Viņi iedeva par daudz, viņš sacīja, sīcoši šņukstot. Viņi iedeva daudz par daudz. Viņš ieraudājās. Domāju, ka roboti būs pagrūduši ķirurga roku.

Roboti? skarbi ievaicājās Zeifods. Kādi roboti?

Daži balti roboti, vīrietis piesmacis čukstēja, ielauzās tiesas zālē un nozaga tiesneša zizli, Argabutona justīcijas zizli, nejauku organiskā stikla priekšmetu. Es nezinu, kāpēc tiem to vajadzēja. Viņš vēlreiz ieraudājās. 1 Un es domāju, ka tie pagrūda ķirurga roku…

Viņš ļengani purināja galvu no vieniem sāniem uz otriem, bezspēcīgi, skumji, acis sāpēs izbolījās.

— Kad tiesa turpinājās, viņš raudulīgi čukstēja, viņi uzdeva Prakam vissliktāko uzdevumu. Viņi lika, viņš pieklusa un nodrebēja, teikt patiesību, visu patiesību un neko citu kā vien patiesību. Bet vai tad jūs nesaprotat?

Viņš piepeši vēlreiz uzslējās uz elkoņiem un uzkliedza.

— Viņi bija iedevuši daudz par daudz to zāļu!

Viņš atkal sabruka, klusi kunkstēdams. Daudz par daudz par daudz par daudz par…

Ap viņa gultu sapulcējusies grupiņa uzmeta cits citam skatienus. Viņiem uz muguras uzmetās zosāda.

— Kas notika? beidzot ierunājās Zeifods.

— Ā, viņš to izstāstīja, kā tad, vīrietis nikni atbildēja, cik man zināms, viņš to vēl aizvien stāsta. Savādas, briesmīgas lietas… briesmīgas, briesmīgas! viņš spalgi kliedza.

Viņi centās vīrieti nomierināt, bet viņš ar pūlēm vēlreiz uz-trausās uz elkoņiem.

— Briesmīgas lietas, neizprotamas lietas, viņš kliedza, lietas, kas var cilvēku padarīt traku!

Viņš mežonīgi blenza uz ceļotājiem.

— Vai, manā gadījumā, viņš sacīja, pustraku. Es esmu žur-

nālists.

Tu gribi teikt, Arturs klusi apjautājās, ka esi pieradis pie skatīšanās patiesībai acīs?

Nē, vīrietis atbildēja, pārsteigumā saviebdamies. Es gribu teikt, ka atradu ieganstu un aizgāju agrāk.

Viņš sabruka komā, no kuras atguvās tikai vienreiz uz īsu brīdi.

Tajā reizē viņi uzzināja, lūk, ko.

Kad kļuva skaidrs, ka Praks nevarēja apstāties, ka tika pausta patiesība tās absolūtajā un galējā veidā, tiesas sēde tika slēgta.

Ne tikai slēgta, ēku ar visu Praku iekšā aizzīmogoja. Visapkārt uzslēja tērauda sienas, drošības pēc tur parādījās elektriskie žogi, krokodilu purvi un trīs lielas armijas, lai neviens nekad nevarētu dzirdēt Praku runājam.

Žēl gan, sacīja Arturs. Es gribētu dzirdēt, kas viņam sakāms. Viņš droši vien zinātu, kāds ir Galīgās atbildes Galīgais jautājums. Mani vienmēr ir uztraucis tas, ka mēs to neuzzinājām.

Iedomājies skaitli, ierunājās dators, — jebkuru skaitli.

Arturs pateica Kingskrosas dzelzceļa stacijas izziņu dienesta tālruņa numuru, pamatodams šo izvēli ar to, ka tam jābūt kādai funkcijai, un varētu izrādīties, ka tā ir šāda. Dators ievadīja numuru kuģa atjaunotajā neiespējamības dzinējā.

Relativitātē viela pasaka telpai, kā izliekties, un telpa pasaka vielai, kā kustēties.

«Zelta sirds» lika telpai sasieties mezglā un glīti apstājās Arga-butona Tieslietu palātas iekšējā tērauda perimetrā.

Tiesas zāle bija skarba vieta, liela, tumša telpa, nepārprotami veidota par godu Taisnībai, nevis, teiksim, Labpatikai. Viesības tur nerīkotu vismaz ne izdevušās. Rotājumi nomāktu viesus.

Griesti bija augsti, velvēti un ļoti tumši. Vīdēja drūmi apņēmīgas ēnas. Sienu un solu paneļi, smago pīlāru apšuvums 1 viss bija izgrebts no baismīgā Ārglbarda meža tumšākajiem un cietākajiem

kokiem. Masīvs melns Taisnības podests, kas izslējās telpas centrā, bija necilvēcīgi nopietns. Ja kāds saules stars kādreiz bija spējis dktāl ielavīties Argabutona tiesas kompleksā, tas būs pagriezies apkārt un tūlīt aizlavījies ārā.

Arturs    un Triljana devās iekšā pirmie, Fords un Zeifods tikmēr

viņus braši apsargāja no aizmugures.

Sākumā ēka šķita pilnīgi tumša un pamesta. Telpā dobji atbalsojās soļi. Tas likās dīvaini. Ārpusē visi nocietinājumi vēl arvien stāvēja savā vietā, viņi pārbaudīja ar skeneri. Tātad, viņi bija pieņēmuši, vēl joprojām tika teikta patiesība.

Bet tur nekā nebija.

Kad acis pierada pie tumsas, viņi kaktā pamanīja blāvu sarkanu spīdumu un aiz tā kustīgu ēnu. Viņi pavērsa pret to lukturīti.

Praks zvilnēja uz sola, vienaldzīgi smēķēdams cigareti.

Sveicināti! viņš ierunājās un viegli pamāja. Balss atbalsojās telpā. Tas bija mazs vīrs ar plāniem matiem. Viņš sēdēja sagumis, galva un ceļi nemitīgi šūpojās. Viņš ievilka dūmu.

Viņi cieši vērās Prakā.

Kas te notiek? Triljana jautāja.

Nekas, vīrietis atbildēja un paraustīja plecus.

Arturs iespīdināja gaismu Prakam tieši sejā.

Mēs domājām, viņš sacīja, ka tev bija jāsaka patiesība, visa patiesība un nekas cits kā vien patiesība.

Ak tā, sacīja Praks. Jā. Bija gan. Es jau beidzu. Patiesības nepavisam nav tik daudz, cik cilvēki iztēlojas. Tomēr viena daļa ir pagalam smieklīga.

Viņš piepeši sāka maniakāli smieties, bet pēc kādām trim sekun-

Ldēm apklusa. Viņš tur sēdēja, šūpodams galvu un ceļus. Smēķēja, nedaudz savādi smaidīdams.

Fords un Zeifods iznāca no ēnas.

Pastāsti mums par to, Fords teica.

Ai, es tagad neko vairs nevaru atcerēties, Praks attrauca. Es domāju pierakstīt kādu daļu, bet nevarēju atrast zīmuli un tad nodomāju, kāpēc pūlēties?

Iestājās ilgs klusums, kura laikā viņiem šķita, ka sajūt Visumu novecojam. Praks vērās lukturīša gaismā.

Neko? beidzot ierunājās Arturs. Tu neatceries neko no patiesības?

Nē. Vienīgi to, ka vairums labāko gabalu bija par vardēm, to es atceros.

Piepeši viņš atkal ieaurojās smieklos un sāka dauzīt ar kājām pa zemi.

Jūs nespētu noticēt, ja izdzirdētu šo to par vardēm, viņš elsa. Iesim, sameklēsim kādu vardi. Nē, es nekad vairs uz tām nevarēšu paskatīties ka agrāk! Viņš pielēca kājās un mazliet uzdejoja. Tad pierima un ilgi vilka dūmu no cigaretes.

Sameklēsim vardi, par ko es varētu pasmieties, viņš noteica. -Jā, bet kas jūs vispār tādi esat, ļautiņi?

Mēs nācām tevi meklēt, Triļjana atbildēja, tīšām neapslāpējot vilšanos balsī. Mans vārds ir Triljana.

Praks pašūpoja galvu.

Fords Prifekts, sacīja Fords Prīfekts, paraustot plecus.

Praks pašūpoja galvu.

Un es, Zeifods turpināja, nospriedis, ka klusums atkal ir pietiekami dziļš, lai varētu nepiespiesti izmest tik ļoti svarīgu paziņojumu, esmu Zeifods Bīblbrokss.

Praks pašūpoja galvu.

Kas ir šis puisis? viņš jautāja, ar plecu pamājot uz Arturu, kas  stāvēja klusēdams, iegrimis vilšanās pilnās domās.

Es? Arturs pārjautāja. Ā, mans vārds ir Arturs Dents.

Praka acis izsprāga no pieres.

Tu nemānies? — viņš noķērca. Tu esi Arturs Dents? Pats Arturs Dents?

Viņš atstreipuļoja atpakaļ, sakampis vēderu un raustīdamies jaunā smieklu lēkmē.

— Ei, iedomājoties vien, ka esmu saticis tevi\i0 viņš elsa. Puis, -viņš kliedza, — tu esi vis… ei, tu tās vardes pārspļauj, ka nemetas!

Viņš smieklos rēca un spiedza. Viņš atmuguriski atkrita uz sola. Histēriski brēca un kauca. Raudāja no smiekliem, kuļāja kājas pa gaisu, dauzija krūtis. Pakāpeniski viņš elsdams norima. Paskatījās uz viņiem. Paskatījās uz Arturu. Viņu atkal pārņēma rēcošu smieklu lēkme. Galu galā viņš aizmiga.

Arturs stāvēja, lūpām trīcot, kamēr pārējie aiznesa bezsamaņā guļošo Praku uz kuģi.

Pirms mēs savācām Praku, sacīja Arturs, es dzīros doties prom. Es to vēl aizvien gribu un domāju, ka man tas jādara, cik drīz vien iespējams.

Pārējie klusējot palocīja galvu, klusumu tikai nedaudz iztraucēja stipri klusinātu tālīnu histērisku smieklu skaņa, kas atplūda no Praka kajītes kuģa tālākajā galā.

Mēs viņam esam pajautājuši, turpināja Arturs, pareizāk, jūs esat viņam pajautājuši es, kā jūs zināt, nevaru viņam pietuvoties it visu, un neizskatās, ka viņš spētu dot kādu ieguldījumu patiesības noskaidrošanā. Reizēm pasaka kādu sīkumu un to, ko es negribu dzirdēt par vardēm.

Pārējie centās nesmīnēt.

— Es gan pats pirmais pasmiešos par labu joku, Arturs teica un tad bija spiests gaidīt, kad pārējie beigs smieties.

Es gan pats pirmais… — Viņš apklusa vēlreiz. Šoreiz viņš ieklausījās klusumā. Šoreiz patiešām valdīja klusums, un tas bija iestājies ļoti pēkšņi.

Praks klusēja. Dienām ilgi viņi bija dzīvojuši, pastāvīgi dzirdot maniakālus smieklus, kas pieskandināja kuģi, tikai reizumis dienu dažādoja īslaicīga viegla ieķiķināšanās un miega periodi. Artura dvēseli sažņaudza paranoja.

Šis nebija miega klusums. Ieskanējās zvans. Uzmetuši skatienu pultij, viņi saprata, ka to ieskandinājis Praks.

Viņam nav labi, klusām sacīja Triljana. Pastāvīgā smiešanās pilnīgi sagrauj viņa ķermeni.

Artura lūpas noraustījās, bet viņš neko neteica.

Labāk aiziesim viņu apraudzīt, Triljana ierosināja.

Viņa iznāca no kajītes, savilkusi nopietnu seju.

Viņš grib, lai tu ieej iekšā, viņa pavēstīja Arturam, kas bija īgni sakniebis lūpas. Viņš iebāza rokas dziļi rītasvārku kabatās un mēģināja izdomāt sakāmo, kas neizklausītos nekrietni. Lai cik šausmīgi negodīgi tas būtu, to viņš nevarēja.

Lūdzu! Triljana mudināja.

Arturs paraustīja plecus un iegāja iekšā, īdzīgi sakniebis lūpas, par spīti reakcijai, ko tas allaž izraisīja Prakā.

Viņš palūkojās lejup uz savu mocītāju, kas klusi gulēja gultā, līķa bāls un izvārdzis. Praka elpa bija ļoti sekla. Fords un Zeifods stāvēja pie gultas, izskatījās, ka viņi jūtas neveikli.

Tu gribēji man kaut ko pavaicāt, Praks vārgā balsī teica un viegli noklepojās.

Šis klepus vien sastindzināja Arturu, tomēr tas pārgāja un norima.

Kā tu to zini? viņš vaicāja.

Praks vārgi paraustīja plecus. Jo tā ir taisnība, viņš vienkārši atteica.

Arturs samierinājās ar šo atbildi.

Jā, — viņš beidzot ierunājās, diezgan saspīlēti stiepjot vārdus. — Man bija jautājums. Patiesībā man drīzāk ir Atbilde. Es gribēju zināt, kāds bija Jautājums.

Praks līdzjūtīgi palocīja galvu, un Arturs mazliet atslāba.

Tas… nu, tas ir garš stāsts, viņš sacīja, bet Jautājums, ko es vēlētos uzzināt, ir Galējais jautājums par Dzīvi, Visumu un visu pārējo. Viss, ko mēs zinām, ir tas, ka Atbilde ir Četrdesmit divi, un tas mazliet kaitina.

Praks vēlreiz palocīja galvu.

Četrdesmit divi, viņš noteica. -Jā, tas tiesa.

Viņš apklusa. Kā mākoņu ēnas pār zemi sejai pārslīdēja domu un atmiņu ēnas.

Baidos, viņš beidzot ierunājās, ka Jautājums un Atbilde izslēdz viens otru. Ja zina vienu, tad loģiski tiek izslēgta iespēja zināt otru. Nav iespējams, ka par vienu un to pašu Visumu kādreiz varētu zināt abus.

Viņš vēlreiz apklusa. Artura sejā parādījās vilšanās un ieritinājās ierastajā vietā.

Vienīgi, Praks teica, cenzdamies sakārtot domas, ja tas notiktu, tad šķiet, ka Jautājums un Atbilde vienkārši izslēgtu viens otru un paņemtu sev līdzi Visumu, un vietā uzrastos kaut kas vēl ērmīgāks un neizprotamāks. Iespējams, ka tas jau ir noticis, viņš piebilda, vāji pasmaidot, bet tas nav īsti droši.

Viņš notrīsēja smieklos. Arturs apsēdās uz soliņa.

Ai, nu labi, viņš rezignēti noteica, es tikai cerēju, ka tam ir jēga.

Vai tu zini, Praks apjautājās, stāstu par jēgu?

Arturs atbildēja, ka nezina, un Praks sacīja viņš zinot, ka Arturs nezina.

Praks izstāstīja šo stāstu.

Kādu nakti, viņš sacīja, kādas planētas debesīs, kur nekad agrāk nebija redzēts kosmosa kuģis, viens tāds parādījās. Planēta bija Dalforsa, kuģis bija šis te. Tas parādījās kā spoža jauna zvaigzne, kas klusi slīd pār debesīm.

Primitīvie iezemieši, kas, cieši saspiedušies, sēdēja Saltajās Nokal-nēs, pacēla acis no kūpošajiem nakts dzērieniem un rādīja drebošiem pirkstiem, zvērot, ka ir redzējuši zīmi, savu dievu zīmi, kas liek viņiem tagad beidzot celties un iet nokaut ļaunos Līdzenumu prinčus.

Savu piļu augstajos torņos Līdzenumu prinči pacēla acis un ieraudzīja spīdošo zvaigzni, un to nekļūdīgi uztvēra par savu dievu zīmi, ka viņiem tagad jāiet un jāmetas virsū nolādētajiem Salto No-kaļņu iezemiešiem.

Pusceļā starp abiem grupējumiem Meža iemītnieki pacēla skatienu uz debesīm un ieraudzīja jaunu zvaigzni, un tā viesa viņos bailes un nemieru, jo, lai gan viņi nekad agrāk nebija redzējuši neko tamlīdzīgu, tomēr zināja, ko tieši tā vēsta, un nolieca galvas izmisumā.

Viņi zināja, ka tad, kad uznāca lietus, tā bija zīme.

Kad lietus pārgāja, tā bija zīme.

Kad sacēlās vēji, tā bija zīme.

Kad vēji norima, tā bija zīme.

Kad pilnmēness pusnaktī piedzima kaza ar trim galvām, tā bija zīme.

Kad pēcpusdienā bez jebkādiem sarežģījumiem piedzima pilnīgi normāls kaķis vai cūka, vai pat tikai bērns ar uzrautu degunu, arī tas bieži tika uztverts kā zīme.

Tā ka nebija nekādu šaubu, ka jauna zvaigzne debesīs bija īpaši iespaidīga zīme.

Un katra jauna zīme pavēstīja vienu un to pašu ka Līdzenumu prinči un Salto Nokaļņu iezemieši vīkšas vēlreiz cits citu ellīgi piekaut.

Pats par sevi tas nebūtu tik ļauni, taču Līdzenumu prinči un Salto Nokaļņu iezemieši vienmēr nosprieda cits citu ellīgi piekaut Mežā, un šajās sadursmēs vienmēr visvairāk cieta Meža iemītnieki, lai gan tie nekad nesaprata, kāds viņiem sakars ar to.

Un reizēm, pēc īpaši negantas vardarbības uzliesmojumiem, Meža iemītnieki nosūtīja ziņnesi vai nu pie līdzenumu prinču vadoņa, vai arī Salto Nokaļņu iezemiešu vadoņa un pieprasīja, lai tiem dara zināmu šīs neciešamās uzvedības cēloni.

Un vadonis, vienalga, kurš no tiem abiem, paveda ziņnesi sāņus un izskaidroja notikuma jēgu, lēni, rūpīgi, pievēršot lielu uzmanību visiem sīkumiem.

Un šausmīgi bija tas, ka tam bija jēga. Tā bija ļoti skaidri saskatāma, ļoti racionāla un skarba. Ziņnesis nokāra galvu un noskuma, ka ir tāds muļķis un nav aptvēris, cik skarba un sarežģīta patiesībā ir pasaule un ar kādām grūtībām un paradoksiem jāsaskaras, ja vēlas tajā dzīvot.

Vai nu tu sajēdz? vadonis jautāja.

Ziņnesis mēmi pamāja.

Un saproti, ka šīm kaujām ir jānotiek?

Vēl viens mēms mājiens.

Un kāpēc tām jānotiek Mežā, un kāpēc tās nāk par labu visiem, tostarp ari Meža iemītniekiem?

Ē…

Ilgtermiņā.

Ē, jā.

Un ziņnesis saprata jēgu un atgriezās pie saviem ļaudīm Mežā. Bet, pienācis tuvāk, jau ejot pa Mežu starp kokiem, viņš atklāja, ka viss, ko atceras, ir tas, cik šausmīgi skaidri bija šķituši vadoņa argumenti. Kādi tie patiesībā bija, to viņš galīgi nespēja atcerēties.

Un tas, protams, bija liels mierinājums, kad iezemieši un prinči nāca nākamreiz, izcirzdami un izdedzinādami sev taku caur Mežu un pa ceļam nogalinādami katru pamanīto Meža iemītnieku.

Praks stāstā ieturēja pauzi un aizkustinoši noklepojās.

Es biju ziņnesis, — viņš turpināja, — pēc kaujas, ko pasteidzināja jūsu kuģa parādīšanās un kas bija īpaši nežēlīga. Daudzi no mūsu cilvēkiem nomira. Es domāju, ka varu vest visus pie jēgas. Es gāju, un prinču vadonis man to izskaidroja, bet atpakaļceļā tas pazuda un izgaisa kā sniegs saulē. Tas bija pirms daudziem gadiem, un kopš tā laika daudz kas ir noticis. Viņš pacēla skatienu uz Arturu un vēlreiz ļoti liegi noķiķināja.

Ir vēl kas, ko es atceros no patiesības zālēm. Ja nerunā par vardēm. Ta ir Dieva pēdējā vēsts savai radībai. Vai gribat to dzirdēt?

Vienu bridi viņi nezināja, vai uztvert Praku nopietni.

Tā ir taisnība, viņš sacīja. Patiešām. Goda vārds.

Viņa krūtis vārgi cilājās, un viņš ar pūlēm elpoja. Viņam viegli zvalstījās galva.

Mani tā ne visai iespaidoja, kad es to pirmoreiz izdzirdēju, -viņš teica, bet nu, kad atminos, kā mani bija iespaidojis prinča stāstījums par jēgu, un cik drīz pēc tam es to vairs vispār nespēju atcerēties, domāju, ka Dieva vēsts varētu būt daudz noderīgāka. Vai jūs gribat zināt, kāda tā ir? Vai gribat?

Viņi mēmi palocīja galvu.

— Varu saderēt, ka gribat. Ja esat tik ieinteresēti, es jums ieteiktu doties un to uzmeklēt. Tā ir rakstīta ar trīsdesmit pēdu augstiem uguns burtiem Kventula Kvazgara kalnu virsotnē Sevorbīapstrijas zemē uz Prelijumtarna, saules Zarss trešās ārējās planētas, Galaktikas sektorā QQ7 Aktīvais J Gamma. To sargā Lajestātiskais Van-tračaula no Loba.

Pēc šā paziņojuma ilgi valdīja klusums, ko beidzot pārtrauca Arturs.

— Atvaino, kur tas ir? — viņš jautāja.

Tas ir rakstīts, — atkārtoja Praks, ar trīsdesmit pēdu augstiem uguns burtiem Kventula Kvazgara kalnu virsotnē Sevorbīapstrijas zemē uz Prelijumtarna, trešās ārējās planētas…

Atvaino, Arturs pāijautāja, kuriem kalniem?

— Kventula Kvazgara kalniem Sevorbīapstrijas zemē uz planētas… -

— Kas tā bija par zemi? Es to īsti nesaklausīju.

— Sevorbīapstrijas, uz planētas…

Sevorbīkā?

Ai, Dieva dēļ! noteica Praks un saīdzis nomira.

Turpmākajās dienās Arturs mazliet apdomāja šo vēstījumu, tomēr beidzot nolēma, ka neļaus tam sevi sasaistīt, un uzstāja, ka izpildīs savu sākotnējo plānu atrast jauku, mazu pasauli, kur apmesdes un vadīt klusu, noslēgtu dzīvi. Divreiz vienā dienā izglābis Visumu, viņš domāja, ka turpmāk varētu notikumus uztvert mazliet vieglāk.

Viņu izlaida laukā uz Krikita, kas tagad atkal bija idilliska pastorāla pasaule, pat ja dziesmas reizumis krita uz nerviem.

Viņš daudz laika pavadīja lidojot.

Viņš iemācījās sazināties ar putniem un atklāja, ka to sarunas ir fantastiski garlaicīgas. Tas visas bija par vēja ātrumu, spārnu plē-tumu, spēka attiecību pret svaru un krietni daudz — par ogām. Diemžēl viņš atklāja, ja reiz esi iemācījies putnu valodu, tad drīz vien nākas aptvert, ka tā visu laiku piepilda gaisu, patiešām bezsaturīga putnu čivināšana. No tās nevar tikt vaļā.

Šā iemesla dēļ Arturs galu galā atteicās no sporta un iemācījās dzīvot uz zemes un par to priecāties, par spīti visai bezsaturīgajai čivināšanai, ko dzirdēja arī lejā.

Vienu dienu viņš gāja pa laukiem, dungodams burvīgu melodiju, ko nesen bija dzirdējis, un no debesīm nolaidās sudrabkrāsas kosmosa kuģis un nosēdās viņa priekšā.

Atvērās lūka, izstiepās traps, un slaids pelēkzaļš citplanētietis izsoļoja ārā un pienāca pie viņa.

Arturs Fili… tas sacīja, tad uzmeta asu skatienu viņam un lejup savai planšetei. Sarauca pieri. Atkal pacēla skatienu uz Arturu.

Es tevi esmu apstrādājis jau agrāk, vai ne? — viņš jautāja.

Content

Adamss Duglass Galaktikas ceļvedis stopētājiem-3 Dzīve, Visums un viss pārējais

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Epilogs