Ріордан Рік

Зниклий герой

Герої Олімпу. Книга 1. Зниклий герой

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ для всіх українців в 2025 році

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців і Захисників України.

I ДЖЕЙСОН

Навіть до удару блискавкою день у Джейсона видався поганим.

Хлопець прокинувся на задньому сидінні автобуса, не знаючи, де знаходиться, і тримаючи за руку невідому дівчину. Ну гаразд, ця частина дня була не зовсім поганою. Дівчина приваблива. Але він не розумів, хто вона така і що вони тут роблять. Джейсон підвівся і потер очі, намагаючись щось збагнути.

Попереду кілька десятків підлітків, розвалившись на сидіннях, слухали музику на своїх айподах, балакали або дрімали. Усі здавалися його однолітками. Їм виповнилося п’ятнадцять… чи шістнадцять? А оце вже лякало. Він не пам’ятав, скільки йому років.

Автобус гуркотів по труській дорозі. За вікном під яскравим блакитним небом розкинулася пустеля. Джейсон був переконаний, що не мешкає в пустелі. Він намагався пригадати хоч щось… Останнє, що він пам’ятав…

Дівчина стиснула його долоню.

— Джейсоне, усе гаразд?

Вона була вдягнена у вицвілі джинси, похідні черевики та вовняну лижну куртку. Кошлате каштанове волосся було нерівно обстрижене, тоненькі прядки звисали по боках. На ній не було макіяжу, вона, вочевидь, намагалася не привертати до себе увагу. Але це не працювало. Дівчина була занадто привабливою. Її очі, здавалось, змінювали колір, наче калейдоскоп, — карі, блакитні, зелені.

Джейсон відпустив її долоню.

— Я не…

У Джейсона мурахи побігли по шкірі: тренер знає, що його тут не має бути. Зараз він покличе Джейсона до себе й запитає, що той робить у автобусі, — і що йому на це відповідати?

Але тренер Хедж відвів погляд і прокашлявся.

— Прибуваємо за п’ять хвилин. Залишайтеся зі своїм напарником. Не загубіть робочі зошити. І якщо хтось із вас, пиріжки, учинить гармидер на цій екскурсії, я власноруч відправлю його назад до гуртожитку у такий спосіб, що навіть згадувати буде лячно.

Він узяв бейсбольну биту й ляснув нею по уявному м’ячу.

Джейсон подивився на дівчину, яка сиділа поруч.

— Він має право розмовляти з нами таким чином? Вона знизала плечима.

— Аякже. Це ж «Школа дикунів». «Де діти — дикі звірі».

Вона вимовила фразу так, наче це був їх старий спільний жарт.

— Сталось якесь непорозуміння, — сказав Джейсон, — я не повинен тут бути.

Хлопець попереду озирнувся і розсміявся.

— Авжеж, Джейсоне! Усі ми не повинні тут бути. Я не втікав шість разів, а Пайпер не цупила «БМВ».

Дівчина зашарілася.

— Я не цупила те авто, Лео!

— Ох, я забув, Пайпер. Що ти там розповідала? Ти попросила продавця позичити тобі ту машину?

У передній частині автобуса вигукнув учитель:

— Агов, пиріжки, увага!

Чолов’яга, вочевидь, був тренером. Його бейсболка була так низько насунута на лоба, що очі-намистинки ледве визирали з-під неї. Він мав ріденьку козлину борідку і кислий вираз обличчя, наче з’їв щось запліснявіле. Яскрава помаранчева теніска окреслювала м’язисті руки й груди. Нейлонові спортивні шорти та кросівки фірми «Найк» були бездоганно білими. На шиї висів свисток, а на поясі — мегафон. Тренер виглядав би загрозливо, якби не був метра півтора заввишки. Коли він став у проході між сидіннями, один зі студентів вигукнув:

— Підведіться з колін, тренере Хедже!

— Я все чув!

Тренер оглянув автобус у пошуках нахаби. Але його очі зупинилися на Джейсоні і стали ще розлюченішими, ніж були.

Він подивився на Джейсона, піднявши брови, немов запитуючи: «Можеш у таке повірити?».

Лео виглядав, як латиноамериканський ельф Санта-Клауса: кучеряве чорне волосся, загострені на кінцях вуха, жваве дитяче обличчя і пустотлива посмішка, що одразу давала зрозуміти: цьому хлопцеві не варто доручати сірники чи гострі предмети.

Його довгі скорохвацькі пальці не вгамовувались ані на секунду — торохтіли по сидінню, засовували волосся за вуха, грались із ґудзиками на армійській куртці. Цей хлопчина або був гіперактивним від народження, або знаходився під дією такої кількості цукру та кофеїну, що її б вистачило, аби спричинити серцевий напад у індійського буйвола.

— Що б там не було, — сказав Лео, — сподіваюся, у вас є робочі зошити, тому що зі свого я зробив паперові кульки для плювання ще кілька днів тому. Чого ти так на мене витріщаєшся? Хтось знову розмалював моє обличчя?

— Ми не знайомі, — відповів Джейсон.

Лео вищирився немов крокодил.

— Ти правий. Я не твій найкращий друг. Я його злий клон.

— Лео Вальдес! — заволав тренер Хедж. — Якісь проблеми там позаду?

Лео підморгнув Джейсону.

— Дивись.

Він обернувся.

— Перепрошую, тренере! Вас погано чути. Не могли б ви скористатися своїм мегафоном, будь ласка?

Тренер Хедж задоволено крякнув, наче тільки й чекав нагоди. Він зняв мегафон з пояса й повторив, але тепер уже говорив голосом Дарта Вейдера[1]. Підлітки зареготали. Тренер спробував знову, але цього разу мегафон проревів:

— Корова мукає «му»!

Підлітки здійняли ще більший галас. Тренер шпурнув мегафон на підлогу.

— Вальдес!

Пайпер придушила сміх.

— Боже мій, Лео! Як ти це зробив?

З рукава Лео вислизнула крихітна викрутка «Філіпс».

— Я особливий хлопчина.

— Народ, серйозно, — заблагав Джейсон. — Що я тут роблю? Куди ми їдемо?

Пайпер насупила брови.

— Джейсоне, ти що, жартуєш?

— Ні. Я гадки не маю…

— Та він точно жартує, — сказав Лео. — Намагається помститися мені за ту піну для гоління, що я поклав у його желе, еге ж?

Джейсон тупо витріщився на нього.

— Ні, я гадаю, він не жартує, — Пайпер спробувала знову взяти його за руку, але хлопець звільнився.

— Перепрошую, — сказав він, — я не… я не можу…

— От і добре! — заволав тренер Хедж попереду. — Задній ряд щойно добровільно погодився прибрати за всіма після ланчу.

Решта підлітків схвально загомоніла.

— От так щастя, — пробурмотів Лео.

Але Пайпер не відводила очей від Джейсона, ніби не могла визначитися: ображатись їй чи хвилюватися.

— Ти вдарився головою чи що? Ти справді не знаєш, хто ми?

Джейсон безпомічно знизав плечима.

— Усе навіть гірше. Я не знаю, хто я.

* * *

Водій автобуса висадив їх навпроти величезної, схожої на музей будівлі з червоним тиньком, що самотньо стояла посеред глухомані. «Мабуть, саме так він і виглядає — Національний музей Глухомані», — подумав Джейсон. Холодний вітер пронісся пустелею. Джейсон не звернув уваги на свій одяг, але його важко було назвати теплим: джинси і кросівки, бузкова футболка і тоненька чорна куртка.

— Отже, експрес-курс для хлопця, який втратив пам’ять, — сказав Лео. У його голосі відчувалося таке сильне бажання бути корисним, що Джейсон одразу зрозумів — корисного почує мало. — Ми навчаємось у «Школі дикунів», — Лео зробив лапки пальцями. — Це означає, що ми «погані підлітки». Твоя сім’я, чи суд, чи ще хтось вирішили, що від тебе забагато неприємностей, тому вони відіслали тебе до цієї чарівної в’язниці — перепрошую, школи-інтернату — у місті Армпіті, штат Невада, де навчаються таких корисних речей, як бігати десять миль[2] на добу серед кактусів і вплітати ромашки в капелюхи! А на десерт у нас «навчальні» подорожі з тренером Хеджем, який стежить за порядком за допомогою бейсбольної битки. Потрохи пригадуєш?

— Ні.

Джейсон насторожено оглянув інших підлітків: десь двадцятеро юнаків, удвоє менше дівчат. Жоден з них не здавався схожим на запеклого злочинця, і він не міг уявити, що вони такого накоїли, що їх відіслали до школи для правопорушників і чому він опинився серед них.

Лео закотив очі під лоба.

— Отже, ти й далі збираєшся дурня клеїти, га? Ну гаразд, для нас трьох — це перший семестр. Ми нерозлучні друзі. Ти робиш усе, що я кажу, і віддаєш мені свої десерти, і ще береш на себе мої обов’язки з прибирання…

— Лео! — випалила Пайпер.

— Добре. Про останнє можеш забути. Але ми реально друзі. Ну, Пайпер — трошки більше ніж просто друг, останні декілька тижнів…

— Досить, Лео! — обличчя Пайпер вкрилося рум’янцем. Джейсону теж здалося, що його обличчя палає. Він би не забув, що зустрічається з такою дівчиною, як Пайпер.

— У нього амнезія чи щось таке, — сказала Пайпер. — Ми повинні комусь про це розповісти.

Лео глузливо хмикнув.

— Кому? Тренерові Хеджу? Щоб він спробував вилікувати Джейсона своєю биткою?

Тренер ішов попереду групи, вигукував накази і свистів, намагаючись тримати підлітків у шорах. Але час від часу він дивився на Джейсона й супив брови.

— Лео, Джейсонові потрібна допомога, — наполягала Пайпер. — У нього струс мозку або…

— Гей, Пайпер, — один з інших хлопців підійшов до них, поки група прямувала до музею. Цей новенький тип утиснувся між Джейсоном і Пайпер, збивши Лео з ніг.

— Не спілкуйся із цими невдахами. Ти моя напарниця, пам’ятаєш?

Новенький мав чорне волосся, стрижене як у Супермена, темну засмагу і настільки білі зуби, що не завадив би застережний напис: «НЕ ДИВИТИСЯ. МОЖЛИВА ВТРАТА ЗОРУ. НАЗАВЖДИ». На ньому була футболка «Даллас Ковбойс»[3], джинси й чоботи на кшталт тих, що носили на Дикому Заході, а посміхався цей хлопчина так, ніби був даром Господнім для всіх дівчат-правопорушниць підліткового віку. Джейсон його одразу зненавидів.

— Дай спокій, Ділане, — буркнула Пайпер. — Я не просилась у групу до тебе.

— Та не може цього бути! Сьогодні твій щасливий день!

Ділан зачепився за її лікоть своєю рукою і потягнув до музею. Пайпер глянула через плече так, нібито благала про допомогу.

Лео підвівся й обтрусився від пилу.

— Ненавиджу цього типа.

Він подав Джейсону руки, ніби запрошував піти всередину разом.

— Я — Ділан. Я такий кльовий, що хотів би зустрічатися сам із собою, але ніяк не можу збагнути, як це влаштувати! Ти хочеш зустрічатися зі мною замість мене самого? Тобі дуже пощастило!

— Лео, — сказав Джейсон, — ти дивний.

— Так, ти часто мені про це говориш, — вишкірився Лео. — Але якщо ти не пам’ятаєш мене, то я можу повторювати всі свої старі жарти. Нумо, пішли вже!

Джейсон подумав, що, коли цей хлопець — його найкращий друг, то життя в нього, швидше за все, нескінченна халепа. І все ж він пішов за Лео до музею.

* * *

Вони йшли музеєм, зупиняючись то там, то тут, і слухали, як тренер Хедж щось розповідає в мегафон, який то перетворював тренера на Лорда Ситхів[4], то ревів якісь несподівані фрази на кшталт: «Свиня хрюкає “хрю”».

Лео весь час діставав гайки, болти та дроти з карманів військової куртки і з’єднував їх між собою, наче його руки завжди мали бути чимось зайняті.

Джейсон був занадто збентежений, щоб приділяти увагу експонатам, але всі вони мали якийсь зв’язок із Великим каньйоном і плем’ям гуалапай, яке володіло музеєм.

Кілька дівчат пильно дивилися на Пайпер із Діланом і хіхікали. Джейсон вирішив, що вони в класі були популярними. На них були вузькі джинси, рожеві кофти і стільки косметики, що вистачило б на цілу геловінську вечірку.

Одна з них гукнула:

— Гей, Пайпер, цим місцем володіють твої одноплемінники? Тебе безплатно впустять, якщо виконаєш танок викликання дощу?

Решта дівчат зареготала. Навіть так званий напарник Пайпер, Ділан, ледве стримував посмішку. Довгі рукава куртки приховували руки Пайпер, але Джейсон був упевнений, що вона стиснула кулаки.

— Мій батько черокі, — промовила вона. — Не гуалапай. Певна річ, тобі б знадобився мозок, щоб збагнути різницю, Ізабель!

Від несподіваної відсічі в Ізабель округлилися очі — вона стала схожою на залежну від косметики сову.

— Ох, вибач! Можливо, це плем’я твоєї матусі? Ой, чого це я! Ти ж ніколи її не бачила.

Пайпер кинулася на Ізабель, але, перш ніж бійка почалася, тренер Хедж гаркнув:

— Ану досить там, позаду! Поводьтеся чемно, або я розтрощу об вас бейсбольну биту!

Група подалася до наступного експоната, але дівчата продовжили глузувати з Пайпер.

— Приємно знову повернутися до резервації? — запитала одна з них солоденьким голоском.

— Татко, швидше за все, забагато п’є, щоб працювати, — сказала інша з фальшивим співчуттям. — Тому вона й стала клептоманкою.

Пайпер не звертала на них уваги, але Джейсон був готовий власноруч відлупцювати цих дівчиськ. Він, може, і не пам’ятав Пайпер, та навіть самого себе, але знав, що ненавидить злих підлітків.

Лео схопив його за руку.

— Охолонь. Пайпер не любить, коли ми втручаємось у її. суперечки. До того ж, якщо ці дівчиська дізнаються, хто її батько, вони попадають перед нею навколішки і верещатимуть: «Ми не гідні!»

— Чого б це? Хто її батько?

Лео недовірливо розсміявся:

— Ти що, жартуєш? Ти справді не пам’ятаєш, що батько твоєї дівчини…

— Слухай, я б залюбки, але я навіть її не пам’ятаю, що вже про батька казати.

Лео присвиснув.

— Гаразд, як скажеш. Коли повернемось у гуртожиток, нам варто потеревенити.

Вони дійшли до кінця виставкової зали, де великі скляні двері вели на терасу.

— Ну що ж, пиріжки, — оголосив тренер Хедж. — Зараз ви побачите Великий каньйон, намагайтеся його не зруйнувати. Оглядовий майданчик здатен витримати вагу сімдесяти авіалайнерів, тож ви, пір’ячка, будете там у безпеці. По можливості намагайтеся не зіштовхувати одне одного в урвище — це додаткова паперова тяганина для мене.

Тренер відчинив двері, і всі вийшли назовні. Перед ними розкинувся Великий каньйон у всій своїй красі. Оглядовий майданчик був скляною платформою у формі підкови, що стирчала над урвищем, і крізь нього можна було побачити все, що було під ногами.

— Оце так, — вимовив Лео. — Приголомшливо.

Джейсон не міг не погодитися. Незважаючи на втрату пам’яті й відчуття, що йому тут не місце, він не міг утримати захват.

Каньйон був більшим і ширшим, ніж можна уявити, роздивляючись фото. Глядачі були так високо, що в них під ногами кружляли птахи. Унизу, на відстані п’ятисот футів[5], уздовж ущелини звивалася ріка. Доки учні були всередині, у небі зібралися грозові хмари. Вони кидали на скали тіні, схожі на розгнівані обличчя. Настільки далеко, наскільки бачив Джейсон, пустеля була наскрізь укрита червоними та сірими ущелинами, наче якийсь скажений бог порізав її ножем.

Джейсон відчув пронизливий біль десь позаду очей. Скажені боги… Звідки в нього виникла така думка? Здавалося, він наблизився до чогось важливого — чогось, про що він мав знати. Водночас він був переконаний, що в небезпеці.

— З тобою все гаразд? — запитав Лео. — Ти ж не збираєшся стрибнути вниз? Бо я не захопив із собою камеру.

Джейсон схопився за поруччя. Його труснуло і вкрило потом, але висота тут була ні до чого. Він кліпнув, і біль за очима стихла.

— Усе гаразд, — насилу вимовив Джейсон. — Просто голова болить.

У небі прогуркотів грім. Студений вітер ледве не збив його з ніг.

— Не схоже, щоб вони були безпечними, — Лео глянув на хмари. — Просто над нами гроза, а навколо ані хмаринки. Дивно, еге ж?

Джейсон подивився вгору й побачив, що Лео має рацію. Над оглядовим майданчиком нависала темна зграя хмар, але решта неба в усіх напрямках була бездоганно ясною. У нього з’явилось погане передчуття з цього приводу.

— Ну що ж, пиріжки! — загорланив тренер Хедж. Він насупив брови, ніби ця гроза його теж непокоїла. — Схоже, що нам доведеться вкоротити екскурсію, тож до роботи! Пам’ятайте, повні речення!

Загуркотів грім, і в Джейсона знову заболіла голова. Не знаючи навіщо, він сунув руку в кишеню джинсів і дістав монету — вона була золотою і круглою, розміром з півдолара, але товстіша й не, така гладенька. З одного боку на ній було відчеканено зображення бойової сокири. З другого — обличчя якогось хлопця, увінчаного лаврами. Напис — щось на кшталт «IVLIVS».

— Матінко рідна, це золото? — запитав Лео. — Яке ти приховував від мене!

Джейсон поклав монету назад і замислився над тим, звідки вона в нього й чому йому здалося, що вона незабаром йому знадобиться.

— Нічого особливого, — сказав він. — Звичайна монета.

Лео знизав плечима. Мабуть, його мозок був таким самим невгамовним, як його руки, тому що він промовив:

— Ну нехай. Слабо плюнути в урвище?

* * *

Вони не дуже старались, із письмовим завданням. По-перше, Джейсона занадто відволікали гроза та змішані почуття. По-друге, він гадки не мав, яку назву мають «три пласти осадових порід, які ви бачите» чи як описати «два зразки ерозії».

Від Лео було небагато користі. Він майстрував гелікоптер із дротів.

— Ану поглянь!

Він запустив гелікоптер у повітря. Джейсон подумав, що той упаде, але дротові гвинти, як не дивно, обертались. Маленький гвинтокрил дібрався аж до середини каньйону, перш ніж утратив інерцію й шугонув у прірву.

— Як тобі це вдалось? — запитав Джейсон.

Лео потиснув плечима.

— Були б у мене резинки, вийшло б крутіше.

— Серйозно, — сказав Джейсон, — ми — друзі?

— Востаннє, як перевіряв, буЛи.

— Ти певен? Як ми познайомилися? Про що ми говорили тоді?

— Ну… — Лео насупив брови. — Точно не пригадую. У мене синдром порушення уваги. Я не з тих, хто пам’ятає подробиці.

— Але я взагалі тебе не пам’ятаю. Я нікого тут не пам’ятаю. Що коли…

— Ти правий, а решта — ні? — запитав Лео. — Ти гадаєш, що просто з’явився тут цим ранком, а всі наші спогади про тебе несправжні?

Слабкий голос у голові Джейсона відповів: «Саме так».

Але це здавалось божевіллям. Кожен тут сприймав його як належне. Кожен поводився так, наче він був звичайною частиною класу, окрім тренера Хеджа.

— Потримай бланк, — Джейсон вручив Лео папірець. — Зараз повернуся.

Перш ніж Лео почав заперечувати, Джейсон попрямував повз майданчик.

Окрім шкільної групи, там не було ані душі. Мабуть, було ще зарано для туристів або їх налякала моторошна погода. Учні «Школи дикунів» парами розсіялися майданчиком. Більшість із них клеїли дурня або балакали одне з одним. Кілька хлопців кидали монети в урвище. Приблизно в п’ятдесяти футах від них Пайпер намагалася заповнити свій бланк, але її придуркуватий напарник Ділан чіплявся до неї, клав свою руку їй на плече й обдаровував своєю сліпучо-білою посмішкою. Вона не припиняла його відштовхувати, а потім помітила Джейсона. Її погляд благав: «Придуши цього хлопця заради мене».

Джейсон підбадьорив її жестом. Він підійшов до тренера Хеджа, який опирався на свою бейсбольну биту й розглядав грозові хмари.

— Ти це зробив? — запитав його тренер.

Джейсон ступив крок назад.

— Зробив що?

Фраза тренера звучала так, ніби він запитував, чи не Джейсон накликав грозу.

Тренер Хедж свердлив його поглядом, крихітні очі блищали під козирком кепки.

— Не грайся зі мною, малий! Що ти тут робиш і чому заважаєш моїй роботі?

— Тобто ви… не знаєте мене? — запитав Джейсон. — Я не один із ваших учнів?

Хедж фиркнув.

— Уперше тебе бачу.

Джейсон відчув таке полегшення, що ледве втримався від крику. Принаймні в нього не їде дах. Він дійсно в неправильному місці.

— Слухайте, пане, я не знаю, як сюди потрапив. Я щойно отямився в шкільному автобусі. Усе, що я знаю, — я не повинен тут бути.

— Точнісінько.

Грубий голос Хеджа знизився до шепоту, ніби він ділився таємницею.

— Ти дуже вправно маніпулюєш Туманом, малий, якщо змусив усіх цих людей уважати, що вони тебе знають. Але мене ти не обдуриш. Я вже декілька днів відчуваю запах чудовиська. Я знав, що серед нас є диверсант, але ти не пахнеш чудовиськом. Ти пахнеш напівкровкою. Отже… хто ти такий і звідкіля взявся?

Більшість з того, що сказав тренер, не мало жодного сенсу, але Джейсон вирішив відповісти чесно:

— Я не знаю, хто я. Не маю жодних спогадів. Ви повинні мені допомогти.

Тренер Хедж вивчав обличчя Джейсона, ніби намагався прочитати його думки.

— Добре, — пробурмотів Хедж. — Ти кажеш правду.

— Авжеж, правду! І які ще чудовиська та напівкровки? Це якісь кодові слова, чи що?

Хедж звузив очі. Частині Джейсона здавалось, що цей чолов’яга просто несповна розуму. Але інша частина йому вірила.

— Слухай, малий, — сказав Хедж. — Я не знаю, хто ти. Я знаю тільки, чим ти є, а це означає, що в нас неприємності. Тепер замість двох я мушу захищати трьох. Ти особливий пакунок? Так чи ні?

— Про що ви говорите?

Хедж подивився на грозу. Хмари, що нависли над майданчиком, ставали важчими й похмурішими.

— Сьогодні вранці, — сказав Хедж, — надійшло повідомлення з табору. Евакуаційний загін уже на шляху. Вони вирушили за особливим пакунком, але деталей мені не повідомили. Добре, я вирішив. Ті двоє, за ким я наглядаю, досить сильні, старші за багатьох. Я знаю, що їх переслідують. Відчуваю сморід чудовиська в групі. Гадаю, саме тому табір зненацька так сильно захотів їх забрати. Але потім казна-звідки з’явився ти. Отже, ти і є особливий пакунок?

Біль за очима стала нестерпною. Напівбоги. Табір. Чудовиська. Він досі не розумів, про що говорить Хедж, але від усіх цих слів його мозок був готовий вибухнути — наче розум намагався дістатися до інформації, що мала там бути, але невідомо куди зникла.

Він не втримався на ногах, але тренер Хедж його спіймав. Попри низький зріст, тренер мав сталеві руки.

— Овва, пиріжку, обережніше! Кажеш, не маєш спогадів, так? Ну нічого. Я догляну за тобою, доки не з’явиться загін, а решту вже владнає директор.

— Який директор? — запитав Джейсон. — І що за табір?

— Просто сиди тихо. Підмога незабаром з’явиться. Сподіваюся, нічого не трапиться, перш ніж…

У горі запалала блискавка. Здійнявся шалений вітер. Бланки з письмовим завданням полетіли у Великий каньйон, і весь міст затрясся. Підлітки зарепетували, хитаючись і хапаючись за поруччя.

— Треба дещо сказати, — буркнув тренер Хедж і заволав у свій мегафон: — Усі всередину! Корова мукає «му»! Геть з майданчика!

— Здається, ви казали, що тут безпечно! — Джейсон намагався перекричати свист вітру.

— За звичайних обставин, — погодився Хедж, — а ці такими не назвеш. Нумо, ходімо!

ІІ ДЖЕЙСОН

Гроза перетворилася на мініатюрний ураган. До майданчика повзли хмари у вигляді величезних воронок, схожих на щупальця гігантської медузи.

Підлітки з криком бігли до будівлі. Вітер зносив їх зошити, зривав з дітей куртки, капелюхи й ранці. Джейсон ледве тримався на ковзкій підлозі.

Лео втратив рівновагу й мало не перелетів через поруччя, але Джейсон схопив його за куртку й підтягнув до себе.

— Спасибі, друзяко! — крикнув Лео.

— Пішли, пішли, пішли! — горланив тренер Хедж.

Пайпер і Ділан тримали двері та впускали інших підлітків усередину. Куртка Пайпер скажено тріпотіла на вітру, темне волосся обліпило все обличчя. Мабуть, вона дуже змерзла, але виглядала спокійною та впевненою — заспокоювала й підбадьорювала інших, щоб вони продовжували рухатися.

Джейсон, Лео та тренер Хедж бігли до них, але це було те саме, що бігти по сипкому піску. Вітер ніби боровся з ними, відштовхуючи назад.

Ділан і Пайпер заштовхали ще одного підлітка всередину, перш ніж двері вислизнули з їх рук і з гуркотом зачинилися.

Пайпер смикнула за ручку. Підлітки всередині натиснули на скло, але двері, здавалося, застрягли.

— Допоможи, Ділане! — крикнула Пайпер.

Ділан стояв з придуркуватою посмішкою, футболка «ковбоїв» розвівалася від вітру, а він сам раптом наче почав насолоджуватися грозою.

— Перепрошую, Пайпер, — сказав він. — З мене годі.

Ділан змахнув долонею, і Пайпер відлетіла назад, ударилась об двері та сковзнула на підлогу майданчика.

— Пайпер! — Джейсон спробував кинутись уперед, але вітер і тренер Хедж відтягнули його назад.

— Тренере, — випалив Джейсон, — пустіть мене!

— Джейсоне, Лео, стійте позаду, — наказав тренер. — Це мій бій. Я мав здогадатися, що це і є наше чудовисько.

— Що? — збентежено запитав Лео. Підступний бланк з письмовим завданням ляснув його по обличчю, але він відкинув його. — Яке ще чудовисько?

Бейсболка тренера злетіла в повітря, з кучерявого волосся стирчали дві гульки — такі самі з’являються у персонажів мультфільмів, коли їм дають стусана. Тренер Хедж підняв свою бейсбольну биту — але вона вже не була звичайною битою. Якимсь чином вона перетворилася на грубу палицю з гілками й листям.

Ділан глянув на тренера з посмішкою схвильованого психа.

— Ну ви що, тренере! Нехай хлопець нападає! Усе одно ви занадто старий для цього. Хіба не через це вас відправили у відставку до цієї дурнуватої школи? Я був у вашій команді цілий сезон, а ви так і не здогадалися. Втрачаєте хист, дідусю!

Тренер видав розлючений звіриний звук.

— Ну все, пиріжку! Тобі кінець.

— Гадаєш, що зможеш одночасно захистити трьох напівкровок, старий? — розреготався Ділан. — Ну, щасти.

Ділан тицьнув пальцем у Лео, і навколо того утворилася хмара у вигляді воронки. Лео полетів з майданчика, ніби його щось віджбурнуло. Якимось чином йому вдалося перевернутися в повітрі й ударитися боком об стіну каньйону. Він почав зісковзати донизу, люто чіпляючись за все, за що міг. Зрештою схопився за тонкий прискалок у п’ятдесяти футах від майданчика й повиснув там на пальцях.

— Допоможіть! — заволав він до них. — Мотузку, будь ласка! Гнучкий канат! Ну хоч що-небудь!

Тренер Хедж вилаявся й жбурнув Джейсону свою палицю.

— Не знаю, хто ти такий, малий, але сподіваюсь, ти вправний. Займись цим створінням, — він тицьнув пальцем на Ділана, — доки я рятуватиму Лео.

— Рятуватимете яким чином? — ошелешено запитав Джейсон. — Ви що, летіти збираєтеся?

— Не летіти. Лізти, — Хедж скинув свої чоботи, а Джейсон вирячив очі. У тренера не було ніг. У нього були копита — козлячі копита. «Це означає, що ті штуки в нього на голові, — збагнув Джейсон, — були не гульками. Вони були рогами!»

— Ви фавн, — вимовив Джейсон.

— Сатир! — огризнувся Хедж. — Фавни римські. Але про це ми поговоримо пізніше.

Хедж перестрибнув через поруччя, пролетів до стіни каньйону й приземлився на копита. Він стрибав униз по скелях із неймовірною спритністю, знаходячи пункти підпори, не більші за поштові марки, та ухиляючись від вихорів, що атакували його на шляху до Лео.

— Хіба це не чарівно! — Ділан обернувся до Джейсона. — Тепер твоя черга, малий!

Джейсон жбурнув палицю. Здавалося, на такому вітрі це виявиться марним, але палиця полетіла просто в Ділана і навіть змінила напрямок, коли той спробував ухилитися. Вона так шибонула його, по голові, що він упав навколішки.

Пайпер виявилася притомною. Її пальці зімкнулися на палиці, коли та підкотилася до неї. Але перш ніж Пайпер устигла нею скористатися, Ділан підвівся. З його лоба сочилась кров — золота кров.

— Гарна спроба, малий, — він впився очима в Джейсона. — Але тобі доведеться старатися краще.

Майданчик затрясся. На склі з’явилися тонесенькі тріщини. Підлітки всередині музею припинили дубасити по дверях. З переляканими обличчями вони відступили назад.

Тіло Ділана перетворилося на дим, наче його молекули відклеїлись одна від одної. У нього було те саме обличчя з тією самою сяйливо-білою посмішкою, але він цілком складався з вируючої чорної пари. Його очі стали електричними спалахами в живій грозовій хмарі. Він розпустив чорні димові крила й здійнявся над майданчиком. «Якби ангели могли б бути лихими, — подумав Джейсон, — вони виглядали б точнісінько так».

— Ти — вентус, — промовив хлопець, хоча й гадки не мав, звідки знає це слово. — Грозовий дух.

Регіт Ділана звучав як ураган, що зносить дах.

— Я радий, що тебе дочекався, напівбожку! Про Пайпер і Лео я знаю вже декілька тижнів. Міг убити їх будь-коли. Але володарка сказала, що прибуває третій — особливий. За твою смерть мене добре винагородять!

Ще дві хмари у вигляді воронок приземлилися позаду Ділана й перетворилися на венті — примарних юнаків із димовими крилами та спалахами блискавки в очах.

Пайпер залишилася лежати на землі, удаючи непритомну, але її рука досі стискувала палицю. Її обличчя було блідим, але вона рішуче подивилася Джейсону в очі. Він зрозумів її: «Відволікай увагу. Я підкрадусь іззаду й розтрощу їм голови».

Мило, розумно… та жорстоко. Якби ж він пам’ятав, що має таку дівчину.

Джейсон стиснув кулаки й приготувався напасти. Але не встиг.

Ділан здійняв руки, електричні іскри з’явилися між його пальцями, і Джейсона вдарило струмом просто в груди.

Бац! Джейсон розпластався на спині. У роті з’явився смак підпаленої алюмінієвої фольги. Він підвів голову й побачив, що його одяг димиться. Блискавка пройшла крізь усе тіло й відкинула черевик із лівої ноги. Пальці почорніли і вкрилися сажею.

Грозові духи реготали. Вітер лютував. Пайпер зухвало кричала, але всі ці звуки були нечіткими й віддаленими.

Краєм ока Джейсон побачив, як тренер Хедж видирається по скелях із Лео на спині. Пайпер була на ногах і, відчайдушно розмахуючи палицею, відбивалась від двох грозових духів, які просто бавилися з нею. Палиця проходила крізь тіла, наче їх там і не було. А просто над Джейсоном нависав Ділан, похмурий вихор із крилами та очима.

— Стій, — прохрипів Джейсон. Хитаючись, він піднявся на ноги, не впевнений у тому, хто був більш здивований — він чи грозові духи.

— Як ти вижив? — постать Ділана спалахнула. — Така блискавка двадцятьох здатна вбити.

— Моя черга, — сказав Джейсон.

Він сунув руку в кишеню і дістав золоту монету. Цілком віддавшись своєму внутрішньому чуттю, він підкинув її в повітря так, ніби робив це безліч разів. Спіймав її в долоню і раптом уже тримав у руці меч — до блиску загострену з обох боків зброю. Рельєфне руків’я міцно сиділо в долоні. Увесь меч був золотим: гарда, руків’я і клинок.

Ділан заричав і позадкував. Він подивився на своїх товаришів і загорланив:

— Чого стоїмо? Убити його!

Цей наказ не дуже ощасливив решту грозових духів, але вони полетіли на Джейсона, тріскочучи своїми на електризованими пальцями.

Джейсон рубанув першого духа. Клинок пройшов крізь тіло, й димове створіння розщепилося. Другий дух випустив блискавку, але меч Джейсона її поглинув. Джейсон зробив свій хід: один швидкий випад — і другий дух перетворився на золотий пил.

Ділан несамовито завив. Він потупив очі, ніби очікував, що його товариші повстануть, але золотий пил, що від них залишився, розчинився в повітрі.

— Неможливо! Хто ти такий, напівкровко?

Пайпер була така приголомшена, що впустила палицю.

— Джейсоне, як?..

Тренер Хедж вистрибнув на майданчик і скинув Лео, наче торбу з борошном.

— Ну, начувайтеся, духи! — загорланив Хедж, граючи м’язами на своїх коротких руках. Тут він огледівся й зрозумів, що залишився тільки Ділан.

— Чорт забирай, малий! — гаркнув він на Джейсона. — Ти що, жодного мені не залишив? Я обожнюю випробування!

Ледве дихаючи, підвівся Лео. Він виглядав цілковито приниженим, його руки кровоточили від хапання за скелі.

— Агов, тренере Суперкозле, чи хто ви там, я щойно впав у бісів Великий каньйон! Які ще випробування вам потрібні?

Ділан зневажливо свиснув, але Джейсон побачив страх у його очах.

— Ви навіть не уявляєте, скільки ворогів пробудили, напівкровки. Моя володарка знищить усіх напівбогів. У цій війні вам не перемогти.

Ураган над ними перетворився на справжню природну катастрофу. Тріщини на майданчику розширилися. З неба звалилася злива, і Джейсону довелося припасти додолу, щоб не втратити рівновагу.

У хмарах утворилася діра — вихрова воронка з темряви та срібла.

— Володарка кличе мене назад! — тріумфально вигукнув Ділан. — І ти, напівбожку, підеш зі мною!

Він кинувся на Джейсона, але Пайпер атакувала чудовисько ззаду. І хоча воно було з диму, Пайпер якимось чином удалося його схопити. Обидва розпласталися на підлозі. Лео, Джейсон та тренер поспішили на допомогу, але дух з люттю заревів. Він випустив стрімкий потік повітря, що відкинув усіх назад. Джейсон і тренер Хедж приземлилися на сідниці. Меч Джейсона поковзав по склу. Лео вдарився потилицею й перевернувся на бік, ледве притомний і стогнучий. Пайпер дісталося найбільше. Ділан скинув її зі спини просто на поруччя, через яке вона перекинулась і повисла над прірвою, тримаючись однією рукою.

Джейсон кинувся до неї, але Ділан заволав:

— Доведеться вдовольнитися цим!

Він схопив Лео за руку й почав здійматися, тягнучи напівпритомного хлопця із собою. Смерч почав обертатися швидше, притягуючи їх нагору, наче пилосос.

— Допоможіть! — кричала Пайпер. — Хто-небудь!

Вона не втрималась і з криком упала.

— Ну ж бо, Джейсоне! — загорланив Хедж. — Допоможи їй!

Тренер кинувся на духа з вражаючим прийомом козлячого кунг-фу — хвицнув копитами й вибив Лео з хватки духа. Хлопець безпечно впав на підлогу, але натомість Ділан ухопив за руку тренера. Хедж спробував буцнути духа, а потім дав йому копняка й обізвав пиріжком. Вони підіймалися в небо, набираючи швидкість.

Тренер Хедж ще раз гаркнув:

— Рятуй її! Я дам собі раду!

Після цього сатир і грозовий дух піднялись у хмари та зникли.

«Рятувати її? — подумав Джейсон. — Вона вже впала!»

Але знову його внутрішнє чуття перемогло. Він кинувся до поруччя з думкою, що він псих, і стрибнув униз.

Джейсон не боявся висоти. Він боявся розбитися об дно каньйону в п’ятистах футах знизу. Він подумав, що нічого не досягне, окрім того, що помре разом із Пайпер, але притиснув руки до тулуба й ринув головою вниз. Стіни каньйону проносилися, як фільм на прискореній перемотці. Обличчя, здавалося, от-от відвалиться.

За мить він наздогнав Пайпер, яка шалено розмахувала руками. Він схопив її за талію і заплющив очі в очікуванні смерті. Пайпер кричала. Вітер свистів у вухах. Цікаво, що він відчує в мить смерті? Навряд щось приємне. Хотілося б, щоб вони ніколи не дісталися дна.

Зненацька вітер вщух. Крик Пайпер змінився на стиснуте дихання. Джейсон думав, що вони померли, але ж він не відчув зіткнення.

— Д…Д…Джейсоне, — вимовила Пайпер.

Хлопець розплющив очі. Вони не падали. Вони витали в повітрі, у ста футах над рікою.

Він міцно обійняв Пайпер, і вона обернулася так, щоб обійняти його у відповідь. Їх очі зустрілися. Серце дівчини так сильно калатало, що Джейсон відчував це крізь одяг.

Її подих пахнув корицею. Вона промовила:

— Як ти…

— Не знаю, — відповів він. — Гадаю, я мав би знати, що вмію літати…

Але потім він подумав: «Я не знаю навіть, хто я».

Він уявив, як здіймається. Пайпер скрикнула, коли вони піднялися на декілька футів угору. Він відчував тиск під ногами, наче вони балансували на верхівці гейзера.

— Повітря нас підтримує, — сказав він.

— То скажи, щоб підтримувало дужче! Забери нас звідси!

Джейсон подивився вниз. Найлегше було обережно знизитися на землю в каньйоні. А потім він подивився вгору. Дощ скінчився. Грозові хмари вже не здавалися такими страшними, але все ще гуркотіли й спалахували. Не було жодної запоруки, що духи остаточно пішли. Він гадки не мав, що сталося з тренером Хеджем. До того ж він залишив Лео там нагорі одного, ледве притомного.

— Ми повинні допомогти їм, — сказала Пайпер, ніби прочитавши його думки. — Ти можеш…

— Зараз дізнаємося.

Джейсон подумав «угору», і вони миттєво піднялися.

За інших обставин його здатність керувати вітром була б приголомшливою, але він був занадто збентежений. Тільки-но вони приземлилися на майданчик, одразу побігли до Лео.

Пайпер перевернула Лео, і він застогнав. Військова куртка промокла від дощу. Кучеряве волосся блищало золотом, через те що він валявся в пилу чудовиськ. Але принаймні він не був мертвим.

— Придуркуватий… потворний… козел, — пробурчав Лео.

— Куди він зник? — запитала Пайпер.

Лео тицьнув пальцем угору.

— Так і не спустився. Благаю, скажіть, що він насправді не врятував мені життя.

— Двічі, — відповів Джейсон.

Лео застогнав ще дужче.

— Що сталося? Грозовий тип, золотий меч… Я вдарився головою. У цьому річ, так? У мене галюцинації?

Джейсон забув про меч. Він підійшов до місця, де той лежав, і підняв його. Клинок був добре збалансованим. Він інтуїтивно підкинув меч у повітря. Той зробив півоберт, стиснувся в монету й приземлився на долоню.

— Ага, — сказав Лео, — точно галюцинації.

Пайпер здригнулась у мокрому одязі.

— Джейсоне, ті створіння…

— Вентуси, — сказав він. — Грозові духи.

— Добре. Ти поводився, ніби… ніби вже зустрічав їх. Хто ти?

Він похитав головою.

— Саме це я намагався вам сказати. Я не знаю.

Гроза стихла. Решта підлітків із «Школа дикунів» з жахом витріщалися крізь скляні двері. Охоронці намагалися відімкнути замок, але марно.

— Тренер Хедж сказав, що має захистити трьох людей, — пригадав Джейсон. — Гадаю, він мав на увазі нас.

— А ця штука, на яку перетворився Ділан… — Пайпер пересмикнуло. — Боже, я не можу повірити, що отаке до мене чіплялося. Він назвав, нас… як, напівбогами?

Лео розлігся на спині й витріщався на небо. Не здавалося, щоб йому кортіло підводитись.

— Не знаю щодо «напів», — сказав він. — Але я щось не занадто божественно почуваюся. А ви, народе, почуваєтеся божественно?

Пролунав звук, схожий на тріск сухого гілля, і тріщини в підлозі почали розширюватися.

— Нам слід забиратися звідси, — сказав Джейсон. — Мабуть, якщо ми…

— Гаразд, — перервав Лео. — Подивіться вгору і скажіть мені, чи то дійсно летючі коні.

Спочатку Джейсон подумав, що Лео вдарився головою занадто сильно. Але потім він побачив темну фігуру, що наближалася зі сходу, — занадто повільну для літака, занадто велику для птаха. Коли вона наблизилася, Джейсон побачив, що це пара крилатих тварин — сірих та четвероногих, точно коні, ось тільки в кожного був двадцятифутовий розмах крил. І вони тягли за собою яскраво розмальовану коробку з двома колесами — колісницю.

— Підмога, — здогадався Джейсон. — Хедж говорив, що за нами вирушив евакуаційний загін.

— Евакуаційний загін? — Лео насилу підвівся. — Звучить не дуже приємно.

— І куди вони нас евакуюватимуть? — запитала Пайпер.

Джейсон дивився, як колісниця приземлилася на протилежному кінці майданчика. Летючі коні поскладали крила й невпевненим галопом поскакали по склу, ніби відчували, що воно незабаром проломиться. Двоє підлітків стояли в колісниці: висока білява дівчина, може трохи старша за Джейсона, і здоровецький чувак з поголеною головою й обличчям, як груда цеглин. Обидва були в джинсах та помаранчевих футболках, зі щитами, перекинутими за спину. Дівчина зістрибнула з колісниці ще до того, як та встигла зупинитися. Вона дістала ніж і побігла назустріч Джейсону, тоді як здоровецький чувак залишився керувати колісницею.

— Де він? — випалила дівчина. її сірі очі були лютими й трошки лячними.

— Де хто? — у відповідь запитав Джейсон.

Вона нахмурилася, наче відповідь була неприйнятною, а потім обернулася до Лео з Пайпер.

— Що сталося з Глісоном? Де ваш захисник, Глі- сон Хедж?

Тренера звали Глісоном? Джейсон би розсміявся, коли б цей ранок не був таким химерним та моторошним. Ілісон Хедж — футбольний тренер, людина-козел, захисник напівбогів. Звісно. Чому б ні?

Лео прокашлявся.

— Його забрали якісь… вихрові штуки.

— Вентусі, — сказав Джейсон. — Грозові духи.

Білява дівчина здійняла брови.

— Ти маєш на увазі anemoi thuellai? Це грецький термін. Хто ти і що сталося?

Джейсон спробував пояснити все якомога краще, але йому було важко дивитися в ці напружені сірі очі. Десь на середині розповіді підійшов інший хлопець із колісниці. Він стояв і роздивлявся їх, склавши руки на грудях. На його біцепсі була витатуйована веселка, що здавалося трошки дивним.

Дівчина не виглядала задоволеною після того, як Джейсон закінчив свою розповідь.

— Ні, ні, ні! Вона сказала, що він буде тут! Вона сказала, що я знайду відповідь, коли дістануся сюди.

— Аннабет, — буркнув лисий хлопець. — Дивись-но!

Він указав на ноги Джейсона.

Джейсон не дуже цим переймався, але в нього досі не було лівого черевика, який відкинуло блискавкою. Його боса нога почувалася пречудово, але виглядала як зотліла головешка.

— Хлопець із одним черевиком, — сказав лисий чувак. — Він і є відповідь.

— Ні, Бутче, — наполягала дівчина. — Він не відповідь. Мене надурили.

Вона люто подивилася в небо, наче воно зробило щось погане.

— Чого ти хочеш від мене? — крикнула вона. — Що ти з ним зробила?

Майданчик затрясся, і коні схвильовано заіржали.

— Аннабет, — промовив лисий чувак Бутч, — нам час забиратися. Доставимо цих трьох у табір, а потім уже розберемося. Ті грозові духи можуть повернутися.

На мить дівчина закипіла від гніву.

Добре, — вона зміряла Джейсона обуреними очима. — Розберемося потім!

Відвернулася й покрокувала до колісниці.

Пайпер хитнула головою.

— Що з нею не так? Що відбувається?

— Дійсно, — погодився Лео.

— Ми повинні забрати вас звідси, — сказав Бутч. — Дорогою поясню.

— З нею я нікуди не збираюся їхати, — Джейсон указав на білявку. — Вона ніби вбити мене хоче.

Бутч завагався.

— Аннабет — непогана дівчина. Зроби їй поступку. У неї було видіння, згідно з яким вона мала знайти хлопця з одним черевиком. Це б розв’язало ЇЇ проблему.

— Яку проблему? — запитала Пайпер.

— Вона шукає одного з наших таборян, який зник три дні тому, — відповів Бутч. — Скаженіє від хвилювання. Сподівалася, що він буде тут.

— Хто? — запитав Джейсон.

— Її хлопець, — відповів Бутч. — Його звуть Персі Джексон.

ІІІ ПАЙПЕР

Після ранку з грозовими духами, козлолюдьми та летючими хлопцями Пайпер мала б збожеволіти. Натомість дівчина відчувала тільки жах.

«Починається, — подумала вона. — Точно як було вві сні».

Вона стала в задній частині колісниці разом із Лео та Джейсоном, тоді як лисий хлопець Бутч узяв віжки, а білява дівчина Аннабет налаштовувала бронзовий навігаційний прилад. Вони здійнялися над Великим каньйоном і попрямували на схід. Крижаний вітер пронизував куртку, позаду скупчувалося ще більше грозових хмар.

Колісниця перехитувалась і тряслась. Тут не було ані спинки, ані пасків безпеки, тож Пайпер стало цікаво, чи спіймає Джейсон її знову, якщо вона впаде. Це бентежило її найбільше — не те що Джейсон міг літати, а те що він тримав її в руках, але не знав, хто вона.

Дівчина цілий семестр запекло працювала над цими стосунками, намагаючись зробити так, щоб Джейсон помітив у ній щось більше, ніж просто подругу. Урешті-решт, вона змусила цього дурка її поцілувати. Останні кілька тижнів були найкращими в житті. А потім, три ночі тому, сон зруйнував усе — той жахливий голос, який розповів їй жахливі новини. Вона нікому про це не казала, навіть Джейсону.

Тепер у неї не було і його. Ніби хтось стер йому пам’ять, і Пайпер була змушена починати все спочатку. Їй хотілося закричати. Джейсон стояв просто перед нею — ці небесно-блакитні очі, коротке світле волосся, цей гарненький крихітний шрам на верхній губі. Його обличчя було добрим і лагідним, але завжди трохи сумним. І він просто витріщався на небокрай, зовсім її не помічаючи.

Тим часом Лео Всім набридав, як завжди.

— Оце так відпад! — він виплюнув із рота перо пегаса. — Куди летимо?

— До безпечного місця, — відповіла Аннабет. — Єдиного безпечного місця для таких дітей, як ми. До Табору напівкровок.

— Напівкровок? — підхопила Пайпер. Вона ненавиділа це слово. Її занадто багато разів називали напівкровкою — наполовину черокі, наполовину білошкіра, — і ніколи це не було компліментом. — Це що, якийсь дурнуватий жарт?

— Вона має на увазі, що ми напівбоги, — сказав Джейсон. — Наполовину боги, наполовину смертні.

Аннабет обернулася.

— Ти, здається, багато знаєш, Джейсоне! Але так, напівбоги. Моя мати — Афіна, богиня мудрості. Бутч — син Іриди, богині веселки.

Лео приснув.

— Твоя мама — богиня веселки?

— А тобі щось не подобається? — відповів Бутч.

— Ні, ні, — сказав Лео. — Веселки. Дуже мужньо.

— Бутч — наш кращий їздець, — сказала Аннабет. — Пегаси його обожнюють.

— Веселки, поні, — пробурмотів Лео.

— Я тебе зараз вижбурну з колісниці, — погрозив Бутч.

— Напівбоги, — сказала Пайпер. — Тобто ви вважаєте, що ви… тобто ми…

Спалахнула блискавка. Колісниця здригнулася, і Джей- сон закричав:

— Ліве колесо горить!

Пайпер зробила крок назад. І справді, колесо горіло, білі язики полум’я охопили бік колісниці.

Вітер заревів. Пайпер озирнулась і побачила, як у хмарах утворюються темні фігури — сила-силенна грозових духів неслася до колісниці. Тільки ці більше нагадували коней, ніж янголів.

Вона почала:

— Чому вони…

— Анемої можуть змінювати форму, — відповіла Аннабет. — Іноді люди, іноді коні, залежить від того, наскільки вони розлючені. Тримайтеся. Буде жорстко.

Бутч змахнув віжками. Пегаси ринулись уперед, обриси колісниці розмилися. Шлунок Пайпер ніби вивернуло навиворіт, а в очах потемніло. Коли все нормалізувалося, вони опинилися в зовсім іншому місці.

Ліворуч простягнувся холодний сірий океан. Праворуч розкинулись укриті снігом поля, дороги й ліси. Просто під ними була зелена долина, наче острів вічної весни, обрамлена засніженими пагорбами з трьох боків і океаном з півночі. Пайпер побачила скупчення будівель, схожих на грецькі храми, великий блакитний особняк, футбольні поля, озеро та скеледром, що, здавалося, горів. Але до того, як вона встигла зробити якісь висновки з побаченого, їхні колеса відвалилися й колісниця стрімко полетіла вниз.

Аннабет і Бутч намагалися зберегти контроль. Пегаси щосили старались утримати колісницю в правильному напрямку, але вони, здавалося, були виснаженими після ривку. До того ж тягнути колісницю та вагу п’ятьох пасажирів було дійсно понадміру.

— Озеро! — закричала Аннабет. — Цілься в озеро!

Пайпер пригадала дещо з розказів свого батька — щось стосовно того, що вдаритися об воду з висоти нічим не краще, аніж ударитися об цемент.

А потім — БА-БАХ!

Найбільше шокував холод. Під водою Пайпер була настільки спантеличена, що не могла зрозуміти, де поверхня. Вона встигла тільки подумати: «Що за дурний спосіб померти». І тоді серед зеленого мороку з’явилися обличчя — якісь дівчата з довгим чорним волоссям та осяйними жовтими очима. Вони посміхнулися до неї, схопили за плечі та потягли вгору.

Ледве живу Пайпер викинуло на берег. Поблизу, в озері, стояв Бутч і ножом знімав із пегасів пошкоджену збрую. На щастя, коні виглядали неушкодженими, але вони махали своїми крилами й розплескували всюди воду. Джейсон, Лео й Аннабет уже були на березі. Їх оточили діти, які роздавали їм бланки і про щось запитували. Хтось узяв Пайпер за руки й допоміг підвестися. Вочевидь, тут часто падали в озеро, тому що до Пайпер підбігла групка таборян з величезними бронзовими штуками, схожими на садові пилососи, і вистрілила в неї гарячим повітрям. Десь за дві секунди її одяг уже був сухим.

Навколо вешталося щонайменше двадцятеро таборян. Наймолодшому виповнилося близько дев’яти років, найстарший був студентського віку — вісімнадцять чи дев’ятнадцять. Усі носили помаранчеві футболки, як у Аннабет. Пайпер озирнулася на озеро й побачила у воді тих дивних дівчат, течія коливала їхнє волосся. Вони махнули на прощання і зникли в глибині. За мить із води вилетіла колісниця і з хрустом та плескотом приземлилася поряд.

— Аннабет! — крізь натовп продерся хлопець із луком і сагайдаком. — Я сказав, що ти можеш позичити колісницю, а не розтрощити!

— Вибач, Віллє, — Аннабет зітхнула. — Я її полагоджу, обіцяю.

Вілл похмуро подивився на свою розтрощену колісницю. А потім зміряв очима Пайпер, Лео і Джейсона.

— Це ті самі? Щось застарі, як на тринадцятилітніх. Чому вони ще не визнані?

— Визнані? — запитав Лео.

Перш ніж Аннабет устигла пояснити, Вілл запитав:

— Є якісь ознаки Персі?

— Ні, — відповіла Аннабет.

Таборяни забуркотіли. Пайпер гадки не мала, хто такий цей Персі, але його зникнення здавалося мало велике значення.

Якась дівчина висунулася вперед — висока азіатка з темним завитим волоссям, безліччю коштовних прикрас і бездоганним макіяжем. Якимсь чином їй удалося зробити так, що джинси й помаранчева футболка на ній виглядали гламурно. Вона зиркнула на Лео, зупинилася очима на Джейсоні, наче він заслуговував її уваги, а потім глянула на Пайпер і скривила губи, ніби та була буріто тижневої свіжості, яке щойно дістали зі смітника. Пайпер був знайомий такий тип дівчат. Їй доводилося мати справу з купою таких дівчиськ у «Школі дикунів». Та й узагалі, у кожному іншому дурнуватому місці, куди відправляв її батько. Пайпер одразу зрозуміла, що вони будуть ворогами.

— Ну що ж, — промовила дівчина, — сподіваюся, вони того варті.

Лео пирхнув.

— Отакої! Вельми дякую! Ми тобі що, нові хатні тваринки?

— Серйозно, — сказав Джейсон. — Як щодо декількох запитань, перш ніж ви почнете нас оцінювати: на кшталт що це за місце, чому ми тут, наскільки довго ми маємо тут залишатися?

Пайпер мала такі самі запитання, але її охопила тривога. «Вони того варті…» Якби вони знали про її сон. Вони навіть не уявляють…

— Джейсоне, — сказала Аннабет, — ми відповімо на твої запитання, обіцяю. І Дрю, — вона зиркнула на гламурну дівчину, — усі напівбоги варті того, щоб їх рятувати. Але, визнаю, ця подорож не виправдала моїх сподівань.

— Агов, — випалила Пайпер, — ми не просили нас сюди привозити!

Дрю зневажливо чмихнула.

— І ти тут нікому не здалася, солоденька. Твоє волосся завжди нагадує дохлого борсука?

Пайпер поспішила вперед, ладна дати їй стусана, але втрутилась Аннабет:

— Годі, Пайпер!

Пайпер послухалася. Вона ані трохи не боялася Дрю, але Аннабет не здавалася тією, кого б вона хотіла мати за ворога.

— Ми повинні дбати про те, щоб новоприбулі почувалися як удома, — промовила Аннабет, кинувши ще один несхвальний погляд на Дрю. — Ми призначимо кожному з них путівника і влаштуємо екскурсію табором. Увечері біля вогнища, сподіваюся, вони будуть визнані.

— Хтось мені скаже, що означає «визнані»? — запитала Пайпер.

Раптом пролунало спільне охання. Таборяни відступили назад.

Спочатку Пайпер подумала, що зробила щось не те. Але потім збагнула, що їхні обличчя вкрило якимось дивним червоним світлом, наче хтось запалив смолоскип позаду неї. Вона обернулась, і їй перехопило подих.

Над головою Лео палало голографічне зображення — вогняний молот.

— Це, — сказала Аннабет, — визнання.

— Що я зробив? — Лео позадкував до озера. Потім він поглянув угору і скрикнув: — Моє волосся горить?

Він пригнувся, але символ, підстрибуючи й хитаючись, прямував за ним — виглядало це так, ніби Лео намагався написати щось полум’ям над своєю головою.

— З цього добра не буде, — пробурчав Бутч. — Прокляття…

— Бутч, стули пельку, — сказала Аннабет. — Лео, тебе щойно визнав…

— Бог, — перервав Джейсон. — Це символ Вулкана, чи не так?

Усі очі втупилися в нього.

— Джейсоне, звідки ти це знаєш? — вимовила Аннабет.

— Я не впевнений.

— Вулкан? — обурився Лео. — Мені навіть «Стар трек»[6] не подобається. Про що ви говорите?

— Вулкан — римське ім’я Гефеста, — промовила Аннабет, — бога ковалів та вогню.

Вогняний молот згаснув, але Лео й надалі лупцював повітря, наче боявся, що символ його переслідує.

— Бог чого? Хто?

Аннабет повернулася до хлопця з луком.

— Віллє, не міг би ти взяти Лео та влаштувати йому екскурсію? Познайом його із сусідами з Дев’ятого Будиночка.

— Добре, Аннабет!

— Що за Дев’ятий Будиночок? — запитав Лео. — І я не з Вулкана!

— Ходімо, пане Споку, я вам усе поясню, — Вілл поклав руку Лео на плечі й повів його до будиночків.

Аннабет знову поглянула на Джейсона. Зазвичай Пайпер не подобалося, коли інші дівчата цікавилися її хлопцем, але Аннабет начебто не цікавила його привабливість. Вона розглядала його так, наче він був заплутаним кресленням. Урешті вона промовила:

— Простягни руку!

Пайпер подивилася на те, що роздивлялась Аннабет, і не повірила своїм очам.

Джейсон зняв куртку після занурення в озеро, залишивши руки відкритими, — на внутрішній стороні правого передпліччя він мав татуювання. Як вона могла не помітити його раніше? Вона дивилася на руки свого хлопця безліч разів.

Татуювання не могло з’явитися щойно, до того ж воно було темним і чітким — не помітити таке неможливо. Це була дюжина прямих ліній, схожа на штрих-код, над якими нависав орел з літерами SPQR.

— Ніколи не бачила таких символів, — промовила Аннабет. — Звідки вони в тебе?

Джейсон похитав головою.

— Я вже дуже втомився це повторювати, але я не знаю.

Інші таборяни посунулися наперед, намагаючись глянути на татуювання Джейсона. Символи, здавалося, дуже їх переймали — не менш ніж оголошення війни.

— Вони наче випалені на твоїй шкірі, — зауважила Аннабет.

— Так і є, — відповів Джейсон. А потім він затремтів, ніби в нього заболіла голова. — Тобто… я так уважаю. Я не пам’ятаю.

Ніхто не промовив жодного слова. Було зрозуміло, що таборяни бачать у Аннабет головну. Вони чекали на її вирок.

— Йому потрібно йти просто до Хірона, — вирішила Аннабет. — Дрю, не могла б ти…

— Залюбки, — Дрю обвила руку Джейсона. — Сюди, солоденький! Я познайомлю тебе з директором. Він… цікавий чолов’яга.

Вона чванливо поглянула на Пайпер і повела Джейсона до великого синього будинку на пагорбі.

Натовп почав розходитись. Залишилися тільки Аннабет і Пайпер.

— Хто такий Хірон? — запитала Пайпер. — Джейсон у якійсь біді?

Аннабет завагалася.

— Чудове запитання, Пайпер! Ходімо, я влаштую тобі екскурсію. Нам час поговорити.

IV ПАЙПЕР

Пайпер швидко зрозуміла, що серцем Аннабет була не на екскурсії.

Вона розповідала про різні приголомшливі речі, що пропонував табір: магічну стрільбу з лука, їзду на пегасах, лавову стіну, битви з чудовиськами. Однак сама вона не виявляла жодного захоплення, наче її розум був деінде. Вона вказала на відкритий обідній павільйон з видом на протоку Лонг-Айленд (саме так, Лонг-Айленд, що в Нью-Йорку; настільки велику відстань вони подолали на колісниці). Аннабет пояснила, що Табір напівкровок здебільшого був літнім табором, хоч деякі- діти жили тут протягом усього року, а зараз вони прийняли так багато таборян, що тепер тут завжди людно, навіть узимку.

«Цікаво, хто керує табором?» — подумала Пайпер. І звідки вони знають, що Пайпер та її друзям тут місце? Чи доведеться їй жити тут постійно? І чи виявиться вона в чомусь вправною? Чи обов’язково битися з чудовиськами?

Безліч запитань поставало у дівчини, але, врахувавши настрій Аннабет, вона вирішила мовчати.

Коли дівчата піднялися на один із пагорбів, що оточували табір, Пайпер побачила дивовижний краєвид на долину: величезні масиви лісів, що простягнулися на північний захід, казкове узбережжя, струмочок, озеро, пишні зелені луки. Тут відкривалася повна панорама будиночків таборян — чудернацький набір споруд, виставлених грецькою літерою омега — Ω. Виток будиночків обрамляв ігровий майданчик і крилами розходився в обидва боки. Загалом Пайпер нарахувала двадцять будиночків. Один сяяв золотом, другий — сріблом. У третього була трава на даху. Ще один був яскраво-червоним, з окопами й колючим дротом навколо. Один з будиночків був чорним, із палаючими зеленим вогнем смолоскипами на вході.

Поміж засніжених пагорбів і лук усе це здавалося окремим, іншим світом.

— Долина прихована, від смертних очей, — сказала Аннабет. — Також, як ти могла помітити, ми керуємо погодою. Кожний будиночок представляє якогось грецького бога і є житлом для його дітей.

Вона подивилася на Пайпер, наче намагалася оцінити, як та сприймає новини.

— Кажеш, моя мама богиня?

Аннабет кивнула.

— Ти сприймаєш це напрочуд спокійно.

Пайпер не могла відповісти їй чому. Їй було важко визнати, що так просто пояснювалися ті дивні почуття, що виникали в неї протягом стількох років; сварки з батьком через те, що в домі не було жодної маминої світлини і що він ніколи не міг точно розповісти, як і чому мама їх залишила. Але найбільше її бентежив той сон, що попередив її про ці події. «Незабаром вони тебе знайдуть, напівбогине, — гуркотів голос у ньому. — Коли вони це зроблять, виконуй наші вказівки. Слухайся — і, можливо, твій батько не помре».

Пайпер знервовано перевела подих.

— Мабуть, у це трохи легше повірити після такого ранку. Отже, хто моя мама?

— Незабаром дізнаємося, — відповіла Аннабет. — Тобі скільки… п’ятнадцять? Боги начебто мають визнавати своїх дітей у тринадцять. Такою була угода.

— Угода?

— Вони дали обіцянку минулого літа… ну, довго розповідати… але вони пообіцяли більше не нехтувати своїми дітьми-напівбогами, визнавати їх до того, як їм виповниться тринадцять. Іноді це потребує трохи більше часу, але ти бачила, як швидко визнали Лео, щойно він сюди потрапив. Тобі не доведеться довго чекати. Можу заприсягтися, увечері біля вогнища нам подадуть знак.

Цікаво, чи в неї теж з’явиться над головою палаючий молот, чи, з її везінням, щось навіть більш дурнувате. Палаючий вомбат[7], наприклад. Хто б не був її матір’ю, Пайпер не сумнівалася, що та з гордістю визнає доньку-клептоманку з купою проблем.

— Чому в тринадцять?

— Чим старше стаєш, — сказала Аннабет, — тим частіше чудовиська тебе помічають і намагаються вбити. Тому ми відправляємо захисників у школи, щоб вони шукали вас і доставляли в табір, перш ніж стане запізно.

— Як тренер Хедж?

Аннабет кивнула.

— Він… він був сатиром — наполовину людиною, наполовину козлом. Сатири працюють на табір: знаходять напівбогів, захищають їх і приводять сюди, коли настає час.

Пайпер було зовсім не важко повірити в те, що тренер Хедж був наполовину козлом. Вона бачила, як цей чолов’яга їсть. Тренер їй ніколи сильно не подобався, але вона й уявити не могла, що він пожертвує своїм життям заради них.

— Що з ним сталося? — запитала вона. — Коли ми піднялися в небо, він… він загинув?

— Важко сказати, — на обличчі Аннабет проступив вираз болю. — З грозовими духами… важко битися. Навіть наша краща зброя, Небесна бронза, проходить крізь них без ушкоджень, хіба що нападеш зненацька.

— Меч Джейсона перетворив їх на пил, — пригадала Пайпер.

— Тоді йому пощастило. Якщо гарненько дати чудовиську копняка, то можна перетворити його на пил, відправити назад до Тартару.

— До Тартару?

— Величезна прірва у Підземному царстві, звідки приходять найжахливіші чудовиська. Щось на кшталт безодні зла. Хай там як, після перетворення на пил минають місяці, навіть роки, перш ніж вони зможуть відродитися. Але оскільки той грозовий дух, Ділан, утік… хоча я не знаю, навіщо йому залишати Хеджа живим. Усе ж таки Хедж був захисником. Він розумів, на що йде. У сатирів немає смертної душі. Він відродиться деревом, чи квіткою, чи ще чимось подібним.

Пайпер уявила тренера Хеджа кущиком дуже розлючених фіалок. Від цієї думки вона почувалася ще гірше.

Дівчина втупилася поглядом на будиночки внизу, її охопили жахливі думки. Хедж загинув заради того, щоб вона безпечно потрапила сюди. Десь там, унизу, будиночок її мами, а це означає, що вона має братів і сестер, яких мусить зрадити. «Роби, як ми скажемо, — сказав голос. — Або наслідки будуть болісними». Вона сховала руки під пахвами, намагаючись зупинити їх тремтіння.

— Усе буде добре, — пообіцяла Аннабет. — У цьому місці в тебе є друзі. Усі ми пройшли через багато дивних речей. Ми розуміємо, як тобі зараз.

«Сумніваюся», — подумала Пайпер.

— За останні п’ять років мене виганяли з п’ятьох різних шкіл, — промовила вона. — Мій батько вже не знає, куди мене віддати на навчання.

— Тільки з п’ятьох? — не здавалось, що Аннабет глузує. — Пайпер, усіх нас уважали непоправними бешкетниками. Я втекла з дому, коли мені виповнилося сім.

— Серйозно?

— О, так. У більшості з нас діагностували синдром порушення уваги або дислексію, або і те, і те…

— У Лео цей синдром, — пригадала Пайпер.

— Так. Це тому, що ми пристосовані до битви. Невгамовні, імпульсивні — ми погано ладнаємо з нормальними дітьми. Чула б ти, скільки неприємностей було від Персі… — Її обличчя спохмурніло. — У всякому разі, напівбоги мають погану славу. Ось, що ти накоїла?

Зазвичай, коли хтось про таке запитував, Пайпер починала бійку, чи змінювала тему, чи робила щось несподіване. Але незрозуміло чому вийшло так, що вона розповіла правду.

— Я цуплю речі, — промовила вона. — Ну, не зовсім цуплю…

— У тебе незаможна родина?

Пайпер гірко розсміялася.

— І не близько. Я робила це… не знаю чому. Заради уваги, можливо. У мого батька ніколи немає часу на мене, якщо тільки я не втрапляю в неприємності.

Аннабет кивнула.

— Добре тебе розумію. Але ти сказала, що не зовсім цупила? Що ти маєш на увазі?

— Ну… ніхто мені ніколи не вірить. Поліція, учителі… навіть люди, у яких я брала ті речі, — вони були настільки розгублені, що заперечували те, що сталося. Але правда в тому, що я нічого не краду. Я просто прошу. І мені дають. Навіть «БМВ» з відкидним верхом. Я просто попросила. І продавець сказав: «Авжеж. Забирай». Мабуть, пізніше він збагнув, що накоїв. І тоді за мною прийшла поліція.

Пайпер чекала. Вона звикла до того, що люди називають її брехункою. Але коли вона здійняла очі, Аннабет просто кивнула.

— Цікаво. Якщо б твій батько був богом, я би припустила, що ти дитина Гермеса, заступника крадіїв. Він може бути досить переконливим. Але твій батько — смертний…

— Вельми, — погодилася Пайпер.

Аннабет похитала головою, вочевидь, заінтригована.

— Тоді я не знаю. Якщо пощастить, твоя мама визнає тебе ввечері.

Пайпер ледь не сподівалася, щоб цього не сталося. Якщо її мати богиня, чи не може вона знати про сон? І про те, що її доньці наказали робити? Цікаво, чи олімпійські боги колись били блискавкою своїх дітей або кидали до Підземного царства за те, що ті були лихими?

Аннабет розглядала її. Пайпер вирішила, що відтепер буде більш обережною з тим, про що розповідає. Аннабет, безумовно, була кмітливою. Якщо хтось і зможе дізнатися про секрет Пайпер…

— Гаразд, — урешті промовила Аннабет. — Мені ще дещо потрібно перевірити.

Вони ще трохи пройшли вгору, перш ніж дісталися печери біля верхівки пагорба. Під ногами були розкидані кістки та старі мечі. Обабіч входу, який прикривала оксамитова завіса з вишитими зміями, палали смолоскипи. Усе це нагадувало декорації до якоїсь дивакуватої лялькової вистави.

— Що там усередині? — запитала Пайпер.

Аннабет устромила голову всередину, зітхнула й опустила завісу.

— Зараз нічого. Тут мешкає моя подруга. Я чекаю на неї декілька днів, але поки що марно.

— Твоя подруга мешкає в печері?

Аннабет мляво посміхнулася.

— Узагалі-то її родина мешкає в розкішній квартирі у Квінзі[8], а сама вона відвідує закриту елітну школу для дівчат у Коннектикуті. Але так, коли вона тут, у таборі, то мешкає в печері. Вона наш оракул — віщує нам про майбутнє. Я сподівалася, що вона зможе мені допомогти…

— …відшукати Персі, — вгадала Пайпер.

Сили враз залишили Аннабет, ніби вона занадто довго тримала всі емоції в собі. Вона присіла на камінь, її обличчя охопив такий біль, що Пайпер відчула себе катом.

Вона напружилася, щоб відвести погляд. Її очі перенеслися на верхівку пагорба, де самотньо здіймалася над небокраєм сосна. Щось блищало на нижній гілці — якийсь ворсистий золотистий килимок для ванної.

Ні… не килимок для ванної. Це було Руно.

«Гаразд, — подумала Пайпер. — Грецький табір. У них є копія Золотого Руна».

А потім вона поглянула на підніжжя дерева. Спочатку їй здалося, що це купа величезних бузкових канатів. Але канати мали луски, як у плазунів, лапи з пазурами і змієподібні голови з жовтими очима та димучими ніздрями.

— Це… дракон, — пробурмотіла вона. — Це що, те саме Золоте Руно?

Аннабет кивнула, але було зрозуміло, що вона майже не слухає. Її плечі поникли. Вона протерла очі й важко зітхнула.

— Перепрошую. Трохи стомилась.

— Ти ледве тримаєшся на ногах, — сказала Пайпер. — Скільки часу ти вже шукаєш свого хлопця?

— Три дні, шість годин і приблизно дванадцять хвилин.

— І ти гадки не маєш, що з ним сталося?

Аннабет сумно хитнула головою.

— Ми були такі схвильовані тим, що в нас обох завчасно почалися зимові канікули. Зустрілися в таборі у вівторок і вважали, що проведемо три тижні разом. Було б так чудово. А потім після вогнища він… він поцілував мене на ніч, пішов до свого будиночка, а вранці… зник. Ми обшукали весь табір. Телефонували до його мами. Спробували знайти його всіма способами, що тільки знали. Усе марно. Він просто розчинився в повітрі.

«Три дні тому», — подумала Пайпер. Тієї ж ночі в неї був той сон.

— Скільки часу ви разом?

— З серпня, — відповіла Аннабет. — Вісімнадцятого серпня.

— Майже в той самий час я зустріла Джейсона, — сказала Пайпер. — Але ми разом лише декілька тижнів.

Аннабет поморщилася.

— Пайпер… стосовно цього. Мабуть, тобі треба сісти.

Пайпер знала, про що почує. Усередині неї зростала тривога, ніби вода заповнювала легені.

— Слухай, я знаю, що Джейсон думав… він думав, що бозна-звідки з’явився в нашій школі сьогодні. Але це неправда. Я знаю його чотири місяці.

— Пайпер, — сумно промовила Аннабет, — це Туман.

— Туман… що?

— Це така собі завіса, що відокремлює світ смертних від чарівного світу. Розум смертних нездатний збагнути такі дивовижні речі, як боги та чудовиська, тому Туман змінює дійсність. Він змушує смертних дивитися на речі таким чином, щоб вони могли їх зрозуміти. Наприклад, їхні очі можуть зовсім не помітити цієї долини або побачити дракона й вирішити, що це купа канатів.

Пайпер глитнула.

— Ні. Ти сама сказала, що я не звичайна смертна. Я напівбогиня.

— Навіть напівбоги можуть потрапити під його дію. Я бачила таке багато разів. Чудовиська проникають у такі місця, як школи, удаючи із себе людей, і всі вважають, що знають їх. Упевнені, що ті завжди були поряд. Туман може змінювати пам’ять, навіть створювати спогади про те, чого ніколи не було…

— Але Джейсон — не чудовисько! — наполягла Пайпер. — Він людина, чи напівбог, чи як ви його там називаєте. Мої спогади не фальшиві. Вони такі справжні. Спогади про те, як ми підпалили штани тренера Хеджа. Спогади про те, як ми з Джейсоном дивилися на метеоритний дощ на даху гуртожитку, і я врешті змусила цього дурка поцілувати мене…

І от вона вже плутано розповідала Аннабет про весь семестр у «Школі дикунів». Джейсон сподобався їй з першого тижня. Він був таким милим з нею і таким терплячим, що навіть мирився з гіперактивним Лео та його придуркуватими жартами. Він прийняв її такою, якою вона є, і не засуджував її за безглузді вчинки. Вони провели багато годин, розмовляючи, дивлячись на зірки, і врешті-решт тримаючись за руки. Усе це не могло бути фальшивим.

Аннабет стиснула губи.

— Пайпер, твої спогади значно виразніші, ніж у багатьох. Я визнаю це і не знаю, чому це так. Але якщо ти так добре його знаєш…

— Знаю!

— Тоді звідки він?

Пайпер ніби вдарили поміж очей.

— Він мав мені сказати, але…

— Ти помічала його татуювання до сьогодні? Він колись розповідав тобі про своїх батьків, друзів, попередню школу?

— Я… я не знаю, але…

— Пайпер, яке в нього прізвище?

У голові була порожнеча. Вона не знала прізвища Джейсона. Як це можливо?

Вона почала плакати. Почуваючись повною дурепою, вона сіла на камінь поруч із Аннабет. Це було занадто. Невже все добре, що було в її дурнуватому, жалюгідному житті, мають забрати?

«Так, — відповів їй сон. — Так, якщо не зробиш те, що ми скажемо».

— Агов, — промовила Аннабет. — Усе владнається. Джейсон тепер тут. Хтозна? Можливо, у вас щось вийде по-справжньому.

«Навряд, — подумала Пайпер. — Навряд, якщо сон не бреше». Але сказати цього вона не могла.

Вона витерла сльозу зі щоки.

— Ти витягла мене сюди, щоб ніхто не побачив, як я реву, еге ж?

Аннабет знизала плечима.

— Подумала, тобі буде важко. Я розумію, як це — втратити хлопця.

— Але я все одно не можу повірити… Я знаю, що між нами щось було. А зараз воно просто зникло. Він навіть не впізнає мене. Якщо він справді з’явився тільки сьогодні, то навіщо? Як він туди потрапив? Чому він нічого не пам’ятає?

— Чудові запитання, — сказала Аннабет. — Сподіваюся, Хірон дасть цьому раду. Але поки що нам потрібно вас оселити. Готова спускатися назад?

Пайпер подивилася на шалений вінегрет з будиночків у долині. Її нова домівка. Родина, яка, можливо, буде її розуміти. Але незабаром і вони стануть черговою купкою людей, яку вона розчарує. Чергове місце, з якого її викинуть. «Ти зрадиш їх для нас, — попередив її голос. — Або втратиш усе».

Вона не має вибору.

— Так, — збрехала вона. — Я готова.

На ігровому майданчику купка таборян грала в баскетбол. Вони були неймовірними гравцями. Жоден кидок не минав кошика. Триочкові залітали один за одним.

— Будиночок Аполлона, — пояснила Аннабет. — Купка хвальків з метальною зброєю — стрілами, баскетбольними м’ячами.

Вони пройшли повз центральне вогнище, біля якого двоє хлопців рубалися на мечах.

— Справжні мечі? — помітила Пайпер. — Хіба це не небезпечно?

— Ну, начебто в цьому й сенс, — відповіла Аннабет. — Ой, перепрошую. Поганий жарт. Он там мій будиночок № 6, — вона хитнула головою вбік сірої будівлі з різьбою у вигляді сови на дверях. Крізь відчинені двері Пайпер побачила книжкові полиці, стенди зі зброєю й одну з тих комп’ютерних дошок, що іноді бувають у шкільних кімнатах. Дві дівчини малювали мапу, яка нагадувала бойовий план.

— До речі, стосовно мечей, — сказала Аннабет, — ходімо сюди.

Вона повела Пайпер за будиночок до великого металевого сараю, що виглядав так, ніби був призначений для зберігання садового приладдя. Аннабет відкрила його ключем, але всередині було не садове приладдя, хіба що хтось захоче піти війною проти помідорів. Сарай був заповнений усіма можливими видами зброї: мечі, списи й навіть палиці, як у тренера Хеджа.

— Кожному напівбогу потрібна зброя, — сказала Аннабет. — У Гефеста роблять найкращу, але в нас теж непоганий вибір. У будиночку Афіни стратегія понад усе — ми обираємо відповідну зброю для відповідної людини. Так, погляньмо…

Пайпер не була зараз налаштована обирати смертоносні речі, але вона розуміла, що Аннабет намагається зробити для неї щось приємне.

Аннабет вручила їй величезний меч, який Пайпер ледве могла підняти.

— Ні, — промовили вони одночасно.

Аннабет порпалася трохи далі в сараї і принесла щось інше.

— Дробовик? — запитала Пайпер.

— «Моссберг 500». — Аннабет перевірила затвор, наче робила це щодня перед сном. — Не хвилюйся. Він не може зашкодити людині. Модифікований так, щоб стріляти тільки Небесною бронзою, він убиває тільки чудовиськ.

— Ем, не думаю, що таке на мій смак, — сказала Пайпер.

— М-м-м, дійсно, — погодилася Аннабет. — Занадто показний.

Вона поклала дробовик назад і почала водити пальцем уздовж стійки з арбалетами, коли дещо в кутку сараю впало Пайпер в очі.

— Що це там? — запитала вона. — Ніж?

Аннабет викопала ніж і здмухнула пил із піхов. Здавалось, що ця річ століттями не бачила денного світла.

— Не знаю, Пайпер, — невпевнено сказала Аннабет. — Гадаю, що тобі не потрібен такий. Мечі зазвичай кращі.

— Ти користуєшся ножем. — Пайпер показала на піхви, закріплені на поясі Аннабет.

— Так, але… — Аннабет потиснула плечима. — Ну що ж, подивись, якщо хочеш.

Чохол був з потертої чорної шкіри, скріпленої бронзою. Нічого пафосного, нічого показного. Гладенька дерев’яна ручка чудово сиділа в долоні. Коли Пайпер вийняла ніж із піхов, то побачила трикутний клинок завдовжки вісімнадцять дюймів[9] — бронза блищала так, немов була вчора відполірована. Лезо було вбивчо гострим. Власне віддзеркалення в клинку застало Пайпер зненацька. Вона виглядала старшою, більш серйозною, не такою наляканою, як почувалася.

— Він тобі пасує, — погодилась Аннабет. — Цей тип ножів називають «паразоніум». Здебільшого парадна зброя, яку носили високопоставлені офіцери грецької армії. Такий ніж означав, що ти могутня й заможна людина, але і в бою він міг легко тебе захистити.

— Мені подобається, — сказала Пайпер. — Чому ти вважала, що він не підійде?

Аннабет зітхнула.

— Цей ніж багато що пережив. Більшість людей не наважилася би його взяти. Його перша володарка… ну, її доля не дуже щасливо склалася. Її звали Єленою.

Пайпер не одразу зрозуміла.

— Стривай, ти маєш на увазі Єлену? Єлену Троянську?

Аннабет кивнула.

Раптом Пайпер подумала, що непогано було б тримати цей кинджал хірургічними рукавичками.

— І він лежить у вашому сараї?

— Ми оточені речами з Давньої Греції, — відповіла Аннабет. — Це не музей. Така зброя… нею мають користуватися. Ми напівбоги, і такий у нас спадок. Це був весільний подарунок Менелая, першого чоловіка Єлени. Вона назвала кинджал Катоптрісом.

— Що це означає?

— Скло, що бачить. Дзеркало. Вочевидь, тому, що тільки так Єлена його й використовувала. Не впевнена, що він колись був у бою.

Пайпер знову подивилась на клинок. Якусь мить на неї витріщалося власне віддзеркалення, але потім зображення змінилося. Вона побачила полум’я й потворне обличчя, наче висічене з каменю. Почула той самий сміх, що й уві сні. Її батько в ланцюгах, прикутий до стовпа перед ревучим вогнищем.

Вона впустила ніж.

— Пайпер?

Аннабет крикнула до хлопців із будиночка Аполлона, які були на майданчику:

— Агов! Тут потрібна медична допомога!

— Не треба, я… я в нормі, — вимовила Пайпер.

— Точно?

— Так. Я просто…

Вона мусить опанувати себе. Тремтячими пальцями Пайпер підняла кинджал.

— Я просто стомилася. Стільки всього сталося сьогодні. Але… ніж я хочу залишити, якщо можна.

Аннабет завагалась. А потім відмахнулася від хлопців із будиночка Аполлона.

— Гаразд, якщо ти впевнена. Ти серйозно зблідла щойно. Я подумала, може, у тебе напад чи щось таке.

— Усе добре, — запевнила її Пайпер, хоча серце досі стукотіло. — У таборі є… телефон? Я можу зателефонувати батькові?

Сірі очі Аннабет бентежили не менше, ніж клинок кинджала. Вона, здавалось, аналізує мільйон варіантів, намагаючись прочитати думки Пайпер.

— Нам заборонено використовувати телефони, — сказала вона. — Більшість напівбогів, використовуючи мобільний телефон… Ну, це все одно що надіслати сигнал чудовиськам, повідомити, де знаходишся. Але… у мене є.

Вона дістала телефон з кишені.

— Начебто проти правил, але якщо це залишиться нашою таємницею…

Пайпер удячно взяла телефон, намагаючись утримати руки від тремтіння. Вона відійшла від Аннабет і відвернулася.

Дівчина зателефонувала на приватну лінію батька, хоч і знала, що на неї чекає. Голосова пошта. Вона намагалась уже протягом трьох днів — з того самого часу, як побачила сон. У «Школі дикунів» дозволяли скористатися телефоном тільки раз на день, і вона телефонувала щовечора, та все марно.

Неохоче вона набрала інший номер. Особиста помічниця батька відповіла миттєво:

— Офіс пана МакЛіна.

— Джейн, — процідила Пайпер крізь зуби. — Де мій батько?

Якусь мить Джейн мовчала. Вочевидь, міркувала, чи зможе здихатися від Пайпер, кинувши слухавку.

— Пайпер, я гадала, тобі заборонено телефонувати зі школи.

— Може, я не в школі, — відповіла Пайпер. — Може, я втекла, щоб жити серед лісових створінь.

— М-м-м, — Джейн не здавалася стурбованою. — Гаразд, я скажу йому, що ти телефонувала.

— Де він?

— Відійшов.

— Ти не знаєш, чи не так? — Пайпер знизила голос, сподіваючись, що Аннабет надто чемна, щоб підслуховувати. — Коли ти збираєшся телефонувати до поліції, Джейн? Він міг утрапити в халепу.

— Пайпер, ми не робитимемо з цього медійний цирк. Я впевнена, що з ним усе гаразд. Час від часу він зникає. Але завжди повертається.

— Тож це правда. Ти гадки не маєш…

— Мені час іти, Пайпер, — одрізала Джейн. — Щасти в школі.

Дзвінок обірвався. Пайпер лайнулася. Вона повернулася до Аннабет і віддала їй телефон.

— Марно? — запитала Аннабет.

Пайпер не відповіла. Вона не була впевнена, що не почне плакати знову.

Аннабет поглянула на екран телефона й завагалася.

— Твоє прізвище МакЛін? Вибач, мене це не стосується. Але здається дуже знайомим.

— Поширене прізвище.

— Так, мабуть. Чим займається твій батько?

— Мистецтвом, — мимоволі відповіла Пайпер. — Мистецтвом черокі.

Її стандартна відповідь. Не брехня, просто не цілковита правда. Більшість людей, почувши це, уважають, що її батько продає індіанські сувеніри в придорожній крамниці в резервації. Фігурки Сидячого Бика[10], намиста з мушель, зошити з Великим Вождем[11] — щось на кшталт цього.

— Зрозуміло, — Аннабет не здавалась переконаною, але сховала телефон. — Ти добре почуваєшся? Підемо далі?

Пайпер прив’язала свій новий кинджал до пояса й пообіцяла собі, що, коли залишиться на самоті, з’ясує, як він працює.

— Звісно, — відповіла вона. — Я хочу побачити все.

Усі будиночки були крутими, але жоден з них не вразив Пайпер, як цей. Палаючих символів (вомбатів чи інших) над головою не з’явилося.

Будиночок був цілковито сріблястим і світився, як місячне сяйво.

— Артеміда? — припустила Пайпер.

— Ти розумієшся на грецькій міфології, — сказала Аннабет.

— Дещо прочитала, коли батько працював над проектом минулого року.

— Гадала, він займається мистецтвом черокі.

Пайпер прикусила язика.

— Ну, так. Але… розумієш, іншими речами він теж займається.

Пайпер вирішила, що проговорилася: МакЛін, грецька міфологія… На щастя, Аннабет начебто не помітила зв’язку.

— Так, про що це ми, — продовжила Аннабет. — Артеміда — богиня місяця й мисливства. Але таборян тут немає. Артеміда була вічною дівою, тож вона не має дітей.

— Овва, — така новина дещо ошелешила Пайпер. їй завжди подобалися історії про Артеміду, і вона гадала, що та стала б чудовою мамою.

— Ну, є мисливиці Артеміди, — виправила себе Аннабет. — Іноді вони нас відвідують. Вони їй не діти, а служниці — така собі ватага безсмертних дівчат-підлітків, які разом подорожують, полюють на чудовиськ і таке інше.

Пайпер пожвавішала:

— Начебто круто. Вони стають безсмертними?

— Якщо не загинуть у бою чи не порушать клятву. Я згадувала, що вони мусять заректися зустрічатися з хлопцями? Жодних стосунків. Назавжди. На вічність.

— О! — сказала Пайпер. — Тоді не зважай.

Аннабет розсміялася. На мить вона здалася майже щасливою, і, Пайпер подумала, що за кращих обставин вони могли б чудово проводити час, як подруги.

«Забудь про це, — нагадала вона собі. — Жодних друзів у тебе тут не буде. Варто їм лише дізнатися…»

Дівчата пройшли до наступного будиночка, № 10, що виглядав наче будиночок Барбі: мережані фіранки, рожеві двері та горщики з гвоздиками на підвіконнях. Коли вони опинилися біля входу, Пайпер ледве не знудило від запаху парфумів.

— Матінко моя рідна! Сюди що, приходять вмирати супермоделі?

Аннабет розсміялася.

— Будиночок Афродіти. Богині кохання. Дрю тут староста.

— Не дивно, — буркнула Пайпер.

— Не всі вони погані, — сказала Аннабет. — Попередня староста була чудовою.

— Що з нею сталося?

Обличчя Аннабет спохмурніло.

— Нам потрібно йти далі.

Вони оглянули решту будиночків, і Пайпер почувалася ще більш пригніченою. Може, вона була дочкою Деметри, богині родючості? Але ж вона вбивала кожну рослину, до якої торкалася. Афіна була крутою. А ще Геката, богиня чаклунства. Але все це не мало значення. Навіть тут, де всі мали знайти загубленого батька або матір, вона була впевнена, що залишиться небажаною дитиною. Вона не мала надії на вогнище ввечері.

— Ми почали з дванадцятьох олімпійських богів, — пояснювала Аннабет, — боги-чоловіки ліворуч, боги-жінки праворуч. А минулого року ми додали цілу купу нових будиночків для решти богів, які не мали тронів на Олімпі: Гекати, Аїда, Іриди…

— А що це за два великих будиночки в кінці? — запитала Пайпер.

Аннабет насупила брови.

— Зевс та Гера. Цар і цариця богів.

Пайпер попрямувала туди, і Аннабет рушила за нею, хоч і не дуже охоче. Будиночок Зевса здався Пайпер схожим на банк. Він був збудованим з білого мармуру, з великими колонами попереду й відполірованими бронзовими дверима із зображенням блискавки.

Будиночок Гери був меншим, але збудованим у такому самому стилі, за винятком дверей, на яких було вирізьблено візерунки у вигляді павичевого пір’я, що мерехтіло різними кольорами.

На відміну від решти будиночків, які всі до одного були галасливими, відчиненими та сповненими активності, ці два були зачиненими та тихими.

— Вони порожні? — запитала Пайпер.

Аннабет кивнула.

— Зевс тривалий час не мав дітей. Ну, майже. Зевс, Посейдон та Аїд — старші брати серед богів. Їх називають Великою Трійцею. Їх діти дуже могутні та небезпечні. Останні сімнадцять років, плюс-мінус, вони намагались уникати появи власних дітей-напівбогів.

— Намагались уникати?

— Іноді вони… е-е… шахраювали. У мене є подруга, Талія Грейс. Вона дочка Зевса. Але вона облишила життя в таборі, стала мисливицею Артеміди. Мій хлопець, Персі, син Посейдона. І ще є один хлопець, який час від часу з’являється, — Ніко, син Аїда. Окрім них, більше немає дітей богів Великої Трійці. Принаймні нам відомих.

— А що ж до Гери? — Пайпер подивилася на двері із зображенням павичевого пір’я. Цей будиночок турбував її, хоч вона не розуміла чому.

— Богиня шлюбу, — тон Аннабет був таким удавано обережним, наче вона намагалася не лаятися. — У неї немає дітей ні від кого, окрім Зевса. Тож так, жодних напівбогів. Цей будиночок просто почесний.

— Тобі вона не подобається, — помітила Пайпер.

— Є про що розповісти, — погодилась Аннабет. — Я вважала, що ми склали мир, але коли Персі зник… у мене було дивне видіння від неї.

— Вона сказала тобі знайти нас. Але ти вважала, що там буде Персі.

— Гадаю, краще нам про це не говорити. Зараз я не можу сказати про Геру нічого доброго.

Пайпер подивилася на землю біля дверей.

— Тоді хто сюди заходить?

— Ніхто. Цей будиночок тільки почесний, я ж казала. Ніхто не заходить.

— Хтось таки заходить. — Пайпер указала на сліди ніг на пильному порозі.

Мимоволі вона штовхнула двері, і ті легко розчинилися навстіж.

Аннабет відступила.

— Е… Пайпер, я не вважаю, що нам варто…

— Ми начебто маємо робити всякі небезпечні речі, чи не так? — І Пайпер зайшла всередину.

Будиночок Гери не належав до тих місць, де Пайпер схотіла би мешкати. Там було холодно, наче в морозильній камері. У центрі, на троні, в оточенні білих колон, сиділа кам’яна богиня, десять футів заввишки, убрана в золотавий одяг. Пайпер завжди уявляла грецькі статуї білими та з порожніми очима, але ця була яскраво розфарбована, через що майже нагадувала живу людину… тільки величезну. Пронизливі очі Гери наче спостерігали за Пайпер.

У ніг богині, у бронзовій жаровні, палав вогонь. Якщо будиночок завжди порожній, то хто його запалив, подумала Пайпер. На плечі Гери сидів кам’яний сокіл, а в руках вона тримала жезл із квіткою лотоса на верхівці. Волосся богині було заплетене в чорні коси. Обличчя посміхалося, але очі були холодними й розважливими, вона ніби мовила: «Матері краще знати. А тепер не перешкоджай мені, або доведеться через тебе переступити».

Більше в будиночку нічого не було: ані ліжок, ані меблів, ані вікон — нічого, чим можна було б користуватися, мешкаючи тут. Як для богині домівки та шлюбу будиночок Гери занадто нагадував склеп.

Ні, вона не була її мамою. Принаймні в цьому Пайпер була впевнена. Вона ввійшла сюди не через те, що відчувала добрий зв’язок, навпаки, в цьому місці посилювалося її моторошне передчуття. Її сон — цей жахливий ультиматум, що вона отримала, — мав якийсь зв’язок із будиночком Гери.

Вона завмерла. Вони були не самі. Позаду статуї, біля маленького вівтаря, стояла постать, закутана в чорну шаль. Відкритими залишалися тільки її руки, підняті долонями вгору. Вона, здається, щось наспівувала, заклинання чи молитву.

Аннабет охнула.

— Рейчел?

Інша дівчина озирнулася. Вона зняла шаль, відкривши копицю кучерявого рудого волосся й покрите ластовинням обличчя, що зовсім не пасували до серйозності будиночка й чорної хустки. Їй виповнилося приблизно сімнадцять. Цілком звичайний підліток у зеленій блузі та рваних джинсах, укритих візерунками. Попри холодну підлогу, вона була босоніж.

— Привіт! — Вона підбігла й обійняла Аннабет. — Мені так прикро! Я приїхала, тільки-но змогла.

Вони поговорили декілька хвилин про хлопця Аннабет і про те, що не було жодних звісток і таке інше, доки Аннабет не згадала про Пайпер, яка ніяково стояла поруч.

— Так неввічливо з мого боку, — перепросила Аннабет. — Рейчел, це Пайпер, одна з напівбогів, яких ми сьогодні врятували. Пайпер, це Рейчел Елізабет Дер, наш оракул.

— Подруга, яка мешкає в печері, — здогадалася Пайпер.

Рейчел широко посміхнулася.

— Це я.

— Тο ти оракул? — запитала Пайпер. — Ти можеш віщувати майбутнє?

— Швидше, майбутнє час від часу зненацька на мене кидається, — відповіла Рейчел. — Я промовляю пророцтва. Дух оракула часом перехоплює контроль і через мене розповідає всілякі важливі речі, які майже ніхто не розуміє. Але так, у пророцтвах ідеться про майбутнє.

— О… — Пайпер переступила з ноги на ногу. — Це круто.

Рейчел розсміялася.

— Не переймайся. Усім це здається трохи лячним. Навіть мені. Але здебільшого я безпечна.

— Ти напівбог?

— Ні, — відповіла Рейчел. — Звичайна смертна.

— Тоді що ти… — Пайпер обвела кімнату рукою.

Усмішка Рейчел згасла. Вона глянула на Аннабет, а потім знову на Пайпер.

— Просто передчуття. Щодо цього будиночка і зникнення Персі. Вони якось пов’язані. Я почала прислуховуватися до свого передчуття, особливо з минулого місяця, ВІДКОЛИ боги змовкли.

— Змовкли? — перепитала Пайпер.

Рейчел невдоволено зиркнула на Аннабет.

— Ти досі їй не розповіла?

— Я наближалася до цього, — відповіла Аннабет. — Пайпер, останнього місяця… ну, це нормально для богів не розмовляти дуже часто зі своїми дітьми. Але зазвичай ми можемо розраховувати на деякі повідомлення. Час від часу. Деякі з нас навіть бувають на Олімпі. Я провела майже ціле півріччя в Емпайр-Стейт-Білдінг.

— Що, перепрошую?

— Сьогочасний вхід до гори Олімп.

— О… Авжеж, чому б ні?

— Аннабет перебудовувала Олімп після пошкоджень, завданих під час війни з титанами, — пояснила Рейчел. — Вона приголомшливий архітектор. Ти маєш побачити ту закусочну…

— Про що це я, — продовжила Аннабет, — близько місяця тому Олімп замовкнув. Вхід зачинено, і нікого не впускають. Ніхто не знає чому. Боги наче намертво забили двері. Навіть моя мама не відповідає на молитви, а директора табору, Діоніса, відкликали.

— Директором табору був бог… вина?

— Так, це…

— Довго розповідати, — вгадала Пайпер. — Гаразд. Що далі?

— Та начебто нічого додати, — відповіла Аннабет. — Напівбогів усе одно визнають, але на цьому все. Жодних повідомлень. Жодних відвідин. Жодних знаків, що боги хоча б чують нас. Наче щось сталося… щось дуже погане. А потім зник Персі.

— І з’явився Джейсон під час нашої екскурсії, — додала Пайпер. — Без спогадів.

— Хто такий Джейсон? — запитала Рейчел.

— Мій… — Пайпер зупинила себе, перш ніж устигла сказати «хлопець», і це зусилля викликало біль у грудях. — Мій друг. Але ж, Аннабет, ти казала, що Гера прислала тобі видіння.

— Так, — відповіла Аннабет. — Перша звістка від богів за місяць, і від Гери — найменш чуйної богині. І звертається вона до мене, найменш улюбленого напівбога. Вона каже мені, що я дізнаюся, що сталося з Персі, якщо рушу до Великого каньйону і знайду хлопця з одним черевиком. Замість цього я знаходжу вас, а хлопець з одним черевиком — це Джейсон. Жодного сенсу.

— Відбувається щось погане, — погодилася Рейчел.

Вона подивилася на Пайпер, і та відчула палке бажання розповісти про свій сон, зізнатися, що вона знає, що відбувається… принаймні частково. І це погане — лише початок.

— Дівчата, — почала вона. — Я… я маю…

Перш ніж вона встигла продовжити, тіло Рейчел задерев’яніло. Її очі засяяли зеленуватим світлом, і вона схопила Пайпер за плечі.

Пайпер спробувала відійти, але руки Рейчел були як сталеві затиски.

— Звільни мене, — сказала Рейчел. Але це був не її голос. Він ніби належав дорослій жінці, яка знаходилась десь далеко в кінці довгого лункого тунелю. — Звільни мене, Пайпер МакЛін, інакше земля поглине нас. Ти мусиш зробити це до сонцестояння.

Кімната почала обертатися. Аннабет спробувала відтягти Пайпер від Рейчел, але нічого не вийшло. Їх обвив зелений дим, і Пайпер уже не розуміла, чи притомна вона, чи марить. Гігантська статуя богині здійнялася з трону. Нависла над Пайпер. Вп’ялася в неї очима. Рот статуї відкрився. Її подих був наче вкрай міцні парфуми. Вона промовила тим самим лунким голосом:

— Наші вороги заворушилися. Вогняний — тільки один із них. Підкоришся його волі — їхній цар повстане. І тоді на всіх нас чекає загибель. ЗВІЛЬНИ МЕНЕ!

Коліна Пайпер підкосилися, усе поринуло в темряву.

V ЛЕО

Екскурсія Лео проходила чудово, доки він не дізнався про дракона.

Чувак із луком, Вілл Соліс, начебто був доволі крутим. Усе, що він показував Лео, було настільки приголомшливим, що, швидше за все, водночас і незаконним. Справжні грецькі воєнні кораблі, пришвартовані вздовж узбережжя, на яких улаштовували тренувальні бої з палаючими стрілами та вибухівкою? Чарівно! Заняття з мистецтв, де можна робити скульптури за допомогою бензопил і паяльних ламп? Лео такий: «Запишіть мене!». Ліси кишать чудовиськами, і нікому в жодному разі не слід ходити туди самому? Казково! До того ж у таборі було повно гарненьких дівчат. Лео не зовсім зрозумів усю ту балаканину про зв’язок із богами, але він сподівався, що це не означало, що всі ці дівчата — його кузини. Це була б лажа. Принаймні він хотів би знову повитріщатися на тих підводних дівчат у озері. Вони, безсумнівно, були варті занурення.

Вілл показав йому будиночки, павільйон для трапези і арену для боїв на мечах.

— Я отримаю меч? — запитав Лео.

Вілл подивився на нього так, ніби його непокоїла така можливість.

— Ти, швидше за все, викуєш собі власний, ураховуючи, що ти в Дев’ятому Будиночку.

— О так, про що там ви казали? Якийсь Вулкан?

— Зазвичай ми не називаємо богів їх римськими іменами, — сказав Вілл. — Первісні імена грецькі. Твій батько — Гефест.

— Фест? — Лео десь уже чув це, але все одно почувався розгубленим. — Лунає, як свято.

— Ге-фест, — виправив Вілл. — Бог ковалів та вогню.

І ці відомості він теж уже чув, але намагався про них не думати. Бог вогню… серйозно? Ураховуючи те, що сталося з його мамою, ця новина здалася жахливим жартом.

— Отже, палаючий молот над моєю головою, — сказав Лео, — це добре чи погано?

Вілл не одразу відповів.

— Тебе визнали ледь не миттєво. Зазвичай це добре.

— Але той веселковий чувак із поні, Бутч… він згадав про якесь прокляття.

— Гм… слухай, то пусте! З того часу, коли загинув попередній староста Дев’ятого Будиночка…

— Загинув? Типу болісно?

— Мабуть, краще тобі розпитати про це своїх сусідів.

— Гаразд, і де мої друзяки? Хіба їхній староста не має влаштовувати мені ексклюзивну екскурсію?

— Він… не може. Сам побачиш. — Вілл побіг уперед, перш ніж Лео встиг ще щось запитати.

— Прокляття й смерті, — промимрив Лео собі під ніс. — Усе стає дедалі краще.

Він проходив повз ігровий майданчик, коли помітив свою стару няньку. Її він найменше очікував зустріти в таборі напівбогів.

Лео наче прикипів до місця.

— Що сталося? — запитав Вілл.

Тітонька Калліда, або тія[12] Калліда. Так вона себе називала, але Лео не бачив її з дитсадка. Стоїть там собі, наче й не вона, у тіні великого білого будинку на кінці майданчика й дивиться на нього. У чорній лляній вдовиній сукні та з чорною шаллю на голові. Обличчя зовсім не змінилося: пожухла шкіра, пронизливі темні очі, зморщені руки — наче пазурі. Вона виглядала древньою, але точнісінько такою, якою Лео її пам’ятав.

— Та стара пані… — сказав Лео. — Що вона тут робить?

Вілл спробував збагнути, куди дивиться Лео.

— Яка ще стара пані?

— Чувак, он та стара пані. Та, що в чорному. Скільки старих пані ти тут бачиш?

Вілл насупив брови.

— Гадаю, у тебе був важкий день, Лео. Можливо, Туман досі грається з твоїми думками. Чому б нам не піти просто до твого будиночка?

Лео хотів заперечити, але, коли знову подивився в бік великого білого будинку, тія Калліда вже зникла. Він був упевнений, що вона була там, наче спогади про маму прикликали Калліду з минулого.

І це було не на добре, тому що тія Калліда колись намагалася його вбити.

— Та я просто знущаюсь із тебе, старий, — Лео дістав шестірні й важелі з кишені та почав крутити їх у руках, щоб заспокоїти нерви. Не можна, щоб усі в таборі вважали його божевільним. Принаймні не божевільнішим, ніж він був.

— Гайда, подивимось на Дев’ятий Будиночок, — сказав він. — Я в настрої для гарного прокляття.

Зовні будиночок Гефеста виглядав, як величезний трейлер із блискучими металевими стінами й решітками на вікнах. Вхідні двері були наче в банкового сховища — круглі та завтовшки в декілька футів. Їх відчинення супроводжувалося обертанням купи латунних шестірень та випусканням диму з гідравлічних поршнів.

Лео присвиснув.

— А вони розуміються на стімпанку, еге ж?

Усередині будиночок здавався занедбаним. Сталеві підйомні ліжка з високотехнологічними прибамбасами були складені в стіни. На кожному були цифрова панель управління й блокувальний механізм, мерехтіли світлодіодні лампи та блищали самоцвіти. Лео припустив, що в кожного таборянина є свій кодовий замок для спускання ліжка, за яким, швидше за все, є ніша зі сховищем і, мабуть, декілька пасток для небажаних гостей. Принаймні саме так сконструював би ліжко Лео. З другого поверху, хоча зовні не здавалося, що він тут може бути, опускалася пожежна жердина. Кільцеві сходи вели в якесь місце на кшталт підвалу. Стіни були обвішані всіма електричними інструментами, які тільки міг уявити Лео, а на додаток ще й безліччю ножів, мечів та інших знарядь руйнування. Величезний верстак був завалений металобрухтом: гвинти, болти, шайби, цвяхи, заклепки та безліч інших деталей. У Лео з’явилося сильне бажання покласти все це собі в кишені куртки. Він любив подібні штуки. Але йому знадобилася би ще сотня курток з кишенями, щоб умістилося все.

Роздивляючись навколо, Лео наче повертався назад до маминого цеху. Зброя, може, й була зайвою… але інструменти, купи металобрухту, запах масла, металу й гарячих двигунів. Вона була б у захваті від цього місця.

Він прогнав цю думку геть. До чого ці болісні спогади. «Рухайся далі!» — таким було його гасло. Не зациклюйся ні на чому. Не залишайся в одному місці задовго. Тільки так можна залишатися на крок попереду від смутку.

Він зняв зі стіни довге знаряддя.

— Електрокоса? Нащо богу вогню електрокоса?

Голос у тіні відповів:

— Ти будеш вражений.

У кінці кімнати, на одному з ліжок, хтось був. Завіса з темного камуфляжного матеріалу згорнулась, і Лео побачив хлопця, якого мить тому не помічав. Важко було його якось описати — бідолаху ледве не цілком укривали бинти. На голові не замотаним у марлю залишалося тільки обличчя — усе набрякле і в синцях. Він виглядав як хлопчик з тіста «Піллсбері»[13], якого добряче відлупцювали.

— Мене звати Джейк Мейсон, — сказав хлопчина. — Я потиснув би тобі руку, але…

— Авжеж, — сказав Лео. — Не піднімайся.

Хлопчина видавив усмішку, а потім поморщився, наче йому було боляче рухати обличчям. «Цікаво, що з ним сталося?» — подумав Лео, але не наважився запитати.

— Вітаю в Дев’ятому. Будиночку, — промовив Джейк. — Уже майже рік у нас не з’являлося нових підлітків. Поки що староста тут я.

— Поки що? — запитав Лео.

Вілл Соліс прокашлявся.

— Де всі, Джейку?

— У кузнях, — мрійливо промовив Джейк. — Вони працюють над… ну, ти знаєш, про що я.

— О! — Вілл змінив тему. — Що ж, у тебе знайдеться зайве ліжко для Лео?

Джейк вивчав Лео, оцінюючи його.

— Ти віриш у прокляття, Лео? Чи привидів?

«Я щойно бачив свою лиху няню тію Калліду, — подумав Лео. — За стільки років вона вже мала б померти. І я не можу й дня прожити, не пригадавши маму в палаючому цеху. Не варто мені розповідати про привидів, хлопчику-тістечку».

Але вголос він сказав:

— Привиди? Та ти що! Авжеж ні. Усе гаразд. Грозовий дух цього ранку кинув мене вниз у Великий каньйон, але це ж таке, звичайна справа, еге ж?

Джейк кивнув.

— Це добре. Тому що я даю тобі найкраще ліжко в будиночку — Бекендорфове.

— Овва! Джейку, — сказав Вілл, — ти впевнений?

Джейк гукнув:

— Ліжко 1-А, будь ласка!

Увесь будиночок загримав. Кругла ділянка підлоги піднялася вгору, як об’єктив фотоапарата, і з’явилося повнорозмірне ліжко. У бронзовий каркас були вмонтовані ігрова приставка в ногах, стереосистема біля голови, холодильник зі скляними дверима під низом і купа панелей управління по боках.

Лео миттю стрибнув у ліжко й розлігся, заклавши руки за голову.

— Я із цим упораюся.

— Воно складається в особисту кімнату знизу, — сказав Джейк.

— Чорт забирай! Оце так! — вигукнув Лео. — Побачимося. Я буду знизу, у Печері Лео. Яку кнопку слід натиснути?

— Стривай, — втрутився Вілл. — У вас, хлопці, є підземні особисті кімнати?

Джейк, певно, посміхнувся би, якби це не було так боляче.

— У нас багато таємниць, Вілле! Не всі веселощі дісталися дітям Аполлона. Наші хлопці розкопують систему тунелів під Дев’ятим Будиночком уже майже сотню років. Ми досі не знайшли кінця. Але я відволікся… Лео, якщо ти не проти спати в ліжку мертвого хлопця, воно твоє.

Раптом Лео перехотілося спускатися в тунель. Він обережно підвівся, так щоб нічого не зачепити.

— Староста, який загинув… це було його ліжко?

— Еге ж, — сказав Джейк. — Чарльз Бекендорф.

Лео уявив леза пилок, що проходять крізь матрац, або гранату, вшиту в подушку.

— Він же не помер у… ну, у ліжку, ні?

— Ні, — відповів Джейк. — У Битві Титанів, минулого літа.

— Битві Титанів, — повторив Лео. — Яка нічого спільного не мала із цим гарнесеньким ліжком?

— Титани, — сказав Вілл так, наче Лео був ідіотом. — Здоровезні могутні хлопці, які керували світом до богів. Вони намагалися повернути собі владу минулого літа. Їх лідер, Кронос, збудував новий палац на вершині гори Тем, у Каліфорнії. Їхні війська прийшли до Нью-Йорка і ледве не знищили гору Олімп. Багато напівбогів загинуло в спробі їх зупинити.

— Гадаю, цього не було в новинах? — запитав Лео.

Здавалось, що запитання цілком слушне, але Вілл чомусь недовірливо похитав головою.

— Ти не чув про виверження гори Сент-Хеленс, чи про аномальні урагани по всій країні, чи про обрушення будівлі в Сент-Луїсі?

Лео потиснув плечима. Минулого літа він утік від чергової прийомної сім’ї. А потім його схопила служба пошуку дітей у Нью-Мексико, і суд відіслав його до найближчого виправного закладу — «Школи дикунів».

— Гадаю, я був занадто зайнятий.

— Неважливо, — сказав Джейк. — Тим краще, що ти все пропустив. Річ у тому, що Бекендорф був однією з наших перших утрат, і з того часу…

— Ваш будиночок проклятий, — здогадався Лео.

Джейк не відповів. Хоча з іншого боку, чувак був з ніг до голови в бинтах. Це й була відповідь. Лео почав помічати дрібнички, на які не звернув уваги раніше: слід від вибуху на стіні, пляму на підлозі, що могла бути маслом… або кров’ю. Зламані мечі й розтрощені механізми були розкидані по кутках кімнати, можливо, від розпачу. Це місце й справді здавалося невезучим.

Джейк мляво зітхнув.

— Ну, мені треба подрімати. Сподіваюся, тобі тут сподобається, Лео. Колись було… дуже мило.

Він заплющив очі, і маскувальна завіса розсунулась уздовж ліжка.

— Ходімо, Лео, — сказав Вілл. — Я відведу тебе до кузень.

Уже на виході Лео озирнувся на своє нове ліжко. Він ледь не бачив на ньому загиблого старосту — ще один привид, який не збирався дати Лео спокій.

VI ЛЕО

— Як він загинув? — запитав Лео. — Я — про Бекендорфа.

Вілл Соліс почвалав уперед.

— Вибух. Бекендорф і Персі Джексон підірвали повний чудовиськ круїзний лайнер. Бекендорф не вижив.

Знову це ім’я — Персі Джексон, зниклий безвісти хлопець Аннабет. «Цей хлопчина тут усюди», — подумав Лео.

— Отже, Бекендорф був дуже крутим у таборі? — запитав Лео. — Тобто… до того як підірвався?

— Він був класним, — погодився Вілл. — Усьому табору було нелегко, коли він загинув. Джейк… він став старостою в розпал війни. Так само як і я, до речі. Джейк зробив усе, на що був здатний, але він ніколи й не хотів бути лідером. Йому більше до вподоби майструвати всілякі речі. А потім, після війни, усе пішло шкереберть. Колісниці Дев’ятого Будиночка підривалися.

Роботи скаженіли. Усі винаходи псувалися. Це було наче прокляття, урешті його так і прозвали — Прокляттям Дев’ятого Будиночка. А потім із Джейком стався нещасний випадок…

— Якимось чином пов’язаний із проблемою, про яку він згадував, — припустив Лео.

— Вони над цим працюють, — мляво промовив Вілл. — От ми й прийшли.

Кузня виглядала наче паровий локомотив, що врізався в Парфенон і застряг у ньому. Білі мармурові колони тягнулися вздовж укритих сажею стін. Над дивакуватим фронтоном, на якому була висічена купка богів і чудовиськ, плювалися димом труби. Будівля стояла на березі ріки, що обертала декілька водяних коліс, об’єднаних із групою бронзових шестірень. Лео чув, як усередині скрегочуть механізми, реве вогонь і дзвенять молоти об ковадла.

Вони ввійшли всередину, і з десяток хлопців та дівчат, які працювали над різними речами, завмерли. Залишилося чутно тільки ревіння ковальських міхів та постукування шестірень і важелів.

— Привіт, народе, — сказав Вілл. — Це ваш новий брат, Лео… е-е… яке в тебе прізвище?

— Вальдес.

Лео оглянув таборян навколо. Невже кожен із них був йому родичем? Його двоюрідні брати мали великі родини, але в нього завжди була тільки мама… доки не загинула.

Діти підійшли й почали тиснути Лео руку та відрекомендовуватися. Їхні імена злилися воєдино: Шейн, Крістофер, Нісса, Харлі (хе, як мотоцикл!). Лео був упевнений, що ніколи не припинить їх плутати. Їх занадто багато. Занадто!

Жоден із них не був схожим на іншого — у всіх різні типи облич, колір шкіри й волосся, зріст. Вам би нізащо не спало на думку: «Гей, подивіться, та це ж Гефестові хлоп’ята!». Але водночас у кожного були могутні руки — грубі й мозолисті, заплямовані машинним мастилом. Навіть маленький Харлі, якому виповнилося не більше восьми на вигляд, міг протриматися шість раундів проти Чака Норріса й навіть не спітніти.

А ще їх об’єднував похмурий настрій. Плечі опущені, наче їх сильно побило життя. Дехто виглядав так, ніби їх побили ще й фізично. Лео нарахував три перев’язані руки, пару милиць, одну пов’язку на оці, шість еластичних бинтів і близько семи тисяч лейкопластирів.

— Ну, що ж! — сказав Лео. — Я чув, у вас тут уміють розважатися!

Ніхто не засміявся. Усі тільки витріщилися на нього.

Вілл Соліс поплескав Лео по плечу.

— Я вас залишу, друзі, щоб ви познайомилися. Хтось відведе Лео потім на вечерю?

— Я можу, — сказала одна з дівчат. «Нісса», — пригадав Лео. Вона була вдягнена в камуфляжні штани та майку, що відкривала м’язисті плечі. Скуйовджене темне волосся стирчало з-під червоної бандани. Якби не пластир з веселим смайликом, дівчина виглядала б точнісінько як героїня бойовика. Здавалось, що вона кожної миті може схопити кулемет і почати знищувати лихих прибульців.

— Круто, — сказав Лео. — Завжди мріяв про сестру, здатну мене відлупцювати.

Нісса не посміхнулася.

— Ходімо, жартівнику! Покажу тобі тут усе.

Лео далеко не вперше був у майстерні. Він виріс серед механіків та найрізноманітніших інструментів. Мама жартувала, що його першою іграшкою був гайковий ключ. Утім, нічого схожого на табірну кузню Лео ніколи не бачив.

Один хлопець виготовляв бойову сокиру. Він знову й знову випробовував лезо на бетонній плиті. З кожним ударом сокира проходила крізь плиту, наче крізь теплий сир, але хлопця це не задовольняло, і він знову й знову заточував лезо.

— Що він планує знищити цією штукою? — запитав Лео Ніссу. — Крейсер?

— Усяко буває. Навіть із Небесною бронзою…

— Це метал?

Вона кивнула.

— Видобута з надр самого Олімпу. Надзвичайно рідкісна. Так от, здебільшого вона розщеплює чудовиськ при самому дотику, але ті, що сильніші й більші, мають товстенну шкіру. Драгони, наприклад…

— Тобто дракони?

— Споріднені види. Ти навчишся їх відрізняти на заняттях із боротьби з монстрами.

— Заняття з боротьби з монстрами. Авжеж, у мене саме є чорний пояс у цьому.

Дівчина навіть не спробувала посміхнутися. «Сподіваюся, вона не завжди така серйозна», — подумав Лео. Має ж бути хоч якесь почуття гумору в його родичів по батьківській лінії?

Вони пройшли повз пару хлопців, які майстрували заводну іграшку. Принаймні цим вона здавалася. Це був шестидюймовий кентавр (напівлюдина, напівкінь), озброєний крихітним луком. Один з таборян прокрутив хвіст кентавра, і той з гуркотом ожив. Він поскакав по столу, волаючи: «Помри, комаре! Помри, комаре!» — і стріляючи на всі боки.

Вочевидь, це траплялося не вперше, тому що всі швидко попадали на підлогу, окрім Лео. У його сорочку встигли встромитися шість стрілоподібних голок, перш ніж один з таборян схопив молот і вщент розтрощив кентавра.

— Дурнувате прокляття! — змахнув молотом до неба таборянин. — Я всього лише хочу чарівний засіб проти комах! Хіба я так багато прошу?

— Ай, — вимовив Лео.

Нісса витягла голки з його сорочки.

— Нічого страшного. Ходімо звідси, доки вони його не відновили.

Дорогою Лео тер груди.

— Часто таке буває?

— Останнім часом, — відповіла Нісса, — усе, що ми майструємо, перетворюється на мотлох.

— Прокляття?

Нісса насупила брови.

— Я не вірю в прокляття. Але щось дійсно не так. А якщо ми не розв’яжемо проблему з драконом, стане ще гірше.

— Проблему з драконом? — Лео сподівався, що вона говорить про крихітного дракона, можливо, такого, що вбиває тарганів. Утім, він мав передчуття, що це не так.

Нісса підвела його до великої настінної мапи, яку роздивлялася пара дівчат. На ній був зображений табір — ділянка у формі півкола з протокою Лонг-Айленд на півночі, лісами на заході, будиночками на сході та кільцем пагорбів на півдні.

— Мусить бути на пагорбах, — промовила перша дівчина.

— Ми дивилися на пагорбах, — заперечила інша. — Ліси — краща схованка.

— Але ми вже встановили пастки…

— Постривайте, — сказав Лео. — Ви, дівчата, загубили дракона? Справжнього величезного дракона?

— Це бронзовий дракон, — відповіла Нісса. — Утім, так, це робот у натуральну величину. Будиночок Гефеста сконструював його в далекому минулому. Потім він загубився в лісах. Про нього забули, поки Бекендорф не зібрав його по частинах і переконструював декілька років тому. Дракон допомагав захищати табір, але… він трохи непередбачуваний.

— Непередбачуваний, — повторив Лео.

— Виходить з ладу й трощить будиночки, підпалює людей, намагається з’їсти сатирів.

— Досить непередбачувано.

Нісса кивнула.

— Бекендорф був єдиним, хто міг його контролювати. Після його смерті дракон почав поводитися дедалі гірше. Зрештою зовсім оскаженів і втік. Час від часу він з’являється, руйнує щось і знову втікає. Усі очікують, що ми знайдемо його й знищимо…

— Знищимо? — Лео був вражений. — У вас є бронзовий дракон у натуральну величину, і ви хочете його знищити?

— Він дихає вогнем, — почала пояснювати Нісса. — Смертоносний і некерований.

— Проте це дракон! Це ж такий відпад! Хіба ви не можете спробувати поговорити з ним, утихомирити?

— Ми намагалися. Джейк Мейсон намагався. Ти бачив, що з того вийшло.

Лео згадав Джейка, замотаного бинтами, що лежить на самоті у своєму ліжку.

— І все ж…

— У нас немає вибору. — Нісса повернулася до інших дівчат. — Спробуймо більше пасток у лісі… тут, тут і тут. Наживка — тридцятивідсоткове моторне мастило.

— Дракон його п’є? — запитав Лео.

— Еге, — з жалем зітхнула Нісса. — Він так любив ласувати мастилом, приправленим соусом табаско[14], перед сном. Якщо він ускочить у пастку, ми нападемо з кислотними розпилювачами — вони потрібні, щоб розчинити його панцир. А потім візьмемо металорізи і… і закінчимо справу.

Усі спохмурніли ще більш. Лео зрозумів, що вони теж не хочуть убивати дракона.

— Народе, — сказав він. — Має бути інший вихід.

Нісса, здавалося, сумнівалась у цьому, проте декілька інших таборян відірвалися від роботи й підтягнулися послухати розмову.

— Наприклад? — запитав один з них. — Ця штука дихає вогнем. Ми навіть близько дістатися не можемо.

«Вогонь», — подумав Лео. Ох, матінко рідна, які речі він міг би розповісти їм про вогонь… Але він мусить бути обережним, навіть якщо вони його брати та сестри. Особливо якщо він повинен з ними жити.

— Ну… — він завагався. — Гефест — бог вогню, так? Отже, хіба ви не мусите мати типу вогнестійкість чи щось подібне?

Ніхто не відреагував так, ніби Лео сказав дурницю, що було полегшенням, проте Нісса похмуро похитала головою.

— Це здібність циклопів, Лео! Діти Гефеста… у нас вправні руки. На цьому все. Ми будівельники, столяри, збройні майстри… і таке інше.

Лео поникнув.

— Оце так…

Хлопець позаду промовив:

— Ну, у далекому минулому…

— Гаразд, гаразд, — поступилася Нісса. — У далекому минулому деякі діти Гефеста народжувались із владою над вогнем. Але ця здібність була дуже, дуже рідкісною. І завжди небезпечною. Такі напівбоги не народжувалися століттями. А останній…

Вона поглядом звернулася по допомогу до одного з підлітків.

— Тисяча шістсот шістдесят шостий рік, — сказала дівчина. — Хлопець на ім’я Томас Фейнор. Він улаштував Велику лондонську пожежу, знищив майже ціле місто.

— Ага, — погодилась Нісса. — Коли з’являється така дитина Гефеста, це зазвичай передує якійсь катастрофі. А нам достатньо катастроф.

Лео намагався не виказувати своїх почуттів, але це давалося важко.

— Гадаю, я вас зрозумів. І все ж шкода. Якщо б ви були вогнестійкими, то могли би близько підібратися до дракона.

— Тоді він би вбив нас своїми пазурами та іклами, — сказала Нісса. — Або просто розчавив. Ні, ми маємо його знищити. Повір мені, коли б хтось міг знайти інший вихід…

Вона не договорила, але Лео її зрозумів. Це було велике випробовування для будиночка. Якщо вони зможуть зробити те, що було під силу тільки Бекендорфу, якщо зможуть подолати дракона, не вбиваючи його, можливо, тоді прокляття спаде. Але свіжих ідей вони не мали. І тепер будь-який таборянин, який збагне, як це зробити, стане героєм.

Здалеку пролунав горн. Таборяни почали складати інструменти й винаходи. Лео не помічав час, а коли глянув у вікно, побачив, що сонце вже сідає. Синдром порушення уваги інколи давався взнаки. Якщо йому було нудно, п’ятдесят хвилин у класі здавалися шістьма годинами. Якщо його щось цікавило, наприклад екскурсія табором напівбогів, години вислизали, і день кінчався.

— Вечеря, — промовила Нісса. — Ходімо, Лео!

— У павільйон для трапези, так? — запитав він.

Вона кивнула.

— Ідіть уперед, народе, — сказав Лео. — Дасте мені… хвилинку?

Нісса завагалася. Але потім вираз її обличчя пом’якшав.

— Авжеж. Усе це нелегко збагнути. Пам’ятаю свій перший день. Приходь, коли будеш готовий. Тільки нічого не чіпай. Ледве не кожна річ тут може тебе вбити, якщо не будеш обережним.

— Не чіпатиму, — пообіцяв Лео.

Його сусіди по будиночку вийшли з кузні. Лео залишився на самоті зі звуками ковальських міхів і водяних коліс, клацанням і стрекотанням маленьких механізмів.

Він припав очима до мапи — до точок, у яких його новоявлені родичі планували встановити пастки на дракона. Це неправильно. Зовсім неправильно.

«Дуже рідкісна, — подумав Лео. — І завжди небезпечна». Він простягнув перед собою руку й поглянув на пальці. Довгі й тонкі, не мозолисті, як в інших дітей Гефеста. Лео ніколи не був крупним або сильним підлітком. У суворих районах, суворих школах, суворих дитячих будинках він уцілів завдяки своєму мозку. Він був класним клоуном, придворним блазнем, тому що рано збагнув — якщо викидати жарти й удавати, що ти не наляканий, то, швидше за все, тебе не відлупцюють. Навіть найкрутіші малолітні бандити будуть тебе терпіти, тримати поруч задля сміху. До того ж гумор — чудовий спосіб приховати біль. А якщо й це не спрацьовувало, завжди залишався план «Б». Утікати. Знову й знову.

Ще був план «В», проте він пообіцяв собі ніколи більше його не здійснювати.

А зараз Лео так і кортіло спробувати те, чого він не робив з часів маминої загибелі.

Він витягнув пальці. Вони затремтіли, наче пробуджувалися від сну. Їх пронизало голками. А потім спалахнуло полум’я — яскраво-червоні вихри вогню танцювали в його долоні.

VII ДЖЕЙСОН

Тільки-но Джейсон побачив будинок, він зрозумів, що йому кінець.

— От ми й прийшли! — весело промовила Дрю. — Великий Будинок, штаб-квартира табору.

Будинок не виглядав загрозливо. Звичайний чотириповерховий маєток, світло-блакитний з білими смугами. Крісла, картярський стіл і порожній інвалідний візок на просторій веранді. Музичні підвіски, що перетворювалися з німф на дерева під час обертання. Джейсон міг уявити, як сюди приїжджають на літній відпочинок люди похилого віку, сидять на веранді та дивляться на захід сонця, потягуючи сік. У той самий час вікна, здавалось, витріщалися на нього, наче люті очі. А широко розчинені двері були ладні його проковтнути. На верхівці даху розвернувся під силою вітру бронзовий флюгер у формі орла. Він указував просто на хлопця, ніби наказував йому, щоб той забирався геть.

Кожна клітина тіла Джейсона говорила йому, що він на ворожій місцевості.

— Я не повинен тут бути, — сказав він.

Дрю охопила його руку.

— Ой, та що ти таке кажеш. Тобі тут саме місце, солоденький. Повір мені, я бачила багато героїв.

Дрю пахла Різдвом — дивне поєднання сосни та мускатного горіха. «Цікаво, вона завжди має такий запах чи це якісь особливі святкові парфуми?» — подумав Джейсон. Її рожева підводка для очей увесь час відвертала увагу. Щоразу, коли вона кліпала, він не міг не подивитися на неї. Можливо, у цьому й задум — щоб підкреслити теплі карі очі. Вона була привабливою. Без сумнівів. Проте в її присутності хлопець почувався незручно.

— Слухай, я вдячний… — Джейсон обережно вислизнув із її обіймів.

— Річ у тому дівчиську? — Дрю надула губи. — Ой, благаю, скажи, що ти не зустрічаєшся з «королевою смітника».

— Ти Пайпер маєш на увазі? Е-е…

Джейсон не знав, що відповісти. Він не думав, що бачив Пайпер до сьогодні, але чомусь відчував через це свою провину. Він знав, що йому не слід тут перебувати. Не слід товаришувати із цими людьми, і вже напевне не слід зустрічатися з однією з них. Проте… Пайпер тримала його за руку, коли він опритомнів у тому автобусі. Вона була впевнена, що вони зустрічаються. Вона поводилася дуже сміливо на оглядовому майданчику, билась із тими вентусами. А коли Джейсон зловив її в повітрі і вони летіли впритул одне до одного, він не міг не визнати, що йому захотілося її поцілувати. І все ж це було неправильно. Він не пам’ятає навіть власного минулого. Він не може отак гратися з її почуттями.

Дрю закотила очі.

— Дай-но допоможу тобі зробити вибір, солоденький! Ти заслуговуєш на більше. Хлопець із таким обличчям і безсумнівними здібностями…

Проте вона дивилася не на нього. Дрю витріщалась у порожнечу над його головою.

— Ти чекаєш на символ? — припустив Джейсон. — Як той, що з’явився над головою Лео?

— Що? Ні! Ну… так. Тобто з того, що я почула, ти дуже могутній. Ти будеш важливою персоною в таборі, тож я вирішила, що твої батько чи мати визнають тебе відразу. І я б залюбки на це подивилася. Я хочу бути з тобою в цю мить! Отже, хто з твоїх батьків бог? Будь ласка, тільки не кажи, що мама. Буде прикро, якщо ти виявишся сином Афродіти.

— Чому?

— Тоді ти будеш моїм єдиноутробним братом, дурнику! Не можна зустрічатися з кимось із. власного будиночка. Фе!

— Але хіба не всі боги рідня одне одному? — запитав Джейсон. — Усі, хто тут є, хіба не твої двоюрідні брати чи щось таке?

— Який ти чарівний! Солоденький, окрім твого батька чи матері, божественна частина твоєї сім’ї не враховується. Отже, будь-хто з іншого будиночка тобі не рідня. Тож хто з твоїх батьків бог — мама чи тато?

Як завжди, у Джейсона не було відповіді. Він подивився вгору, але жодного сяйливого символу над його головою не з’явилося. Флюгер на вершині Великого Будинку досі вказував на нього. Цей бронзовий орел витріщався, ніби хотів сказати: «Розвертайся, малий, доки можеш».

А тоді почулися кроки. Ні… не ніг… Копит.

— Хіроне! — гукнула Дрю. — Це Джейсон. Він абсолютно неймовірний!

Джейсон так поспішно відступив, що ледь не впав. З-за кута веранди з’явився чоловік, верхи на коні. Тільки-от не зовсім верхи — він сам був частиною коня. Вище пояса — людина з кучерявим каштановим волоссям і охайною бородою. На ньому була футболка з написом «Кращий кентавр у світі» та лук із сагайдаком, скріплені ременем на спині. Нижче пояса він був білим жеребцем, через що його голова знаходилась дуже високо, і він був змушений пригинатися, аби не чіплятися за ліхтарі на веранді.

Хірон спочатку посміхався до Джейсона. Але потім зблід, як смерть.

— Ти… — Очі кентавра розширилися, наче в загнаного звіра. — Ти мусив померти.

Хірон наказав Джейсону (добре, запросив, але прозвучало це як наказ) зайти в дім. Дрю він відіслав до її будиночка, що дівчині, зважаючи на її вигляд, не дуже сподобалося.

Кентавр риссю дістався порожнього інвалідного візка на веранді. Зняв сагайдак та лук і задки підійшов до сидіння, що розкрилося, наче коробка фокусника. Хірон обережно ступив усередину своїми задніми ногами й почав занурюватися в простір, що мав би бути для цього замалим. Джейсону уявилася вантажівка, що намагається припаркуватися. БІП! БІП! БІП! Нижня частина кен- тавра зникла, візок згорнувся, і з нього вискочили дві фальшиві ноги, укриті пледом. Тепер Хірон виглядав як звичайний смертний чоловік у інвалідному візку.

— Ходімо зі мною, — наказав він. — Поп’ємо лимонаду.

Вітальня мала такий вигляд, наче її поглинув тропічний ліс. Угору по стінах і по стелі вилися виноградні лози, що Джейсону здалося трохи дивним. Він був упевнений, що рослини не можуть отак от рости в приміщенні, тим паче взимку, але ці були вкриті зеленим листям і рясніли Гронами червоного винограду.

Біля каміна, в якому тріскотів вогонь, стояли шкіряні крісла. В одному з кутів пищав і блимав старенький ігровий автомат з «Пакменом»[15]. На стінах висіла безліч масок: веселі та сумні, як у грецькому театрі; прикрашені пір’ям, як на Маді Гра[16]; венеціанські карнавальні з великими пташиними дзьобами; різьблені дерев’яні з Африки. Виноградні лози проросли крізь їхні роти і нагадували вкриті листям язики. А крізь дірки для очей у деяких виднілися червоні виноградини.

Та найстрашнішим було опудало леопардової голови над каміном. Воно виглядало настільки живим, що, здавалось, переслідує Джейсона очима. А потім воно загарчало, від чого Джейсон ледь не вистрибнув зі штанів.

— Ану, Сеймуре, — дорік Хірон опудалові. — Джейсон — наш друг. Поводься чемно.

— Ця штука жива! — вимовив Джейсон.

Хірон порився в боковій кишені свого візка й витягнув звідти пакет сосисок. Він кинув одну леопардові. Той проковтнув її та облизнувся.

— Перепрошую за цей декор, — сказав Хірон. — Усе це було подарунком на прощання від нашого старого директора, перш ніж його відізвали на Олімп. Він уважав, що це не дасть нам його забути. У пана Ді було своєрідне почуття гумору.

— Пан Ді? — запитав Джейсон. — Діоніс?

— Хм… гм… — Хірон налив лимонаду, його руки трохи тремтіли. — Щодо Сеймура, то пан Ді звільнив його з розпродажу в Лонг-Айленді. Розумієш, леопард — один зі священних звірів пана Ді. Тож його обурило те, що хтось міг зробити з такого шляхетного створіння опудало. Він вирішив подарувати Сеймуру життя, припустивши, що життя висячої голови — це краще, ніж відсутність життя взагалі. Хоча, мушу визнати, Сейму- рові пощастило більше, ніж його попередньому власнику.

Сеймур вишкірився й обнюхав повітря, наче розшукував сосиски.

— Якщо він лише голова, — сказав Джейсон, — куди потрапляє вся їжа, яку він з’їдає?

— Краще тобі не знати, — відповів Хірон. — Прошу, сідай.

Незважаючи на ураган у животі, Джейсон пригостився лимонадом. Хірон умостився у візку і спробував посміхнутися, але Джейсон відчув його напруження. Очі старого були темними й глибокими, наче дно колодязя.

— Отже, Джейсоне, — сказав він, — не міг би ти розповісти мені… звідки родом?

— Якби я знав…

Джейсон розповів йому все: від своєї появи в автобусі до аварійної посадки в Таборі напівкровок. Не мало сенсу приховувати якісь дрібниці, до того ж Хірон був чудовим слухачем. Він ніяк не реагував на розповідь, окрім того що кивав, заохочуючи розповідати далі.

Коли Джейсон закінчив, старий чоловік зробив ковток лимонаду.

— Зрозуміло, — сказав Хірон. — І в тебе, мабуть, є запитання до мене?

— Тільки одне, — визнав Джейсон. — Що ви мали на увазі, коли сказали, що я мав бути мертвим?

Хірон занепокоєно подивився на хлопця, наче очікував, що Джейсон може спалахнути вогнем.

— Синку, ти знаєш, що означають ті написи на твоїй руці? Колір твоєї футболки? Ти хоч щось пам’ятаєш?

Джейсон подивився на татуювання на передпліччі: «SPQR», орел, дванадцять прямих ліній.

— Ні, — відповів він. — Нічого.

— Ти знаєш, де перебуваєш? — запитав Хірон. — Ти розумієш, що це за місце і хто я такий?

— Ви — кентавр Хірон, — сказав Джейсон. — Гадаю, ви той самий, що був у давніх міфах і навчав грецьких героїв, зокрема Геракла. Це табір для напівбогів, дітей олімпійських богів.

— Отже, ти віриш, що ті боги досі існують?

— Так, — миттєво відповів Джейсон. — Тобто я не вважаю, що нам треба їм поклонятися, чи приносити в жертву курчат, чи ще щось таке, але вони все ж існують, бо є складовою цивілізації. Вони пересуваються з країни до країни разом зі зміною центру влади — так вони колись рушили з Давньої Греції до Риму.

— Краще й не скажеш. — Щось у голосі Хірона змінилося. — Отже, ти вже знаєш, що боги справжні. Тебе вже визнали, чи не так?

— Можливо, — відповів Джейсон. — Я не зовсім упевнений.

Леопард Сеймур загарчав.

Хірон почекав трохи, і тут Джейсон зрозумів, що щойно сталося. Кентавр переключився на іншу мову, а Джейсон його зрозумів і автоматично відповів так само.

— Quis eram… — Джейсон затнувся, а тоді свідомо зробив зусилля й промовив англійською. — Що це було?

— Ти знаєш латину, — зауважив Хірон. — Авжеж, більшість напівбогів розуміють декілька фраз. Ця мова в їхній крові, але не так глибоко, як давньогрецька. Ніхто не може бігло розмовляти латинською мовою без тренувань.

Джейсон спробував зрозуміти, до чого Хірон усе це говорить, але забагато частин його пам’яті було загублено. Він досі відчував, що йому не слід тут бути. Це було неправильно… і небезпечно. Але принаймні Хірон не виглядав загрозливо. Навіть більше, кентавр, здається, хвилювався за нього і боявся за його безпеку.

В очах Хірона віддзеркалився вогонь, від чого вони наче вкрилися брижками.

— Я навчав твого тезку — першого Джейсона[17]. На його долю випав тяжкий шлях. Я бачив багатьох героїв. Бачив, як вони приходять і йдуть. Інколи їх чекав щасливий кінець. Але здебільшого сумний. Від цього в мене розривається серце. Щоразу, коли вмирає один з моїх учнів, я наче втрачаю власну дитину. Але ти… ти несхожий на жодного з тих, кого я коли-небудь навчав. Твоя присутність у цьому місці може перетворитися на катастрофу.

— Спасибі, — сказав Джейсон. — Ви, безперечно, вмієте надихати своїх учнів.

— Перепрошую, синку! Проте це правда. Я сподівався, що після успіху Персі…

— Ви маєте на увазі Персі Джексона? Хлопця Аннабет, зниклого безвісти?

Хірон кивнув.

— Я сподівався, що після того, як він досяг успіху в Битві Титанів і врятував Олімп, ми житимемо в спокої. Я зможу насолодитися останнім тріумфом, щасливим кінцем, а потім, можливо, тихо піти на спочинок. Мав здогадатися! Остання глава наближається, як і раніше. Ще не таке буде.

Ігровий автомат видав «пі-пі-пі-пі», оголошуючи смерть Пакмена.

— Чу-у-у-у-дово, — вимовив Джейсон. — Отже, остання глава. Траплялося раніше. Ще не таке буде. Звучить непогано, проте не могли б ми повернутися до тієї частини, де я мав бути мертвим? Мені вона найбільше не подобається.

— Боюсь, синку, я не можу пояснити. Я присягнув Стіксом і всім священним, що ніколи… — Хірон нахмурився. — І все ж ти тут, що вже є порушенням тієї самої клятви. Це так само неможливо. Я не розумію. Хто міг таке зробити? Хто…

Леопард Сеймур завив. Його розкрита паща завмерла. Ігровий автомат припинив пищати. Камін більше не тріскотів. Полум’я в ньому застигло, наче то було червоне скло. Маски безмовно витріщилися на Джейсона зі своїми моторошними виноградними очима і вкритими листям язиками.

— Хіроне? — гукнув Джейсон. — Що відбу…

Старий кентавр теж застиг. Джейсон зіскочив з крісла, але Хірон не реагував. Його рот завмер на половині слова. Очі не кліпали. Груди не дихали.

— Джейсоне, — промовив голос.

На одну жахливу мить йому здалось, що говорить леопард. А потім темний туман виплив із пащі Сеймура, і Джейсона охопила ще гірша думка: «Грозові духи!».

Він витяг з кишені золоту монету. Одне обертання — і вона перетворилася на меч.

Туман набув форми жінки в чорних одежах. Її обличчя приховувала відлога, але очі сяяли в темряві. На плечах лежала накидка з козячої шкіри. Джейсон не знав, з чого зрозумів, що це була саме козяча шкіра, і все ж він її впізнав і був певен, що це важливо.

— Ти що, збираєшся напасти на свою покровительку? — дорекла йому жінка. Її голос відбивався луною в голові. — Опусти свій меч.

— Хто ви?! — запитав Джейсон. — Як ви…

— У нас обмаль часу. Моя в’язниця сильнішає з кожною годиною. Я накопичувала сили цілий місяць, щоб дати змогу найслабшим чарам пробитися крізь кайдани. Мені вдалося доставити тебе сюди, але тепер у мене залишилося мало часу і ще менше сил. Можливо, це наша остання розмова.

— Ви у в’язниці? — Джейсон вирішив, що, мабуть, не буде опускати меч. — Ми не знайомі, і ви не моя покровителька.

— Ми знайомі, — наполягла вона. — Я знаю тебе від народження.

— Я не пам’ятаю. Я нічого не пам’ятаю.

— Так, не пам’ятаєш, — погодилася жінка. — Це теж було необхідно. Багато років тому твій батько віддав мені твоє життя як подарунок, щоб угамувати мій гнів. Він назвав тебе Джейсоном на честь мого улюбленого смертного. Ти належиш мені.

— Овва! — сказав Джейсон. — Нікому я не належу.

— Час віддавати борги. Знайди мою в’язницю. Звільни мене, або їх цар повстане із землі, і я буду знищена. Тоді ти ніколи не повернеш собі пам’ять.

— Це що, погроза? Ви забрали мої спогади?

— У тебе є час до заходу сонця у день сонцестояння. Чотири короткі дні. Я в тебе вірю!

Темна жінка розчинилася, і туман повернувся в леопардову пащу.

Час ожив. Виття Сеймура перетворилося на кашель, ніби він проковтнув жмут шерсті. Вогонь живо затріскотів, ігровий автомат запищав, і Хірон сказав:

— Хто міг насмілитися привести тебе сюди?

— Швидше за все, пані з туману, — припустив Джейсон.

Хірон здивовано підвів очі.

— Хіба ти щойно не сидів… Чому в тебе оголений меч?

— Дуже прикро вам це говорити, — сказав Джейсон, — але, гадаю, ваш леопард щойно з’їв богиню.

Він розповів Хірону про відвідування в застиглому часі та темну туманну постать, що зникла в пащі Сеймура.

— О боги, — пробурмотів Хірон. — Це багато що пояснює.

— Тоді чому б вам не пояснити це ще й мені? — сказав Джейсон. — Будь ласка.

Перш ніж Хірон устиг щось сказати, назовні, на веранді, почулася хода. Вхідні двері розчинилися навстіж, і увірвалися Аннабет та якась рудоволоса дівчина, які тягли попідруч Пайпер.

Голова Пайпер звисала, наче вона була непритомною.

— Що трапилося? — Джейсон кинувся до них. — Що з нею?

— Будиночок Гери, — Аннабет задихалася, наче вони сюди бігли. — Видіння. Погане.

Рудоволоса дівчина підвела очі, і Джейсон побачив, що вона плаче.

— Здається… — вона ковтнула сльози. — Здається, я її вбила.

VIII ДЖЕЙСОН

Джейсон і руда дівчина Рейчел поклали Пайпер на диван. Тим часом Аннабет побігла у вестибюль за аптечкою. Пайпер ще дихала, але залишалася непритомною. Вона наче була в комі.

— Ми мусимо їй допомогти, — наполягав Джейсон. — Має ж бути якийсь спосіб?

Дивлячись на Пайпер, таку бліду, яка ледве дихала, Джейсон відчув, як його охоплює єдине бажання — захистити її. Може, вони й не знайомі по-справжньому. Може, вона й не була його дівчиною. Але вони разом пройшли Великий каньйон. Подолали весь цей шлях. Варто було ненадовго залишити її — і от що сталося.

Хірон поклав руку на чоло дівчини і спохмурнів.

— Її свідомість у вразливому стані. Рейчел, що сталося?

— Коли б я знала, — відповіла вона. — Щойно я дісталася табору, у мене з’явилося передчуття щодо будиночка Гери. Я зайшла всередину. Потім прийшли Аннабет і Пайпер. Ми поговорили, а потім… я нічого не пам’ятаю. Аннабет сказала, що я говорила незвичайним голосом.

— Пророцтво? — запитав Хірон.

— Ні. Дельфійський дух приходить зсередини. Я знаю це відчуття. А тут було наче здаХеку. Наче якась сила намагалась говорити крізь мене.

Аннабет підбігла зі шкіряною торбою. Схилилася над Пайпер.

— Хіроне, те, що там сталося… Я ніколи не бачила нічого подібного. Я вже чула пророцький голос Рейчел. Цей був іншим. Наче говорила доросла жінка. Вона схопила Пайпер за плечі та сказала їй…

— Звільнити її з в’язниці? — припустив Джейсон.

Аннабет витріщилася на нього.

— Як ти дізнався?

Хірон зробив жест трьома пальцями на грудях, наче щоб відвернути лихо.

— Джейсоне, розповіси їм. Аннабет, аптечку, будь ласка!

Поки Хірон крапав ліками із пляшки Пайпер у рота, Джейсон розповів, що сталося, коли застигла кімната, — про темну туманну жінку, яка стверджувала, що є його покровителькою.

Коли він договорив, ніхто не промовив жодного слова — це збентежило його ще більше.

— То таке досить часто трапляється? — запитав він. — Надприродні телефонні дзвінки від засуджених, які вимагають, щоб їх звільнили з в’язниці?

— Покровителька, — сказала Аннабет. — Не твоя божественна мати?

— Ні, вона сказала «покровителька». Також вона сказала, що мій батько віддав їй моє життя.

Аннабет насупила брови.

— Ніколи не чула нічого подібного. Ти казав, що той грозовий дух… він стверджував, що служить якійсь володарці, яка віддає йому накази, так? Можливо, це і є та жінка, яку ти бачив? Намагається тебе заплутати?

— Не думаю, — відповів Джейсон. — Якщо б вона була моїм ворогом, навіщо їй просити про допомогу? Вона ув’язнена. Збентежена тим, що якийсь там ворог могутнішає. Щось казала про царя, який повстане із землі під час сонцестояння…

Аннабет повернулася до Хірона.

— Тільки не Кронос. Скажіть мені, що це не він.

Кентавр виглядав нещасним. Він тримав Пайпер за зап’ясток, перевіряв її пульс.

Урешті він сказав:

— Це не Кронос. Із цією загрозою покінчено. Але…

— Але що? — запитала Аннабет.

Хірон закрив аптечку.

— Пайпер потрібен відпочинок. Краще поговоримо про це пізніше.

— Або зараз, — втрутився Джейсон, — пане Хіроне, ви сказали мені, що наближається найбільша загроза. Остання глава. Ви ж не могли мати на увазі щось гірше, ніж військо титанів, правда?

— Ox, — тихо промовила Рейчел. — О боги! Тією жінкою була Гера. Авжеж. Її будиночок, її голос. Вона з’явилася перед Джейсоном у той самий час.

— Гера? — голос Аннабет був лютішим навіть за Сеймурове гарчання. — Це вона захопила владу над твоєю свідомістю? Вона зробила це з Пайпер?

— Гадаю, Рейчел має рацію, — сказав Джейсон. — Та жінка дійсно була схожа на богиню. І на ній була така… така козяча накидка. Це ж символ Юнони, чи не так?

— Так? — Аннабет кинула на нього сердитий погляд. — Ніколи такого не чула.

Хірон неохоче кивнув.

— Юнони, римського прояву Гери, у її найбільш войовничому стані. Козяча накидка була символом римського солдата.

— Отже, Гера ув’язнена? — запитала Рейчел. — Хто міг таке зробити із царицею богів?

Аннабет схрестила руки.

— Ну, хто б це не був, мабуть, нам варто їм за це подякувати. Якщо вони можуть посадити Геру…

— Аннабет, — застеріг Хірон. — Вона досі одна з олімпійців. У багатьох відношеннях родина богів тримається разом тільки завдяки їй. Якщо вона справді ув’язнена й під смертельною загрозою, це може похитнути стовпи нашого світу. Зламати стабільність Олімпу, що було б погано навіть у кращі часи. А якщо Гера просила Джейсона про допомогу…

— Гаразд, — буркнула Аннабет. — Що ж, ми знаємо, що титани можуть узяти бога в полон, так? Атлант захопив Артеміду декілька років тому. І боги в давніх історіях весь час ловили одне одного в пастки. Але що може бути гіршим за титана?..

Джейсон подивився на голову леопарда. Сеймур так прицмокував, ніби богиня була на смак набагато краща за сосиски.

— Гера сказала, що протягом місяця намагалася пробитися крізь ґрати в’язниці.

— Стільки ж часу зачинений Олімп, — сказала Аннабет. — Тож боги напевно знають, що відбувається щось погане.

— Але навіщо їй було витрачати сили, аби доставити мене сюди? — запитав Джейсон. — Вона стерла мені пам’ять, підкинула до екскурсійної групи «Школи дикунів» і послала тобі видіння з наказом прийти й забрати мене. Навіщо я потрібен? Чому б просто не відіслати рятувальний сигнал іншим богам, сповістити, де знаходишся, і чекати, доки тебе звільнять?

— Тут, унизу, на землі, для здійснення своєї волі богам потрібні герої, — сказала Рейчел. — Я правду кажу? Їх долі завжди переплетені з напівбогами.

— Так, це правда, — промовила Аннабет, — але Джейсон має рацію. Чому він? Навіщо забирати в нього спогади?

— І Пайпер теж до цього причетна, — сказала Рейчел. — Гера сказала їй те саме: «Звільни мене». I, Аннабет, усе це має бути якось пов’язане зі зникненням Персі.

Аннабет подивилася на Хірона.

— Чому ви нічого не кажете, Хіроне? З чим ми зіткнулися?

За останні декілька хвилин обличчя кентавра наче постарішало на десять років. Під очима з’явилися темні мішки.

— Люба, у цьому я не можу вам допомогти. Мені шкода.

Аннабет кліпнула.

— Ви ніколи… ви ніколи нічого від мене не приховували. Навіть останнє пророцтво…

— Я буду у своєму кабінеті. — Його голос став суворим. — Мені потрібен якийсь час, щоб поміркувати перед вечерею. Рейчел, наглянеш за дівчиною? Можеш покликати Аргуса, щоб він відніс її до медпункту. А ти, Аннабет, поговори з Джейсоном. Розкажи йому про… грецьких і римських богів.

— Але ж…

Кентавр обернувся на своєму візку та поїхав коридором. Очі Аннабет шаленіли. Вона пробурчала щось грецькою — Джейсон сумнівався, що це було щось схвальне в бік кентавра.

— Перепрошую, — сказав Джейсон. — Гадаю, моє перебування тут… не знаю. Якимсь чином я напартачив своїм приходом до табору. Хірон сказав, що дав клятву й не може про це говорити.

— Яку клятву? — наполегливо запитала Аннабет. — Я ніколи не бачила, щоб він так поводився. І навіщо він наказав мені поговоритй з тобою про богів…

Її голос обірвався. Вочевидь, помітила меч Джейсона, що лежав на журнальному столику. Вона обережно торкнулася клинка, наче він міг бути гарячим.

— Він золотий? — промовила вона. — Ти пам’ятаєш, звідки він у тебе?

— Ні, — відповів Джейсон. — Як я вже казав, я нічого не пам’ятаю.

Аннабет кивнула, так наче їй на думку щойно спав якийсь дуже божевільний план.

— Якщо Хірон не збирається допомагати, ми мусимо розібратися з усім самотужки. Це означає… П’ятнадцятий Будиночок. Рейчел, наглянеш за Пайпер?

— Авжеж, — пообіцяла Рейчел. — Щасти вам двом!

— Постривай, — сказав Джейсон. — Що в П’ятнадцятому Будиночку?

Аннабет підвелася.

— Можливо, спосіб повернути тобі спогади.

Вони попрямували до нового крила будиночків у південно-західному куті ігрового майданчика. Деякі були досить екстравагантними — з блискучими стінами й палаючими смолоскипами, але П’ятнадцятий Будиночок не був таким ефектним. Він виглядав наче старовинна фермерська хатинка зі стріхою і глиняними стінами. На дверях висів вінок із темно-червоних квітів. «Маки», — подумав Джейсон, хоч і гадки не мав, звідки знає про це.

— Уважаєш, це будиночок мого батька чи матері? — запитав він.

— Ні, — відповіла Аннабет. — Це будиночок Гіп- носа, бога сну.

— Тоді чому…

— Ти все забув, — сказала вона. — Якщо існує хоч якийсь бог, який може допомогти нам з’ясувати все про втрату пам’яті, то це Гіпнос.

Усередині, попри те що майже прийшов час вечеряти, завалені ковдрами, тихо спали троє дітлахів. Теплий вогник тріскотів у каміні. Над камінною дошкою висіло гілля — з кожного прутика в купку олов’яних мисок крапала біла рідина. Джейсону закортіло зловити пальцем одну краплю, просто щоб подивитися, що це таке, але він утримався.

Десь заспокійливо бриньчала скрипка. У повітрі відчувався запах свіжої білизни. Приміщення було таким затишним і спокійним, що повіки Джейсона почали тяжчати. Було б непогано подрімати. Він був виснажений. Тут достатньо порожніх ліжок, усі з пір’яними подушками, і свіжими простирадлами, і м’якими ковдрами, і… Аннабет підштовхнула його ліктем.

— Прокинься!

Джейсон кліпнув. Його ноги підкошувалися.

— П’ятнадцятий Будиночок з усіма таке робить, — застерегла Аннабет. — На мою думку, це місце небезпечніше навіть за будиночок Ареса. Там хоч можна дізнатися, де розкидані міни.

— Міни?

Вона підійшла до найближчого з дітлахів, які хропіли, і потрясла його за плече.

— Кловісе! Прокинься!

Хлопчина був схожий на теля. Він мав білявий чуб на клиноподібній голові, пухкі риси обличчя і таку ж пухку шию. Тіло було дебелим, але руки — такими кволими й тонесенькими, наче він ніколи не піднімав нічого важчого за подушку.

— Кловісе! — Аннабет потрясла сильніше, а тоді разів шість постукала його по чолу.

— Що-о-о? — застогнав Кловіс, підводячись і мружачи очі. Він широко позіхнув, і Джейсон з Аннабет позіхнули за ним.

— Припини! — сказала Аннабет. — Нам потрібна твоя допомога.

— Я спав.

— Ти завжди спиш.

— На добраніч.

Перш ніж він встиг відключитися, Аннабет висмикнула подушку з-під його голови.

— Так нечесно, — смиренно поскаржився Кловіс. — Віддай.

— Спочатку допоможи, — відповіла Аннабет. — А тоді спи.

Кловіс зітхнув. Його подих пахнув теплим молоком.

— Гаразд. Що?

Аннабет пояснила Джейсонову проблему. Час від часу вона клацала пальцями під носом Кловіса, щоб той не заснув.

Кловіс, певно, був дуже зацікавлений, тому що, коли Аннабет договорила, він не відключився. Навпроти, підвівся, випрямився, а тоді підморгнув Джейсону.

— Тож ти нічого не пам’ятаєш, га?

— Тільки враження, — відповів Джейсон. — Відчуття на кшталт…

— Так-так?

— На кшталт того, що я не мушу тут бути. У цьому таборі. Я в небезпеці.

— Гм. Заплющ очі.

Джейсон глянув на Аннабет, але та спокійно кивнула.

Джейсон боявся, що все це може скінчитися тим, що він навіки-віків буде хропіти на одному з цих ліжок, але очі таки заплющив. Його думки спохмурніли, наче він занурювався в темне озеро.

Потім очі широко розплющилися — це було наступним, що він усвідомив. Джейсон сидів на стільці біля вогню. Кловіс і Аннабет схилилися над ним.

— …серйозно, гаразд, — говорив Кловіс.

— Що сталося? — запитав Джейсон. — Скільки часу…

— Лише декілька хвилин, — відповіла Аннабет. — Але дуже напружених. Ти ледве не розтанув.

Джейсон сподівався, що вона говорила не в прямому розумінні цього слова, хоч обличчя в неї було вкрай серйозним.

— Зазвичай, — сказав Кловіс, — спогади зникають не без вороття. Вони занурюються під поверхню, як сновидіння, і якщо людину добряче приспати, я можу їх повернути. Але…

— Лета? — запитала Аннабет.

— Ні, — відповів Кловіс. — Навіть не Лета.

— Лета? — перепитав Джейсон.

Кловіс указав на гілку над каміном, з якої стікали краплі, схожі на молоко.

— Ріка Лета в Підземному царстві. Вона розчиняє спогади начисто й назавжди стирає пам’ять. Це гілка тополі з Підземного царства, яку занурили в Лету. Символ мого батька, Гіпноса. Лета — не краще місце для купання.

Аннабет кивнула.

— Персі був там одного разу. Він сказав, що в ній вистачить сили, щоб стерти пам’ять титана.

Джейсон зрадів, що не торкнувся гілки.

— Але… мого випадку це не стосується?

— Ні, — погодився Кловіс. — Твою пам’ять не стирали, і спогади не сховані. Їх поцупили.

Тріскотів вогонь. Краплі води з Лети дзвякнули об олов’яну миску на камінній дошці. Один з інших мешканців будиночка Гіпноса пробурмотів щось уві сні — щось про качку.

— Поцупили? — запитав Джейсон. — Як?

— Бог, — відповів Кловіс. — Тільки в бога може бути подібна сила.

— Про це ми знаємо, — сказав Джейсон. — Це була Юнона. Але як вона це зробила і навіщо?

Кловіс почухав шию.

— Юнона?

— Він мав на увазі Геру, — відповіла Аннабет. — Незрозуміло, чому Джейсону подобаються римські імена.

— Гм, — сказав Кловіс.

— Що? — вигукнув Джейсон. — Це щось означає?

— Гм, — знову сказав Кловіс, і цього разу Джейсон зрозумів, що той хропить.

— Кловісе! — заволав він.

— Що? Що? — Кловіс закліпав очима. — Ми говорили про подушки, га? Ні, про богів. Я пам’ятаю. Грецькі та римські. Авжеж, можливо, це важливо.

— Але ж це ті самі боги, — сказала Аннабет. — Тільки різні імена.

— Не зовсім, — відповів Кловіс.

Джейсон нахилився вперед, від сну не залишилося й сліду.

— Тобто не зовсім?

— Ну… — Кловіс позіхнув. — Деякі боги виключно римські. Наприклад, Янус або Помона. Проте навіть головні грецькі боги… коли вони рушили до Риму, змінилися не тільки їхні імена. Змінився їхній зовнішній вигляд. Змінилися символи. Навіть у їхніх характерах були відмінності.

— Але… — Аннабет затнулась. — Гаразд, можливо, люди й бачили їх по-різному протягом різних століть. Але це не змінює того, ким вони є.

— Авжеж змінює. — Кловіс почав куняти, і Джейсону довелося клацнути пальцями під носом хлопця.

— Біжу, матусю! — заверещав Кловіс. — Тобто… Звісно, я не сплю. Отже… е-е… характери. Боги змінюються, щоб віддзеркалювати домінуючу культуру. Ти мала б про це знати, Аннабет! От подумай, у наші часи Зевс надає перевагу англійським костюмам, реаліті-шоу і тому китайському ресторану на 28-й вулиці, так? Те ж саме було за римських часів, а римськими боги були майже так само довго, як і грецькими. То була величезна імперія, що існувала протягом століть. Тому римська сторона богів становить значну частину їх характеру.

— Аогічно, — сказав Джейсон.

Аннабет спантеличено потрясла головою.

— Але звідки ти все це знаєш, Кловісе?

— О, я багато часу проводжу у снах. Весь час бачу там богів — тільки те й роблять, що змінюють форми. Сни нестійкі, самі розумієте. Ти можеш бути в різних місцях одночасно, і дійсність завжди змінюється. Схоже на те, що ти бог. От як нещодавно мені наснилося, що дивлюся концерт Майкла Джексона, а потім я опинився на сцені разом із ним, і ми співали дуетом, а я не міг пригадати слова пісні «Ця дівчина моя». Ох, чуваки, було так ніяково, я…

— Кловісе, — перервала Аннабет. — Повернемося до Риму?

— Точно, до Риму, — сказав Кловіс. — Отже, ми називаємо богів їхніми грецькими іменами тому, що це їх первісна форма. Але неправильно говорити, що їхні римські прояви — це те саме. У Римі вони стали більш войовничими. Вони більше не панькалися зі смертними. Були жорстокішими, сильнішими — боги імперії.

— Наче темний бік богів? — запитала Аннабет.

— Не зовсім, — відповів Кловіс. — Вони заохочували порядок, честь, силу…

— Тобто непогані речі, — утрутився Джейсон. Чомусь він відчував потребу заступитися за римських богів, хоч і гадки не мав, чому це мало для нього якесь значення. — Тобто порядок — це важливо, чи не так? Це завдяки йому Рим так довго протримався.

Кловіс зацікавлено подивився на нього.

— Правда. Але римські боги були не дуже дружніми. Наприклад, мій батько, Гіпнос… він мало що робив за грецьких часів — тільки спав. За римських часів його називали Сомнусом. І йому подобалось убивати людей, які не були пильними на роботі. Варто закуняти в недоречний час… БУМ — і вони більше не прокидалися. Він убив рульового Енея, коли той відпливав із Трої.

— Хлопець хоч куди, — промовила Аннабет. — Але я все одно не розумію, як це пов’язано з Джейсоном.

— Так само, як і я, — сказав Кловіс. — Проте якщо Гера забрала твою пам’ять, тільки вона може її віддати. І коли б мені треба було зустрітися з царицею богів, я би сподівався, що це буде Гера, а не Юнона. Тепер я можу повернутися до сну?

Аннабет втупила очі в гілку над каміном, з якої крапала в миску вода з Лети. Вона виглядала такою збентеженою, що Джейсон подумав: чи не обмірковує вона можливість напитися й забути всі біди. Тоді вона підвелась і жбурнула в Кловіса подушкою.

— Дякую, Кловісе! Побачимося на вечері.

— Можна мені їжу в номер? — Кловіс позіхнув і спотикнувся о своє ліжко. — Мені здається… хр-р-р…

Він завалився спати, піднявши сідниці догори, а голову зануривши в подушку.

— Він не задихнеться? — запитав Джейсон.

— З ним усе буде гаразд, — відповіла Аннабет. — Але я починаю перейматися, що в тебе серйозні неприємності.

IX Пайпер

Пайпер бачила сон про свій останній день із батьком. Вони були на узбережжі Біг Сюр[18], відпочивали після серфінгу. Ранок був таким бездоганним, що Пайпер була впевнена: незабаром станеться щось неприємне — набіжить скажена зграя фотографів чи нападе величезна біла акула. Їй аж ніяк не могло щастити так довго.

Але поки що тільки для них були чудові хвилі, похмуре небо й узбережжя океану завдовжки з милю. Тато знайшов це віддалене місце, винайняв віллу на цьому березі та землю на протилежному і якимсь чином зберіг усе це в таємниці. Пайпер була впевнена: якщо він залишатиметься тут задовго, фотографи його знайдуть. Завжди так було.

— А ти молодчина, Пайпс. — Він обдарував її своєю фірмовою посмішкою: бездоганні зуби, ямочка на підборідді, вогник у темних очах, що завжди змушував дорослих жінок верещати й благати його залишити автограф на тілі перманентним маркером. «Серйозно, — думала Пайпер, — займіться вже справою». На його коротко стриженому чорному волоссі відблискували краплі солоної води. — Тобі вже краще вдається триматися на десятьох[19].

Пайпер засяяла від гордості, хоч і підозрювала, що тато лише намагається бути милим. Як і раніше, у більшості спроб вона гепалась у воду. Щоб отак от переїхати себе власною дошкою, дійсно потрібні особливі здібності. От її батько — природжений серфінгіст! Що було дивно, оскільки він виріс у незаможній сім’ї в Оклахомі за тисячі миль від океану. І все ж на гребні хвилі він був неймовірним. Пайпер давно вже облишила б серфінг, якби не можливість побути разом із батьком. Таких можливостей було не так уже й багато.

— Сандвіч? — Тато почав порсатися в кошику для пікніка, який зібрав його кухар Арно. — Подивимось: індичка з соусом песто, крабовий пиріг з васабі… Ага! Спеціально для Пайпер. Арахісове масло й варення.

Пайпер узяла сандвіч, хоч її шлунок ще не відійшов після хвиль. Вона завжди просила арахісове масло та варення. Хоча б тому, що була вегетаріанкою. Стала вона нею з того часу, коли вони проїжджали повз бойню в Чіно, і від смороду всі її нутрощі ледве не вивернуло назовні. Проте була ще одна причина. Такий сандвіч був простою їжею, такий саме міг їсти на ланч будь-який звичайний підліток. Часом вона вдавала, що його насправді зробив тато, а не персональний шеф-кухар із Франції, який полюбляє загортати сандвіч у золотисту фольгу, а замість зубочистки чіпляти бенгальський вогонь.

Хоч щось може бути простим? Із цієї ж причини вона відмовлялася від модного одягу, який пропонував їй батько, а також від дизайнерського взуття й походів до салону краси. Самотужки підстригала собі волосся ножицями для паперу, навмисно роблячи зачіску нерівною. І надавала перевагу поношеним черевикам, джинсам, футболці й старій куртці від «Полартек» з тих часів, коли вони захоплювалися сноубордингом.

А ще вона ненавиділа закриті школи для снобів, які, на думку тата, були для неї корисні. Її виганяли й виганяли. А він усе знаходив і знаходив нові.

Учора вона здійснила свою найбільшу крадіжку, коли поїхала в тому «позиченому» «БМВ» з автомобільного салону. Щоразу її витівки ставали шаленішими, тому що привернути увагу тата ставало дедалі важче.

Тепер вона шкодувала. Тато поки що не знав.

Вона хотіла розповісти йому вранці. Але він здивував цією поїздкою, і зруйнувати все це вона не змогла. Вони проводили день разом уперше за останні… Мабуть, місяці три?

— Що сталося? — він передав їй содову.

— Тату, є дещо…

— Стривай, Пайпс! Знову це серйозне обличчя. Готова до «будь-яких трьох запитань»?

Вони роками грали в цю гру — татів спосіб підтримувати стосунки в найкоротший проміжок часу. Можна поставити будь-які три запитання. Жодних обмежень, і тільки чесна відповідь. Решту часу тато обіцяв не лізти в справи Пайпер, що було нескладно, ураховуючи, що його ніколи не було поряд.

Пайпер була впевнена, що більшості підлітків було б украй ніяково грати в таку гру з батьками. Вона ж, навпаки, завжди чекала на неї. Це як серфінг — справа нелегка, але дає змогу відчути, що в тебе насправді є батько.

— Перше запитання, — почала Пайпер. — Мама. Нічого нового. Мама завжди була однією з тем. Тато смиренно знизав плечима.

— Що ти хочеш знати, Пайпс? Я вже все тобі розповів — вона зникла. — Я не знаю, чому й куди. Після твого народження вона просто пішла. З того часу жодних звісток.

— Гадаєш, вона ще жива?

Такі запитання були поза правилами. Тато мав право відповісти, що не знає. І все ж вона хотіла почути, що він скаже.

Він довго вдивлявся у хвилі.

— Твій дідусь Том, — врешті промовив тато, — розповідав мені, що, коли йти достатньо довго назустріч заходу сонця, можна дійти до Країни привидів і поговорити там із померлими. Він казав, що в давні часи можна було повернути померлих, але потім людство все зіпсувало. Ну, це довго розповідати.

— Як царство мертвих у греків, — пригадала Пайпер. — Воно теж було на заході. І Орфей… він намагався повернути свою дружину.

Тато кивнув. Рік тому в нього була найвидатніша роль — роль давньогрецького царя. Пайпер допомагала йому вивчати міфи — усі ці давні історії про людей, які перетворювались на каміння й варились у лавових озерах. Вони весело проводили час за читанням, і Пайпер здавалося, що в неї не таке вже й погане життя. На деякий час вона відчула близькість з татом, але, як і все інше, тривало це недовго.

— Греки та черокі мали багато спільного, — погодився тато. — Цікаво, що подумав би твій дідусь, якщо 6 побачив нас зараз, коли ми сидимо на краю західної землі. Він, безперечно, вирішив би, що ми привиди.

— Отже, ти кажеш, що віриш у ті байки? Гадаєш, мама померла?

На його очах виступили сльози, і Пайпер побачила смуток, що ховався за ними. Вона усвідомила, чим він так приваблював жінок. Зовні він здавався впевненим і загартованим, але його очі були сповнені смутку. Жінки жадали з’ясувати чому. Вони намагались утішити його, і завжди марно. Тато казав, що так з усіма черокі — у кожного всередині темрява, яку залишили покоління болі і страждань. Але Пайпер уважала, що за цим ховається дещо більше.

— Я не вірю в байки, — промовив він. — Їх весело розповідати, але коли б я вірив у Країну привидів, чи звіриних духів, чи грецьких богів… не думаю, що зміг би спокійно засинати. Я б тільки те й робив, що шукав винних.

«Винних у смерті дідуся Тома, який помер від раку легень, до того як тато встиг прославитись і заробити гроші на лікування, — подумала Пайпер. — У тому, що мама, єдина жінка, яку він коли-небудь кохав, пішла, навіть не залишивши прощальної записки. Вона залишила його з новонародженою дочкою, піклуватися про яку він був не готовий. У тому, що він досяг успіху, але залишався нещасним».

— Не знаю, чи вона жива, — сказав тато, — але впевнений, що вона могла б бути в Країні привидів. Її не повернути. Якби я вірив у протилежне… не думаю, що міг би з цим миритися.

Позаду них відчинилися двері авто. Пайпер озирнулася, і її серце завмерло. Назустріч крокувала Джейн у своєму діловому костюмі, хитаючись на підборах серед піску, з кишеньковим комп’ютером у руці. Вираз її обличчя був частково роздратованим, частково торжествуючим. Пайпер зрозуміла, що з нею зв’язалася поліція.

«Будь ласка, впади, — заблагала Пайпер. — Якщо існує який-небудь звіриний дух або грецький бог, що може мені допомогти, зроби так, щоб Джейн гепнулася. Я не прошу серйозної травми, усього лише відключіть її на залишок дня, будь ласочка».

Але Джейн наближалася.

— Тату, — швидко промовила Пайпер. — Учора дещо сталося…

Але він теж помітив Джейн. І вже зробив діловий вираз обличчя. Джейн би не з’явилася тут, коли б це не було щось важливе. Зателефонував голова студії, зазнав невдачі проект або Пайпер знову щось накоїла.

— Ми до цього повернемося, Пайпс, — пообіцяв він. — Треба дізнатися, що хоче Джейн. Сама знаєш, яка вона.

Так, Пайпер знала. Тато поплентався по піску назустріч помічниці. Пайпер не чула їхньої розмови, та в цьому й не було потреби. Вона добре вміла читати з обличчя. Джейн розповідала про вкрадене авто і час від часу тицяла на Пайпер, наче та була огидною кімнатною тваринкою, яка напаскудила на килим.

Татові сили й запал наче вітром здуло. Він жестом наказав Джейн почекати. А сам повернувся до Пайпер. Вона терпіти не могла цей погляд — наче вона зрадила його.

— Ти казала, що старатимешся, Пайпер, — сказав він.

— Тато, я ненавиджу цю школу. Я не можу. Я хотіла тобі розповісти про «БМВ», але…

— Тебе виключили. Машина. Пайпер? Тобі шістнадцять у наступному році. Я купив би тобі будь-яке авто. Як ти могла…

— Ти мав на увазі, що Джейн купила б мені авто? — зробила випад Пайпер. Вона не втрималася. Скипіла від злості й випалила: — Тату, просто послухай мене хоч раз. Я не можу чекати, доки ти поставиш свої дурнуваті три запитання. Я хочу ходити у звичайну школу. Я хочу, щоб ти ходив до мене на батьківські збори, а не Джейн. Або навчай мене вдома! Я стільки всього вивчила, коли ми разом читали про Грецію. Ми весь час могли б таке робити. Ми могли б…

— Не переводь усе на мене. Я роблю все, що можу, Пайпер! Ми про це вже розмовляли.

«Ні, ти завжди обриваєш цю розмову, — подумала вона. — Роками».

Тато зітхнув.

— Джейн поговорила з поліцією, виторгувала угоду. Автосалон не висуватиме звинувачень, але тобі доведеться погодитися ходити в школу-інтернат у Неваді. Вони спеціалізуються на проблемах… на підлітках з проблемами.

— От чим я є, — протремтів її голос. — Проблемою.

— Пайпер… ти обіцяла старатися. Ти розчарувала мене. Я не знаю, що ще можу зробити.

— Та що завгодно! Тільки зроби це сам! Без Джейн. Ти не можеш просто взяти й відіслати мене.

Тато опустив очі на кошик для пікніка. Його сандвіч лежав непочатий на клаптику золотистої фольги. Вони планували займатися серфінгом аж до заходу сонця. Тепер усе було зіпсовано.

Пайпер не могла повірити, що він поступиться Джейн. Тільки не цього разу. Не в чомусь настільки серйозному, як школа-інтернат.

— Поговори з нею, — сказав тато. — Дізнаєшся подробиці.

— Тату…

Він відвернувся, втупив очі в океан, наче бачив аж до самої Країни привидів. Пайпер пообіцяла собі, що не заплаче. Вона попрямувала через пляж до Джейн, яка холодно посміхнулась і показала квиток на літак. Як завжди, вона вже про все подбала. Пайпер була лише черговою проблемою дня, яку Джейн тепер могла викреслити зі списку.

Сон Пайпер змінився.

Вона вночі стояла на вершині гори. Знизу мерехтіли міські вогні. Перед нею палало багаття. Пурпурове полум’я, здавалось, давало більше тіні, ніж світла, але жар був таким сильним, що її одяг парував.

— Це друге попередження, — прогримів голос, настільки потужний, що струснув землю. Пайпер уже чула його в снах. Вона намагалася запевнити себе, що він був не таким лячним, як вона пригадувала, але він виявився ще страшнішим.

За вогнищем у темряві окреслилося величезне обличчя. Здавалось, що воно літає над вогнем, але Пайпер була впевнена, що воно є частиною гігантського тіла. Грубі риси, наче висічені з каменю. Ледве можна було прийняти це обличчя за живе, коли б не пронизливі безбарвні очі, схожі на необроблені алмази, і жахливі дреди, у які вплетені людські кістки. Обличчя посміхнулось, і Пайпер здригнулася.

— Зробиш, що тобі скажуть, — сказав велетень. — Вирушиш на завдання. Виконаєш наш наказ — і зможеш піти живою. Інакше…

Він вказав на вогонь. Там висів непритомний батько Пайпер, прив’язаний до стовпа.

Вона спробувала крикнути. Хотіла покликати тата і змусити велетня його відпустити, але голос не слухався.

— Я буду спостерігати, — сказав велетень. — Служи мені, і ви обидва вцілієте. Даю слово Енкелада. Підведеш… що ж, я спав протягом тисячоліття, юна напівбогине. Я вельми зголоднів. Підведеш, і я добре пообідаю.

Велетень зареготав. Земля затремтіла. Під ногами Пайпер утворилася тріщина, і дівчина впала в темряву.

Вона прокинулась із таким відчуттям, наче на ній станцювала ірландська трупа з чечітки. Груди боліли, і ледве вдавалося дихати. Вона потягнулася до піхов кинджала, який дала Аннабет, і стиснула їх у долоні. Катоптріс, зброя Єлени Троянської.

Отже, Табір напівкровок не був сном.

— Як почуваєшся? — запитав хтось.

Пайпер спробувала зосередитися. Вона лежала в ліжку з білою завісою з одного боку, такому самому як у шкільному медпункті. Поряд сиділа рудоволоса дівчина, Рейчел Дер. На стіні був плакат із мальованим са- тиром (він підозріло нагадував тренера Хеджа), у котрого з рота стирчав термометр. Підпис мовив: «Не дай хворобі зламати тобі роги!»

— Де… — Пайпер не договорила, побачивши у дверях цього хлопця.

Він був схожий на звичайного каліфорнійського чолов’ягу-серфінгіста — м’язистий і засмаглий, з білявим волоссям, одягнений у шорти й футболку. Але по всьому тілу він мав сотні синіх очей — на руках, ногах і на обличчі. Очі були навіть на ступнях. Вони витріщалися на неї з-під ремінців його сандалій.

— Це Аргус, — сказала Рейчел, — голова служби безпеки. Він тут стежить за всім… так би мовити.

Аргус кивнув. Око на його підборідді підморгнуло.

— Де… — знову спробувала Пайпер, але рот був наче набитий бавовною.

— Ти у Великому Будинку, — відповіла Рейчел. — В управлінні табором. Ми принесли тебе сюди, коли ти ослабла.

— Ти схопила мене, — пригадала Пайпер. — Голос Гери…

— Мені так прикро через це, — сказала Рейчел. — Чесне слово, те захоплення свідомості — не моя ідея. Хірон зцілив тебе нектаром…

— Нектаром?

— Напій богів. У незначній кількості він зцілює напівбогів, якщо не… е-е… обертає на попіл.

— О! Цікаво.

Рейчел нахилилась уперед.

— Ти пам’ятаєш видіння?

На мить Пайпер жахнулася, вирішивши, що Рейчел має на увазі сон з велетнем. Але потім вона збагнула, що дівчина говорить про те, що сталося в будиночку Гери.

— З богинею щось трапилося, — відповіла Пайпер. — Вона наказала мені звільнити її, наче вона потрапила в пастку. І згадувала землю, що поглине нас, і когось вогняного, а ще щось про сонцестояння.

Аргус, який стояв у куті, видав лункий грудний звук.

Усі його повіки одночасно затріпотіли.

— Гера створила Аргуса, — пояснила Рейчел. — Він стає дуже вразливим, коли справа стосується її безпеки. Ми намагаємось утримувати його від плачу, тому що в останній раз, коли це трапилося… ну, це спричинило ту ще повінь.

Аргус шмигнув носом. Схопив жменю серветок «Клінекс» зі столу й почав прикладати їх до очей по всьому тілу.

— Отже… — Пайпер намагалася не витріщатися на Аргуса, який витирав сльози зі своїх ліктів. — Що сталося з Герою?

— Точно не знаємо, — відповіла Рейчел. — Аннабет і Джейсон приходили до тебе, до речі. Джейсон не хотів тебе залишати, але Аннабет спало на думку дещо, здатне відновити його спогади.

— Це… це чудово.

Джейсон приходив до неї? Шкода, що вона тоді була непритомною. Але що буде, коли він поверне свої спогади? Пайпер досі не полишала надії, що вони дійсно знали одне одного. Їй не хотілося, щоб їхні стосунки виявилися лише витівкою Туману.

«Опустись нарешті з небес, — сказала вона собі. — Якщо ти збираєшся рятувати тата, то не має жодного значення, подобаєшся ти Джейсону чи ні. Зрештою він тебе зненавидить. Як і всі в цьому місці».

Пайпер опустила очі на парадний кинджал, що висів на боку. Аннабет говорила, що він був символом влади й високого положення і, здебільшого, не використовувався в бою. Галасу багато, а діла мало. Фальшивка, точнісінько як і вона сама. І ім’я його — Катоптріс, дзеркало. Вона не наважилася ще раз вийняти його з піхов, тому що не змогла б винести власного віддзеркалення.

— Не турбуйся, — Рейчел потріпала її за руку. — Джейсон начебто хороший хлопець. У нього теж було видіння, багато в чому схоже на твоє. Що б не відбувалось із Герою… гадаю, вам двом доведеться працювати разом.

Рейчел посміхнулася так, наче це була чудова новина. Пайпер навпаки ще більше занепала духом. Вона сподівалася, що до цього завдання (що б це не було) залучать невідомих людей. А зараз Рейчел буквально казала їй: «Чудова новина! Твого батька тримає в полоні велетенський людожер, але це далеко не все! Ти мусиш зрадити хлопця, який тобі подобається! Хіба це не приголомшливо?»

— Агов, — промовила Рейчел. — Не плач. Ти з усім розберешся.

Пайпер витерла сльози і спробувала опанувати себе. Це було на неї не схоже. Вона начебто хуліганка — загартована крадійка авто, бич закритих шкіл Лос-Анджелеса. І от вона сидить, плаче, як маленька дитина.

— Звідки тобі знати, через що мені доводиться проходити?

Рейчел знизала плечима.

— Я знаю, що це важкий вибір, і варіанти в тебе не найкращі. Як я вже казала, іноді в мене передчуття. До того ж тебе визнають сьогодні біля вогнища. Я майже впевнена. Коли дізнаєшся, хто твоя божественна мати, усе може трошки прояснитися.

«Прояснитися, — подумала Пайпер. — Не обов’язково поліпшитися».

Вона підвелась у ліжку. Голова боліла так, наче хтось загнав їй спис поміж очей. «Твою мати не повернути», — сказав батько. Але, ймовірно, сьогодні мама її визнає. Уперше в житті Пайпер не була певна, чи хоче цього.

— Сподіваюся, це Афіна. — Вона підняла очі з опаскою, що Рейчел буде сміятися з неї, але оракул лише усміхнулася.

— Не засуджую тебе, Пайпер. Якщо чесно, гадаю, Аннабет теж на це сподівається. Ви, дівчата, дуже схожі.

Від такого порівняння Пайпер відчула себе ще більш винуватою.

— Ще одне передчуття? Ти ж нічого про мене не знаєш.

— Ти ще здивуєшся.

— Ти кажеш це тільки тому, що ти — оракул. Завжди повинна казати щось таке таємниче.

Рейчел розсміялася.

— Не викривай мене, Пайпер! І не турбуйся. Усе владнається… можливо, тільки не таким чином, як ти того очікуєш.

— Краще від цього не стає.

Десь здалеку залунав горн. Аргус буркнув і відчинив двері.

— Вечеря? — припустила Пайпер.

— Ти проспала її, — відповіла Рейчел. — Час вогнища. Ходімо дізнаємося, хто ти.

X ПАЙПЕР

Сама тільки думка про табірне вогнище жахала Пайпер до смерті. Через неї вона пригадувала те величезне пурпурове багаття зі сну і батька, прив’язаного до стовпа.

Те, що чекало її натомість, виявилося не менш жахливим — гуртові співи. Сходи амфітеатру були вбудовані в бік пагорба. Навпроти була кам’яна чаша для вогнища. П’ятдесят-шістдесят напівбогів сиділи, поділені на групи під різними прапорами.

Пайпер помітила Джейсона з Аннабет у перших рядах. Лео сидів поблизу з групою дебелих таборян під сталево-сірим прапором, на якому палав молот. Близько до вогнища півдюжини таборян з гітарами й дивними старомодними арфами (лірами?), підтанцьовуючи, співали про обладунки та якихось бабусь, споряджених на війну. Усі їм підспівували, зображували жестами обладунки й клеїли дурня. Цілком можливо, що це видовище було найдивнішим з того, що Пайпер коли-небудь бачила. Такі пісні було б украй ніяково співати при денному світлі, але в темряві і разом з усіма це здавалося навіть весело, хоч і трохи дурнувато. Що веселішим ставав настрій, то вище здіймалося полум’я, змінювалося з червоного на помаранчеве, з помаранчевого на золотисте.

Урешті пісня скінчилася, зірвавши численні гучні овації. Риссю прискакав чоловік верхи. Принаймні так здавалось у мінливому світлі. А потім Пайпер зрозуміла, що це кентавр: знизу білий жеребець, а зверху — чоловік середнього віку з кучерявим волоссям і охайною борідкою. Він підняв угору спис із насадженими на нього підрум’яненими шматочками маршмелоу.

— Чудово! А зараз хочу привітати новоприбулих! Я — Хірон, заступник директора Табору напівкровок, і я радий, що ви прибули сюди живими і майже неушкодженими. Обіцяю, за мить ми візьмемося за їжу, але спочатку…

— Як щодо захоплення прапора? — заволав хтось. Незадоволений гомін прокотився поміж дітей у обладунках, які сиділи під прапором з емблемою у вигляді кнурячої голови.

— Так, — сказав кентавр. — Я знаю, що будиночку Ареса кортить повернутися в ліс до регулярних ігор.

— І натовкти комусь пику! — вигукнув один з них.

— Однак, — продовжив Хірон, — доки дракона не приборкають, це неможливо. Дев’ятий Будиночок, можете щось повідомити з цього приводу?

Він повернувся до кремезних хлоп’ят. Лео підморгнув Пайпер і вистрелив у неї вказівним пальцем. Поряд з ним зніяковіло підвелась якась дівчина. Вона носила майже таку саму армійську куртку, як у Лео, а волосся її було прибране під червоною банданою.

— Ми над цим працюємо.

Знову гомін.

— Як, Ніссо? — вимогливо запитав хтось із будиночка Ареса.

— Дуже старанно, — відповіла дівчина.

Нісса сіла під таку кількість невдоволених криків, що через це вогонь хаотично запалахкотів. Хірон постукав копитом об чашу з вогнищем: «Дзень-дзень-дзень!». І таборяни змовкли.

— Ми мусимо бути терплячими, — сказав Хірон. — А доти у нас є більш нагальні питання для обговорення.

— Персі? — запитав хтось. Вогонь ще більше ослабнув, але Пайпер і без нього відчула загальне занепокоєння.

Хірон жестом звернувся до Аннабет. Вона глибоко вдихнула й підвелася.

— Я не знайшла Персі, — оголосила вона. Її голос ледь затремтів, коли вона промовила його ім’я. — Його не було біля Великого каньйону, як я очікувала. Але ми не збираємось сидіти клавши руки. У нас скрізь є загони. Іровер, Тайсон, Ніко, мисливиці Артеміди — усі рушили на пошуки. Ми його знайдемо. Хірон мав на увазі дещо інше. Нове завдання.

— Це Велике Пророцтво, чи не так? — вигукнула якась дівчина.

Усі обернулися. Голос лунав з групи на задніх рядах, що сиділа під рожевим прапором з емблемою у вигляді голуба. Діти там балакали одне з одним і не звертали ні на кого уваги, доки не підвівся їх ватажок — Дрю.

Усі виглядали здивованими. Вочевидь, вона не так часто зверталася до натовпу.

— Дрю? — запитала Аннабет. — Що ти маєш на увазі?

— Та ну, ви знущаєтеся, — Дрю розвела руками, наче істина була очевидною. — Олімп зачинено. Персі зник. Гера насилає тобі видіння, і ти повертаєшся з трьома новенькими напівбогами в один день. Іншими словами, відбувається щось дивне. Здійснюється Велике Пророцтво, еге?

— Про що вона? Що за Велике Пророцтво? — Пайпер звернулася до Рейчел. А за мить усвідомила, що всі навколо також дивляться на Рейчел.

— Ну? — крикнула згори Дрю. — Ти ж оракул. Здійснюється воно чи ні?

У світлі полум’я очі Рейчел виглядали моторошно. Пайпер злякалася, що та здерев’яніє і знову перетвориться на навіжену павичеву богиню, але дівчина спокійно зробила крок уперед і звернулася до натовпу.

— Так, — промовила вона. — Велике Пророцтво здійснюється.

Зчинився галас.

Пайпер зловила погляд Джейсона. Він запитав лише губами: «З тобою все гаразд?» Вона кивнула і посміхнулася, але потім відвернулася. Занадто боляче було дивитися, але не бути з ним.

Коли гомін урешті вщухнув, Рейчел зробила крок у бік слухачів, і більше п’ятдесяти напівбогів позадкували від неї, наче одна худенька рудоволоса смертна була загрозливіша за них усіх разом узятих.

— Для тих, хто ще не чув, — промовила Рейчел, — Велике Пророцтво було моїм першим. Воно прийшло в серпні. І звучить так:

«На поклик озвуться Сім напівкровок, У полум’ї чи бурі світ гине знову…»

Джейсон упав навколішки. Очі оскаженіли, наче його щойно вдарили електрошокером.

Навіть Рейчел здавалася здивованою.

— Д… Джейсоне? — промовила вона. — Що…

— Per а denique spiritus ut servo an sacramentum, — вимовив він. — Quod foes ut ianua nex addo ornamentum.

Незручна тиша нависла над натовпом. Пайпер бачила по обличчях, що дехто намагається перекласти ці рядки. Вона припускала, що це латина, але навіть уявити не могла, чому її майбутній (принаймні вона сподівалася) хлопець раптом наспівує, наче католицький священик.

— Ти… щойно закінчив пророцтво, — пробурмотіла Рейчел. — «Клятви дотримай на краю могили, До Брами Смерті йдуть ворожі сили». Звідки ти…

— Я знаю цей вірш. — Джейсон поморщився і стиснув руками свої скроні. — Гадки не маю звідки, але я знаю це пророцтво.

— Латиною! Меншого й не очікувала, — вигукнула Дрю. — Вродливий і розумний.

Дівчата з будиночка Афродіти захіхікали. «Боже, що за купка невдах», — подумала Пайпер. Однак цього виявилося замало, щоб позбутися напруження. Вогнище миготіло мінливим зеленим відтінком.

Джейсон підвівся. Він виглядав збентежено, але Аннабет поклала руку йому на плече і ледве чутно підбадьорила. Пайпер відчула укол ревнощів. Це вона мала бути поряд і підтримувати його.

Рейчел Дер досі виглядала трохи шокованою. Вона глянула на Хірона, шукаючи поради, але кентавр залишився похмурим і безмовним, наче споглядав виставу, у яку не міг втручатися, — трагедію, що скінчиться безліччю смертей на сцені.

— Ну, — сказала Рейчел, намагаючись опанувати себе. — Отже, так, це — Велике Пророцтво. Ми сподівалися, що до нього ще багато часу, але, боюсь, воно починає здійснюватися вже зараз. Я не маю доказів. Тільки передчуття. І, як сказала Дрю, справді відбувається щось дивне. Семеро напівбогів, ким би вони не були, поки що не зібралися. У мене відчуття, що дехто з них є зараз серед нас. Але не всі.

Таборяни почали метушитися й перешіптуватися, стурбовано дивитися одне на одного, доки якийсь сонний голос не вигукнув:

— Я тут! Е-е… ви ж розподіляли обов’язки?

— Спи далі, Кловісе, — заволав хтось, і багато хто розсміявся.

— Як би то не було, — продовжила Рейчел, — ми не знаємо, що віщує Велике Пророцтво. Не знаємо, яке випробування чекає на напівбогів, але, оскільки попереднє Велике Пророцтво передвіщало Битву Титанів, можна припустити, що від другого слід чекати чогось такого ж кепського.

— Або ще гірше, — пробурмотів Хірон.

Можливо, він не хотів, щоб усі це почули. Проте вони почули. Вогнище миттю стало пурпуровим, такого самого кольору як у сні Пайпер.

— У чому ми впевнені, — сказала Рейчел, — то це в тому, що перший етап розпочався. З’явилася значна проблема, і хтось має піти на завдання, щоб її розв’язати. Геру, царицю богів, викрали.

Запанувала тиша. А потім в одну мить загомоніли п’ятдесят напівбогів.

Хірон знову постукав копитом, але Рейчел усе одно довелось почекати, щоб повернути до себе увагу.

Вона розповіла їм про випадок на оглядовому майданчику біля Великого каньйону: як Глісон Хедж пожертвував собою, коли напали грозові духи; і як духи попередили, що це був тільки початок. Вони, вочевидь, служили якійсь могутній володарці, яка може знищити всіх напівбогів.

А потім Рейчел розповіла їм про те, як Пайпер знепритомніла в будиночку Гери. Пайпер намагалася залишатися спокійною, навіть коли помітила, як Дрю на задніх рядах зображує пантомімою втрату свідомості й хіхікає з подружками. Урешті Рейчел розповіла про видіння Джейсона у вітальні Великого Будинку. Це послання Гери виявилося настільки знайомим Пайпер, що спиною побігли мурашки. Єдина відмінність — Гера попередила Пайпер не зраджувати її: «Підкоришся його волі — і їхній цар повстане. І тоді на всіх нас чекає загибель». Гера знала про погрозу велетня. А коли так, чому вона не попередила про це Джейсона і не викрила зрадницю Пайпер?

— Джейсоне, — сказала Рейчел. — Е… ти пам’ятаєш своє прізвище?

Він, здавалося, ще не отямився, і все ж похитав головою.

— Тоді будемо кликати тебе просто Джейсоном. Очевидно, що сама Гера доручила це завдання тобі.

Рейчел зробила паузу, певно, даючи Джейсону змогу заперечити свою долю. Усі погляди були спрямовані на нього. Відчувалося таке напруження, що Пайпер подумала: на його місці у неї б уже ноги підкосилися. Проте Джейсон тримався хоробро й рішуче. Він стиснув щелепи та кивнув.

— Згода.

— Ти мусиш урятувати Геру, щоб запобігти великому лиху, — продовжила Рейчел, — перешкодити повстанню невідомого царя. З поки що незрозумілих нам причин це потрібно зробити до зимового сонцестояння, усього лише за чотири дні від сьогодні.

— Це день наради богів, — промовила Аннабет. — Якщо боги ще не знають про зникнення Гери, то, безсумнівно, помітять її відсутність на ній. Вони, швидше за все, почнуть сварку та будуть звинувачувати одне одного в її викраденні. Так вони зазвичай і поводяться.

— Зимове сонцестояння, — оголосив Хірон, — ще й час найбільшого мороку. Боги збираються цього дня, тому що, як і смертні, разом вони сильніші. Сонцестояння — день, під час якого лихе чаклунство сильнішає. Давнє чаклунство, давніше за богів. Це день, коли невідоме… починає ворушитися.

Його вустами це пролунало вкрай лиховісно, наче ворушитися було найтяжчим злочином, а не чимось таким необхідним, щоб печиво приготувати.

— Гаразд, — сказала Аннабет, дивлячись пильно на кентавра. — Дякуємо вам, Капітане Очевидносте. Що б не відбувалося, я згодна з Рейчел. Джейсона обрали очолити пошуки, отже…

— Чому його ще не визнали? — заволав хтось із будиночка Ареса. — Коли він такий важливий…

— Його визнали, — проголосив Хірон. — Багато років тому. Джейсоне, покажи їм.

Спочатку Джейсон, здавалося, розгубився. Він, вагаючись, вийшов уперед, а Пайпер тільки й думала про те, який він чарівний: золотаве волосся, у якому відблискувало полум’я, і ці царствені риси, як у римських статуй. Він глянув на Пайпер. Вона підбадьорливо кивнула та зімітувала підкидання монети.

Джейсон сунув руку в кишеню. Його монета спалахнула в повітрі, а коли він зловив її, то вже тримав у руці спис — золотий жезл із загостреним кінцем близько семи футів завдовжки.

Решта напівбогів тільки роти роззявили. Рейчел і Аннабет відступили подалі від наконечника, гострого, наче плішня.

— Хіба… — Аннабет затнулась. — Я гадала, у тебе був меч.

— Е-е, гадаю, це тому, що випав орел, — сказав Джейсон. — Та сама монета, тільки далекобійна форма зброї.

— Чуваче, я теж таке хочу! — заволав хтось із будиночка Ареса.

— Це навіть краще, ніж електричний спис Клариси, Леймере! — погодився один з його братів.

— Електричний, — пробурмотів Джейсон, наче йому сподобалася ця думка. — Відійдіть.

Аннабет і Рейчел не барилися. Джейсон здійняв спис угору — і в небі прогуркотів грім. Кожна волосинка на руках Пайпер стала сторчма. Із вістря золотого списа дугою вилетіла блискавка і вдарила у вогнище з силою артилерійського снаряда.

Коли дим розсіявся і у вухах Пайпер стихнув дзвін, вона побачила, що весь табір застиг — напівсліпі, укриті попелом, усі витріщалися на місце, де був вогонь. Палаюча колода встромилась у землю за кілька дюймів від сплячого хлопчини Кловіса, який навіть не поворухнувся.

Джейсон опустив спис.

— Е-е… пробачте.

Хірон зчистив з бороди декілька вуглинок, що жевріли. Він скривився, наче здійснилися його найгірші побоювання.

— Трохи, мабуть, перегнув, але свою думку доніс. Сподіваюсь, усі зрозуміли, хто твій батько.

— Юпітер, — сказав Джейсон. — Тобто Зевс. Володар неба.

Пайпер не втримала усмішки. Усе сходиться. Наймогутніший бог, батько всіх величніших героїв давніх міфів, — ніхто, крім нього, й не міг бути татом Джейсона.

Очевидно, решта таборян не була такої думки. Розпочався гармидер. Безліч людей ставили запитання, доки Аннабет не здійняла руки.

— Стривайте! — вигукнула вона. — Як він може бути сином Зевса? Велика Трійця… Їх угода не заводити смертних дітей… як ми могли не дізнатися про нього раніше?

Хірон не відповів, але Пайпер здавалося, що він знає.

І правда була не з приємних.

— Усе, що важливо, — сказала Рейчел, — то це те, що Джейсон зараз тут. У нього є завдання, яке він має виконати, а це означає, що йому потрібне особисте пророцтво.

Вона заплющила очі й знепритомніла. Двоє таборян ринулись уперед і підхопили її. Ще один побіг в інший бік амфітеатру за бронзовим триногим табуретом. Їх наче спеціально готували до цього. Вони всадили Рейчел на табурет перед зруйнованим вогнищем. Без вогню ніч була темною, але за мить ноги Рейчел почав обвивати зелений туман. Коли вона розплющила очі, ті сяяли. Смарагдовий туман виплив з її рота. Дівчина заговорила скрипучим, старечим голосом — такий міг би бути у змії, якби та могла розмовляти:

«Блискавки дитя, бійся землі.

Велетня помста є початком семи.

Горно і голуб зламають кайдани

І вивільнять гнів, що смертю стане».

На останньому слові Рейчел повалилася, але помічники це передбачили і підхопили її. А потім вони понесли її геть від вогнища і поклали відпочивати в куточку.

— Це нормально? — випалила Пайпер. І раптом усвідомила, що порушила тишу, і тепер усі дивилися на неї. — Ну… вона частенько плюється зеленим димом?

— О боги, ти така неотесана! — ошкірилась Дрю. — З неї щойно виплило пророцтво! Джейсонове пророцтво про порятунок Гери! Чому б тобі просто не…

— Дрю, — гаркнула Аннабет. — Пайпер поставила слушне запитання. У цьому пророцтві, безсумнівно, є щось дивне. Якщо знищення кайданів Гери вивільнить ЇЇ гнів і заподіє безліч смертей… навіщо нам її звільняти? Це може бути пасткою, або… або, можливо, Гера накинеться на своїх рятівників. Вона ніколи не симпатизувала героям.

Джейсон заговорив:

— Я начебто не маю вибору. Гера забрала мої спогади. Я хочу їх повернути. До того ж ми не можемо просто відмовитися допомагати цариці небес, коли вона потрапила в біду.

Підвелась дівчина з будиночка Гефеста — Нісса, та, яка була в червоній бандані.

— Можливо. Але тобі слід прислухатися до Аннабет. Гера буває мстивою. Вона жбурнула з гори власного сина, нашого батька, тільки тому, що він був негарним.

— Дуже негарним, — фиркнув хтось від Афродіти.

— Стули пельку! — огризнулася Нісса. — У будь- якому разі ми ще маємо подумати, чому слід боятися землі? І що це за помста велетня? З чим таким ми тут маємо справу, настільки могутнім, що воно було здатне викрасти царицю небес?

Ніхто не відповів, але Пайпер помітила, як Аннабет і Хірон безмовно обмінялися думками. Пайпер уявила це так:

Аннабет: «Помста велетня… ні, не може бути».

Хірон: «Не згадуй про це тут. Не треба їх лякати».

Аннабет: «Та ви знущаєтеся! Як нам може так не щастити».

Хірон: «Пізніше, дитино! Якщо розповіси їм усе, вони будуть занадто нажахані, щоб почати діяти».

Було божевіллям уважати, що вона так добре може читати вирази їх облич — вони ледве були знайомі, і Пайпер це розуміла. І все ж вона була переконана, що зрозуміла їх, і це лякало дуже сильно.

Аннабет глибоко вдихнула.

— Це завдання Джейсона, — виголосила вона, — отже, йому й вирішувати. Очевидно, що він — дитина блискавки. За звичаєм він може обрати будь-яких двох супутників.

Хтось із будиночка Гермеса крикнув:

— Нехай бере тебе, Аннабет! У тебе найбільший досвід.

— Ні, Тревісе, — відповіла Аннабет. — По-перше, я не хочу допомагати Гері. Щоразу, коли я намагалася це зробити, вона ошукувала мене, або це якось потім відгукувалося. До біса це. Нізащо. А по-друге, я збираюсь на світанку вирушити на пошуки Персі.

— Усе це пов’язано, — сказала Пайпер, не уявляючи, звідки в неї така хоробрість. — Ти ж це розумієш, чи не так? Ця справа і зникнення твого хлопця — усе це пов’язано.

— Як? — утрутилася Дрю. — Коли ти така розумна, то скажи як?

Пайпер спробувала сформулювати відповідь, але марно.

Аннабет її врятувала.

— Можливо, ти маєш рацію, Пайпер! Але якщо це пов’язано, я з’ясую все з іншого кінця — шукаючи Персі. Як я вже казала, я не збираюсь рятувати Геру, навіть якщо її зникнення спричинить бійку між рештою олімпійців. До того ж є ще одна причина, чому я не можу піти. У пророцтві сказано протилежне.

— Воно каже, кого я оберу, — погодився Джейсон. — Горно і голуб зруйнують кайдани. Горно — це символ Вул… Гефеста.

У Нісси, яка стояла під прапором Дев’ятого Будиночка, опустилися плечі, наче їй в руки сунули тяжке ковадло.

— Якщо тобі потрібно боятися землі, — сказала вона, — не слід подорожувати суходолом. Знадобиться повітряний транспорт.

Пайпер хотіла крикнути, що Джейсон може літати. Але потім передумала. Це йому вирішувати, що можна розповідати, а він не поспішав розголошувати подробиці. Мабуть, вирішив, що достатньо налякав усіх, як для одного вечора.

— Летюча колісниця зламана, — продовжила Нісса, — а щодо пегасів, то вони залучені до пошуків Персі. Але, можливо, будиночок Гефеста зможе чимось допомогти. Поки Джейк недієздатний, я за старшу. Тож я буду добровольцем для завдання.

У її голосі не було запалу.

І тоді підвівся Лео. Він поводився так тихо, що Пайпер майже забула про його існування. А це було зовсім несхоже на Лео.

— Це про мене, — сказав він.

Його сусіди по будиночку заметушилися. Декілька спробували всадити його назад, але він встояв.

— Та кажу вам, це про мене. Я впевнений. І в мене є план щодо труднощів із пересуванням. Дайте мені спробувати. Я можу все виправити!

Якусь мить Джейсон розглядав Лео. Пайпер була впевнена, що він йому відмовить. Але він усміхнувся.

— Ми разом із самого початку, Лео. Певно, буде слушно, якщо підеш саме ти. Знайди нам крила, і ти в ділі.

— Отож бо! — переможно здвигнув ліктем Лео.

— Це небезпечно, — попередила його Нісса. — Нестатки, чудовиська, жахливі страждання. Можливо, що ніхто з вас не повернеться живим.

— О! — раптом Лео припинив здаватися таким захопленим. Але потім він пригадав, що всі дивляться. — Тобто… О, круто! Страждання? Я обожнюю страждання! Зробімо це!

Аннабет кивнула.

— Тепер, Джейсоне, тобі потрібно обрати третього учасника завдання. Голуб…

— Ох, залюбки! — Дрю вже була на ногах і осліплювала Джейсона усмішкою. — Голуб — це Афродіта. Це кожний знає. Я цілковито твоя.

Пайпер стиснула кулаки. Вона зробила крок уперед.

— У жодному разі.

Дрю закотила очі.

— Ох, благаю тебе, смітнице, відчепися!

— Видіння від Гери було в мене. Не у тебе. Це повинна зробити я.

— У кого завгодно може бути видіння, — сказала Дрю. — Ти всього лише опинилась у слушному місці в слушний час.

Вона повернулася до Джейсона.

— Слухай, бійки, я певна, дуже важливі. Ну і люди, які майструють усіляке… — вона подивилася на Лео з презирством. — Ну, гадаю, хтось таки має забруднити руки. Але тобі потрібна на своєму боці привабливість. Я можу бути дуже переконливою. І стану тобі у великій пригоді.

Таборяни почали шепотіти про те, що Дрю і справді була досить переконливою. Пайпер уже бачила, як Дрю їх переконала. Навіть Хірон почісував бороду, наче раптом побачив сенс в участі Дрю.

— Ну… — сказала Аннабет. — За формулюванням пророцтва…

— Ні! — звук власного голосу здався Пайпер дивним. — Я мушу піти.

І тоді сталося дещо неймовірне. Усі почали кивати, бурмотіти, що Пайпер, певно, теж має рацію. Дрю з недовірою огледілася. Кивали навіть деякі таборяни з її будиночка.

— Отямтеся! — гаркнула Дрю на натовп. — На що взагалі здатна Пайпер?

Пайпер хотіла було відповісти, але її впевненість уже починала слабшати. Що вона може запропонувати? Вона не з тих, хто б’ється, чи складає плани, чи все ремонтує. У неї не було жодних здібностей. Вона тільки й уміла, що потрапляти в неприємності та час від часу переконувати людей робити всілякі дурниці.

До того ж вона була брехлом. Їй потрібно було піти на завдання з причин, що різнилися від Джейсонових. І якщо вона таки піде, то все закінчиться її зрадою всіх тут присутніх. Пайпер чула той голос зі сну: «Виконаєш наш наказ — і зможеш піти живою». Як можна було обирати між допомогою Джейсону і допомогою батькові?

— Що ж, — вдоволено промовила Дрю. — Гадаю, ми із цим розібралися.

Раптом усі разом охнули. Вони витріщилися на Пайпер, наче та щойно вибухнула. Що вона вже знову накоїла? І тоді дівчина усвідомила, що її оточує червонувате світло.

— Що таке? — випалила Пайпер.

Вона подивилась угору, але там не було жодного палаючого символу, як над Лео. Тоді подивилась униз і скрикнула.

Її одяг… у що, дідько, вона була вдягнена? Пайпер ненавиділа сукні. У неї їх і не було. Але зараз на ній була чарівна біла сукня без рукавів, що опускалася до щиколоток і мала такий глибокий виріз на грудях, що Пайпер було ніяково. Передпліччя охоплювали витончені золоті браслети, на грудях сяяло філігранне намисто з бурштину, коралів і золотих квітів, а волосся…

— О, боже, — вимовила вона. — Що трапилося?

Приголомшена Аннабет вказала на кинджал Пайпер, що тепер, змащений і блискучий, висів збоку на золотому ланцюжку. Пайпер не хотілося його оголювати. Вона боялась того, що побачить. І все ж цікавість перемогла. Вона вийняла Катоптріс і подивилася на власне віддзеркалення на гладкому металевому клинку. Її волосся було бездоганним: пишне, довге й шоколадно-каштанове, із заплетеними золотистими стрічками з одного боку, воно спадало через плече. На ній навіть був макіяж, кращий за всі, що Пайпер коли-небудь змогла би зробити сама, — невловимі мазки, що зробили губи вишнево-червоними і проявили все розмаїття кольорів у її очах.

Вона була… вона була…

— Вродлива, — випалив Джейсон. — Пайпер, ти… ти красуня.

За інших обставин, ця мить була б найщасливішою в її житті. Але зараз усі витріщалися на неї, наче вона була якимсь опудалом. Обличчя Дрю переповнювали жах і відраза.

— Ні! — заволала вона. — Це неможливо!

— Це не я, — запротестувала Пайпер. — Я… не розумію.

Кентавр Хірон зігнув передні ноги і схилився перед нею, усі таборяни зробили те саме.

— Слава Пайпер МакЛін, — серйозно оголосив Хірон, наче говорив на її похороні. — Дочці Афродіти — покровительки голубів, богині кохання.

XI ЛЕО

Лео пішов після того, як Пайпер перетворилася на красуню. Авжеж, усе це було приголомшливо (у неї був макіяж! Оце так диво!), однак Лео мав справи важливіші. Він вислизнув з амфітеатру і побіг у темряву, запитуючи себе, у що вплутався.

Він підвівся в присутності купи сильніших і хоробріших напівбогів та добровільно (добровільно!) підписався на завдання, під час якого його, швидше за все, вб’ють.

Він нікому не розповів про зустріч із тією Каллідою, своєю старою нянькою, але, щойно почув про Джейсонове видіння (пані в чорній сукні й шалі), зрозумів, що це була та сама жінка. Тія Калліда була Герою. Його лиха нянька була царицею богів. Від такої нісенітниці мізки можуть підсмажитися.

Він пошкандибав до лісу і спробував не думати про дитинство — про всю цю плутанину, що призвела до маминої смерті. Але марно.

Уперше тія Калліда спробувала вбити Лео, коли йому виповнилося близько двох років. Вона наглядала за ним, доки мати була в цеху. Авжеж, вона не була його тіткою насправді — усього лише одна з сусідських бабусь, така собі типова тія, яка допомагає наглядати за дітьми. Вона пахла, наче запечена в меді шинка, і завжди носила вдовичу сукню та чорну шаль.

— Вкладемо тебе подрімати, — промовила вона. — Подивимося, чи це ти насправді, мій маленький герой.

Лео куняв. Вона поклала його, загорнутого в ковдру, у теплу купку червоних і жовтих… подушок? Ліжко нагадувало комірку в стіні, було зроблене з почорнілих цеглин. Над головою знаходився металевий отвір, а ще вище була квадратна дірка, крізь яку Лео бачив зорі. Він пам’ятав, як затишно було лежати і як він хапав іскри, схожі на світляків. Хлопчик задрімав і бачив уві сні човен із вогню, що плив крізь попіл. Він уявив, як керує ним, орієнтуючись по зірках. Десь поруч тія Калліда сиділа у своєму кріслі-гойдалці — скрип, скрип, скрип — і наспівувала колискову. Уже в два роки Лео міг розрізняти англійську та іспанську, і він пам’ятав, що тія Калліда співала мовою, несхожою на жодну з них.

Усе йшло добре, доки мати не повернулася додому. Вона скрикнула й підбігла, щоб схопити малюка:

— Як ти могла?

Але стара пані зникла.

Лео пам’ятав, як дивився крізь мамине плече на полум’я, що звивалося навколо його ковдри. Лише кілька років по тому він зрозумів, що спав у розпеченому каміні.

А що було найдивнішим? Те, що тію Калліду не заарештували і навіть не вигнали з їх будинку. Протягом наступних років вона ще декілька разів з’являлася знову. Одного разу, коли Лео виповнилося три, вона дозволила йому гратися ножами.

— Ти повинен рано навчитися володіти зброєю, — наполягала вона, — якщо колись хочеш стати моїм героєм.

Лео вдалося не вбити себе, однак йому здавалось, що тії Калліді у будь-якому випадку було б байдуже.

Коли Лео виповнилося чотири, тія знайшла для нього гримучу змію на пасовищі неподалік. Вона дала йому палицю й підбурювала штрикнути тварину.

— Де твоя відвага, маленький герою? Доведи мені, що мойри[20] недарма тебе обрали.

Лео витріщився на ті жовті очі. У вухах лунало безпристрасне «сшш-сшш-сшш» зміїного брязкальця. Він не міг змусити себе штрикнути змію. Це не здавалося чесним. Вочевидь, змія була такої самої думки щодо кусання маленьких дітей. Лео міг присягнутися, що вона подивилася на тію Калліду так, наче хотіла сказати: «Ви у своєму розумі, жіночко?» І зникла у високій траві.

Іншого разу, коли вона наглядала за ним, Лео виповнилося п’ять. Тоді вона принесла йому кольорові крейди і блокнот. Вони сіли разом за стіл на задньому дворі квартирного комплексу, під старим горіховим деревом. Поки тія Калліда співала свої дивні пісні, Лео намалював вогняний човен із барвистими вітрилами, рядами весел, вигнутою кормою і приголомшливим кінцем щогли. Він було вже закінчив і думав підписати роботу так, як навчився у дитсадку, коли малюнок підхопило вітром і віднесло в небо.

Лео хотів заплакати. Він витратив стільки часу на цей малюнок… але тія Калліда тільки розчаровано фиркнула.

— Ще не час, маленький герою! Одного дня ти отримаєш завдання. Ти відшукаєш своє призначення, і твоя важка подорож нарешті себе виправдає. Але спершу тобі доведеться пережити купу горя. Мені шкода, але героїв інакше створити неможливо. А зараз не запалиш мені вогника, га? Зігрій ці старі кістки.

За декілька хвилин з’явилася мама Лео і скрикнула від жаху. Тія Калліда зникла, а Лео сидів серед диму й вогню. Блокнот згорів ущент. Крейдочки розплавились і перетворилися на липку різнокольорову калюжку, що булькотіла. Руки Лео палали, повільно пропалюючи поверхню столу. Багато років по тому люди з квартирного комплексу цікавилися, як комусь вдалося так глибоко випалити відбитки долоньок п’ятирічної дитини у твердій деревині.

Тепер Лео знав, що тією Каллідою, його психічно хворою нянею, увесь цей час була Гера. Це робило її ким… його божественною бабусею? Його родина була дивнішою, ніж він гадав.

Цікаво, чи знала всю правду мама? Лео пригадав, що після того останнього відвідування мама віднесла його додому і мала з ним довгу розмову, але він тоді мало що зрозумів.

— Вона більше не повернеться.

У його мами було вродливе обличчя, лагідні очі та кучеряве темне волосся, але через тяжку працю вона виглядала старшою, ніж була насправді. Під очима темніли мішки, а на руках — мозолі. Вона першою в сім’ї закінчила коледж, отримала диплом інженера-механіка і могла спроектувати будь-що, полагодити будь-що, сконструювати будь-що.

Ніхто її не наймав. Жодна компанія не сприймала її серйозно, тож вона опинилась у цеху, намагаючись заробити достатньо грошей, щоб утримувати себе та сина. Від неї завжди пахло мастилом, а коли вона розмовляла з Лео, то постійно говорила то іспанською, то англійською, використовуючи їх, наче додаткові інструменти. Минули роки, перш ніж Лео дізнався, що не всі розмовляють таким чином. Вона навіть навчила його азбуки Морзе, перетворивши це на гру, тож вони могли відстукувати одне одному короткі повідомлення, коли були в різних кімнатах: «Я люблю тебе. Усе гаразд?». Отакі прості речі.

— Мені байдуже, що каже Калліда, — сказала йому мама. — Мені байдуже до долі і до мойр. Ти занадто малий для цього. Ти досі моє маля.

Вона взяла його за руки, шукаючи опіки, але, звісно, не знайшла жодного.

— Лео, послухай мене. Вогонь — це інструмент, як і все інше, але він значно небезпечніший. Ти не знаєш, на що здатний. Будь ласка, пообіцяй мені — більше жодного вогню, доки не зустрінешся з батьком. Одного дня, міхо[21], ти зустрінеш його. Він усе пояснить.

Лео пам’ятав ці слова: колись він познайомиться зі своїм батьком. Мама не відповідала на запитання про нього. Лео ніколи його не бачив. Навіть фото у мами не було, але вона казала про нього так, наче він вийшов у магазин і от-от повернеться. Лео намагався вірити їй. Настане день — і все стане зрозумілим.

Наступні декілька років вони прожили щасливо. Лео майже забув про тію Калліду. Він досі бачив сни про летючий човен, але інші дивні події теж почали здаватися сном.

Усе зруйнувалося, коли йому виповнилося вісім. На той час кожну вільну годину він проводив у цеху з мамою. Він умів користуватися інструментами. Робив розрахунки краще за більшість дорослих. Навчився уявляти у трьох вимірах і подумки розв’язувати задачі з механіки, так само як мама.

Одного вечора вони затрималися допізна. Мама закінчувала модель свердла, яку сподівалася запатентувати. Якби вона продала прототип, їхнє життя могло б змінитися. Вона нарешті б відпочила.

Доки мама працювала, Лео подавав їй приладдя і розповідав безглузді жарти, щоб підтримувати її в гарному настрої. Він радів, коли міг насмішити її. Тоді вона посміхалась і говорила:

— Твій батько пишатиметься тобою, міхо! Незабаром ти його зустрінеш, я певна.

Мамине робоче місце містилося у самому кінці цеху. Увечері тут було дещо моторошно через те, що вони залишалися зовсім самі. Кожний звук відбивався луною в темному приміщенні, але Лео на це не зважав, поки поряд була мама. Якщо він заблукає, вони завжди можуть зв’язатися за допомогою азбуки Морзе. По завершенні їм доводилося проходити крізь увесь цех — через кімнату для відпочинку назовні до стоянки для авто, зачинивши за собою двері.

Того вечора вони вже скінчили і дійшли до кімнати для відпочинку, коли мама збагнула, що в неї немає ключів.

— Дивно, — вона насупила брови. — Я була певна, що взяла їх. Зачекай тут, міхо! Я тільки на хвилинку.

Вона ще раз посміхнулася до нього (остання її посмішка в його житті) і повернулася.

Минуло кілька секунд, коли внутрішні двері з гуркотом зачинилися. А за ними зачинилися і зовнішні.

— Мамо?

Серце Лео закалатало. Щось важке грюкнуло в приміщенні. Він побіг до дверей, але, скільки б не тягнув і не бив ногами, вони не відчинялися.

— Мамо!

Він несамовито настукав повідомлення крізь стіну: «Усе гаразд?»

— Вона тебе не чує, — промовив голос.

Лео озирнувся і побачив дивну жінку.

Спочатку він вирішив, що це тія Калліда. Вона була закутана в чорну одежу, а її обличчя вкривала вуаль.

— Тія? — запитав він.

Жінка хмикнула, мляво й тихо, наче наполовину була вві сні.

— Я не твій хранитель. Усього лише родинна схожість.

— Що… що вам потрібно? Де моя мама?

— Ах… відданий матері. Як мило. Але, бач, у мене теж є діти… і я розумію, що одного дня ти битимешся проти них. Коли вони спробують пробудити мене, ти їм завадиш. Я не можу цього дозволити.

— Хто ви? Я не хочу ні з ким битися.

Вона пробурмотіла, наче сновида в трансі:

— Розсудливий вибір.

Із жахом Лео усвідомив, що жінка насправді спить. За вуаллю були заплющені очі. Але дещо було ще химернішим — її одяг був не з тканини. Він був зроблений із землі — сухого чорного бруду, що кружляв навколо неї. Бліде спляче обличчя ледь визирало з пилової завіси, і в Лео було моторошне відчуття, що вона щойно повстала з могили. Якщо жінка спала, то краще б вона й не прокидалася, подумав Лео. Він був упевнений, що, якщо це станеться, вона стане ще страшнішою.

— Поки що я не здатна тебе знищити, — пробурмотіла жінка. — Мойри цього не дозволять. Проте вони не захищають твоєї матері і не перешкодять мені зламати твій дух. Згадай цю ніч, маленький герою, коли тобі скажуть піти проти мене.

— Не чіпай мою маму!

Страх стиснув його горлянку, коли жінка почовгала вперед. Вона пересувалася радше як лавина, аніж людина, — темна стіна землі, що рухалася йому назустріч.

— Як ти мене зупиниш? — прошепотіла вона.

Вона пройшла просто крізь стіл, і частинки її тіла знову з’єдналися на іншому кінці. Вона нависла над ним, і він знав, що вона так само пройде крізь нього. А він був єдиним, що відділяло її від мами.

Його руки спалахнули.

На обличчі жінки з’явилася сонна посмішка, наче вона домоглася свого. Лео з відчаєм закричав. В очах почервоніло. Язики полум’я охопили земляну жінку, стіни, зачинені двері. І Лео знепритомнів.

Коли він отямився, то був у машині швидкої допомоги.

Медсестра намагалася бути люб’язною. Вона сказала йому, що приміщення згоріло вщент. Його мати не вціліла. Медсестра виказувала співчуття, але Лео відчував тільки порожнечу. Він утратив самовладання, точнісінько як попереджала мати. Він винуватий у її смерті.

Незабаром за ним прийшла поліція, і вони вже не були такі люб’язні. За їхніми словами, вогонь зайнявся в кімнаті для відпочинку, точнісінько там, де стояв Лео. Він дивом уцілів, і все ж, яка дитина зачинятиме двері робочого місця матері, знаючи, що та всередині, а тоді влаштовуватиме пожежу?

А потім сусіди по будинку розповіли поліції, яким Лео був дивним хлопчиком. Вони розповіли про відбитки, випалені на столі в садку. Вони завжди знали, що із сином Есперанси Вальдес щось не так.

Родичі відмовлялися брати хлопчика до себе. Його тітка Роза назвала Лео «діабло»[22] і прагнула, щоб соцробітники швидше забрали його геть. Так Лео вирушив до свого першого дитячого будинку. За декілька днів він утік. У деяких дитячих будинках він залишався довше, ніж в інших. Він клеїв дурня, з кимось товаришував, удавав, що нічого його не турбує, але потім усе одно тікав. Тільки так він міг послабити біль: постійний рух, що дає відчуття дедалі більшої віддаленості від попелу того цеху.

Лео пообіцяв собі, що ніколи більше не гратиметься з вогнем. Він уже дуже давно не згадував про тію Калліду чи сплячу жінку, закутану в земляні одежі.

Лео майже дістався лісу, коли йому почувся голос тії Калліди: «Ти не винний, маленький герою! Наш ворог повстає. Час припинити тікати».

— Геро, — пробурчав Лео, — тебе навіть не має тут, га? Ти в ув’язненні бозна-де.

Відповіді не було.

Але тепер Лео принаймні хоч щось розумів. Гера наглядала за ним протягом усього його життя. Якимсь чином вона знала, що одного дня він їй знадобиться. Можливо, ці мойри, про яких вона згадувала, могли віщувати майбутнє. Лео не був певен. Проте він знав, що йому судилося піти на це завдання. Джейсонове пророцтво застерегло їх щодо землі, і Лео був упевнений, що це стосувалось сплячої жінки із цеху, закутаної в одежі з рухливого бруду.

«Ти відшукаєш своє призначення, — пообіцяла тія Калліда. — Твоя важка подорож зрештою себе виправдає».

Можливо, Лео дізнається, що означає той летючий човен з його снів. Можливо, зустріне батька або навіть помститься за загибель матері.

Але зараз у нього є інші справи. Він обіцяв Джейсону повітряний транспорт.

Не човен з його снів… поки що ні. Немає часу конструювати щось настільки складне. Потрібне більш швидке рішення. Потрібен дракон.

Перед самим лісом він завагався, удивляючись у цілковиту пітьму. Ухали сови, а вдалечині щось сичало, наче зміїний хор.

Лео пригадав, що сказав йому Вілл Соліс: «Нікому не варто ходити в ліс поодинці, неозброєним так точно». У Лео не було нічого: ані меча, ані ліхтарика, ані супутника.

Він озирнувся на вогні будиночків. Ще можна розвернутися і сказати всім, що пожартував. Смішно ж! Нісса може піти на завдання замість нього. А він залишиться в таборі і навчиться бути частиною родини Гефеста. Але його турбувало запитання: скільки часу має минути, перш ніж він стане таким, як його сусіди по будиночку, — жалюгідним, пригніченим, переконаним у власному невезінні?

«Вони не захищають твоєї матері і не перешкодять мені зламати твій дух, — говорила спляча жінка. — Згадай цю ніч, маленький герою, коли тобі скажуть піти проти мене».

— Повірте, жіночко, — пробурмотів Лео. — Я пам’ятаю. І ким би ви не були, я гепну вас обличчям у багнюку, у стилі Лео.

Він глибоко вдихнув і занурився в ліс.

XII ЛЕО

Ліс не був схожим на жодне місце, у якому Лео раніше бував. Він виріс у міській квартирі Північного Х’юстона. Доки він не потрапив до «Школи дикунів», єдиними дикими тваринами, яких він коли-небудь бачив, були гримуча змія на пасовищі корів та тітка Роза у своїй нічній сорочці.

Та й Школа розташовувалася в пустелі. Жодних тобі дерев зі скривленим корінням, щоб перечіплятися об нього. Жодних струмків, щоб у них гепатися. Жодних гілок, що відкидають темні моторошні тіні, і сов, що витріщаються на тебе блискуючими очима. Це була «Зона Сутінків»[23].

Лео заглиблювався в ліс, поки не впевнився, що ніхто позаду в будиночках його не побачить. Тоді він викликав вогонь. На кінчиках пальців застрибали язики полум’я, даючи достатньо світла, щоб бачити. Він не пробував підтримувати тривалий вогонь з того моменту біля столу для пікніків, коли йому було п’ять. Після загибелі мами він узагалі боявся пробувати будь-що. Навіть цей крихітний вогник змушував його почуватися винним.

Він продовжив іти, шукаючи сліди дракона: велетенські відбитки, розтрощені дерева, смуги випаленого лісу. Дещо настільки велике не могло ж отак просто залишатися непомітним, правда? І все ж таки «нада»[24] він не бачив. Одного разу перед ним промайнула величезна волохата фігура, схожа на вовка чи ведмедя, але вона злякалася вогню. І Лео це влаштовувало.

А потім посеред галявини він побачив першу пастку — оточений валунами кратер завширшки в сто футів.

Лео не міг не визнати її винахідливість. У центрі западини був металевий чан розміром із джакузі, заповнений пінистою темною рідиною — соус табаско і моторне мастило. На платформі, що висіла над чаном, обертався по колу вентилятор і роздмухував пахощі лісом. Металеві дракони відчувають запах?

Чан начебто був незахищений. Але Лео придивився і в слабкому світлі зірок та його ручному вогні помітив відблиск металу під землею та листям — по всьому кратеру була вистелена бронзова сітка. Хоча, мабуть, слово «помітив» тут було недоречним — Лео відчував пастку, так ніби вона випромінювала тепло і викривала себе. Наче спиці колеса, шість величезних стрічок із бронзи тягнулися від чану. «Чутливі до тиску», — припустив Лео. Щойно дракон наступить на одну з них, сітка закриється — і вуаля — чудовисько в подарунковій обгортці.

Лео дістався ближче. Поставив ногу на найближчу спускову стрічку. Як він очікував, нічого не відбулося. Сітку, певно, налаштували на важку здобич. В іншому випадку можна було спіймати тварину, людину, меншого чудовиська і таке інше. Він сумнівався, що в цьому лісі було щось таке саме важке, як металевий дракон. Принаймні сподівався, що не було.

Лео обережно спустився в кратер і наблизився до чана. Пахощі були майже нестерпними, очі почали сльозитися. Він пригадав той раз, коли тія Калліда (Гера, яка різниця) змусила його різати халапеньо[25] на кухні, і сок потрапив йому в очі. Оце був біль. А вона, авжеж, сказала: «Терпи, маленький герою. Ацтеки з батьківщини твоєї матері карали поганих дітей, тримаючи їх над вогнем, наповненим перцями чилі. Вони виховали таким чином багатьох героїв».

Цілковита психопатка ця жіночка. Лео був радий, що візьме участь у її порятунку.

Тія Калліда була б у захваті від цього чана, тому що він був значно жахливішим за сок халапеньо. Лео оглядівся в пошуках спускового механізму — чогось, що б деактивувало сітку. Але нічого не знайшов.

На мить він запанікував. Нісса говорила, що в лісі вже є декілька таких само пасток, і вони мають намір поставити ще. Що, коли дракон уже потрапив в одну з них? Як Лео знайде всі пастки?

Він продовжив шукати, але не побачив жодного спускового механізму. Жодної величезної кнопки з написом «ВИМК». Йому спало на думку, що, можливо, тут такої і немає. Лео почав втрачати надію… і тоді почув цей звук.

Це було дещо більше за коливання повітря — таке собі гурчання, що відчувається швидше нутрощами, ніж вухами. Від нього Лео затремтів, але він не почав озиратися в пошуках джерела. Він і далі розглядав пастку, міркуючи. Воно ще далеко. Але продирається крізь ліс. Потрібно поспішати.

А потім він почув скреготливе фиркання, наче водяна пара виштовхувалася з металевої діжки.

Шия затремтіла. Він повільно повернувся. На краю ями з відстані у п’ятдесят футів на нього витріщалися два червоних ока. Створіння блищало в місячному сяйві. Лео повірити не міг, що така громадина так швидко до нього підкралася. Запізно він зрозумів, що погляд створіння втупився на вогонь у його руках. Він згасив полум’я.

Лео тепер чітко бачив дракона. Шістдесят футів завдовжки від морди до хвоста. Тіло зі з’єднаних поміж собою бронзових пластин. Пазурі розміром як ніж м’ясника і ряди численних, гострих, наче кинджали, металевих зубів у пащі. З ніздрів дракона йшла пара. Він рикнув — наче бензо- пила пройшла крізь дерево. Він міг легко розтоптати Лео або розкусити навпіл. Цей дракон був найпрекраснішим з того, що Лео коли-небудь бачив. За винятком одного недоліку, що повністю зруйнував плани хлопця.

— У тебе немає крил, — промовив Лео.

Драконове ричання стихнуло. Він похитав головою, наче мовляв: «Чому ти не втікаєш у жаху?»

— Агов, без образ, — сказав Лео. — Ти неймовірний! Святий боже, хто тебе створив? Ти гідравлічний, чи ядерний, чи який? І все ж, якби моя воля, я б зробив тобі крила. Що ж це за дракон, якщо в нього немає крил? Мабуть, ти заважкий, щоб літати? Як це я цього не врахував?

Дракон рикнув, цього разу дещо знічено. Він начебто мав розтоптати Лео. Усілякі балачки не входили до його плану. Він зробив крок уперед. Лео крикнув:

— Стій!

Дракон знову рикнув.

— Це пастка, бронзові мізки, — сказав Лео. — Вони намагаються тебе спіймати.

Дракон роззявив пащу й видмухнув вогонь. Палючий вир полум’я звалився на Лео — значно сильніший за ті, що йому доводилося витримувати в минулому. Його наче поливали з потужного пекельного пожежного шланга. Трохи саднило, але він тримався на ногах. Коли вогонь згаснув, Лео виявився зовсім неушкодженим. Навіть одяг не підгорів — він гадки не мав чому, проте був за це вдячний. Лео любив свою армійську куртку, до того ж, якби згоріли його труси, було б украй ніяково.

Дракон витріщився на Лео. Вираз його морди взагалі-то не змінився (все ж таки вона з металу), однак Лео був певен, що на ній написано: «Чому немає хрусткої скоринки?» З шиї дракона вилетіла іскра, наче його от-от закоротить.

— Ти не можеш мене підсмажити, — Лео намагався говорити твердо і спокійно. У нього ніколи не було собаки, але саме так він намагався говорити з драконом, як, на його думку, зазвичай говорять із собакою.

— Сидіти, хлопче! Не наближайся. Не хочу, щоб тебе спіймали. Бач, вони вважають, що ти зламаний і тебе слід розібрати на брухт. Але я цьому не вірю. Я полагоджу тебе, якщо дозволиш…

Дракон заскрипів, заревів і поспішив уперед. Пастка спрацювала. Земля в кратері розверзнулася з таким звуком, наче одночасно грюкнулися тисячі металевих смітників. Полетіли бруд і листя. Заблищала металева сітка. Лео збило з ніг, перевернуло й кинуло в соус табаско з мастилом. Його затиснуло між чаном та драконом, який біснувався, намагаючись звільнитися від сітки, що обвила їх обох.

Дракон видмухував полум’я навсібіч, освітлюючи небо й підпалюючи дерева. Усюди горіли мастило й соус. Лео не було боляче, але в роті залишався мерзенний присмак.

— Та вгамуйся нарешті! — заволав він.

Дракон не припинив звиватися. Лео зрозумів, що, якщо він не почне рухатися, його розплющить. Було нелегко, але йому вдалося вислизнути з-поміж дракона та чана. Він виповз із сітки. На щастя, дірки були достатньо великими для худого підлітка.

Лео кинувся до голови дракона. Той спробував укусити хлопця, але його зуби заплуталися в сітці. Він знову видмухнув вогонь, але, здавалося, його сили слабшали. Цього разу полум’я було помаранчевим. Воно згасло, навіть не діставшись обличчя Лео.

— Слухай, друже, — сказав Лео, — так ти просто покажеш їм, де знаходишся. Тоді вони прийдуть і використають кислоту та металорізи. Ти цього хочеш?

Драконові щелепи видали скрипучий звук, наче створіння намагалось говорити.

— От і добре, — сказав Лео. — Ти мусиш мені довіритися.

І Лео взявся до справи.

Минула майже година, перш ніж він знайшов панель управління. Вона була точнісінько за головою дракона, що мало сенс. Лео вирішив залишити дракона в сітці, тому що працювати з ув’язненим чудовиськом якось легше, але тому це не подобалось.

— Не смикайся! — лайнувся Лео.

Дракон видав ще один скрипучий звук, який, можливо, був скигленням.

Лео оглянув дроти в голові дракона. Його відволік звук у хащах, але це виявився всього лише лісний дух (Лео подумав, що, здається, їх кличуть дріадами), який гасив вогонь на гілках. На щастя, дракон не спричинив великої лісової пожежі, але все ж дріада була не дуже задоволеною. Її сукня димилась. Вона гасила полум’я блискучою попоною, а коли побачила, що Лео на неї витріщається, зробила якийсь жест, котрий, певно, був дуже образливим серед дріад. А потім зникла в зеленому тумані.

Лео повернувся до дротів. Схема була майстерною, безсумнівно, і він її розумів. Оце реле управління двигуном. Це оптичний датчик. Це диск…

— Ба, — сказав він. — Що ж, не дивно.

«Скрип?» — запитав дракон щелепами.

— У тебе заіржавілий контрольний диск. Певно, він регулює твої схеми складного сприймання, еге? Іржаві мізки, чоловіче. Недавно, що ти трохи… розгублений. — Він ледве не сказав «скажений», але зупинив себе. — Коли б у мене був запасний диск, а так… Це складна деталь. Мені доведеться її дістати й почистити. Дай мені хвилинку.

Лео вийняв диск, і дракон застиг. Світло в механічних очах згасло. Лео з’їхав з драконової спини й почав шліфувати диск. Він змочив у мастилі та соусі табаско рукав, що допомогло зняти верхній шар бруду, однак що далі він чистив, то більше непокоївся. Деякі схеми не можна було відновити. Лео міг їх полагодити, але не повністю. Тут потрібен цілковито новий диск, а він гадки не мав, як такий зробити.

Хлопець намагався працювати швидко. Він не знав, чи надовго драконів головний диск можна від’єднувати, щоб не зламати… можливо, назавжди… і не хотів випробовувати долю. Тільки-но він зробив усе, що міг, то знову видерся на драконову голову й почав чистити дроти та шестірні. Він весь забруднився в процесі.

— Чисті руки — брудне обладнання, — пробурмотів він. Фраза, яку любила повторювати мама. Коли він закінчив, руки були чорними від мастила, а одяг виглядав так, наче Лео щойно програв у змаганні з грязьової боротьби. Однак механізми мали значно кращий вигляд. Він вставив диск, під’єднав останній дріт, і полетіли іскри. Дракон здригнувся. Його очі засвітились.

— Краще? — запитав Лео.

Дракон видав звук, що нагадував швидкісне свердло. Він роззявив пащу, і всі його зуби завертілися.

— Гадаю, це «так». Постривай, я звільню тебе.

Ще тридцять хвилин знадобилося на те, щоб знайти затискачі сітки та розплутати її, і от дракон нарешті підвівся та струсив залишки металу зі спини. Він гучно проревів і випалив вогнем у небо.

— Серйозно? — сказав Лео. — Обов’язково було хизуватися?

«Скрип?» — запитав дракон.

— Тобі потрібне ім’я, — вирішив Лео. — Назву тебе Фестус.

Дракон задзижчав зубами й ошкірився. Принаймні Лео сподівався, що це була усмішка.

— Круто, — сказав Лео. — Але в нас досі є проблема через те, що ти не маєш крил.

Фестус похитав головою і фиркнув парою. А тоді опустив спину з очевидним натяком. Він хотів, щоб Лео заліз на нього.

— Куди збираємося? — запитав Лео.

Але був занадто схвильований, щоб чекати на відповідь. Він видерся на спину дракона, і Фестус понісся углиб лісу.

Лео втратив лік часу й відчуття простору. Здавалось неможливий, щоб цей ліс був таким безмежним і густим, однак дракон просувався, доки дерева не стали як хмарочоси, а листяний полог цілковито не заступив зірки. Навіть вогонь у долоні Лео не міг освітлювати шлях, але драконові осяйні очі працювали, як передні фари.

Нарешті вони перетнули якийсь струмок і зайшли в глухий кут — вапняний стрімчак заввишки в сто футів. Таку масивну прямовисну скелю не міг би перелізти навіть дракон.

Фестус зупинився біля підніжжя й підняв одну ногу, вказуючи кудись, наче собака.

— Що тут? — Лео з’їхав на землю. Він підійшов до стрімчака — звичайної кам’яної скелі. Дракон продовжував на неї вказувати.

— Це не зрушиться з твого шляху, — сказав йому Лео.

На драконовій шиї заіскрив оголений дріт, крім цього, дракон не ворушився, Лео поклав руку на стрімчак. Раптом його пальці задимилися. З кінчиків пальців простягнулися рядки вогню і засичали на вапні, наче запалений порох. Палаючі рядки понеслися поверхнею скелі, доки не окреслили сяючі червоні двері, у п’ять разів вищі за Лео. Він відійшов, і двері широко відчинилися, підозріло тихо, як на таку велику кам’яну плиту.

— Бездоганно збалансована, — пробурмотів Лео. — Це, я вам скажу, першокласна інженерія.

Дракон зрушив з місця. Він покрокував уперед, так наче повертався у власну домівку.

Лео переступив через ґанок, і двері почали зачинятися. На мить він запанікував, пригадавши ту далеку ніч у цеху, коли його мати замкнули в приміщенні. А якщо він тут застрягне? Але потім спалахнули вогні — поєднання флуоресцентних ламп та настінних смолоскипів. Коли Лео побачив печеру, то і думати забув про те, щоб колись її залишати.

— Фестусе, — пробурмотів він. — Що це за місце?

Дракон потупав досередини приміщення, залишаючи сліди в товстому шарі пилу, і скрутився на величезній круглій платформі.

Печера була розміром з авіаційний ангар. Тут стояли незліченні робочі столи, ящики для зберігання, уздовж стін були рядки дверей, схожих на гаражні, і сходи, що вели до вузьких платформ високо вгорі. І всюди спорядження: гідравлічні підйомники, зварювальні автомати, захисні костюми, пневматичні лопати, автонавантажувачі, і на додачу щось підозріло схоже на кімнату з ядерним реактором. На стендах висіли порвані та вицвілі креслення. А ще зброя, броня, щити — це місце переповнювало військове знаряддя здебільшого тільки частково закінчене.

Високо над головою дракона висів на ланцюгах старий, порваний, до того ж зацвілий прапор. Прочитати напис на ньому було майже неможливо, до того ж літери були грецькими. Але Лео чомусь розумів, що там написано «Бункер 9».

Чи це «9» значило те саме, що й будиночок Гефеста, чи дев’ять, тому що тут було ще вісім таких самих? Лео подивився на Фестуса, який згорнувся калачиком на платформі. І йому спало на думку, що дракон виглядав таким задоволеним, бо був удома. Його, напевно, сконструювали на цій платформі.

— Чи знають інші?

Запитання Лео не потребувало відповіді. Очевидно, це місце залишили багато десятиліть тому. Павутиння та пил були всюди. На підлозі не було жодних слідів, окрім його власних та величезних відбитків від лап дракона. Лео був першим у цьому бункері з часів… з дуже давніх часів. Дев’ятий бункер залишили з безліччю незакінчених проектів на столах. Зачинений і забутий, але чому?

Лео глянув на ману на стіні — бойовий план табору, але папір потріскався і пожовк, наче цибулинна лушпайка. Знизу була написана дата — 1864.

— Не може бути, — пробурмотів він.

А тоді він помітив креслення на сусідній дошці, і серце ледве не вистрибнуло з грудей. Він поспішив до робочого столика й втупився очима в малюнок, що майже вицвів до непізнання, — грецький корабель з декількох різних ракурсів. Бліді карлючки мовили: «ПРОРОЦТВО? НЕЯСНО. ПОЛІТ?».

Це був той самий корабель, що він бачив у своїх снах, — летючий корабель. Хтось намагався збудувати його тут чи принаймні схематично зобразив ідею. А потім його залишили, забули… пророцтво, що ще не настало. А найдавнішим було те, що кінець щогли був точнісінько таким, як той, що намалював Лео у п'ять років, — голова дракона.

— Схожий на тебе, Фестусе, — пробурмотів Лео. — Якось це моторошно.

Кінцівка щогли його бентежила, але в голові поставало забагато інших питань, щоб на цьому зациклюватися. Він торкнувся креслення, сподіваючись, що зможе взяти його для подальшого дослідження, але папір одразу тріснув, тож Лео залишив його у спокої. Він роздивився навколо в пошуках інших ключів до розгадки. Жодних човнів. Жодних деталей, що могли бути частиною цього проекту, але тут було ще так багато дверей і приміщень для вивчення.

Фестус фиркнув, наче хотів привернути увагу Лео і нагадати, що вони тут не на цілу ніч. Він мав рацію. До ранку залишилося декілька годин, а Лео зовсім забув про головне. Він урятував дракона, але на завданні той йому не допоможе. Потрібно щось летюче.

Дракон підштовхнув щось до нього — шкіряний пояс з інструментами, залишений біля монтажного майданчика. А потім запалив у очах червоні промені та спрямував їх до стелі. Лео подивився вгору, куди вказували прожектори, і скрикнув, коли впізнав форми предмета, що висів над ним у темряві.

— Фестусе, — тихо промовив він. — Нам є над чим попрацювати.

XIII ДЖЕЙСОН

Джейсону наснилися вовки.

Він стояв на галявині, оточений лісом з секвойями. Перед ним здіймалися руїни великого кам’яного будинку. Низько опустились сірі хмари і змішались із туманом, що стелився долом. Холодний дощ застиг у повітрі. Зграя велетенських сірих звірів кружляла навколо нього, звірі торкались його ніг, ричали й шкірилися. Вони легко підштовхували його в напрямку руїн.

Джейсон не мав палкого бажання стати найбільшим у світі собачим печивом, тож вирішив робити те, чого вони хотіли.

Під черевиками хлюпала земля. Наче тотемні стовпи, здіймалися верхівки димоходів, давно вже не приєднаних до стін. Колись, напевно, цей будинок був величезним — багатоповерховим, з масивними брусованими стінами і гострокінцевим дахом, що шугав у височінь. Але тепер від нього не залишилося нічого, крім кам’яного скелета.

Джейсон пройшов під входом, що ось-ось мав обвалитися, і опинився у внутрішньому дворі. Перед ним був порожній басейн, довгий і прямокутний. Джейсон не міг визначити, наскільки він глибокий, — на його дні стелився туман. Басейн оминала ґрунтова доріжка, що вела до нерівних стін будинку. Під аркою з неотесаного червоного вулканічного каменю походжали вовки. На дальньому кінці басейну сиділа велетенська вовчиця, на декілька футів вища за Джейсона. Її очі в імлі сяяли сріблом, а хутро було кольору каміння — м’якого шоколадно-червоного.

— Я знаю це місце, — сказав Джейсон.

Вовчиця привітала його. Не те щоб вона розмовляла, але Джейсон її розумів. Рухи її вух та вусів, блиск очей, те, як вона кривила рота, — усе це було частиною її мови.

«Авжеж, — сказала вовчиця. — Тут вовченям ти почав свою подорож. А тепер маєш відшукати шлях назад. Нове завдання, новий початок».

— Це несправедливо, — відповів Джейсон.

Але варто було це промовити, і він уже знав — вовчиці скаржитися немає сенсу. Вовки не знають співчуття. Вони ніколи не сподіваються на справедливість.

Вовчиця сказала: «Перемога або смерть. Наш шлях довіку».

Джейсон хотів заперечити, що не може перемогти, якщо не знає, хто він чи куди йому слід іти. Проте він знав цю вовчицю. Її звали Лупа, Вовчиця-матір, найвеличніша зі свого роду. Багато років тому вона знайшла його в цьому місці, захистила, виховала, зробила обраним, але варто Джейсону показати слабкість — і вона роздере його на шматки. Замість того, щоб бути її вовченям, він стане її обідом. У вовчій зграї слабкість неприпустима.

— Ти можеш направити мене?

З грудей Лупи вирвався рик, і туман у басейні розсіявся.

Спочатку Джейсон не зрозумів, що бачить. На протилежних кінцях басейну з цементної підлоги прорвалися два темних шпилі, наче свердла якихось масивних бурових машин, що проходять крізь поверхню. Джейсон не міг визначити, чи ті шпилі зроблені з каменю, чи це якась скам’яніла лоза, але вони складалися наче з товстих завитків, що спліталися в одне на вершині. Кожний шпиль був у п’ять футів заввишки, але вони не були однаковими. Ближчий до Джейсона — темніший і здавався цільним (його завитки були злиті воєдино). На очах у хлопця він просунувся з підлоги ще далі та розширився.

Завитки на іншому кінці ставка були менш щільними, наче прути клітки. Усередині Джейсон ледве міг розгледіти туманну постать, яка намагалася звільнитись від ув’язнення.

— Гера, — промовив Джейсон.

Вовчиця рикнула на знак згоди. Решта вовків оточила басейн, вони ричали на шпилі, і хутро на їх спинах ставало сторчма.

«Ворог обрав це місце, щоб пробудити свого наймогутнішого сина, царя велетнів, — сказала Лупа. — У нашій святині, де визнають напівбогів, — у місці смерті або життя. У цьому зотлілому храмі. Храмі вовків. Це мерзенно. Ти мусиш її зупинити».

— Її? — Джейсон розгубився. — Тобто Геру?

Вовчиця роздратовано клацнула зубами.

«Скористайся відчуттями, вовче! Мені не має діла до Юнони, але якщо вона паде, наші вороги пробудяться. І це стане кінцем для всіх нас. Ти знаєш це місце. Відшукай його знову. Очисти наш храм. Зупини це, доки не стало запізно».

Темний шпиль повільно збільшився, наче бутон якоїсь жахливої квітки. Джейсон відчував, що якщо він колись розпуститься, то звільнить таке, з чим він не волів би зіткнутися.

— Хто я? — запитав Джейсон вовчицю. — Скажи мені хоча б це.

Вовки не славляться почуттям гумору, проте Джейсон був упевнений, що запитання розважило Лупу. Він був наче вовченя, яке випробовує свої пазурі у спробі побути альфа-самцем.

— Ти наша остання надія, як завжди, — вовчиця скривила пащу так, наче щойно дотепно пожартувала. — Не підведи, сину Юпітера!

XIV ДЖЕЙСОН

Джейсон прокинувся від гуркоту грому. А потім пригадав, де перебуває. У Першому Будиночку завжди була гроза. Купольну стелю над його ліжком прикрашала блакитно-біла мозаїка у вигляді хмарного неба. Нею пересувались черепичні хмари, змінюючи колір з білого на чорний. Звідусіль гуркотів грім, а золоті черепиці спалахували, наче блискавки.

За винятком ліжка, яке принесли йому таборяни, у будинку не було жодних нормальних меблів: ані стільців, ані столів чи шаф. Наскільки Джейсон устиг помітити, тут не було навіть ванної кімнати. У стінах були висічені заглиблення, у кожному з яких стояла бронзова жаровня чи золота статуя орла на мармуровому п’єдесталі. Посеред кімнати височіла двадцятифутова статуя Зевса в класичних грецьких одіяннях з щитом і здійнятою напоготові блискавкою — так от і вдарить когось.

Джейсон придивився до статуї, намагаючись знайти хоч щось спільне між собою та володарем небес. Чорне волосся? Ні. Невдоволене обличчя? Ну, можливо. Борода? Ні, дякую. У своїх одіяннях та сандалях Зевс був наче дуже мускулистий і дуже розлючений хіпі.

Еге ж, Перший Будиночок. Велика честь, як казали йому інші таборяни. Авжеж, якщо вам подобається спати в холодному храмі на самоті з хіпі Зевсом, що витріщається на вас усю ніч.

Джейсон підвівся й потер шию. Через заклик блискавки та поганий сон у нього все тіло заклякло. Та маленька вчорашня витівка далась йому не так легко, як решті могло здатися. Від неї він ледве не знепритомнів.

Поряд із ліжком для нього поклали новий одяг: джинси, кросівки і помаранчеву футболку Табору напівкровок. Йому, безперечно, треба було б перевдягнутися, але, подивившись на свою розірвану бузкову футболку, він засумнівався, чи слід. Чомусь здавалося неправильним одягати табірну футболку. Він досі відчував, що йому тут не місце, попри все, що говорили.

Джейсон почав пригадувати свій сон, сподіваючись, що він пригадає більше про Лупу чи про той зруйнований будинок посеред лісу. Він знав, що бував там у минулому. Вовчиця була справжньою. Однак від спроб пригадати у нього розболілася голова. А позначки на його передпліччі начебто почали пекти.

Якщо він відшукає ті руїни, то відшукає і своє минуле. Що б не зростало всередині того кам’яного шпиля, він мав йому перешкодити.

Джейсон глянув на хіпі Зевса.

— Я б не відмовився від допомоги.

Статуя не відповіла.

— Дякую, татку, — пробурмотів Джейсон.

Він перевдягнувся і подивився на своє віддзеркалення в щиті Зевса. У металі обличчя виглядало розпливчастим і дивним, наче от-от розчиниться в калюжі із золота. Йому точно було далеко до Пайпер минулого вечора, коли вона зненацька змінилася.

Джейсон досі не з’ясував, як через це почуватися. Він повівся як ідіот, коли вчора перед усіма випалив, що вона красуня. Наче раніше з нею щось було не так. Авжеж, вона виглядала наперевершено після того, як Афродіта над нею попрацювала, але ж вона тоді була сама на себе несхожа, ще й нітилася через загальну увагу.

Джейсону навіть стало шкода її тієї миті. Мабуть, це було дивно, враховуючи те, що її щойно визнала богиня і перетворила на найвродливішу дівчину в таборі. Усі почали підлабузнюватися до неї, говорити, яка вона неймовірна і як очевидно, що саме їй слід піти на завдання, — однак уся ця увага жодним чином не стосувалася того, якою Пайпер була насправді. Нова сукня, новий макіяж, сяйлива рожева аура — і зненацька всі її полюбили. Джейсону здавалося, що він її розуміє.

Учора ввечері, коли він закликав блискавку, реакція таборян здалася йому знайомою. Він, безперечно, стикався з подібним багато років тому — люди, які дивились на нього з трепетом тільки тому, що він був сином Зевса, і поводилися з ним особливим чином. Але це не мало жодного стосунку до нього. Нікому не було діла до хлопця, а лише до його великого жахливого татка, який стояв за ним зі згубною блискавкою, ніби мовлячи: «Поважай цього хлопчину, або нагодую високою напругою!»

Після вогнища, коли всі почали повертатися до своїх будиночків, Джейсон підійшов до Пайпер і формально запросив її вирушити з ним на завдання.

Та ще досі не отямилась, але кивнула, потерши руки, що, напевно, змерзли в тій безрукавній сукні.

— Афродіта забрала мою куртку, — буркнула вона. — Обібрала власна матуся.

На першому рядку амфітеатру Джейсон знайшов плед і накинув на плечі дівчини.

— Знайдемо тобі нову куртку, — пообіцяв він.

Вона видавила усмішку. Джейсону закортіло стиснути її в обіймах, але він стримався. Не хотілось, щоб вона подумала, що він такий само обмежений, як усі інші, — намагається залицятися до неї тільки тому, що вона стала до нестями вродливою.

Він був радий, що Пайпер вирушить на завдання з ним. Біля вогнища Джейсон намагався поводитися хоробро, але насправді було не так. Весь цей задум піти проти лихої сили, достатньо могутньої, аби викрасти Геру, лякав його до нестями, здебільшого ще й тому, що хлопець не знав свого власного минулого. Йому знадобиться допомога, і здавалося правильним, щоб Пайпер була поряд. Але все було занадто заплутаним, щоб ще копатися в тому, наскільки вона йому подобається і чому. Він уже достатньо заморочив їй голову.

Джейсон узув свої нові черевики, уже готовий забратися з цього холодного й порожнього будинку. А тоді побачив дещо, чого не помітив минулого вечора. З одного із заглиблень пересунули жаровню і утворили там щось схоже на спальне місце. На підлозі скаткою лежали постільна білизна і рюкзак, а до стіни було приліплено декілька світлин.

Джейсон підійшов ближче. Хто б тут не спав, було це дуже давно. Від білизни тхнуло затхлістю. Товстий шар пилу вкривав рюкзак. Деякі із світлин попадали зі стіни на підлогу.

На одній світлині була Аннабет. Значно молодша, юків восьми, однак Джейсон був упевнений, що це вона: ге саме біляве волосся та сірі очі, той самий збентежений погляд, наче вона обмірковувала мільйон думок одночасно. Вона стояла біля рудоволосого хлопця з лукавою посмішкою приблизно чотирнадцяти чи п’ятнадцяти років. На ньому була обшарпана шкіряна броня зверх футболки. Він указував на алею позаду них, наче мовляв фотографу: «Гайда, зіткнемося з усілякими створіннями в темній алеї і повбиваємо їх!» На іншій світлині були Аннабет з тим самим хлопцем, що сиділи біля вогнища й нестримно реготали.

Нарешті Джейсон підняв одну зі світлин, що впали. Це була серія знімків, як ті, що роблять у кабінках для самостійного фотографування, — Аннабет і рудоволосий хлопець, але ще з однією дівчиною поміж них. Їй було десь п’ятнадцять. Волосся чорне, нерівне, як у Пайпер, чорна шкіряна куртка і сріблясті прикраси робили її схожою на гота. Весела посмішка говорила про те, що вона тут зі своїми двома найкращими друзями.

— Це Талія, — промовив хтось.

Джейсон обернувся.

Аннабет заглядала через його плече. Вираз її обличчя був сумним, наче світлина повернула важкі спогади.

— Вона інша дитина Зевса, яка тут мешкала… проте недовго. Перепрошую, слід було постукати.

— Та нічого, — відповів Джейсон. — Не те щоб я вважав це місце домівкою.

Аннабет була вдягнена для подорожі: зимова куртка зверх табірного одягу, ніж на поясі й рюкзак через плече.

— Ти часом не змінила свого рішення щодо того, щоб піти з нами? — запитав Джейсон.

Вона похитала головою.

— У тебе і без цього хороша команда. Я вирушаю на пошуки Персі.

Джейсон був трохи розчарований. Було б непогано під час подорожі мати когось, хто знає, що робити. Тоді йому б не здавалось, що він веде Пайпер і Лео на певну смерть.

— Агов, ти впораєшся, — пообіцяла Аннабет. — Щось мені підказує, що це не перше твоє завдання.

У Джейсона була непевна підозра, що вона має рацію, але краще йому від цього не ставало. Усі начебто вважали його таким хоробрим і впевненим у собі, і зовсім не бачили, яким розгубленим він почувався насправді. Як вони можуть йому довіряти, коли навіть він не знає, хто такий?

Джейсон подивився на світлини, де усміхалась Аннабет. «Цікаво, коли востаннє вона усміхалась», — подумав Джейсон. Напевно, вона добряче закохана в цього хлопчину, Персі, коли так запекло його шукає. Джейсон навіть трохи йому позаздрив. Чи його хтось шукає в цю саму мить? Що, коли десь так само турбуються через нього і шаленіють від хвилювань, а він навіть не може пригадати свого старого життя?

— Ти знаєш, хто я, — припустив він. — Чи не так?

Аннабет вхопилась за піхви свого кинджала. Вона стала шукати очима стільця, щоб сісти, але тут, звісно, жодного не було.

— Якщо чесно, Джейсоне… Я не певна. Моя ліпша здогадка — ти одинак. Таке іноді трапляється. За певних обставин табір не знайшов тебе, але ти все одно вцілів завдяки тому, що постійно переїжджав. Навчився битися. Самотужки давав раду монстрам. Ти досяг неймовірного.

— Перше, що мені сказав Хірон, — пригадав Джейсон, — було «ти мусив померти».

— Можливо, тому, — сказала Аннабет, — що більшість напівбогів ніколи б не впоралися самотужки. А дитина Зевса… тобто небезпечніше й бути не може. Можливість того, що ти доживеш до п’ятнадцятирічного віку, не знайшовши Табору напівкровок, була мізерною. І все ж, як я вже казала, таке дійсно трапляється. Талія втекла з дому, коли була маленькою. Вона роками виживала самотужки. Деякий час навіть дбала про мене. Тож, мабуть, ти теж одинак.

Джейсон випростав свою руку.

— А ці позначки?

Аннабет глянула на татуювання. Вони, вочевидь, її бентежили.

— Ну, орел — це символ Зевса, у цьому є сенс. Дванадцять рядків — можливо, вони означають роки, якщо ти робив позначки з того часу, як тобі виповнилося три роки. SPQR — це гасло давньої Римської імперії: «Senatus Populusque Romanus», або «Сенат та люди Риму». Хоча навіщо ти випалив це на власній руці, я гадки не маю. Хіба що в тебе був украй суворий учитель латини…

Джейсон був майже впевнений, що причина інша. До того ж не здавалося можливим, щоб він був одинаком усе своє життя. Але що тоді? Аннабет досить чітко дала зрозуміти, що Табір напівкровок для напівбогів — єдине безпечне місце у світі.

— У мене, е… був химерний сон минулої ночі, — сказав він. Здавалося дещо безглуздим розповідати такі речі, однак Аннабет не виглядала здивованою.

— Мало не весь час це трапляється з напівбогами, — відповіла вона. — Що ти побачив?

Він розповів їй про вовків, зруйнований будинок та два кам’яних шпилі. Поки він говорив, Аннабет почала походжати, виглядаючи дедалі більш схвильованою.

— І ти не пам’ятаєш, де розташовується той будинок? — запитала вона.

Джейсон похитав головою.

— Але я впевнений, що бував там.

— Секвойї, — вона замислилась. — Можливо, Північна Каліфорнія. А вовчиця… я вивчала богинь, духів і чудовиськ усе своє життя. Ніколи не чула про Лупу.

— Вона сказала, що ворог — «вона». Я подумав, що це Гера, проте…

— Я б не стала довіряти Гері, але вважаю, що ворог не вона. А та річ, що зростає із землі… — Аннабет спохмурніла. — Ти мусиш зупинити її.

— Ти знаєш, що це таке, еге ж? — запитав він. — Або принаймні маєш здогадку. Я бачив твій вираз обличчя вчора ввечері біля вогнища. Ти дивилась на Хірона так, наче щось зрозуміла, але не хотіла нас лякати.

Аннабет завагалась.

— Джейсоне, з пророцтвами така річ… що більше ти знаєш, то більше намагаєшся їх змінити, а це може бути згубним. Хірон уважає, що краще віднайти свій власний шлях, з’ясувати все самотужки, коли прийде час. Якби він розповів мені все до мого першого завдання з Персі… мушу визнати, що не певна, чи змогла б піти на це. Для твого завдання це навіть більш важливо.

— Усе настільки кепсько?

— Ні, якщо впораєшся. Принаймні я сподіваюся, що ні.

— Але ж я не знаю навіть з чого почати. Куди мені вирушати?

— Слідуй за чудовиськами, — припустила Аннабет:

Джейсон замислився. Грозовий дух, що напав на нього у Великому каньйоні, сказав, що його викликає покровителька. Якщо Джейсон відстежить грозових духів, то матиме змогу знайти того, хто ними керує. А це, можливо, виведе на Герину в’язницю.

— Добре, — сказав він. — Як мені знайти грозових духів?

— Я б, швидше за все, запитала у бога вітру, — відповіла Аннабет. — Еол — господар усіх вітрів, але він трохи… непередбачуваний. Ніхто не може його відшукати, хіба що він сам хоче, щоб його знайшли. Гадаю, слід пошукати щастя в одного з чотирьох сезонних вітрів, які працюють на Еола. Найближчий з них, він найчастіше має справу з героями, — це Борей, Північний Вітер.

— То якщо я пошукаю його в гугл-картах…

— Та його не так вже й важко знайти, — заспокоїла Аннабет. — Він оселився у Північній Америці, як і решта богів. І, звісно, обрав найстаріше північне поселення, щонайдалі на північ.

— Мен? — припустив Джейсон.

— Далі.

Джейсон спробував уявити малу. Що було далі за Мен? Найстаріше північне поселення…

— Канада, — вирішив він. — Квебек.

Аннабет посміхнулась.

— Сподіваюся, ти говориш французькою.

Джейсон аж відчув спалах збудження. Квебек — тепер він принаймні мав ціль. Відшукати Північного Вітра, відстежити грозових духів, з’ясувати, на кого вони працюють і де розташовується зруйнований будинок. Звільнити Геру. Усе протягом чотирьох днів. Чудово.

— Дякую, Аннабет!

Він подивився на світлини, які не випускав з рук увесь цей час.

— То, гм… кажеш, небезпечно бути дитиною Зевса? Що трапилось із Талією?

— О, з нею все добре, — відповіла Аннабет. — Вона стала мисливицею Артеміди — однією зі служниць богині. Вони мандрують країною і вбивають чудовиськ. Ми нечасто бачимо їх у таборі.

Джейсон підвів очі на величезну статую Зевса. Він розумів, чому Талія спала в цій ніші. Це було єдине місце в будинку, куди не сягав зір хіпі-татка. Та навіть цього виявилось недостатньо. Дівчина вирішила піти з Артемідою і стати частиною ватаги, що краще, ніж залишатись у цьому холоднючому храмі зі своїм двадцятифутовим батьком (Джейсоновим батьком), який сердито на неї дивився. «Нагодую високою напругою!» Джейсону неважко було зрозуміти почуття Талії. Він замислився, чи не існує мисливської ватаги для хлопців.

— А хто той інший підліток на світлині? — запитав він. — Рудоволосий хлопець.

Аннабет напружилася. Делікатна тема.

— Це Люк, — відповіла вона. — Він уже помер.

Джейсон вирішив, що краще йому не розпитувати далі. Але те, як Аннабет вимовила це ім’я, схилило його до думки, що Персі Джексон був не єдиним хлопцем, який коли-небудь їй подобався.

Він знову зосередився на обличчі Талії. Йому все здавалось, що ця світлина з нею важлива. Щось він випускав з уваги.

Джейсон відчував дивний зв’язок із цією іншою дитиною Зевса, людиною, яка могла зрозуміти його розгубленість, можливо, навіть відповісти на деякі запитання. Проте якийсь наполегливий шепіт усередині нього повторював: «Небезпечно. Тримайся подалі».

— Скільки їй зараз? — поцікавився він.

— Важко сказати. Деякий час вона була деревом. А зараз безсмертна.

— Що?

Його вираз обличчя, певно, варто було бачити, бо Аннабет розсміялась.

— Не турбуйся! Це не те, через що проходять усі діти Зевса. Довго розповідати, але… ну, вона тривалий час була невизнаною. Якби вона зростала нормально, то їй було б десь за двадцять, але виглядає вона так само, як на цій світлині, наче вона… ну, приблизно твого віку. П’ятнадцять чи шістнадцять?

Якісь слова, сказані вовчицею уві сні, крутилися в голові. Він почув, як запитує:

— Яке в неї прізвище?

Аннабет знітилася.

— Вона, чесно кажучи, не користувалась своїм прізвищем. Тільки за великої потреби використовувала мамине, однак вони не дуже ладнали. Талія втекла, коли була дуже маленька.

Джейсон чекав.

— Усе гаразд? — запитала Аннабет.

Спалахнув уламок пам’яті — можливо, крихітна частинка, яку Гера забула викрасти. Або, можливо, залишила там навмисно — достатньо для того, щоб він пригадав це ім’я і знав, що копатися в минулому дуже небезпечно.

«Ти мусив померти», — сказав Хірон. Це не було просто зауваження стосовно того, що Джейсон — одинак, який вижив. Хірон знав дещо певне… дещо про Джейсонову родину.

Слова вовчиці з його сну нарешті стали зрозумілими для нього, цей жарт на його адресу. Він уявив, як Лупа ричить вовчим сміхом.

— У чому справа? — наполягала Аннабет.

Джейсон не міг це тримати в собі. Це б його вбило, до того ж він потребував допомоги Аннабет. Якщо вона знає Талію, то, можливо, щось порадить.

— Ти повинна присягнути, що нікому іншому не розповіси, — сказав він.

— Джейсоне…

— Присягнись, — наполіг він. — Доки я не з’ясую, що відбувається, що все це означає…

Він потер пекуче татуювання на передпліччі.

— Ти повинна тримати це в таємниці.

Аннабет вагалася, але цікавість перемогла.

— Гаразд. Доки ти не дозволиш, я не поділюсь ні з ким тим, що ти розповіси. Присягаюсь Стіксом.

Прогуркотів грім, голосніше, ніж було звичайним для будиночка.

— Грейс[26], — промовила Аннабет. — Талія Грейс.

Джейсонові пальці заніміли. Світлина полетіла додолу.

«Ти наша остання надія», — проричала вовчиця.

Джейсон підняв світлину з підлоги.

— Моє прізвище — Грейс, — промовив він. — Це моя сестра.

Аннабет зблідла. Джейсон бачив, як усередині неї б’ються тривога, недовіра і гнів. Вона вирішила, що він бреше. Його твердження неможливе. І якась частина Джейсона думала так само, однак щойно він промовив ті слова вголос, у нього не залишилося сумнівів, що вони правдиві. А тоді широко розчинилися двері будиночка. Усередину влетіли півдюжини таборян, очолені лисим хлопчиною з будиночка Іриди, Бутчем.

— Хутко! — заволав він, і важко було сказати, була на його обличчі збудженість чи переляк. — Дракон повернувся.

XV ПАЙПЕР

Пайпер прокинулась і миттю схопила дзеркало. У будиночку Афродіти таких було чимало. Вона підвелась у ліжку, глянула на своє віддзеркалення й застогнала. Вона досі була вродливою.

Минулої ночі, після вогнища, вона все перепробувала. Скуйовдила волосся, змила макіяж, плакала, щоб очі почервоніли. Нічого не допомогло. Волосся знову стало бездоганним. Сам себе наніс чаклунський макіяж. А очі відмовлялися набрякати й наливатися кров’ю.

Вона б перевдяглась, та не було у що. Решта таборян з будиночка Афродіти їй дещо запропонували (хіхікаючи за її спиною, вона була певна), але кожний з нарядів був навіть більш модним та сміховинним, ніж те, що було на ній.

І тепер, після жахливого сну, змін так само не відбулося. Зранку Пайпер зазвичай виглядала як зомбі, але зараз — зачіска, наче в супермоделі, і бездоганна шкіра. Навіть жахливий прищик під носом, що супроводжував її стільки днів, якому вона дала ім’я Боб, і той зник.

Вона заричала в розпачі та скуйовдила пальцями волосся. Марно. Воно тільки відскакувало на старе місце. Виглядала вона наче черокійська барбі.

З протилежного кінця будинку гукнула Дрю:

— Ох, дорогенька, воно не зникне. — Її голос линув з удаваним співчуттям. — Матусине благословення триватиме щонайменше день. Можливо, тиждень, якщо пощастить.

Пайпер стиснула щелепи: «Тиждень?»

Решта дітей Афродіти (приблизно дюжина дівчат і п’ятеро хлопців) самовдоволено посміхались і глузували над її стражданнями. Пайпер знала, що слід удавати байдужість, не дозволяти нікому розгнівати себе. Вона безліч разів мала справу з обмеженими й популярними дітлахами. Але тут усе було інакше. Ці були її братами та сестрами, хоч вона й не мала з ними нічого спільного. Та як узагалі Афродіті вдалось завести стільки дітей майже одного віку?.. Хоча це не її справа. Вона не хоче знати.

— Не хвилюйся, сонечко. — Дрю фарбувала губи яскравою помадою. — Уважаєш, що тобі тут не місце? Ми цілком із тобою згодні. Правду я кажу, Мітчеле?

Один з хлопців здригнувся.

— Е-е, авжеж. Звісно.

— Мм… Гм… — Дрю дістала туш і почала підфарбовувати собі вії. Усі інші мовчки спостерігали. — Ну добре, народе, п’ятнадцять хвилин до сніданку. Будиночок сам у собі не прибереться! А щодо тебе, Мітчеле, гадаю, ти засвоїв урок. Еге ж, солоденький? Отже, почергуєш сьогодні прибиральником, добренько? Покажи Пайпер, як це робиться, бо я маю передчуття, що незабаром і їй доведеться цим займатися — якщо вціліє на своєму завданні. А зараз усі мерщій до роботи! Час мені приймати ванну!

Усі почали метушитися, заправляти постіль та складати одяг, тоді як Дрю загребла косметичку, фен та пензлики й попрямувала до ванної кімнати.

Хтось усередині зойкнув, і назовні вилетіла дівчинка років одинадцяти, наспіх закутана в рушники та з незмитим шампунем на волоссі.

Двері зачинилися, і дівчинка почала плакати. Пара старших таборян почали її втішати й витирати з волосся бульбашки.

— Знущаєтеся? — промовила Пайпер до всіх. — Чому ви дозволяєте Дрю поводитися із собою таким чином?

Декілька дітлахів збентежено зиркнули на Пайпер так, наче були згодні, проте нічого не відповіли.

Таборяни продовжили працювати, хоч Пайпер і не розуміла, навіщо прибирати в будиночку, що так нагадував ляльковий. Рожеві стіни та білі віконні рами, пастельних тонів занавіски (блакитні та зелені), що, звісно, відповідали кольору простирадл та пір’яних подушок на всіх ліжках.

Хлопцям належав окремий рядок ліжок, відділений завісою, але їх частина будинку виглядала так само чисто й охайно, як у дівчат. У цьому відчувалося щось неприродне. Кожний таборянин мав дерев’яну похідну скриню біля підніжжя ліжка, підписану фарбою, і Пайпер припустила, що одяг у кожній скрині був охайно складений та впорядкований за кольорами. Єдиною крихтою прояву свободи було те, як мешканці прикрасили особистий простір біля ліжка. В усіх були прикріплені різні плакати з тими знаменитостями, що їм здавалися найбільш привабливими. У декого були ще й особисті світлини, однак здебільшого висіли актори, співаки і таке інше.

Пайпер сподівалася, що не побачить «ту саму афішу». Минув майже рік після виходу фільму, і вже, напевно, кожний мав розірвати той старий плакат і прикріпити щось нове. Однак дива не сталося. Вона помітила один, на стіні поруч із прикомірком, у центрі колажу з відомими серцеїдами.

Заголовок був кислотно-червоним: «Цар Спарти». Нижче афіша зображувала головного героя від колін — його оголену до пояса засмаглу шкіру, чітко окреслені грудні м’язи та шість кубиків пресу. Він був убраний лише в грецький військовий кілт та багряну накидку, а в руці тримав меч. Здавалося, його щойно натерли маслом. Коротке чорне волосся блищало, а суворим обличчям збігали цівки поту. Сумні темні очі дивились просто в об’єктив, наче мовляли: «Я вб’ю ваших чоловіків та одружусь із вашими жінками! Ха-ха!»

Найжахливіша афіша всіх часів. Пайпер з татом довго над нею сміялися, коли вперше побачили. А потім ця стрічка зібрала до біса багато грошей. Афіша була всюди. Вона переслідувала Пайпер у школі, на вулиці і в інтернеті. Вона стала «тією самою» афішею: найбільш ніяковою річчю в її житті. Авжеж, на ній був зображений її батько.

Пайпер відвернулася, щоб ніхто не подумав, що вона витріщається на афішу. Можливо, коли всі підуть снідати, вона розірве її, і ніхто нічого не помітить.

Дівчина спробувала зайняти себе, та в неї не було одягу, щоб його складати. Вона поправила ліжко й помітила, що зверху лежала та ковдра, яку Джейсон накинув їй на плечі минулого вечора. Вона взяла її та піднесла до обличчя. На жаль, від неї пахло димом, а не Джейсоном. Він був єдиним, хто поводився з нею щиро після визнання. Так, наче його цікавили її відчуття, а не тільки дурнуватий новий одяг. Лишенько, як їй кортіло його поцілувати, але він так знітився в її присутності, майже перелякався. Та хіба вона могла його звинувачувати? Вона тоді світилася рожевим кольором.

— Перепрошую, — почувся голос біля її ніг. Хлопець-прибиральник, Мітчел, повзав на всіх чотирьох, підбираючи обгортки від шоколадок та пожмакані записки з-під ліжок. Вочевидь, діти з будиночка Афродіти не були такими вже й стовідсотковими фанатиками чистоти.

Вона забралася з його шляху.

— Що ти накоїв, що так розлютив Дрю?

Він зиркнув на двері до ванної кімнати, щоб переконатися, що вони досі зачинені.

— Минулого вечора, після того, як тебе визнали, я сказав, що з тобою, може, не так усе й погано.

Не те щоб це був комплімент, однак Пайпер була приголомшена. Хлопчина з будиночка Афродіти дійсно став на її бік?

— Дякую, — промовила вона.

Мітчел знизав плечима.

— Авжеж, на здоров’ячко. Бач, до чого це призвело. Проте, як би там не було, ласкаво просимо до Десятого Будиночка.

Дівчина з білявими косами й брекетами підбігла до Пайпер з гіркою одягу в руках. Вона скрадливо озиралась на всі боки, наче несла радіоактивні речовини.

— Я тобі дещо принесла, — прошепотіла вона.

— Пайпер, познайомся із Лейсі, — мовив Мітчел, який продовжував повзати по підлозі.

— Привіт, — захекано промовила Лейсі. — Ти можеш перевдягтися. Благословення тобі не перешкодить. А це, як бачиш, рюкзак, пайки, амброзія і нектар для надзвичайних обставин, пара джинсів, декілька змінних футболок і тепла куртка. У чоботах, може, буде не дуже комфортно. Але… ну… ми склалися всі потроху. Щасти на завданні!

Лейсі кинула речі на постіль і хотіла піти геть, та Пайпер схопила її за руку.

— Стривай. Дай хоч подякувати! Чому ти квапишся? Лейсі виглядала так, наче от-от вибухне від переляку.

— Ох, ну…

— Дрю може дізнатися, — пояснив Мітчел.

— Я буду змушена носити ганебні черевики! — Лейсі аж глитнула.

— Що-що? — запитала Пайпер.

Одночасно Лейсі та Мітчел вказали на чорну полицю, що, наче вівтар, висіла в куті кімнати. На ній лежала пара страшненьких ортопедичних медсестринських черевиків, яскраво білих із товстою підошвою.

— Одного разу мені довелося носити їх тиждень, — заскиглила Лейсі. — Вони ні до чого не пасують!

— А існують і гірші покарання, — застеріг Мітчел. — Бач, Дрю здатна заговорювати людей. Не в багатьох дітей Афродіти є така сила, однак якщо вона добре постарається, то може змусити тебе робити щось неприємне. Окрім тебе, Пайпер, я вже тривалий час не бачив нікого, хто зміг би проти неї встояти.

— Заговорювати… — Пайпер пригадала минулий вечір, як натовп біля вогнища схилявся то до неї, то до Дрю. — Тобто словами вмовити когось зробити щось. Або… дати тобі щось. Наприклад, авто?

— Ох, не підкидуй Дрю ідей! — охнула Лейсі.

— Проте так, — сказав Мітчел. — Вона таке може.

— То от чому вона староста? — промовила Пайпер. — Вона всіх вас переконала?

Мітчел дістав огидний кусень жуйки з-під ліжка Пайпер.

— Ні, вона успадкувала посаду після того, як Сілена Боргард загинула на війні. Дрю була другою за віком. Найстарший таборянин автоматично отримує посаду, хіба що хтось прожив тут більше років чи виконав більше завдань і хоче кинути виклик. У такому випадку — двобій, але такого майже ніколи не трапляється. У всякому разі ми застрягли з Дрю в ролі ватажка з серпня. Вона вирішила зробити деякі, гм, зміни в житті будиночка.

— Атож, вирішила! — Зненацька з’явилася Дрю і схилилася над ліжком. Лейсі пискнула, наче морська свинка, і спробувала втекти, але Дрю спинила її, ухопивши за руку. Вона зиркнула вниз на Мітчела.

— Ти, здається, пропустив сміття, дорогенький! Зробив би ти краще ще один обхід.

Пайпер глянула на ванну кімнату й побачила, що Дрю розкидала по підлозі все, що було в сміттєвому кошику, — дещо навіть огидне.

Мітчел підвівся на ноги. Він зміряв Дрю таким поглядом, наче збирався її гепнути (Пайпер би заплатила гроші, щоб на це подивитись), однак зрештою буркнув:

— Добре.

Дрю посміхнулася.

— Бачиш, Пайпер, сонечко, у нас тут чудовий будиночок. Чудова родина! Хоча щодо Сілени Боргард… ти могла б повчитися її прикладу. Вона таємно передавала інформацію Кроносу під час Битви Титанів, допомагаючи ворогу.

Дрю посміхнулася, уся така мила й невинна, зі своїм блискучо-рожевим макіяжем, об’ємним волоссям та духмяністю мускатного горіха. Вона виглядала, як будь- яка популярна дівчина підліткового віку будь-якої середньої школи. Очі були холодними, наче сталь. Пайпер здавалося, що Дрю дивиться їй просто в душу, витягуючи назовні всі таємниці.

«Допомагаючи ворогу».

— Ох, про це не говорять у жодному з решти будиночків, — повідомила Дрю. — Поводяться так, наче Сілена Боргард була героїнею.

— Вона поклала своє життя, щоб усе виправити, — буркнув Мітчел. — Вона була героїнею.

— Гм… — мовила Дрю. — Ще один день прибирання, Мітчеле! І все ж, що б там не було, Сілена забула, для чого потрібен цей будиночок. Ми утворюємо гарненькі пари в таборі. А потім руйнуємо все вщент і починаємо спочатку! Це ж найліпша розвага в житті. Ми не втручаємось у жодні інші справи на кшталт війн і завдань. Я, звісно, не була на жодному завданні. Це марнування часу!

Лейсі боязко здійняла руку.

— Але ж учора ввечері ти сказала, що хочеш піти на…

Дрю глянула на неї, і голос Лейсі стихнув.

— На завдання, — продовжила Дрю. — Ми, безумовно, не потребуємо того, щоб наш імідж заплямовували якісь шпигуни, чи не так, Пайпер?

Пайпер хотіла відповісти, але не могла. Не було ж жодної можливості, щоб Дрю знала про її сни чи про викрадення тата?

— Так прикро, що тебе не буде поряд, — зітхнула Дрю. — Проте, якщо ти вцілієш після свого завданнячка, не турбуйся, я знайду тобі когось у пару. Можливо, когось із цих неотесаних хлопців Гефеста. Або Кловіса? Він досить відразливий. — Дрю поглянула на неї із сумішшю співчуття й огиди. — Чесно кажучи, не думала, що для Афродіти можливо мати таку потворну дитину, однак… хто був твоїм батьком? Якийсь мутант, чи…

— Трістан МакЛін, — огризнулась Пайпер.

Щойно вона це сказала, то зненавиділа себе. Вона ніколи, ніколи не використовувала карту «відомий батько». Але Дрю розгнівала її.

— Мій тато — Трістан МакЛін.

Ошелешена тиша якусь мить її тішила, однак Пайпер було соромно за себе. Усі повернулись і витріщились на «ту саму афішу», де її батько хизується м’язами на весь світ.

— О боже мій! — скрикнула половина з дівчат.

— Чарівно! — промовив якийсь хлопчина. — Чувак з мечем, який убив іншого чувака в кіно?

— Він такий привабливий, як на старого, — промовила якась дівчина, а потім зашарілася. — Тобто перепрошую. Знаю, що він твій тато. Це так дивно!

— Це дивно, атож, — погодилась Пайпер.

— А ти зможеш дістати мені автограф? — запитала інша дівчина.

Пайпер видавила усмішку. Вона не могла сказати: «Якщо мій батько вціліє…»

— Авжеж, неодмінно, — спромоглася вона.

Дівчина заверещала від захоплення, і до Пайпер поспішили інші підлітки, ставлячи безліч запитань водночас:

— Ти колись була на зйомках?

— Ти мешкаєш у маєтку?

— Ти обідаєш із кінозірками?

— Ти пройшла обряд посвячення?

Це запитання застало Пайпер зненацька.

— Обряд чого? — перепитала вона.

Дівчата та хлопці захіхікали і почали пхати одне одного, наче це була якась непристойна тема.

— Обряд посвячення для дитини Афродіти, — пояснив один з них. — Змушуєш когось закохатись у себе. А потім розбиваєш йому серце. Кидаєш його. Щойно ти це зробиш, доведеш, що гідна Афродіти.

Пайпер витріщилася на них, намагаючись зрозуміти, чи вони жартують.

— Розбити комусь серце навмисно? Це жахливо!

Усі виглядали ошелешеними.

— Чого це? — запитав один хлопець.

— О боже мій! — сказала одна дівчина. — Закладаюсь, що Афродіта розбила серце твоєму татові! Закладаюсь, що він ніколи більше нікого не кохав, еге ж? Це так романтично! Коли ти пройдеш свій обряд посвячення, ти можеш стати точнісінько такою, як матуся!

— Нізащо! — заволала Пайпер, трохи голосніше, ніж збиралась. Інші діти позадкували. — Я не збираюсь нікому розбивати серце лише через якийсь дурнуватий обряд посвячення!

І це, звісно, дало Дрю змогу опанувати себе.

— Чудово, от ви й маєте! — втрутилась вона. — Сілена сказала те саме. Порушила звичай, закохалась у цього Бекендорфа і залишилася закоханою. Якщо цікава моя думка, саме через це все і скінчилось так трагічно для неї.

— Неправда! — пискнула Лейсі, але Дрю змірила її поглядом, і та заховалася серед інших.

— Певно, це має значення, — продовжила Дрю, — бо, Пайпер, сонечко, ти однаково не змогла б нікому розбити серце. А ця нісенітниця про те, що твій батько Трістан МакЛін, — це таке жебрання уваги.

Декілька дітей сумнівно кліпнули.

— Тобто він не її батько? — запитав хтось.

— Благаю. — Дрю закотила очі. — А зараз час снідати, народе. До того ж Пайпер потрібно починати своє завданнячко. Тож вирядіть її та випровадьте звідси геть!

Дрю розштовхала натовп, і всі заворушилися. Вона називала їх «сонечками» і «дорогенькими», але її тон давав чітко зрозуміти, що вона чекає підкорення. Мітчел та Лейсі допомогли Пайпер скласти речі. Вони навіть охороняли ванну кімнату, коли та зайшла всередину, щоб перевдягнутись у доречніший дорожній одяг. Поношені речі не були модними, дякувати богові: звичайні потерті джинси, футболка, зручна зимова куртка та похідні чоботи, що були їй в міру. Свій кинджал Катоптріс вона закріпила на ремені.

Коли Пайпер вийшла з ванної кімнати, то знову почувалася нормальною людиною. Інші таборяни стояли біля своїх ліжок, тоді як Дрю ходила навколо та все оглядала. Пайпер повернулась до Мітчела та Лейсі й лише губами промовила: «Дякую». Мітчел похмуро кивнув. Лейсі, усміхнувшись, заблищала всіма своїми брекетами. Пайпер сумнівалась, що Дрю коли-небудь хоч за щось їм дякувала. А ще вона помітила, що афішу з царем Спарти зім’яли та жбурнули в сміття. Наказ Дрю, без сумнівів. І хоча Пайпер нещодавно сама хотіла це зробити, зараз її це дратувало.

Побачивши її, Дрю знущально поплескала.

— Дуже гарно! Наша маленька мандрівниця знову вдягнена у звичне сміття. А тепер геть звідси! Не обов’язково з нами снідати. Щасти з… чимось. Бувай!

Пайпер підняла рюкзак на плече. Вона відчувала, що всі очі супроводжують її до дверей. Дівчина могла просто піти й забути про все це. Це було б так просто. Яке їй діло до цього будиночка, до цих обмежених дітей?

Тільки-от деякі з них спробували їй допомогти. Деякі навіть заступилися перед Дрю.

Біля дверей Пайпер розвернулася.

— Чуєте, усім вам зовсім не обов’язково слухатися наказів Дрю.

Інші діти засмикалися. Дехто глянув на Дрю, але та, здавалось, була занадто ошелешеною, щоб відповісти.

— Е-е… — спромігся один з них, — вона наша староста.

— Вона — деспот, — виправила Пайпер. — Ви здатні думати самотужки. Діти Афродіти заслуговують на щось більше, ніж це.

— Більше ніж це, — повторив один з дітлахів.

— Думати самотужки, — пробурмотів другий.

— Народе! — заверещала Дрю. — Не будьте тупими! Вона заговорює вас!

— Ні, — промовила Пайпер. — Я лише кажу правду.

Принаймні Пайпер здавалося, що в цьому річ. Вона не зовсім розуміла, як працюють ці заговори, однак їй не здавалось, що вона вкладає у свої слова якусь особливу силу. Їй не хотілось перемагати в суперечці, обманюючи когось. Це б робило її не ліпшою за Дрю. Пайпер усього лише говорила від щирого серця. До того ж, навіть коли б вона спробувала їх усіх заговорити, це не спрацювало б з тими, хто також на це здатний, на кшталт Дрю, так вона вважала.

Дрю глумливо вимовила:

— Може, ти й маєш трохи сили, пані кінозірко. Але ти нічогісінько не знаєш про Афродіту. Може, у тебе є чудові думки? Тоді яким має бути цей будиночок? Розкажи їм. А тоді, можливо, я розповім їм щось про тебе, га?

Пайпер хотіла зробити зворотний випад, та її лють обернулась на паніку. Вона була ворожою шпигункою, точнісінько як Сілена Боргард. Зрадниця від Афродіти. Дрю про це знала чи просто блефувала? Під лютим поглядом Дрю її впевненість починала руйнуватися.

— Не таким, — спромоглася Пайпер. — Афродіта не така.

Тоді вона відвернулась і вилетіла геть, перш ніж усі встигли помітити, що вона зашарілася.

Позаду неї реготала Дрю.

— Не таким? Ви це чули, народе? Та вона й уявлення не має!

Пайпер пообіцяла собі, що ніколи в житті не повернеться до цього будиночка. Вона покліпала очима, щоб здихатись сліз, і помчала крізь галявину, без жодного уявлення, куди саме… доки не побачила дракона, що стрімголов спускався з небес.

XVI ПАЙПЕР

— Лео? — скрикнула Пайпер.

Авжеж, це був він, верхи на велетенській смертоносній машині та з посмішкою, наче в божевільного. Ще до того, як він приземлився, у таборі зчинилася тривога. Пролунав горн. А сатири почали верещати: «Не вбивай нас!» Половина табору вибігла з будиночків — хто в піжамах, хто в броні. Дракон сів посеред галявини, і Лео загорланив:

— Усе гаразд! Не стріляйте!

Вагаючись, лучники опустили луки. Воїни відступили, тримаючи списи та мечі напоготові. Вони утворили навколо металевого чудовиська нещільне широке коло. Решта напівбогів ховалися за дверима будиночків або визирали з вікон. Нікому начебто не кортіло подивитися ближче.

Пайпер їх не осуджувала. Дракон був величезним. У променях ранкового сонця він виблискував різними відтінками міді та бронзи, наче новенька монета, — шістдесятифутовий змій зі сталевими пазурами, зубами-свердлами та рубіновими очима, що виблискували. Кажаноподібні крила, удвічі більші за нього самого, розкривались, наче металеві вітрила, і при цьому подзвякували, як монетки, що падають з грального автомата.

— Він прекрасний, — пробурмотіла Пайпер. Решта напівбогів витріщились на неї, наче на божевільну.

Дракон підняв голову й випалив вихором вогню в небо. Таборяни трохи відступили та підняли зброю, але Лео спокійно з’їхав зі спини дракона. Він здійняв руки, наче здавався, от тільки на його обличчі досі була та скажена посмішка.

— Народе землі, я прийшов із миром! — прогорланив він. Вигляд у нього був такий, наче він вивалявся в табірному вогнищі — армійську куртку й обличчя вкрила сажа. Руки заляпало мастилом, а на животі висів новий пояс з інструментами. Очі його були налиті кров’ю. Кучеряве, волосся стало таким засаленим, що стирчало, як голки дикобраза. А ще від нього чомусь несло соусом табаско. Однак він виглядав цілковито задоволеним.

— Фестус просто вітається!

— Ця штука небезпечна! — крикнула дівчина з будиночка Ареса і здійняла спис. — Знищити його, зараз!

— Відступіться! — наказав хтось.

Несподівано для Пайпер виявилося, що це сказав Джейсон. Він проштовхнувся крізь натовп у супроводі Аннабет та Нісси, тієї дівчини з будиночка Гефеста. Джейсон оглянув дракона й ошелешено потряс головою.

— Лео, що ти зробив?

— Знайшов крила! — засяяв Лео. — Ти сказав, що я зможу піти на завдання, якщо знайду транспорт. Ну, я здобув тобі першокласну металеву летючу штуку! Фестус доправить нас куди завгодно!

— У нього… крила, — пробурмотіла Нісса. Її щелепа ще трохи — і відпала б.

— Атож! — сказав Лео. — Я знайшов їх і приєднав знову.

— Але в нього ніколи не було крил. Де ти їх знайшов?

Лео завагався. Пайпер була певна, що він щось приховує.

— У… лісі, — сказав він. — Також полагодив його схеми, більшість з них, тож жодних випадків з шаленим драконом.

— Більшість? — запитала Нісса.

Голова дракона смикнулася. Нахилилася в один бік, і з вуха просто на Лео вилився потік чорної рідини, можливо, мастила. Пайпер сподівалася, що просто мастила.

— Усього лише декілька несправностей, з якими треба попрацювати, — мовив Лео.

— Але як ти вцілів? — Нісса досі перелякано витріщалась на дракона. — Тобто вогняне дихання…

— Я спритний, — відповів Лео. — І везучий. То що, я на завданні чи як?

Джейсон почухав голову.

— Ти назвав його Фестусом? Знаєш, що на латині це означає «щасливий»? Хочеш, щоб ми вирушили на порятунок світу верхи на Щасливчику?

Дракон смикнувся, здригнувся і хлопнув крилами.

— Це було «так», друзяко! — мовив Лео. — І я б уже радив вирушати. Я тут захопив деякі припаси… е-е, у лісі. До того ж усі ці люди зі зброєю нервують Фестуса.

Джейсон нахмурився.

— Але ж ми нічого ще не спланували. Ми не можемо просто…

— Вирушайте, — промовила Аннабет. Єдина, хто зовсім не виглядав збентеженою. Її обличчя було сумним і мрійливим, наче все це нагадувало їй кращі часи. — Джейсоне, у тебе є лише три дні до сонцестояння, до того ж ніколи не змушуй чекати знервованого дракона. Це, безперечно, чудовий привід. Вирушайте!

Джейсон кивнув. А тоді усміхнувся до Пайпер.

— А ти готова, партнерко?

Пайпер глянула на бронзові драконові крила, що виблискували на сонці, і ці пазури, що могли розірвати її на шматки.

— Атож, — відповіла вона.

«Політ на драконі — найприголомшливіший досвід у житті», — вирішила Пайпер.

На висоті був крижаний холод, однак металева шкіра дракона виділяла стільки тепла, що вони летіли, наче в захисній бульбашці. Оце так нагрівач сидінь! А ще жолобки на драконовій спині сконструювали, як високотехнологічні сідла, тож вони зовсім не були незручними. Лео показав друзям, як зачіплятися ногами за щілини в броні, наче за стремена, і як користуватися шкіряними ременями безпеки, що застережливо сховали під зовнішньою обшивкою. Вони сіли одне за одним: Лео попереду, потім Пайпер, а за нею Джейсон, і Пайпер відчувала Джейсона у себе за спиною. Вона хотіла, щоб він тримався за неї, можливо, охопив би руками її талію, однак, на жаль, він нічого такого не зробив.

Лео скористався віжками, щоб скерувати дракона в небо, так наче робив це все своє життя. Металеві крила працювали бездоганно, і незабаром узбережжя Лонг-Айленду перетворилося на нечітку лінію позаду них. Вони пролетіли через Коннектикут і піднялися в сірі зимові хмари.

Лео усміхнувся до них.

— Круто, еге ж?

— А якщо нас помітять? — запитала Пайпер.

— Туман, — мовив Джейсон. — Він не дає змоги смертним бачити все чарівне. Якщо вони нас помітять, то, ймовірно, вважатимуть, що це маленький літак або ще щось.

Пайпер озирнулась через плече.

— Ти впевнений?

— Ні, — визнав він. А потім Пайпер побачила, що він стискає в руці світлину — зображення дівчини з темним волоссям.

Вона питально подивилася на нього, але він зашарівся і поклав світлину до кишені.

— У нас непоганий темп. Швидше за все, дістанемось туди сьогодні ввечері, — додав він.

Пайпер цікавило, хто та дівчина на світлині, однак запитувати вона не хотіла. Сам він не хоче їй розказувати, і це не на добре. Може, він пригадав щось зі свого минулого життя? На тій світлині його справжня дівчина? «Припини це, — подумала вона. — Ти робиш собі тільки гірше».

Вона поставила безпечніше запитання.

— Куди ми летимо?

— Шукати бога північного вітру, — відповів Джейсон. — І переслідувати грозових духів.

XVII ЛЕО

Лео був сповнений захвату.

Ті вирази облич, коли він влетів на драконі в табір? Неперевершено! Здавалось, що у його братів та сестер щелепи повідпадають.

Фестус теж молодчага. Не підпалив жодного будиночка і не з’їв жодного сатира, хоч і накрапав трохи мастила з вуха… Гаразд, купу мастила. Але над цим Лео попрацює згодом.

Так, він не скористався можливістю розповісти всім про «Бункер 9» чи схему летючого човна. Йому потрібен якийсь час, щоб усе це ретельно обміркувати. Розповість, коли повернеться.

«Якщо повернусь», — подумала якась його частина.

Та ну, авжеж, повернеться. Він здобув у бункері добрячий чарівний пояс з інструментами, а на додаток ще купу крутих речей, що тепер ховалися в його рюкзаку. Головне — з ним був вогнедишний, зовсім трошки дірявий дракон. Що може піти не так?

«Ну, контрольний диск може зламатися, — припустила його песимістична частина. — Фестус може тебе з’їсти».

Ну добре, дракон не був таким справним, як удав Лео. Він працював усю ніч, щоб приєднати ці крила, однак не знайшов у бункері жодного додаткового драконового мозку. Але ж час обмежений! Три дні до сонцестояння. До того ж Лео досить непогано почистив диск. Більшість зі схем досі були працездатними. Головне, щоб вони просто трималися вкупі.

Його поганий бік почав думати: «Добре, але якщо…»

— Стули пельку, — промовив Лео вголос.

— Що? — запитала Пайпер.

— Нічого, — відповів він. — Важка ніч. Гадаю, у мене галюцинації. Усе добре.

Сидячі попереду, Лео не бачив їхні обличчя, але з мовчання зробив висновок, що його друзі не в захваті від їздця, який не спав усю ніч та ще й галюцинує.

— Жарт, — Лео вирішив, що не завадить змінити тему. — Тож який план, друзяко? Ти казав щось про ловлю вітру, чи пускання вітру, чи що там?

Поки вони летіли над Новою Англією, Джейсон виклав їм план дій: по-перше, треба знайти якогось хлопця на ім’я Борей і допитати його…

— Його звуть Борей? — Лео мусив втрутитися. — Він що, бог борців?

— По-друге, — продовжив Джейсон, — треба знайти тих вентусів, що напали на нас у Великому каньйоні…

— Можемо ми їх просто грозовими духами називати? — запитав Лео. — Слово «вентус» нагадує мені про вентилятор.

— По-третє, — закінчував Джейсон, — треба з’ясувати, кому грозові духи служать, щоб відшукати Геру та звільнити її.

— То ти хочеш відшукати Ділана, того гидкого грозового типа, навмисно, — мовив Лео. — Хлопчину, який жбурнув мене з оглядового майданчика й засмоктав тренера Хеджа в хмари.

— От, мабуть, і все, — Джейсон підсумував. — Хоча… ще з цим якось пов’язана вовчиця. Але, гадаю, вона неворожа. Вона, швидше за все, не з’їсть нас, принаймні якщо ми не викажемо слабкість.

Джейсон розповів їм про свій сон — про велику загрозливу Вовчицю-мати і спалений будинок з кам’яними шпилями, що росли з басейну.

— Гм, он воно що, — мовив Лео. — Але ти не знаєш, де знаходиться це місце.

— Ні, — зізнався Джейсон.

— А ще велетні, — додала Пайпер, — у пророцтві йшлося про помсту велетнів.

— Стривай-но, — сказав Лео. — Велетнів… типу більше ніж один? Чому це не може бути лише один велетень, що жадає помсти?

— Не думаю, — мовила Пайпер. — Пригадую, що в якихось там грецьких історіях ішлося про ціле військо велетнів.

— Чудово, — пробурмотів Лео. — З нашою вдачею це буде військо. Можливо, ти ще щось знаєш про цих велетнів? Хіба ти не досліджувала купу міфів для того кіно з твоїм батьком?

— Твій батько актор? — запитав Джейсон.

Лео розреготався.

— Усе забуваю про твою амнезію. Хех. Забуваю про амнезію. Ха-ха. Кумедно. Але так, її татко — Трістан МакЛін.

— Е… вибач, а де він знімався?

— Не має значення, — випалила Пайпер. — Велетні… ну, у грецькій міфології було багато велетнів. Проте якщо я думаю про тих самих, то це погані новини. Вони величезні, їх майже неможливо вбити. Вони здатні жбурляти гори і таке інше. Гадаю, вони були пов’язані з титанами. Народились із землі, коли Кронос програв війну… я маю на увазі першу Війну Титанів, тисячі років тому… і вони намагались зруйнувати Олімп. Якщо ми говоримо про тих самих велетнів…

— Хірон сказав, що це відбувається знову, — пригадав Джейсон. — Остання глава. От що він мав на увазі. Не дивно, що він не хотів, аби ми знали всі подробиці.

Лео присвиснув.

— Подивимося… Велетні, здатні жбурляти гори. Неворожі вовчиці, що з’їдять нас, якщо ми викажемо слабкість. Грозові вентилятори. Зрозуміло. Мабуть, ще не час згадувати мою лиху няньку.

— Це черговий жарт? — запитала Пайпер.

Лео розповів їм про тію Калліду, яка насправді була Герою, і про її появу в таборі. Але промовчав про свої вогняні здібності. Це залишалося делікатною темою, особливо після того, як Нісса розповіла йому, що вогняні напівбоги схильні руйнувати міста і таке інше. До того ж після цього Лео довелося б розповідати, як він спричинив смерть мами, і… Ні. До цього він ще не був готовий. Лео спромігся розповісти про ніч, коли вона загинула, але не згадав про вогонь, а просто сказав, що цех вибухнув. Робити це було легше, не дивлячись у очі своїм друзям і спрямувавши погляд уперед, поки вони летіли.

А ще він розповів їм про химерну жінку в земляних одежах, що наче спала і знала майбутнє.

За розрахунками Лео вони пролетіли цілий штат Массачусетс, перш ніж його друзі щось промовили.

— Це… тривожно, — сказала Пайпер.

— Збирався підбити підсумок, — погодився Лео. — Річ у тім, що всі кажуть не довіряти Гері. Вона ненавидить напівбогів. І пророцтво каже, що ми спричинимо смерті її звільненням. Тож мене цікавить… нащо ми це робимо?

— Вона обрала нас, — мовив Джейсон, — усіх трьох. Ми перші з сімох, хто мусить зібратися для Великого Пророцтва. Це завдання — початок чогось значно більшого.

Від такої відповіді Лео аж ніяк не полегшало, однак і заперечити Джейсону він не мав чим. Він і справді відчував, що все це початок чогось значного. І тільки сподівався, що коли є ще чотири напівбоги, призначені допомагати їм, то з’являться вони якомога скоріше. Лео зовсім не прагнув заграбастати собі всі ці лякаючі, смертельно небезпечні пригоди.

— До того ж, — продовжив Джейсон, — допомогти Гері — це єдиний спосіб повернути мою пам’ять. І ці темні шпилі з мого сну… Вони начебто живилися силами Гери. Якщо, знищивши Геру, ця штука вивільнить царя велетнів…

— Не краща перспектива, — погодилась Пайпер. — Принаймні Гера на нашому боці… здебільшого. Утратити її — кинути богів у хаос. Вона головна з тих, хто підтримує. мир у родині. А війна з велетнями може виявитися навіть згубнішою за Війну Титанів.

Джейсон кивнув.

— Хірон також говорив про гірші сили, що заворушаться під час сонцестояння, оскільки це чудовий час для темного чаклунства, і все таке… Щось, що прокинеться цього дня, якщо Геру принесуть у жертву. І ця володарка, яка керує грозовими духами і жадає вбити всіх напівбогів…

— …може бути тією дивакуватою сплячою пані, — закінчив Лео. — Цілковито пробуджена Брудожінка? Не хотів би я це побачити.

— Однак, хто вона така? — запитав Джейсон. — І як вона пов’язана з велетнями?

Чудові запитання, однак жодне з них не має відповідей. Друзі летіли мовчки, тоді як Лео розмірковував, чи правильно він учинив, розповівши так багато. Він ніколи нікому не говорив про ту ніч у цеху. Хоч він і не розкрив їм усієї правди, усе одно почувався дивно, наче відкрив своє серце і дістав звідти всі шестірні, що змушували його битися. Тіло його тремтіло, але не від холоду. Він сподівався, що Пайпер, яка сиділа за ним, цього не помітить.

«Горно та голуб зруйнують кайдани». Таким був рядок з пророцтва? Це означало, що йому та Пайпер доведеться з’ясувати, як проникнути до тієї кам’яної в’язниці, якщо навіть припустити, що вони її відшукають. Цим вони визволять гнів Гери і спричинять безліч смертей. Що ж, звучить весело! Лео бачив тію Калліду у справі. Їй подобалися ножі, змії, а ще класти немовлят у ревуче полум’я. Атож, гайда, звільнимо її гнів! Чудова думка.

Фестус усе летів. Вітер ставав дедалі холоднішим, а засніжені ліси внизу, здавалось, тягнулися цілу вічність. Лео не знав точно, де знаходиться Квебек. Він сказав Фестусу доправити їх до палацу Борея, і той полетів на північ. Хлопець сподівався, що дракон знає шлях і вони врешті-решт опиняться не на Північному полюсі.

— Чому б тобі не перепочити? — промовила Пайпер йому в ухо. — Ти був на ногах усю ніч.

Лео хотів було заперечити, та слово «перепочити» лунало занадто солодко.

— Ти ж не дозволиш мені впасти?

— Довірся мені, Вальдес. — Пайпер поплескала його по плечу. — Красуні ніколи не брешуть.

— Дійсно, — пробурмотів він. Притулився до теплої бронзової шиї дракона і заплющив очі.

XVIII ЛЕО

Здавалось, що він спав лише декілька секунд, однак, коли Пайпер потрясла його, щоб розбудити, денне світло вже згасало.

— Прилетіли, — промовила вона.

Лео потер очі, щоб збадьоритися. Знизу, на крутому схилі, розкинулося над рікою місто. Рівнини навколо запорошило снігом, але саме місто під зимовим вечірнім сонцем випромінювало тепло. Наче в середньовічному містечку, поміж високих стін тіснились будівлі, набагато давніші ніж ті, що будь-коли доводилось бачити Лео. У самому центрі був справжній замок (принаймні Лео припускав, що це замок), що мав величезні стіни з червоної цегли та квадратну башту зі шпилястим зеленим дахом.

— Скажіть мені, що це Квебек, а не майстерня Санти, — попросив Лео.

— Так, Квебек, — підтвердила Пайпер. — Одне з найстаріших міст у Північній Америці. Засноване приблизно тисяча шістсот якогось року.

Лео здійняв брову.

— Твій батько ще й у фільмі про таке знімався?

Пайпер зробила гримасу, яку Лео вже не раз бачив, однак з її новим гламурним макіяжем ефект вийшов не зовсім такий.

— Я читаю інколи, розумнику! Якщо мене визнала Афродіта, це ще не означає, що я мушу бути пустоголовою.

— Ну й злюща! — промовив Лео. — Якщо ти так багато знаєш, то що це за замок?

— Готель начебто.

Лео розсміявся.

— Не може бути.

Однак коли вони наблизились, Лео побачив, що вона мала рацію. Біля парадного входу метушилися швейцари, носії з багажем та інші готельні працівники. На під’їзній дорозі стояли чорні розкішні авто. Люди у вишуканих костюмах і зимових плащах поспішали втекти з холоду.

— Північний Вітер мешкає в готелі? — запитав Лео. — Це не…

— Агов, народе, — перервав Джейсон. — У нас компанія!

Лео подивився вниз і зрозумів, що мав на увазі Джейсон. З вершини башти до них наближались дві крилаті постаті — розлючені ангели з погрозливими мечами.

Фестусу не сподобались ангелохлопці. Він різко зупинився в повітрі, заплескав крилами й оголив пазури. З його горлянки вийшов знайомий Лео гуркіт. Дракон готувався видмухнути вогонь.

— Спокійно, хлопчику, — пробурмотів Лео. Щось йому підказувало, що ангелам не сподобається спроба їх підпалити.

— Не подобається мені це, — промовив Джейсон. — Вони виглядають, як грозові духи.

Спочатку Лео подумав, що той має рацію, однак, коли ангели наблизились, він помітив, що ті більш цільні ніж вентуси. Вони виглядали як звичайні підлітки, за винятком сніжно-білого волосся та пір’ястих пурпурових крил. Їх бронзові мечі були зубчастими і нагадували бурульки. А обличчя мали таку схожість, що вони могли б бути братами, але не близнятами.

Перший був розміром з вола. Одягнений у яскравий хокейний светр, мішкуваті спортивні штани та чорні шкіряні черевики. Хлопчина, схоже, забагато бився, тому що обидва його ока були підбитими, а коли він вищирив зуби, виявилося, що вони в нього не всі.

Другий хлопчина виглядав так, наче зійшов з обкладинки рок-альбома вісімдесятих, одного з тих, що були в мами Лео, — «Journey», можливо, або «Холл та Оутс», або щось навіть більш дурнувате. Сніжно-білу голову прикрашала зачіска маллет[27]. На ньому були гострокінцеві шкіряні туфлі, дизайнерські штани, украй вузькі для нього, та надзвичайно потворна шовкова сорочка з трьома розстібнутнмн верхніми ґудзиками. Мабуть, він бачив себе неабияким серцеїдом, однак важив не менш ніж дев'яносто фунтів[28] та й мав силу-силенну вугрів.

Ангели зупинилися перед драконом і зависли з мечами напоготові.

Хокейний «віл» наче хрюкнув:

— Де дозвіл на політ?

— Що, перепрошую? — запитав Лео.

— Ваш політ не зареєстровано в системі, — пояснив запаморочливий красунчик. Попри все інше, він ще й мав французький акцент, але такий поганий, що Лео був упевнений у його фальшивості. — Це закритий повітряний простір.

— Убити їх? — «віл» виставив напоказ свою діряву посмішку.

Дракон почав фиркати парою, ладний захищати друзів. Джейсон закликав свій золотий меч, та Лео закричав:

— Постривайте! Покажімо свою вихованість, браття! Можу я хоча б дізнатись, кому випала честь мене знищити?

— Я — Кал! — видав «віл». Він мав такий вигляд, наче дуже собою пишався, ніби витратив цілу купу часу, щоб запам’ятати це речення.

— Це скорочено від Калаїд, — додав красунчик. — На жаль, мій брат не може це вимовити, як і інші слова, що мають більше, ніж два склади…

— Піца! Хокей! Вбити! — запропонував Кал.

— Включно з його власним ім’ям, — закінчив красунчик.

— Я — Кал, — повторив Кал. — А це Зет! Мій брат!

— Овва, — промовив Лео. — Це ж майже три речення, чуваче! Так тримати.

Кал рохнув, вочевидь, дуже собою задоволений.

— Дурний блазень, — буркнув його брат. — Вони ж з тебе кепкують. Та байдуже. Я — Зет, що скорочено від Зет. А ця пані… — Він підморгнув Пайпер, але це більш нагадувало судому обличчя. — Вона може називати мене так, як забажає. Можливо, вона воліє повечеряти з відомим напівбогом, перш ніж нам доведеться вас убити?

Пайпер видала такий звук, наче вдавилась.

— Це… украй жахлива пропозиція.

— Та не переймайся. — Зет грайливо поворушив бровами. — Ми, Бореади, дуже романтичні.

— Бореади? — утрутився Джейсон. — Тобто сини Борея?

— О, так, ти чув про нас! — Зет виглядав задоволеним. — Ми батькові воротарі. Отже, ти розумієш, що ми не можемо дозволити неуповноваженим персонам літати в його повітряному просторі на скрипучих драконах і лякати дурних смертних.

Він показав униз, і Лео побачив, що смертні почали щось помічати. Декілька вказували вгору, поки що не з жахом, а швидше із замішанням та роздратованістю, наче дракон був вантажним гвинтокрилом, що занизько літає.

— Тому, на жаль, хіба що це аварійна посадка, — мовив Зет, прибираючи волосся зі свого вкритого вуграми обличчя, — ми мусимо вас болісно вбити.

— Убити! — погодився Кал, з трохи більшим запалом, ніж Лео вважав необхідним.

— Стривайте! — мовила Пайпер. — Це і є аварійна посадка.

— Оу… — Кал виглядав таким розчарованим, що Лео майже стало його шкода.

Зет придивився до Пайпер, хоча він і до того цим займався.

— Чому вродлива дівчина вирішила, що це аварійна посадка?

— Ми повинні побачитись із Бореєм. Це вкрай терміново! Будь ласочка? — Пайпер видавила усмішку, яка, вирішив Лео, далась їй ледве не ціною власного життя. Однак вона досі мала цю штуку з благословенням Афродіти і виглядала неймовірно. А ще щось таке було в її голосі — Лео усвідомив, що вірить кожному слову. І Джейсон кивав, виглядаючи цілковито переконаним.

Зет помацав свою сорочку, імовірно, щоб переконатися, що верхні ґудзики розстібнуті.

— Що ж… Прикро розчаровувати привабливу пані, але, бачте, моя сестра, вона на нас накинеться, якщо ми дозволимо…

— А ще наш дракон несправно працює! — додала Пайпер. — Він кожної миті може розвалитися!

Фестус безпомічно здригнувся, а тоді повернув голову, і з його вуха витекла грязюка та заляпала чорний мерседес на автостоянці знизу.

— Не вбити? — проскиглив Кал.

Зет обмірковував проблему. А потім обдарував Пайпер ще одним судомним підморгуванням.

— Що ж, ти гарненька. Тобто маєш рацію. Несправний дракон — це може призвести до аварії.

— Убити потім? — запропонував Кал, що, швидше за все, було найбільш дружнім з того, що він коли-небудь казав.

— Доведеться надати батькові пояснення, — вирішив Зет. — Останнім часом він не дуже люб’язний до гостей. Але добре. Аюди з пошкодженим драконом, летіть за нами!

Бореади сховали мечі в піхви та зняли з поясів зброю поменше — принаймні Лео здалося, що це зброя. А потім Бореади її увімкнули, і Лео зрозумів, що це ліхтарики з помаранчевими конусами, як ті, якими користуються диспетчери на злітно-посадочній смузі. Кал і Зет розвернулися і полетіли до башти готелю.

Лео повернувся до друзів.

— Обожнюю цих хлопців. Летимо за ними?

Джейсон та Пайпер не здавалися захопленими.

— Мабуть, — вирішив Джейсон. — Усе ж таки ми тут. Однак, цікаво, чому Борей нелюб’язний до відвідувачів.

— Та то він просто з нами не зустрічався. — Лео присвиснув. — Фестусе, за тими ліхтариками!

Коли вони наближалися, Лео почав хвилюватися, що вони вріжуться в башту. Бореади прямували точнісінько в зелене вістря і не збавляли швидкості. А тоді частина похилого даху з’їхала вбік і відкрила вхід, що, безперечно, був достатньо широким для Фестуса. Зверху та знизу вишикувались бурульки, схожі на криві зуби.

Вони приземлились у місці, яке, певно, було номером люкс, тільки от повністю вкритим кригою. У вестибюлі були куполоподібна стеля в сорок футів заввишки, величезні задраповані вікна та розкішні східні килими. Сходи в кінці кімнати вели до іншої, не менш масивної зали та безлічі коридорів, що розходились ліворуч та праворуч. Тільки через кригу краса кімнати здавалась трохи моторошною. Коли Лео з’їхав зі спини дракона, килим під його ногами затріщав. Меблі також укривав тонкий шар криги. Завіски не ворушилися, бо затверділи від холоду, а крізь обмерзлі вікна проходило химерне бліде світло сонця, що сідало. Навіть стеля вкрилася бурульками. А щодо сходів, то Лео був певен, що зламає собі шию, якщо спробує ними піднятися.

— Хлопці, — сказав він, — полагодьте тут термостат, і я охоче сюди переїду.

— А я ні, — Джейсон збентежено поглянув на сходи. — Щось тут не так. Щось там угорі…

Фестус здригнувся та фиркнув полум’ям. На його лусках почала утворюватися крига.

— Ні, ні, ні, — поквапився до них Зет, хоча, як йому вдавалось ходити в цих гострокінцевих туфлях, Лео не мав уявлення. — Дракона ви повинні вимкнути. Не можна, щоб тут був вогонь. Тепло псує моє волосся.

Фестус заревів, а його зуби-свердла почали обертатися.

— Тихо-тихо, хлопчику! — Лео повернувся до Зета. — Дракон трошки хворобливо сприймає загальне поняття «вимкнення». Але в мене є краще рішення.

— Вбити? — припустив Кал.

— Ні, друзяко! Припинив би ти вже ці балачки про вбивання. Просто зачекайте.

— Лео, — схвильовано промовила Пайпер, — що ти…

— Дивись і вчись, королево краси! Коли я лагодив Фестуса вчора вночі, знайшов безліч усяких кнопок. Деякі роблять таке, що краще й не знати. Але деякі… А, от воно де.

Лео просунув пальці за передню лапу дракона. Потягнув за якийсь важіль, і дракон здригнувся з голови до ніг. Усі відступили, тоді як Фестус почав згортатися, наче оригамі. Бронзова броня склалася вкупу. Шия та хвіст втягнулись у тіло. Крила згорнулися, а тулуб почав стискатися, поки не перетворився на прямокутний металевий зливок, розміром з невеличку валізу.

Лео спробував його підняти, але штукенція важила не менше, ніж шість мільярдів фунтів.

— Е-е… гаразд. Стривайте. Так… ага.

Він натиснув на іншу кнопку. Зверху вискочила ручка, а знизу клацнули коліщатка.

— Та-дам! — оголосив він. — Найважча у світі ручна валіза.

— Це неможливо, — промовив Джейсон. — Щось настільки велике не могло…

— Стій! — наказав Зет. Він та Кал, обидва оголили свої мечі й люто витріщилися на Лео.

Лео здійняв руки.

— Гаразд… що я такого накоїв? Охолоньте, хлопці! Коли це так вас турбує, то мені не обов’язково брати дракона, як валізу…

— Хто ти? — Зет тицьнув вістрям меча Лео в груди. — Дитя Південного Вітра, що шпигує за нами?

— Що? Ні! — мовив Лео. — Син Гефеста. Дружній коваль, нікому жодної шкоди!

Кал заричав і нахилився обличчям до Лео — упритул він безперечно не був вродливішим, зі своїми синцями на очах та потрощеними зубами.

— Чую вогонь, — сказав він. — Вогонь — це зло.

— О, — серце Лео закалатало. — Еге, ну… мій одяг начебто підпалений, і я працював з мастилом, і…

— Ні! — Зет відштовхнув Лео назад на вістря меча. — Ми чуємо вогонь, напівбоже. Ми припустили, що це був скрипучий дракон, але дракон тепер — валіза. І я досі чую вогонь… від тебе.

Коли б не три градуси в пентхаусі, Лео б почав пітніти.

— Агов… слухай… я не знаю… — Він глянув у розпачі на друзів. — Допоможете трошки?

Джейсон уже тримав золоту монету в руці. Він зробив крок уперед, дивлячись на Зета.

— Слухай, це якась помилка. Лео не якийсь ваш вогняний хлопець. Скажи їм, Лео. Скажи, що ти не вогняний хлопець.

— Е-е…

— Зет? — Пайпер знову спробувала запаморочливу усмішку, хоч виглядала занадто схвильованою та змерзлою, щоб це здійснити. — Ми всі тут друзі. Сховайте ваші мечі та нумо поговоримо.

— Дівчина гарненька, — визнав Зет, — і, звісно, вона не зможе встояти перед моєю неперевершеністю. Однак, на жаль, я не можу залицятися до неї зараз.

Він тицьнув вістрям меча в груди Лео, і той відчув, як мороз огортає його сорочку, змушуючи шкіру німіти.

Коли б він міг розкласти Фестуса. Йому потрібна якась підтримка. Але на це знадобиться декілька хвилин, навіть якщо він дотягнеться до кнопки, а на шляху у нього ще два божевільних з пурпуровими крилами.

— Убити його зараз? — запитав свого брата Кал.

Зет кивнув.

— На жаль, гадаю…

— Ні, — наполіг Джейсон.

Його голос був досить спокійним, але Лео подумав, що той готовий хоч зараз підкинути ту монету й перейти в режим гладіатора.

— Лео всього лише син Гефеста. Він не загроза. Пайпер — дочка Афродіти. Я — син Зевса. Ми на мирному…

Джейсон запнувся, бо обидва з Бореадів раптом обернулися до нього.

— Що ти сказав? — наполегливо запитав Зет. — Ти — син Зевса?

— Е… так, — відповів Джейсон. — Це ж добре, так? Мене звуть Джейсон.

Кал від здивування ледь меча не впустив.

— Не може бути Джейсон, — промовив він. — Не такий вигляд.

Зет наблизився до Джейсона та зиркнув йому в обличчя.

— Ні, це не наш Джейсон. Наш Джейсон був стильнішим. Не таким, як я… але стильним. До того ж наш Джейсон помер багато тисячоліть тому.

— Стривайте, — мовив Джейсон. — Ваш Джейсон… тобто перший Джейсон? Хлопчина із Золотим Руном?

— Авжеж, — відповів Зет. — Ми були його товаришами на Арго, у старі часи, коли були смертними напівбогами. Потім ми прийняли безсмертя, щоб служити своєму батькові. Тож тепер я завжди маю гарний вигляд, а мій дурнуватий брат може вічність насолоджуватися піцею та хокеєм.

— Хокей! — погодився Кал.

— Але Джейсон… наш Джейсон… помер як смертний, — сказав Зет. — Ти не можеш бути ним.

— Я не він, — погодився Джейсон.

— То вбити? — запитав Кал. Ясно, що ця розмова вкрай навантажувала його дві мозкові клітини.

— Ні, — розчаровано промовив Зет. — Якщо він — син Зевса, він може бути одним з тих, на кого ми чекали.

— Чекали? — переконався Лео. — Тобто в доброму сенсі, може, щоб чимось нагородити? Чи чекали в поганому сенсі, і в нас неприємності?

Відповів дівочий голос.

— Це залежить від волі батька.

Лео глянув на сходи. Його серце ледве не спинилося. Нагорі стояла дівчина в білій шовковій сукні. У неї була неприродньо бліда шкіра, кольору снігу, але чорне та пишне волосся й кавово-карі очі. Вона подивилась на Лео без жодної емоції — ані усмішки, ані симпатії. Але це не мало значення. Лео закохався. Вона була найчарівнішою дівчиною з усіх, що він коли-небудь бачив.

А потім вона поглянула на Джейсона та Пайпер і наче миттю зрозуміла ситуацію.

— Батько забажає побачити того, кого звуть Джейсоном, — промовила дівчина.

— То це він? — схвильовано запитав Зет.

— Побачимо, — відповіла дівчина. — Зет, проведи гостей.

Лео схопив ручку своєї валізи-дракона. Він гадки не мав, як тягтиме її вгору сходами, однак йому конче треба було дістатися ближче до тієї дівчини і поставити їй декілька важливих запитань — про адресу електронної пошти чи номер телефону. Перш ніж він устиг зробити хоч крок, вона заморозила його поглядом. Не буквально заморозила, однак, швидше за все, вона і на це була здатна.

— Не ти, Лео Вальдес, — промовила вона.

Задньою думкою Лео запитав себе, звідки вона знала його ім’я, однак цієї миті він тільки почувався розчавленим.

— Чому ні? — він, певно, промовив це, наче плаксиве малятко, однак нічого поробити з цим не міг.

— Ти не можеш перебувати в присутності мого батька, — промовила дівчина. — Вогонь та лід — це не розважливо.

— Ми йдемо разом, — наполіг Джейсон, поклавши руку на плече Лео, — або зовсім не йдемо.

Дівчина похитала головою, ніби не звикла до людей, що не коряться її наказам.

— Його не скривдять, Джейсоне Грейс, хіба що ти влаштуєш неприємності. Калаїде, тримай Лео Вальдеса тут. Вартуй його, але не вбивай.

Кал надувся.

— Зовсім трошки?

— Ні, — наполягла дівчина. — І наглянь за його цікавою валізою, доки батько не винесе вирок.

Джейсон і Пайпер глянули на Лео, їх обличчя безмовно запитували: «Що робитимемо?»

Лео відчув спалах удячності. Друзі ладні битися за нього. І не залишили б його наодинці з хокейним волом. Частково він хотів на це піти, блиснути своїм новим поясом з інструментами і подивитися, на що він здатний, можливо, навіть викликати один чи два вогняних шари, щоб підігріти це місце. Але ці Бореади його лякали. А ще більше жахала ця красуня, хоч він і досі хотів отримати її номер.

— Усе гаразд, друзі, — сказав він. — Навіщо влаштовувати зайві неприємності? Ідіть уперед.

— Послухайте свого друга, — промовила бліда дівчина. — Лео Вальдес у цілковитій безпеці. Хотіла б я сказати те саме про тебе, сину Зевса. А зараз ходімо, цар Борей чекає.

XIX ДЖЕЙСОН

Джейсон не хотів залишати Лео, але починав думати, що зависати з хокеїстом-недоумком, може, й найкраща перспектива в цьому місці.

Поки вони видиралися сходами, Зет тримався позаду з мечем напоготові. Можливо, хлопчина й виглядав так, наче застряг у часах диско, та в його мечі нічого веселого не було. Джейсон подумав, що одним ударом ця штука перетворить його на фруктовий лід.

А ще ця крижана принцеса! Час від часу вона озиралась і усміхалась до Джейсона, але в її погляді не було нічого теплого. Вона розглядала його так, наче він був незвичайно цікавим науковим зразком, який вона тільки й чекала нагоди препарувати.

Якщо у Борея такі дітки, то Джейсон не певен був, що хоче зустрітися з татусем. Аннабет сказала йому, що Борей найбільш дружній з вітряних богів. Вочевидь, це означало, що він не вбиває героїв так само швидко, як інші.

Чи не завів він друзів у пастку, хвилювався Джейсон. Якщо все піде шкереберть, він не певен був, що зможе витягти їх звідси живими. Прогнавши ці думки, він узяв Пайпер за руку, щоб підбадьоритися.

Вона здивовано підняла брови, однак руки не відпустила.

— Усе буде добре, — пообіцяла вона. — Усього лише розмова, еге ж?

Угорі на сходах озирнулася крижана принцеса. Помітила, що вони тримаються за руки, і її посмішка згасла. Зненацька рука Джейсона, яку тримала Пайпер, зледеніла — пекуче зледеніла. Він відпустив її, і його пальці задимилися від морозу. Так само як і пальці Пайпер.

— Тепло — не краща думка в цьому місці, — порадила принцеса, — особливо коли я — твоя єдина можливість залишитися живим. Прошу, сюди.

Пайпер стурбовано нахмурилася до нього, мовляв: «До чого це було?»

Джейсон на мав відповіді. Зет тицьнув його в спину своїм бурулькомечем, і вони пішли слідом за принцесою просторим коридором, прибраним скрижанілими гобеленами.

Холодні вітри носилися туди-сюди, у чомусь схожі на думки в Джейсоновій голові. У нього було багато часу поміркувати, поки вони летіли на драконі на північ, але почувався він так само збентежено, як завжди.

Світлина з Талією досі лежала в його кишені, хоч йому й не потрібно було більше на неї дивитись. Її образ затаврувався в його пам’яті. Досить кепсько не пам’ятати своє минуле, але знати, що десь там у тебе є сестра, яка, можливо, знає відповіді, проте ти гадки не маєш, як її знайти. Від цієї думки Джейсон упадав у розпач.

На світлині Талія виглядала зовсім несхожою на нього. У них обох були блакитні очі, але на цьому все. Її волосся було чорним. Колір шкіри — більш середземноморським. Риси обличчя — гострішими, нагадували яструба.

І все ж Талія здавалась такою знайомою. Гера залишила рівно стільки спогадів, щоб він був упевненим у тому, що Талія його сестра. Але Аннабет була дуже здивованою, коли він розповів їй про це, ніби ніколи й не чула, що у Талії є брат. Чи знала Талія про його існування? Як їх розлучили?

Гера забрала його спогади. Вона вкрала все з Джейсонового минулого, кинула його в нове життя, а тепер очікувала, що він врятує її з якоїсь там в’язниці, щоб повернути те, що вона сама ж і викрала. Це так лютило Джейсона, що він хотів залишити богиню гнити в тій клітці. Але не міг. Він був у глухому куті. Він мусив дізнатися більше, і це ще сильніше його лютило.

— Агов, — Пайпер торкнулася його руки. — Ти зі мною?

— Авжеж… авжеж, вибач.

Він був удячний Пайпер. Йому був потрібен друг, і він радів тому, що вона почала втрачати благословення Афродіти. Макіяж зникав. Волосся повільно поверталось до старого нерівного стилю з маленькими косичками по боках. Через це вона виглядала справжньою і, на думку Джейсона, вродливішою.

Зараз він був упевнений, що вони ніколи не знали одне одного до Великого каньйону. Їх стосунки були лише витівкою Туману в голові Пайпер. І все ж, що довше він проводив з нею час, то більше бажав, щоб ті стосунки були справжніми.

«Припини це», — сказав він собі.

Це несправедливо щодо Пайпер — так думати. Він гадки не мав, що чекає на нього в старому житті… чи хто чекає. Однак він був певен, що його минуле не пов’язане з Табором напівкровок. І хтозна, що станеться після цього завдання? Навіть якщо припустити, що вони вціліють.

Коли вони дійшли до кінця коридору, то опинилися перед групою дубових дверей, на яких була вирізьблена мапа світу. У кожному кутку було бородате чоловіче обличчя, що видмухувало вітер. Джейсон відчував, що вже бачив такі мапи в минулому. Але цього разу всі вітряні хлопці були Зимою, що несла лід та сніг з усіх куточків світу.

Принцеса обернулась. Її карі очі заблищали, і Джейсон почувався різдвяним подарунком, який вона сподівалася відкрити.

— Це тронна зала, — промовила вона. — Поводься якнайкраще, Джейсоне Грейс. Мій батько буває… прохолодним. Я буду перекладати і сприяти тому, щоб він вислухав тебе. Я справді сподіваюся, що він помилує тебе. Ми могли б так розважитися.

Джейсон сумнівався, що під розвагами вона розуміє те саме, що й він.

— Е-е, гаразд, — спромігся хлопець, — але, серйозно, ми тут лише заради невеличкої розмови. Ми вирушимо одразу після неї.

Дівчина посміхнулася.

— Обожнюю героїв. Такі блаженно неосвічені.

Пайпер поклала руку на свій кинджал.

— То, можливо, розповіси нам? Ти сказала, що будеш нам перекладати, а ми навіть не знаємо, хто ти? Як тебе звуть?

Дівчина неприязно фиркнула.

— Гадаю, що не маю дивуватися тому, що ви мене не впізнали. Навіть у стародавні часи грекам мало що про мене було відомо. Їх рідні острови були занадто теплими, занадто далекими від моїх володінь. Я — Хіона, дочка Борея, снігова богиня.

Вона провела пальцем у повітрі, і крихітна хуртовина завертілася біля неї — великі пухнасті пластівці, м’які наче бавовна.

— А зараз ходімо, — промовила Хіона. Дубові двері широко розчинилися, і з кімнати ринуло холодне блакитне світло. — Сподіваюся, ви витримаєте невеличку розмову.

XX ДЖЕЙСОН

Коли вестибюль був просто холодним, то тронна зала нагадувала морозильне сховище.

У повітрі стояв туман. Джейсон тремтів і видихав пару. Уздовж стін висіли пурпурові гобелени із зображеннями пейзажів лісів, пустинних гір та льодовиків. Високо вгорі на стелі блимали стрічки різнокольорового світла — то було полярне сяйво. Підлогу вкривав шар снігу, тож ступати доводилось обережно. По всій кімнаті стояли крижані скульптури воїнів у натуральну величину — деякі в грецькій броні, деякі в середньовічних обладунках, деякі в сучасному камуфляжі — усі зображені в різних позах у момент нападу: зі здійнятими мечами та зарядженими рушницями.

Принаймні Джейсону здалося, що це скульптури. А потім він спробував ступити між двома грецькими списоносцями, і ті з вражаючою швидкістю, тріскочучи суглобами й розпорошуючи крижані кристалики, схрестили свої списи та загородили Джейсонові шлях.

З кінця зали пролунав чоловічий голос французькою мовою. Кімната була такою довгою та затуманеною, що іншого кінця Джейсон не бачив. Та що б не сказав той чоловік, а крижані вартові прибрали свої списи.

— Усе гаразд, — промовила Хіона. — Батько наказав їм поки що вас не вбивати.

— Чудово, — сказав Джейсон.

Зет кольнув його в спину мечем.

— Іди далі, Джейсоне молодший.

— Прошу, не називай мене так.

— Мій батько не любить чекати, — попередив Зет, — а вродлива Пайпер, на жаль, утрачає свою чарівну зачіску з кожним кроком. Потім, можливо, я позичу їй щось із мого широкого асортименту засобів для догляду за волоссям.

— Спасибі, — пробурчала Пайпер.

Вони пройшли далі, і туман розсіявся, відкривши чоловіка на крижаному троні. Він мав міцну статуру і був одягнений у стильний білий костюм, наче зітканий зі снігу. Обабіч розходилися темні пурпурові крила. Бурульки вкривали його довге волосся та кошлату бороду, тож Джейсон не міг сказати, чи вони сірі, чи просто білі від інею. Підняті брови робили вираз обличчя розлюченим, але в очах мерехтіло більше тепла, ніж у дочки, — наче десь там, під вічною мерзлотою, він зберіг почуття гумору. Джейсон на це сподівався.

— Bienvenu, — промовив цар. — Je suis Boreas le Roi. Et vous?[29]

Снігова богиня Хіона було розкрила рота, але Пайпер зробила крок уперед і вклонилася в реверансі.

— Votre Majestie, — промовила вона, — je suis Piper McLean. Et c’est Jason, fils de Zeus[30].

Цар усміхнувся, приємно вражений.

— Vous parlez francais? Tres Bien![31]

— Пайпер, ти говориш французькою? — запитав Джейсон.

Пайпер нахмурилася.

— Ні. А що?

— Ти щойно говорила французькою.

Пайпер кліпнула.

— Справді?

Цар знову щось сказав, і вона кивнула.

— Oui, Votre Majestie[32].

Цар розсміявся і поплескав руками, вочевидь, задоволений. Він промовив ще декілька речень, а потім змахнув рукою до своєї дочки, ніби проганяв її геть.

Хіона виглядала розсердженою.

— Цар каже…

— Він каже, що я дочка Афродіти, — перервала Пайпер, — тому французька, мова кохання, у мене в крові. Я й гадки не мала. А ще його величність каже, що тепер Хіоні не доведеться перекладати.

Позаду них пирхнув Зет, і Хіона вбивче зиркнула на нього. Вона силувано вклонилася батькові і відійшла назад. Цар змірив поглядом Джейсона, і хлопець вирішив, що було б непогано теж вклонитися.

— Ваша величносте, я — Джейсон Ірейс. Дякую вам, що не вбили нас. Можу я поцікавитися… чому грецький бог розмовляє французькою?

Пайпер знову обмінялася фразами з царем.

— Він розмовляє мовою своєї країни, — переклала Пайпер. — Він говорить, що всі боги так роблять. Більшість грецьких богів розмовляють англійською, оскільки живуть у Сполучених Штатах, однак на Борея там не чекають. Його володіння завжди знаходилися далеко на півночі. У ці часи йому подобається Квебек, тому він і розмовляє французькою.

Цар щось промовив, і Пайпер зблідла.

— Цар каже… — вона запнулась. — Він каже…

— Ох, дозволь мені, — промовила Хіона. — Мій батько каже, що він має наказ убити вас. Хіба я не згадувала про це раніше?

Джейсон напружився. Цар так само люб’язно посміхався, наче щойно передав чудову новину.

— Убити нас? — промовив Джейсон. — Чому?

— Тому що, — відповів цар англійською з жахливим акцентом, — мій господар Еол наказав.

Борей піднявся. Він зійшов зі свого трону і згорнув крила за спиною. Коли цар наблизився, Хіона та Зет уклонились. Джейсон і Пайпер повторили за ними.

— Я волію говорити вашою мовою, — сказав Борей, — оскільки Пайпер МакЛін удостоїла мене моєї. Toujours[33] мав слабкість до дітей Афродіти. А щодо тебе, Джейсоне Ірейс, мій володар не розраховує, що я вб’ю сина Зевса… не давши йому спочатку висловитися.

Джейсонова золота монета наче поважчала в кишені. Якщо й доведеться битися, то його положення не з найкращих. Дві секунди, щоб викликати меч. А тоді зустріч віч-на-віч з богом, двома його дітьми та військом заморожених воїнів.

— Еол — господар вітрів, так? — запитав Джейсон. — Навіщо йому бажати нашої смерті?

— Ви напівбоги, — відповів Борей, наче це все пояснювало. — Робота Еола полягає в стримуванні вітрів, а напівбоги завжди приносили йому купу неприємностей. Вони просять про послуги. Вони звільняють вітри і спричиняють хаос. Та останньою краплею стала битва з Тифоном минулого літа…

Борей змахнув рукою, і в повітрі з’явилась крижана пластина, що була наче плаский телевізор. На поверхні замерехтіло зображення битви — оповитий грозовими хмарами велетень просувався по річці в напрямку Мангеттена. Навколо нього роїлися, наче розлючені оси, крихітні сяючі постаті. «Боги», — припустив Джейсон. Вони обстрілювали чудовисько блискавками й вогнем.

Нарешті посеред ріки розверзнувся величезний вир, і димна постать зникла під водою.

— Грозовий велетень, Тифон, — пояснив Борей. — Коли боги перемогли його вперше, вічність тому, він не просто помер. Його смерть визволила сонму грозових духів — диких вітрів, що не підкорялись нікому. І саме Еолу довелось усіх їх вислідити та ув’язнити у своїй фортеці. Щодо інших богів… вони не допомагали. Навіть не перепросили за незручності. Минули століття, перш ніж Еол вислідив усіх грозових духів, і це, звісно, його дратувало. І ось, минулого літа, Тифона знову перемогли…

— І його смерть визволила ще одну хвилю вентусів, — здогадався Джейсон. — Через що Еол розлютився ще більше.

— C’est vrai[34], — погодився Борей.

— Але, ваша величносте, — промовила Пайпер, — боги не мали вибору, окрім як битися з Тифоном. Він би знищив Олімп! До того ж навіщо карати за це напівбогів?

Цар знизав плечима.

— Еол не може зганяти злість на богах. Вони його господарі, і дуже могутні. Тож він квитається за рахунок напівбогів, котрі допомагали їм під час війни. Еол віддав нам наказ — знищувати напівбогів, що приходять по допомогу. Ми повинні трощити ваші маленькі смертні личка.

Запанувала тривожна тиша.

— Звучить… радикально, — наважився Джейсон. — Однак ви поки що не станете трощити наші личка, чи не так? Спочатку ви нас вислухаєте, бо тільки-но ви почуєте про наше завдання…

— Так, так, — погодився цар. — Бачте, Еол також сказав, що син Зевса, можливо, буде шукати моєї допомоги, і якщо це станеться, я мушу тебе вислухати, перш ніж знищити, оскільки ти… як це він сказав… зробиш життя всіх нас дуже цікавим. Однак я зобов’язаний тільки вислухати. Після цього я вільний винести вирок такий, як визнаю за потрібне. І все ж, спочатку я вислухаю. Та й Хіона цього бажає. Можливо, ми вас і не вб’ємо.

Джейсон відчув, що знову може дихати.

— Чудово. Дякую.

— Не дякуй мені, — посміхнувся Борей. — Існує багато способів зробити наше життя цікавим. Іноді ми залишаємо напівбогів заради розваги, як бачиш.

Він вказав на крижані статуї, що стояли в залі.

Пайпер видала придушений звук.

— Тобто… усі вони напівбоги? Заморожені напівбоги? Вони живі?

— Цікаве запитання, — визнав Борей, наче це ніколи не спадало йому на думку. — Самі вони не рухаються, тільки коли я їм наказую. Решту часу вони просто заморожені. Хіба що вони розтануть… Ох, від цього було б стільки бруду.

Хіона підійшла ззаду до Джейсона й поклала свої холодні пальці йому на шию.

— Батько дарує мені такі чарівні подарунки, — прошепотіла вона йому у вухо. — Приєднуйся до нашого двору. І, можливо, я відпущу твоїх друзів.

— Що? — утрутився Зет. — Якщо Хіоні дістанеться цей, то я заслуговую на дівчину. Хіона завжди отримує більше подарунків!

— Діти! — грізно промовив Борей. — Наші гості вирішать, що ви розбещені! До того ж не кваптеся. Ми ще навіть не вислухали розповіді напівбога. Тоді й вирішимо, що з ними робити. Прошу, Джейсоне Ірейс, розваж нас!

Джейсон відчував, як втрачає здоровий глузд. Він не дивився на Пайпер через страх втратити його цілковито. Він утягнув її в це, і тепер вони загинуть… чи навіть гірше: стануть розвагами для дітей Борея і будуть повільно вмирати від обмороження, довіку скуті кригою в цій тронній залі.

Хіона заворкотіла й погладила його шию. Джейсон цього не хотів, але по його шкірі пройшли електричні іскри. Пролунав гучний тріск, і Хіона відлетіла назад, проковзавши по підлозі. Зет розреготався:

— Чудово! Я радий, що ти це зробив, хоч мені й доведеться тепер тебе вбити.

Якусь мить Хіона залишалася занадто ошелешеною, щоб відреагувати. А тоді в повітрі навколо неї звилась маленька хуртовина.

— Ти смів…

— Годі, — наказав Джейсон з набагато більшою силою, ніж розраховував. — Ви не вб’єте нас. І не залишите собі. Ми на завданні від самої цариці богів, тож, якщо не бажаєте, щоб Гера вломилась у ваші двері, ви нас відпустите.

Його голос був упевненішим, ніж він почувався насправді, але й це спрацювало. Хуртовина Хіони припинила звиватися. Зет опустив меч. І обидва з ваганням подивилися на свого батька.

— Гм, — мовив Борей. Його очі блиснули, але від злості чи подиву, Джейсон не міг сказати. — Син Зевса, якому сприяє Гера? Це точно щось новеньке. Розкажи нам свою історію.

Джейсон зрозумів, що зараз усе зіпсує. Він очікував на можливість висловитись, але тепер, коли випала така нагода, голос його зрадив.

Врятувала ситуацію Пайпер.

— Ваша величносте.

Вона знову зробила неймовірно граційний реверанс, з огляду на те, що на карту було поставлено її життя. Вона розповіла Борею все, починаючи з Великого каньйону і закінчуючи пророцтвом, значно краще і швидше, ніж зміг би Джейсон.

— Усе, чого ми просимо, — це вказівки, — закінчила Пайпер. — Ті грозові духи напали на нас, і вони служать якійсь лихій володарці. Відшукавши їх, ми, можливо, відшукаємо й Геру.

Цар погладив бурульки в бороді. За вікнами вже була ніч, і єдине світло йшло від північного сяйва, що заливало все навколо червоним та синім.

— Я знаю про цих грозових духів, — промовив Борей. — Знаю, де вони знаходяться, і про в’язня, якого вони захопили.

— Ви маєте на увазі тренера Хеджа? — запитав Джейсон. — Він живий?

Борей відмахнувся від запитання.

— Поки що. Але той, хто керує цими грозовими духами… Було б божевіллям піти проти неї. Вам краще залишитися тут крижаними статуями.

— Гера в біді, — мовив Джейсон. — За три дні її… не знаю… поглинуть, знищать чи щось таке. І велетень повстане.

— Так, — погодився Борей (Джейсону здалося, чи цар кинув на Хіону розлючений погляд?). — Прокидається багато чого жахливого. Навіть мої діти не розповідають мені всіх новин, які слід розповідати. Велика навала чудовиськ, яка почалася з Кроноса… Твій батько, Зевс, наївно вірив, що це скінчиться після поразки титанів. Однак усе так само, як і було в минулому. Остання битва наближається, і той, хто прокинеться, — жахливіший за будь-якого титана. Грозові духи — це тільки початок. Земля народить ще багато жахів. Коли чудовиська більше не затримуються в Тартарі, а душі не ув’язнені Аїдом… В Олімпу є всі підстави боятися.

Джейсон не дуже розумів, що все це означало, але йому не подобалось, як посміхається Хіона… наче для неї це були просто веселощі.

— Отже, ви нам допоможете? — запитав царя Джейсон.

Борей нахмурився.

— Я такого не казав.

— Будь ласка, ваша величносте, — мовила Пайпер.

Очі всіх повернулись до неї. Вона, певно, була налякана до смерті, однак залишалася вродливою і впевненою — і це жодним чином не було пов’язано з благословенням Афродіти. Вона знову була схожа на себе, у пошарпаному дорожньому одязі з патлатим волоссям та без макіяжу. Проте вона ледве не випромінювала тепло в цій холодній тронній залі.

— Якщо ви скажете нам, де грозові духи, ми піймаємо їх та приведемо до Еола. Ви добре виглядатимете в очах свого господаря. А Еол, може, вибачить нам та іншим напівбогам. Можливо, ми навіть зможемо врятувати Глісона Хеджа. Усі будуть у виграші.

— Вона гарненька, — пробурмотів Зет. — Тобто має рацію.

— Батьку, не слухай її, — мовила Хіона. — Вона — дитина Афродіти. Як вона сміє заговорювати бога? Заморозь її негайно!

Борей замислився. Джейсон сунув руку в кишеню та приготувався дістати золоту монету. Якщо все піде шкереберть, він мусить діяти швидко.

Борей помітив цей рух.

— Що це на твоєму передпліччі, напівбоже?

Джейсон не помітив, що рукав його куртки задерся і відкрив край татуювання. Мимоволі він показав Борею позначки.

Богові очі розширилися. Хіона навіть зашипіла й відступила геть.

А тоді Борей зробив непередбачуване. Він зареготав так голосно, що від стелі відламалась бурулька й розбилась біля трону. Постать бога почала мерехтіти. Борода зникла. Він став вищим і стрункішим, а одяг змінився на римську тогу, обшиту пурпуром. На голові був крижаний лавровий вінок, а збоку висів гладіус — римський меч, як у Джейсона.

— Аквілон, — промовив Джейсон, хоч уявлення не мав, звідки знає римське ім’я бога.

Бог нахилив голову.

— У цій формі я тобі більш знайомий? Однак ти сказав, що прибув з Табору напівкровок?

Джейсон переступив з ноги на ногу.

— Е-е… так, ваша величносте.

— І сюди тебе послала Гера… — очі бога зими переповнювала радість. — Тепер я розумію. О, вона грає у небезпечну гру. Зухвалу і до біса небезпечну! Не дивно, що Олімп зачинений. Вони, певно, тремтять через авантюру, на яку вона наважилася.

— Джейсоне, — знервовано промовила Пайпер, — чому Борей змінив форму? Тога, вінок. Що відбувається?

— Це його римська подоба, — відповів Джейсон. — Але що відбувається… я не знаю.

Бог розсміявся.

— Авжеж, я певен, що не знаєш. За цим буде цікаво спостерігати.

— Це означає, що ви нас відпустите? — поцікавилась Пайпер.

— Люба моя, — відповів Борей, — немає жодних підстав мені вас убивати. Якщо план Гери провалиться, а я думаю, що саме так і станеться, ви роздерете одне одного на шмаття. Еолу більше ніколи не доведеться турбуватися про напівбогів.

Джейсон наче знову відчув крижані пальці Хіони на своїй шиї, але це були не вони — тільки відчуття, що Борей має рацію. Це відчуття неправильності, що турбувало Джейсона з моменту прибуття до Табору напівкровок, і слова Хірона щодо згубності його прибуття — Борей знав, що вони означають.

— Припускаю, ви не маєте наміру нічого пояснювати? — запитав Джейсон.

— Ох, навіть не сподівайся! Не мені втручатися в плани Гери. Не дивно, що вона забрала твою пам’ять. — Борей хіхікнув, вочевидь, досі веселився, уявляючи, як напівбоги рвуть одне одного на шмаття. — Бачте, я маю репутацію дружнього вітряного бога. На відміну від моїх братів, я навіть закохувався в смертних. От, наприклад, мої сини Зет та Калаїд спочатку були напівбогами…

— Що пояснює, чому вони ідіоти, — буркнула Хіона.

— Та годі тобі! — огризнувся Зет. — Тільки тому що ти одразу народилася богинею…

— Ви двоє, застигніть, — наказав Борей. Безсумнівно, це слово мало неабияку вагу в цій родині, бо брат і сестра цілковито завмерли. — Отже, як я говорив, що у мене гарна репутація, однак мало коли Бореї відіграють важливу роль у справах богів. Я сиджу тут у своєму палаці, на краю цивілізації, і так нечасто розважаюся. Ба! Навіть цей дурко Нот, Південний Вітер, їздить у весняну відпустку в Канкун. А куди їжджу я? На зимовий фестиваль з голими квебекцями, що валяються в снігу!

— Мені подобається зимовий фестиваль, — пробурмотів Зет.

— До чого я веду, — гаркнув Борей, — до того, що тепер я маю можливість опинитись у центрі. О, так, я відпущу вас на це завдання. Ви знайдете ваших грозових духів у місті вітрів, де ж іще. Чикаго…

— Батьку! — заперечила Хіона.

Борей проігнорував дочку.

— Якщо спіймаєте вітрів, можливо, отримаєте безпечний доступ до палацу Еола. І якщо якимось дивом ви досягнете мети, обов’язково скажіть йому, що піймали вітрів за моїм наказом.

— Гаразд, авжеж, — відповів Джейсон. — То в Чикаго ми знайдемо пані, що керує вітрами? Це вона ув’язнила Геру?

— А, — Борей вишкірився. — Це два різні запитання, сине Юпітера.

«Юпітер», — зауважив Джейсон. До цієї миті він називав його сином Зевса.

— Та, що керує вітрами, — продовжив Борей, — так, ви знайдете її в Чикаго. Але вона лише прислужниця — прислужниця, що, швидше за все, знищить вас. Якщо ви все ж таки вцілієте і схопите вітрів, можете піти до Еола. Тільки він володіє відомостями про всі вітри на світі. Усі таємниці врешті-решт потрапляють до його фортеці. Якщо хтось і здатен розказати вам, де ув’язнена Гера, то це Еол. А щодо того, кого ви зустрінете, коли врешті відшукаєте Геру… чесно кажучи, якщо я вам це розповім, ви благатимете мене вас заморозити.

— Батьку, — заперечила Хіона, — ти не можеш просто так дозволити їм…

— Я можу робити, що захочу, — промовив він суворим голосом. — Я поки що тут господар, чи ні?

З лютого погляду Борея, кинутого на дочку, було зрозуміло, що між ними якась тривала суперечка. Очі Хіони блиснули злістю, але вона стиснула щелепи.

— Ваша воля, батьку!

— А зараз ідіть, напівбоги, — промовив Борей, — доки я не передумав. Зете, проведи їх до виходу, і щоб без дурощів.

Вони всі вклонились, і бог північного вітру розчинився в тумані.

Кал і Лео чекали на них у вестибюлі. Лео начебто змерз, але виглядав неушкодженим. Він навіть причепурився: його одяг здавався свіжовипраним, наче він скористався послугами готельних працівників. Фестус знову був у звичній формі і фиркав вогнем на свої луски, щоб вони не вкривалися інеєм.

Коли Хіона вела їх униз сходами, Джейсон помітив, що очі Лео стежать за нею. Лео почав зачісувати руками своє волосся. «Ох», — подумав Джейсон. Він відзначив, що пізніше слід застерегти свого друга від зустрічей зі сніговою богинею. Вона не з тих дівчат, через яких слід втрачати голову.

На останній сходинці Хіона повернулась до Пайпер.

— Ти надурила мого батька, дівчинко! Але не мене. Це ще не кінець. А щодо тебе, Джейсоне Грейс, досить швидко ти станеш статуєю в моїй тронній залі.

— Борей має рацію, — відповів Джейсон. — Ти — розбещене дитятко. Ще побачимося, крижана царівно!

Очі Хіони спалахнули скаженою білістю. Дівчина, здається, уперше в житті не знайшлася, що відповісти. Вона, у прямому сенсі цього слова, вихором знеслась сходами нагору. На півдорозі вона перетворилась на хуртовину і щезла.

— Обережніше, — застеріг Зет. — Вона ніколи не забуває образ.

Кал рохнув на знак згоди:

— Зла сестра.

— Вона — снігова богиня, — промовив Джейсон. — Що вона зробить, жбурне в нас сніжкою?

Проте щойно він це сказав, то відчув, що Хіона здатна на значно гірші речі.

Лео виглядав спустошеним.

— Що там нагорі трапилося? Ви її розлютили? А на мене вона теж гнівається? Народе, я хотів запросити її на побачення!

— Потім пояснимо, — пообіцяла Пайпер і зиркнула на Джейсона. Він зрозумів: пояснення чекають від нього.

Що трапилося там нагорі? Джейсон і сам не знав. Борей перетворився на Аквілона, його римську подобу, наче присутність Джейсона спричинила у бога шизофренію.

Думка про те, що Джейсона відправили до Табору напівкровок, бога розважила, але Борей/Аквілон відпустив їх не з добрими намірами. У його очах полохало безжалісне збудження, наче він щойно зробив ставку на собачих боях.

«Ви розірвете одне одного на шмаття, — говорив він із захопленням. — Еолу більше ніколи не доведеться турбуватися про напівбогів».

Джейсон відвів очі від Пайпер, намагаючись не виказувати своєї стурбованості.

— Авжеж, — погодився він, — потім пояснимо.

— Будь обережна, гарненька дівчино, — мовив Зет. — Вітри звідси до Чикаго дуже дратівливі. Заворушилося багато інших лихих створінь. Прикро, що ти не залишишся. З тебе вийшла б чарівна крижана статуя, у якій я міг би роздивлятися своє відображення.

— Дякую, — відповіла Пайпер. — Але я б радше пограла в хокей із Калом.

— Хокей? — очі Кала засяяли.

— Жартую, — усміхнулася Пайпер. — І грозові вітри — не гірша з наших неприємностей, еге ж?

— О, ні, — погодився Зет. — Буде дещо інше. Дещо гірше.

— Гірше, — луною повторив Кал.

— Розкажете мені? — Пайпер усміхнулась до них.

Цього разу чари не спрацювали. Пурпуровокрилі Бореади в унісон захитали головами. Двері ангара відчинились у морозну зоряну ніч, і дракон Фестус грюкнув ногою на знак готовності летіти.

— Запитайте Еола, що гірше, — похмуро промовив Зет. — Він знає. Щасти!

Він промовив це так, наче дійсно переймався за їхнє майбутнє, хоч декілька хвилин тому й хотів перетворити Пайпер на крижану скульптуру.

Кал поплескав Лео по плечу.

— Не вбийся! Іншим разом — хокей. Піца, — сказав він. Це, ймовірно, було найдовшим реченням, що він коли-небудь вимовляв.

— Нумо, друзі! — Джейсон втупив очі в темряву. Йому кортіло швидше забратися з цього крижаного пентхаусу. Хоч і здавалось, що це місце стане найбільш гостинним серед усіх, що їм ще доведеться побачити. — Вирушаймо до Чикаго і спробуймо не вбитися.

XXI ПАЙПЕР

Пайпер не розслаблялася, поки сяйво Квебека не згасло позаду.

— Ти була приголомшлива, — сказав їй Джейсон.

Така похвала мала б ощасливити її. Однак усе, про що вона думала зараз, — це неприємності попереду. «Лихі створіння заворушилися», — застеріг її Зет. І вона про це знала не з чуток. Що ближче вони до сонцестояння, то менше у Пайпер часу для ухвалення рішення.

Вона відповіла Джейсону французькою:

— Коли б ти знав правду про мене, то не вважав би мене такою приголомшливою.

— Що ти сказала? — перепитав він.

— Я сказала, що лише поговорила з Бореєм. Це було не так уже й важко.

Вона не озирнулась, однак припустила, що він посміхнувся.

— Агов, — сказав він. — Ти врятувала мене від долі крижаного героя з колекції Хіони. Я твій боржник.

«Ця частина, безперечно, була найлегшою», — подумала вона. Пайпер ні за що в житті не дозволила б цій крижаній відьмі залишити Джейсона собі. Значно більше її турбувало, чому Борей змінив форму і чому відпустив їх. Це якось було пов’язано із Джейсоном та з його татуюваннями на руці. Борей припустив, що Джейсон був у якомусь сенсі римлянином, а римляни з греками не ладнали. Вона все чекала, що Джейсон надасть якісь пояснення, але він, вочевидь, не хотів це обговорювати.

До цієї миті Пайпер відкидала його сумніви щодо слушності перебування в Таборі напівкровок. Очевидно ж, що він напівбог. Де ще йому місце? Але зараз… що коли він щось інше? Що коли він ворог? Такі думки дратували її не менше, ніж ця Хіона.

Лео передав їм сандвічі зі свого рюкзака. Він не промовив жодного слова з тієї самої миті, як вони розповіли йому про те, що сталося в тронній залі.

— Я досі не можу повірити, що Хіона… — промовив він. — Вона здавалася такою милою.

— Повір мені, друже, — сказав Джейсон. — Сніг може бути гарним, але зблизу він холодний і брудний. Ми знайдемо тобі кращу дівчину для випускного балу.

Пайпер усміхнулась, але Лео не виглядав задоволеним. Він мало що розповів про час, проведений у палаці, і про те, чому Бореади відділили його від них. Пайпер здавалося, що він щось приховує. Що б це не було, але його настрій, схоже, впливав на Фестуса, який буркотів і фиркав парою, намагаючись не змерзнути в холодному небі Канади. Дракон на ім’я Щасливчик почувався не дуже щасливим.

Вони летіли та їли сандвічі. Пайпер гадки не мала, де Лео відшукав припаси, та він не забув захопити навіть вегетаріанську їжу для неї. Сандвіч з авокадо та сиром був неперевершеним.

Усі мовчали. Що б не чекало на них у Чикаго, усі розуміли, що Бореади відпустили їх тільки тому, що були впевнені в згубності цього завдання.

Здійнявся місяць, і вгорі засяяли зорі. Повіки Пайпер почали важчати. Зустріч з Бореєм та його дітьми насправді налякала її більше, ніж вона те визнавала. А тепер, коли її шлунок став повним, адреналіну в крові поменшало.

«Підбери шмарклі, пиріжку! — закричав би на неї тренер Хедж. — Не будь слимаком!»

Пайпер не полишали думки про тренера з тієї самої миті, як Борей сказав, що той досі живий. Їй ніколи не подобався Хедж, однак він зістрибнув зі скелі, аби врятувати Лео, і пожертвував собою, аби захистити їх на оглядовому майданчику. Тепер вона розуміла, що всі ті рази в школі, коли тренер тиснув на неї та кричав, щоб вона швидше бігла чи більше віджималася, або навіть відвертався від неї, залишивши самотужки розбиратися зі злими дівчиськами, старий козочоловік намагався допомогти їй. Він у власний дратівний спосіб намагався підготувати її до життя напівбога.

На оглядовому майданчику грозовий дух Ділан сказав щось і про тренера: що того перевели в «Школу дикунів» через те що він став занадто старий, і що це було наче покарання. «До чого це все? — думала Пайпер. — І чи пояснюється цим завжди сварливий настрій тренера?» Якою б не була правда, та зараз, коли Пайпер знала, що Хедж живий, у неї з’явилося сильне прагнення його врятувати.

«Не поспішай, — дорекла вона сама собі. — Маєш і більші проблеми. У цієї подорожі не буде щасливого кінця».

Вона — зрадниця, точнісінько як Сілена Боргард. І рано чи пізно її друзі про це дізнаються.

Вона підвела очі на зорі та пригадала одну ніч, багато років тому, коли вони з татом ночували просто неба біля будинку дідуся Тома. Дідусь Том помер багато років тому, але тато залишив цей дім в Оклахомі, бо в ньому минуло його дитинство.

Вони повернулися на декілька днів з наміром навести там лад для продажу, хоч Пайпер і гадки не мала, хто надумає купувати занедбаний будиночок із віконницями замість вікон та двома крихітними кімнатками, що тхнули сигарами. Перша ніч була такою задушливою (без кондиціонера всередині серпня), що тато вирішив ночувати на дворі.

Вони розклали спальні мішки та слухали, як дзижчать цикади на деревах. Пайпер вказувала на сузір’я, про які читала: Геркулес, Аполлонова ліра, Стрілець.

Тато схрестив руки за головою. У старій футболці та джинсах він виглядав, як звичайний хлопчина з Талекви в Оклахомі — черокі, який ніколи не залишав племінних земель.

— Твій дідусь сказав би, що ці грецькі малюнки — цілковита дурня. Він говорив мені, що зорі — це створіння з блискучим хутром, як чарівні дикобрази. Колись, у далекому минулому, деякі мисливці навіть ловили кількох таких у лісі. Вони не знали, що накоїли, доки не наставала ніч і зоряні створіння не починали сяяти. Від їх хутра відлітали золоті іскри, тож черокі відпускали їх назад у небо.

— Ти віриш у чарівних дикобразів? — запитала Пайпер.

Тато розсміявся.

— Я гадаю, що дідусь Том розповідав багато дурні, точнісінько як і греки. Проте небо велике. Гадаю, там достатньо простору і для Геркулеса, і для дикобразів.

Вони ще посиділи деякий час, доки Пайпер не наважилася запитати про те, що її турбувало.

— Тату, чому ти ніколи не граєш корінних американців?

Тиждень тому він відмовився від декількох мільйонів доларів за роль Тонто в римейку «Самотнього Рейнджера». Пайпер досі намагалася зрозуміти причину. Він грав будь-які ролі: латино-американського вчителя в хуліганській школі Лос-Анджелесу, відважного ізраїльського шпигуна в пригодницькому блокбастері, навіть сірійського терориста в стрічці про Джеймса Бонда. І авжеж, він був відомий усім як Цар Спарти. Але якщо це була роль корінного американця (байдуже, яка саме роль), тато відмовлявся. Він підморгнув їй.

— Занадто близько до витоків, Пайпс! Легше вдавати того, ким я не є.

— Хіба це не набридає? Хіба тобі ніколи не кортіло, ну, якби ти знайшов таку справжню роль, що змогла б змінити погляди людей?

— Якщо така, роль існує, Пайпс, — сумно промовив він, — то я її ще не знайшов.

Вона глянула на зорі, намагаючись уявити їх у вигляді сяючих дикобразів. Усе, що вона побачила, це знайомі їй схематичні малюнки: Геркулес, який біжить по небу назустріч битвам із чудовиськами. Тато, ймовірно, мав рацію. Греки та черокі були однаково божевільні. Зірки — це всього лише вогняні шари.

— Тату, — промовила вона, — якщо тобі не подобається бути поряд із витоками, чому ми ночуємо на подвір’ї дідуся Тома?

Його сміх відбився луною в тихій оклахомській ночі.

— Здається, ти занадто добре мене знаєш, Пайпс.

— Ти насправді не збираєшся продавати це місце, еге ж?

— Ні, — зітхнув він. — Імовірно, ні.

Пайпер кліпнула, струшуючи з голови спогади. Вона усвідомила, що задрімала на спині дракона. Як тато міг удавати із себе стількох людей, якими не був? Зараз вона намагалася робити те саме, і це розривало їй серце.

Можливо, вона зможе прикидатись ще деякий час? Вона ж може мріяти про те, що знайде спосіб урятувати батька, не зраджуючи друзів, навіть якщо в цю мить щасливий кінець історії здавався так само ймовірним, як і існування чарівних дикобразів?

Пайпер відкинулася на теплі груди Джейсона. Він не заперечив. Щойно вона заплющила очі, то поринула в сон.

Уві сні вона знову була на вершині гори. Примарне пурпурове багаття відкидало тіні на дерева. Очі Пайпер виїдав дим, а земля була такою гарячою, що підошви черевиків липли до неї.

Із темряви прогримів голос:

— Ти забуваєш свої обов’язки.

Пайпер його не бачила, але це, без сумніву, був її найменш улюблений велетень — той, що називав себе Енцеладом. Вона подивилася навкруги в пошуках батька, але стовпа, до якого його прикували, більше тут не було.

— Де він? — закричала вона. — Що ти з ним зробив?

Сміх велетня був наче шипіння лави, що звергається з вулкана.

— Його тіло у відносній безпеці, однак розум бідної людинки більше не витримує моєї компанії. Незрозуміло, чому я здаюсь йому… обурливим. Тобі слід поспішати, дівчинко, або, боюсь, нема чого буде й рятувати.

— Відпусти його! — крикнула вона. — Забери мене замість нього. Він усього лише смертний!

— Але ж, моя дорогенька, — прогуркотів велетень, — ми повинні доводити свою любов батькам. Саме цього я хочу. Покажи мені, що цінуєш життя свого батька, виконавши моє прохання. Хто важливіший — рідний батько чи віроломна богиня, яка використала тебе, гралась із твоїми почуттями, маніпулювала твоїми спогадами, га? Яке тобі діло до Гери?

Пайпер затремтіла. Усередині неї вирувало стільки люті та страху, що вона ледве могла говорити.

— Ти просиш мене зрадити друзів.

— На жаль, моя дорогенька, твої друзі приречені на смерть. Їх завдання нездійсненне. Навіть якщо ви досягнете свого, ти чула пророцтво: вивільнення гніву Гери означатиме вашу смерть. Питання в тому — помреш ти разом із друзями чи будеш жити разом із батьком.

Багаття заревіло. Пайпер спробувала відступити, та ноги не слухалися. Вона усвідомила, що земля тягне її донизу, чіпляючись до черевиків, наче мокрий пісок. Подивившись угору, вона побачила, як у небо злетіли міріади пурпурових іскор, а на сході здіймалося сонце. У долині внизу сяяли вогні міст, а далеко на заході, за пасмом горбкуватих пагорбів, вона крізь непроглядний туман побачила знайому споруду.

— Навіщо ти мені це показуєш? — запитала Пайпер. — Ти розкриваєш своє місцезнаходження.

— Так, тобі знайоме це місце, — промовив велетень. — Приведи своїх друзів сюди замість справжнього місця призначення, і я дам собі раду з ними. Або навіть краще: убий їх ще до того, як дістанешся сюди. Мені байдуже, що ти обереш. Але будь на вершині в полудень дня сонцестояння — і зможеш забрати свого батька та піти з миром.

— Я не можу, — промовила Пайпер. — Ти не можеш просити мене…

— Зрадити цього дурнуватого хлопчиська Вальдеса, який завжди тебе дратував, а зараз щось приховує від тебе? Відмовитися від хлопця, якого в тебе ніколи не було? Хіба це важливіше за твого власного батька?

— Я знайду спосіб тебе здолати, — відповіла Пайпер. — Я врятую і тата, і друзів.

Велетень заричав у тіні.

— Колись я теж був зарозумілим. Гадав, що боги ніколи мене не здолають. А потім вони скинули на мене гору, втиснули в землю, де я страждав століттями, непритомніючи від болю. Це навчило мене терпіння, дівчинко! Навчило не діяти легковажно. Земля прокидається, і з її допомогою я видерся назад. І я тільки перший. Мої брати повстануть за мною. Нашій помсті не перешкодити — не цього разу. А тобі, Пайпер МакЛін, потрібен урок покірності. Я покажу тобі, як легко можна вибити з голови бунтарський дух.

Сон розвіявся. І Пайпер із криком прокинулася — вони падали з неба.

XXII ПАЙПЕР

Пайпер борсалась у повітрі. Далеко внизу вона побачила міські вогні, що мерехтіли в ранньому світанку, а за декілька сотень ярдів некеровано крутилося тіло бронзового дракона: крила ледве рухалися, а в пащі, наче зламана лампочка, блимав вогонь.

Повз неї пролетіло якесь тіло — це Лео, який кричав та несамовито хапався за хмари.

— Не кру-у-уто!

Вона спробувала покликати його, але він уже був занадто далеко внизу.

Десь над нею закричав Джейсон:

— Пайпер, вирівняйся! Витягни руки й ноги!

Стримати свій страх було важко, і все ж вона зробила, як він порадив, та повернула собі абияку рівновагу. Вона падала, витягнувши руки та ноги, як парашутист. Вітер під нею здавався твердою крижаною брилою. А за мить Джейсон уже був поруч і тримав її за талію.

«Дякувати богові», — подумала Пайпер. Але інша її частина подумала: «Чудово! Другі за тиждень обійми, і обидва рази тому, що я ледве не розбиваюсь на смерть».

— Треба підхопити Лео! — крикнула вона.

Їх падіння сповільнилося, коли Джейсон оволодів вітрами, проте їх усе одно кидало то вгору, то вниз, так, наче вітри не хотіли співпрацювати.

— Зараз буде жорстко, — попередив Джейсон. — Тримайся!

Пайпер сильніше зімкнула руки навколо нього, і Джейсон ринувся додолу. Пайпер, швидше за все, кричала, але звуки не вилітали з її рота. Зображення в очах розпливлося.

А потім — БАХ! — вони врізались у ще одне тепле тіло — Лео, який продовжував звиватися та лаятися.

— Припини борсатися! — сказав Джейсон. — Це я!

— Мій дракон! — закричав Лео. — Ти мусиш врятувати Фестуса!

Джейсон і без цього ледь утримав їх двох у повітрі, і Пайпер була переконана, що він ніяк не зможе допомогти п’ятдесятитонному металевому дракону. Але перш ніж вона могла спробувати вгамувати Лео, знизу пролунав вибух. З-поза складського комплексу викотився вогняний шар, і Лео скрикнув:

— Фестус!

Обличчя Джейсона червоніло від напруження, він намагався підтримувати повітряну подушку під ними, та переривчасте ґальмування було найбільшим, на що він міг спромогтись. Це не було схожим на вільне падіння, вони наче, підскакуючи, котилися донизу велетенськими сходами, долаючи по сто футів за раз, від чого шлунок Пайпер почувався не найліпшим чином.

Поки вони хиталися зиґзаґами, Пайпер встигла де- тально розгледіти фабричний комплекс унизу: склади, труби, дротяну огорожу та стоянку із засніженими машинами. Вони все ще були достатньо високо, щоб удар об землю розмазав їх у калюжу, коли Джейсон застогнав:

— Я не можу…

І вони камінням полетіли донизу.

Вони вдарились об дах найбільшої будівлі — складу — і з тріском провалились у темряву.

На жаль, Пайпер спробувала приземлитися на ноги. І ногам це не сподобалося. У лівій щиколотці спалахнув біль, коли вона вдарилася об холодну металеву поверхню.

Кілька секунд вона не усвідомлювала нічого, окрім болю — болю настільки жахливого, що у вухах дзвеніло, а очі застелило багрянцем.

А потім вона почула голос Джейсона десь унизу, що лунав крізь приміщення.

— Пайпер! Де Пайпер?

— Ай, друзяко! — поскаржився Лео. — Це моя спина! Я тобі не диван! Пайпер, куди ти поділася?

— Тут, — ледве вимовила вона, скиглячи.

Вона почула шаркання та бурмотіння, а потім важкі кроки металевими сходами.

В очах почало прояснюватися. Вона була на металевій кладці, що кільцем оточувала складське приміщення. Лео та Джейсон приземлилися знизу і зараз піднімались до неї сходами. Вона поглянула на свою ногу, і до горла підступила нудота. Пальці на ногах начебто не мають дивитися в цей бік, чи не так?

О боже. Вона змусила себе відвести погляд, поки її не знудило. Зосередься на чомусь іншому. На будь-чому іншому.

Зазублена дірка, яку вони зробили в даху, зяяла футів на двадцять вище. Як вони взагалі пережили це падіння? Зі стелі звисало декілька електричних лампочок, що тьмяно мерехтіли, але майже не освітлювали такий величезний простір. Поряд із Пайпер на металевій стіні красувався логотип компанії, але його майже повністю зафарбували графіті. Знизу в напівтемряві приміщення вона змогла розрізнити величезні машини, механічні маніпулятори та недороблені вантажівки на конвеєрі. Це місце мало такий вигляд, наче його залишили багато років тому.

Джейсон і Лео підійшли до неї.

Лео запитав:

— Усе гаразд?.. — А потім він побачив її ногу. — Ох ні, не все гаразд.

— Спасибі, що підбадьорив, — застогнала Пайпер.

— Усе буде добре, — сказав Джейсон, проте Пайпер почула хвилювання в його голосі. — Лео, маєш щось для першої допомоги?

— Так… так, авжеж.

Він порився у своєму поясі для інструментів і витягнув купку бинтів та рулон скотчу, що здавались завеликими для кишень пояса. Пайпер помітила цей пояс учора вранці, але не подумала запитати про нього в Лео. Він не здавався чимось особливим — такий собі звичайний шкіряний пояс з купою кишень, який міг би носити коваль чи тесля. І здавалося, що він був порожнім.

— Як ти… — Пайпер спробувала сісти і зморщилась від болю. — Як ти витягнув усе це з порожнього пояса?

— Чаклунство, — відповів Лео. — Поки що не розібрався повністю, але я можу викликати з кишень майже будь-які інструменти і ще деякі корисні речі.

Він сунув руку в іншу кишеню і витягнув маленьку олов’яну коробочку.

— М’ятні льодяники?

Джейсон вихопив льодяники.

— Це приголомшливо, Лео. А зараз не міг би ти щось зробити з її ногою?

— Я механік, старий. Можливо, коли б вона була автомобілем… — Він клацнув пальцями. — Стривай, що то була за лікувальна їжа, якою тебе нагодували в таборі, — харчі Рембо?

— Амброзія, дурнику, — вимовила Пайпер крізь зуби. — Має бути в мене в рюкзаку, якщо її не розчавило.

Джейсон обережно стягнув рюкзак з її плечей. Він порився в припасах, які спакували діти з будиночка Афродіти, і знайшов пакет, набитий розчавленими квадратними тістечками, що нагадували лимонне печиво. Він відламав шматок і дав Пайпер.

Смак був зовсім не таким, як вона очікувала. Він нагадав їй татів суп із чорної квасолі, який він готував їй у дитинстві. Тато годував ним Пайпер щоразу, коли вона захворювала. Цей спогад її розслабив, хоч і засмутив. Біль у щиколотці згасла.

— Ще, — промовила вона.

Джейсон нахмурився.

— Пайпер, нам не слід ризикувати. Нам сказали, що завелика кількість може вбити. Давай я спробую вправити твою ногу.

Шлунок Пайпер затремтів.

— Ти вже колись це робив?

— Так… здається.

Лео знайшов стару дерев’яну дощечку та зламав її навпіл, щоб отримати шину. А потім приготував бинти та скотч.

— Тримай її ногу нерухомою, — сказав йому Джейсон. — Пайпер, буде боляче.

Коли Джейсон вправив ногу, Пайпер так несамовито здригнулася, що шибонула Лео в руку, і той закричав чи не голосніше за неї. Коли туман в очах розсіявся і вона знову змогла нормально дихати, то побачила, що нога спрямована в правильний бік, а на щиколотку наклали шину з фанери, бинтів та скотчу.

— Ох, — вимовила вона.

— Боженько, королево краси! — Лео потер свою руку. — Радий, що це було не моє обличчя.

— Перепрошую, — промовила вона. — І не називай мене королевою краси, або я вдарю тебе ще раз.

— Ви обидва молодці! — Джейсон знайшов флягу в рюкзаку Пайпер і дав їй попити. За декілька хвилин її живіт угамувався.

Коли біль минув, Пайпер почула, як назовні завиває вітер. Крізь дірку в даху летіли сніжинки, після зустрічі з Хіоною Пайпер менш за все хотілось бачити сніг.

— Що сталось із драконом? — запитала вона. — Де ми знаходимося?

Обличчя Лео спохмурніло.

— Не знаю, що сталося з Фестусом. Він просто смикнувся вбік, наче врізався в невидиму стіну, і почав падати.

Пайпер пригадала попередження Енцелада: «Я покажу тобі, як легко можна вибити з голови бунтарський дух». Йому вдалося збити їх з такої далекої відстані? Це неможливо.

Якщо він такий могутній, навіщо йому потрібно, щоб вона зраджувала своїх друзів, коли він може просто вбити їх самотужки? І як цей велетень може стежити за нею крізь хуртовину за тисячі миль від себе?

Лео вказав на логотип на стіні.

— А щодо того, де ми зараз…

Було важко щось розгледіти крізь графіті, однак Пайпер розрізнила величезне червоне око з написом: «МОНОКЛЬ МОТОРЗ, СКЛАДАЛЬНИЙ ЗАВОД І».

— Зачинений автомобільний завод, — сказав Лео. — Здається, ми впали в Детройті.

Пайпер не вперше чула про зачинені автомобільні заводи в Детройті, отже, в цьому був сенс. Тільки місце, де вони приземлилися, було аж занадто гнітючим.

— Наскільки це далеко від Чикаго?

Джейсон передав їй флягу.

— Три чверті шляху від Квебеку, мабуть. Та річ у тому, що без дракона нам доведеться подорожувати по землі.

— У жодному разі, — сказав Лео. — Це небезпечно.

Пайпер пригадала, як земля тягнула її за ноги уві сні і як цар Борей говорив про жахи.

— Він має рацію. До того ж я не знаю, чи можу ходити. А три людини… Джейсоне, ти не зможеш перенести стількох через країну самотужки.

— Не зможу, — відповів Джейсон. — Лео, ти впевнений, що дракон у небі не зламався? Ну, Фестус старий, і…

— І я міг не полагодити його належним чином?

— Я цього не казав, — заперечив Джейсон. — Я до того… можливо, ти ще зможеш його полагодити?

— Не знаю. — Лео здавався пригніченим. Він витягнув з кишень декілька шурупів і почав вертіти їх у руках. — Доведеться знайти, де він приземлився, якщо він узагалі цілий.

— Це я винна, — не подумавши випалила Пайпер. Вона просто не могла вже це витримувати. Ця таємниця про її батька спалювала її зсередини, наче завелика кількість амброзії. Якщо вона і далі буде брехати друзям, то, здавалось, згорить дощенту.

— Пайпер, — м’яко промовив Джейсон, — ти спала, коли у Фестуса почалися перебої. Ти не винна.

— Еге ж, ти просто в шоці, — погодився Лео. Він навіть не намагався жартувати в її бік. — Тобі боляче. Просто відпочивай.

Вона хотіла розповісти їм усе, але слова застрягли в горлі. Ці двоє були такими милими до неї. І все ж, якщо Енцелад якимсь чином за нею стежить, одне недоречне слово може спричинити смерть її батька.

Лео підвівся.

— Слухай, е-е… Джейсоне, чому б тобі не залишитися з нею, друзяко? А я пошукаю Фестуса. Думаю, він упав десь неподалік цього складу. Якщо я його знайду, можливо, з’ясую причину падіння й полагоджу.

— Це занадто небезпечно, — сказав Джейсон. — Тобі не слід іти самому.

— Та в мене є скотч і м’ятні льодяники. Усе буде гаразд, — відповів Лео, трохи поспішно, тож Пайпер зрозуміла, що він тільки намагався здаватися спокійним. — Ви просто не втікайте нікуди без мене.

Лео сунув руку у свій чарівний пояс, витягнув ліхтарик і попрямував униз по сходах, залишивши Пайпер і Джейсона вдвох.

Джейсон усміхнувся їй, хоч було помітно, що він збентежений. Точнісінько таким було його обличчя, коли він уперше її поцілував на даху гуртожитку в «Школі дикунів», — цей гарненький маленький шрам на його губі вигинався півмісяцем. Від цього спогаду на душі стало тепліше. А потім вона пригадала, що того поцілунку ніколи насправді не було.

— Виглядаєш краще, — промовив Джейсон.

Пайпер не була впевнена, чи він має на увазі її ногу, чи те, що вона вже втратила свою чарівну вроду. Її джинси роздерлися від падіння крізь дах. Черевики заляпало брудним розталим снігом. Вона не знала, як виглядало її обличчя, але припускала, що жахливо.

Яке їй до цього діло? Вона ніколи не турбувалася про такі речі в минулому. Можливо, це її дурнувата матуся, богиня кохання, плутає їй думки. Якщо в неї почнуть з’являтися поривання почитати модні журнали, треба буде розшукати Афродіту і дати їй стусана.

Вона вирішила зосередитися на щиколотці. Поки вона нею не рухала, біль був не таким уже й страшним.

— Ти чудово впорався, — сказала вона Джейсону. — Де ти навчився надавати першу допомогу?

Він знизав плечима.

— Відповідь незмінна. Я не знаю.

— Але ти почав щось пригадувати, чи не так? Як те пророцтво латинською мовою в таборі або той сон про вовчицю.

— Усе нечітке, — сказав він. — Як дежавю. Бувало, що забуваєш якесь слово чи ім’я, і воно начебто крутиться на язиці, але пригадати не можеш? Це те ж саме — тільки з цілим життям.

Пайпер частково його розуміла. Останні три місяці — життя, де вона думала, що в неї стосунки з Джейсоном, — виявилися Туманом.

«Хлопець, якого в тебе ніколи не було? — сказав Енцелад. — Хіба це важливіше за твого власного батька?»

Їй слід було помовчати, і все ж вона озвучила запитання, яке не давало їй спокою відучора.

— Ця світлина у твоїй кишені, — промовила вона. — Це хтось із твого минулого?

Джейсон відсахнувся.

— Перепрошую, — сказала вона. — Мене це не стосується. Забудь.

— Та ні… усе гаразд. — Риси його обличчя пом’якшали. — Просто я сам ще намагаюсь розібратися. Її звуть Талія. Вона моя сестра. Я не пам’ятаю жодних подробиць. Навіть не впевнений, звідки це знаю, але… е-е, чого ти усміхаєшся?

— Нічого. — Пайпер намагалась здихатись від усмішки. Це не його стара дівчина. Вона почувалась безглуздо щасливою. — Е-е-е, просто… це чудово, що ти пригадав. Аннабет говорила мені, що та стала мисливицею Артеміди, так?

Джейсон кивнув.

— Мені здається, що я повинен її відшукати. Гера залишила мені цей спогад не просто так. Це якось пов’язано з нашим завданням. Але… мені також здається, що це може бути небезпечним. Я не певен, що хочу з’ясовувати правду. Це ненормально?

— Ні, — відповіла Пайпер. — Зовсім ні.

Вона втупила очі в логотип на стіні. «МОНОКЛЬ МОТОРС» — самотнє червоне око. Щось у цьому логотипі її бентежило.

Можливо, справа в думках про Енцелада, що, ймовірно, спостерігає за нею і тримає батька в заложниках. Вона мусить його врятувати. Але як вона може зрадити друзів?

— Джейсоне, — промовила Пайпер, — до речі, про правду, я мушу тобі дещо сказати… дещо про мого тата…

Їй не випала змога. Десь знизу брязнув метал, наче зачинилися двері. Звук відбився луною повсюди.

Джейсон підвівся. Дістав свою монету, підкинув її і схопив у повітрі золотий меч. Він перехилився через поруччя.

— Лео? — вигукнув він.

Ніхто не відповів.

Джейсон присів поряд із Пайпер.

— Мені це не подобається.

— Він може бути в біді, — сказала Пайпер. — Сходи перевір.

— Я не можу залишити тебе саму.

— Усе буде гаразд. — Вона була налякана, але не хотіла це визнавати. Вона дістала свій Катоптріс і зробила впевнений вигляд. — Хтось наблизиться — я його простромлю.

Джейсон завагався.

— Я залишу тобі рюкзак. Якщо не повернуся за п’ять хвилин…

— Панікувати? — припустила вона.

Він видавив усмішку.

— Радий, що ти знову нормальна. Макіяж та сукня лякали значно більше, ніж кинджал.

— Гони вже, Спаркі[35]. Доки до тебе не дісталася.

— Спаркі?

Навіть ображеним Джейсон виглядав привабливо. Це було нечесно. А потім він пішов до сходів і зник у темряві.

Пайпер лічила подихи, намагаючись оцінити, скільки минуло часу. Вона збилась з рахунку десь на сорока трьох. І тоді щось у приміщенні гупнуло.

Луна стихла. Серце Пайпер калатало, але вона не покликала на допомогу. Інстинкти підказували, що не треба цього робити.

Вона втупила очі у свою забинтовану щиколотку. «Я начебто не можу втекти». Тоді вона знову глянула на позначку «Монокль Моторе». Голос у голові докучав їй, застерігав про небезпеку. Щось із грецької міфології…

Її руки схопили рюкзак. Вона дістала квадратики амброзії. Завелика кількість її вб’є, однак ще трішки можуть вилікувати ногу.

БУМ!

Цього разу звук пролунав ближче, просто під нею. Вона вийняла цілий квадратик амброзії і запхала собі до рота. Серце калатало ще швидше. Шкіра запалала.

Вагаючись, вона зігнула щиколотку проти шини. Жодного болю, жодної закляклості. Вона перерізала скотч кинджалом і почула тяжкі кроки на сходах, наче хтось ішов у металевих черевиках.

Скільки часу минуло? П’ять хвилин? Довше? Кроки не були схожі на Джейсонові, однак, може, він несе Лео? Урешті Пайпер не втрималась. Стискаючи кинджал у руці, вона вигукнула:

— Джейсоне?

— Так, я, — промовив він з темряви, — піднімаюсь.

Без сумніву, це голос Джейсона. То чому всі її інстинкти говорили «біжи»?

Не без зусиль вона стала на ноги.

Кроки наблизились.

— Усе гаразд, — заспокоїв голос Джейсона.

Нарешті з темряви з’явилось обличчя — огидний чорний вищір, розбитий ніс і єдине, налите кров’ю око посеред лоба.

— Усе добре, — промовив циклоп, бездоганно імітуючи голос Джейсона. — Ти саме вчасно до обіду.

XXIII ЛЕО

Хотів би Лео, щоб дракон приземлився не на туалети.

З усіх місць, де можна розбитися, рядок портативних туалетів був найгіршим варіантом. На заводському подвір’ї стояла дюжина пластикових кабінок, і Фестус розчавив їх усі. На щастя, ними довгий час не користувалися, і вибух від аварії перетворив більшість вмісту на попіл. І все ж з-під уламків витікали деякі досить соромітні хімікалії. Лео мусив обережно пересуватись і силуватись не дихати носом. Валив сніг, однак шкіра дракона була настільки гарячою, що парувала. Та Лео це, авжеж, не турбувало.

Після декількох хвилин лазіння по нерухомому тілу Фестуса Лео почав дратуватися. Дракон виглядав цілком непогано. Так, він звалився з неба і приземлився з великим вибухом, та його тіло навіть ніде не зім’ялося. Вогняний шар, вочевидь, утворився від накопичення газів усередині туалетних кабінок, а не від самого дракона. Крила Фестуса були неушкодженими. Здавалось, що нічого не зламано. Не було жодної причини, через яку він міг відключитись.

— Це не моя провина, — пробурчав Лео. — Фестусе, ти виставляєш мене в поганому світлі.

А тоді він відкрив панель керування на голові дракона, і його серце завмерло.

— Ох, Фестусе, якого біса?

Електросхему вкривала крига. Лео міг присягнутися, що вчора з нею все було гаразд. Він так старанно працював, щоб полагодити заіржавілі схеми, але щось спричинило миттєву заморозку всередині голови дракона, де через постійну високу температуру такого статися не могло б. Через кригу електросхема перевантажилась і підпалила контрольний диск. Лео не бачив жодної причини, через яку це могло статися. Авжеж, дракон був старим, але в цьому випадку це нічого не пояснювало.

Він міг замінити дроти. Це було неважко. Але підпалений контрольний диск був у поганому стані. Грецькі літери та малюнки, вирізьблені по краях, які, швидше за все, тримали всю магію, потерлись та почорніли.

Єдина частина, яку Лео не міг замінити, і саме вона була пошкоджена. Знову.

Він почув мамин голос: «Більшість проблем здаються гіршими, ніж вони є насправді, міхо. Не існує нічого невиправного».

Мама могла полагодити будь-що, і все ж Лео був упевнений, що вона ніколи не мала справи з п’ятдесятирічним чарівним металевим драконом.

Стиснувши щелепи, він вирішив, що мусить спробувати. Він не збирається йти пішки крізь хуртовину від Детройту до Чикаго і не збирається залишати друзів у скрутному становищі.

— Гаразд, — пробурмотів він, зчищаючи сніг з плечей. — Дай мені нейлонову щетинну щітку для деталей, нітрилові рукавички і, мабуть, банку того очисного аерозолю.

Пояс виконав прохання. Лео не міг стримати усмішки, коли діставав приладдя. У пояса були обмеження. Вони не давали чогось чарівного на кшталт меча Джейсона чи чогось величезного типу бензопили. Він пробував просити і те, і те. І якщо він за раз просив забагато речей, поясу був потрібен деякий час на відпочинок, перш ніж знову почати працювати. Але все маленьке і просте, таке, що можна знайти в майстерні, — варто було лише попросити.

Він почав чистити головний диск. Поки він працював, дракона, що охолонув, завалювало снігом. Час від часу Лео доводилось перериватися, щоб викликати вогонь і розтопити його, але здебільшого він працював у режимі автопілота — руки мимоволі робили свою справу, тоді як думки блукали.

Лео не міг повірити, що поводився, наче придурок, у палаці Борея. Він мав здогадатись, що родина зимових богів зненавидить його з першого погляду. Син вогняного бога, що влітає на вогнедишному драконі в крижаний пентхаус, — мабуть, не кращий хід. І все ж він почувався невдахою. Доки Джейсон і Пайпер відвідували тронну залу, Лео довелось чекати у вестибюлі з Калом, напівбогом хокею та серйозних травм голови.

«Вогонь — це погано», — сказав йому Кал.

І це все підсумувало. Лео знав, що більше не зможе приховувати правду від друзів. Ще з Табору напівкровок він усе пригадував один рядок з Великого Пророцтва: «Грозі чи полум’ю підкориться світ».

А Лео був вогняним хлопцем, першим з 1666 року, коли згорів Лондон. Якщо він розповість друзям, на що насправді здатен («Агов, чуєте, народе? Я, можливо, знищу світ!»), з якого переляку хтось у таборі буде йому радий? Лео знову доведеться втікати. І хоча він звик до подібного, ця думка його пригнічувала.

А ще Хіона. Чорт забирай, оце дівчина! Лео розумів, що поводився, як повний телепень, але він не міг нічого із собою вдіяти. На годину віддати свій одяг у сервіс чистки, що, до речі, був на висоті. Причесати волосся, чого ніколи легко не вдавалося. І навіть виявити, чого його пояс здатен виробляти м’ятні льодяники, — сподіваючись наблизитися до неї. Але, звісно, усе марно.

Бути відкинутим — його вічна доля. Власними родичами, дитячими будинками… А далі можна й не продовжувати. Навіть у «Школі дикунів» останні декілька тижнів він почувався наче третє колесо, коли Джейсон та Пайпер, його єдині друзі, почали зустрічатися. Він був щасливий за них і все таке, але через це не міг позбавитися відчуття, що він більше їм не потрібний.

Коли Лео дізнався, що весь час перебування Джейсона в школі був ілюзією (таким собі глюком), у глибині душі він радів. Це була можливість почати все спочатку. Та зараз Джейсон і Пайпер знову йшли до того, щоб стати парою, — це було зрозуміло з їхньої поведінки на складі: наче вони хотіли поговорити віч-на-віч, без нього поряд. На що він сподівався? Знову опинився в стані третього зайвого. Хіона всього лише проявила байдужість трохи швидше, ніж інші.

— Досить, Вальдес, — докорив він собі. — Ніхто не почне тобою захоплюватися тільки через те, що ти порожнє місце. Полагодь цього дурнуватого дракона.

Лео так захопився роботою, що не певен був, скільки часу минуло, коли почувся чийсь голос.

— Ти помиляєшся, Лео, — сказав він.

Щітка випала з рук Лео на голову дракона. Він підвівся, але не побачив мовця. А тоді подивився на землю. Сніг та хімічний бруд з туалетів, навіть асфальт — розпливлися, наче перетворюючись на рідину. На площі завширшки в десять футів виокремилися очі, ніс та рот — велетенське обличчя сплячої жінки.

Вона не зовсім розмовляла. Її губи не рухалися. Але голос лунав у Лео в голові так, ніби коливання проходили крізь землю прямісінько до його ніг і відбивались угору через скелет.

«Ти вкрай їм потрібен, — промовила вона. — У деякому сенсі ти — найважливіший з сімох. Як контрольний диск у голові дракона. Без тебе сила решти — ніщо. Вони ніколи не дістануться до мене, ніколи не зупинять. І я цілковито прокинусь».

— Ти, — Лео так сильно тремтів, що гадки не мав, що говорить уголос. Востаннє він чув цей голос, коли йому виповнилося вісім, але це точно була вона: земляна жінка з цеху. — Ти вбила мою матір.

Обличчя заворушилося. Рот утворив сонну усмішку, наче під час приємного сну.

«Ах, але ж Лео. Я теж твоя мати — Перша Мати. Не перешкоджай мені. Відступи зараз. Дозволь моєму сину Порфіріону відродитися і стати царем, і я позбавлю тебе від тягаря. Ти зможеш жити спокійно».

Лео схопив перше, що було під рукою, — сидіння для унітаза — і жбурнув ним у земляне обличчя.

— Дай мені спокій!

Сидіння потонуло в рідкій землі. Сніг та бруд покрилися брижами, і обличчя розчинилося.

Лео втупив очі в землю, чекаючи, поки воно з’явиться знову. Але цього не сталося. Лео хотілося думати, що воно йому примарилося.

А тоді він почув гуркіт з боку заводу — наче два самоскиди врізались одне в одного. Прогримів та затріщав метал, і цей гуркіт розійшовся по всьому подвір’ї. Лео миттю зрозумів, що Джейсон і Пайпер у біді.

«Відступи зараз», — попередив щойно голос.

— Та ба, — буркнув Лео. — Дай-но мені найбільший молот, що в тебе є.

Він сунув руку в пояс і витягнув трифунтову кувалду з двосторонньою головкою розміром із печену картоплю. А потім зістрибнув зі спини дракона й помчався до складу.

XXIV ЛЕО

Лео зупинився біля дверей і спробував угамувати дихання. Голос земляної жінки досі лунав у вухах, нагадуючи про загибель мами. Менше за все йому хотілося кидатись у ще один темний склад. Раптом він знову відчув себе восьмирічним хлопчиком, самотнім і безпорадним, тоді як хтось, небайдужий йому, був замкнутий і в біді.

«Припини, — сказав він собі. — Вона хоче, щоб ти так почувався».

Але страх нікуди не зникав. Лео глибоко вдихнув і заглянув усередину. Нічого начебто не змінилося. Крізь діру на даху сочилося сіре ранкове світло. Мерехтіли декілька лампочок, і все ж більша частина заводського приміщення досі ховалась у темряві. Він міг розрізнити кладку вгорі, тьмяні обриси важкого обладнання вздовж конвеєра, проте жодного руху. Жодних ознак його друзів.

Він ледве не почав їх кликати, але щось зупинило його… А потім він зрозумів: це запах. Пахнуло чимось підозрілим — схожим на горіле машинне мастило та несвіжий подих.

Щось нелюдське знаходилося на заводі. Лео був переконаний. Його тіло напружилось, кожний нерв затремтів.

Десь у приміщенні вигукнула Пайпер:

— Лео, допоможи!

Але Лео притримав язика. Як Пайпер могла спусти- тися з кладки зі зламаною щиколоткою?

Він прослизнув усередину й присів за вантажним контейнером. Повільно, стискаючи молот, пробрався досередини кімнати, ховаючись за коробками та порожніми шасі вантажівок. Нарешті він дістався конвеєра. І присів за найближчим механізмом — краном з рукою-маніпулятором.

Голос Пайпер знову його покликав:

— Лео?

Цього разу менш переконливо, однак дуже схоже.

Лео визирнув з-за обладнання. Просто над конвеєром, на ланцюгу, приєднаному до крана на протилежному боці, висів двигун вантажівки — погойдувався собі на висоті тридцяти футів, наче його залишили там, коли завод ще не був зачиненим. Під ним на стрічці конвеєра стояло шасі вантажівки, а навколо тіснилися три темні обриси розміром з автонавантажувачі. Неподалік на ланцюгах двох інших кранів-маніпуляторів звисали два менших обриси — можливо, теж двигуни, але один з них вертівся наче живий.

А тоді один з обрисів-навантажувачів ожив, і Лео зрозумів, що це велетенський гуманоїд.

— Казав же вам, що нічого там немає, — прогриміло створіння. Його голос був занадто низьким та грубим, щоб належати людині.

Заворушився інший навантажувач і покликав голосом Пайпер:

— Лео, допоможи мені! Допоможи… — а тоді голос змінився і перетворився на чоловіче бурчання. — Тьху, нікого тут немає. Жоден напівбог не здатен бути таким тихим, еге ж?

Перше чудовисько фиркнуло.

— Коли має клепку, то, швидше за все, втік. Або дівчисько збрехало про третього напівбога. Нумо вже куховарити.

Клац! Засичало яскраве помаранчеве світло — сигнальна ракета, — і Лео на деякий час осліпнув. Він ховався за краном, поки в очах не прояснилося від цяток. А тоді знову визирнув і побачив страховинну картину, таку не вигадала б навіть тія Калліда.

Дві маленькі штуки, що висіли на кранах, були не двигунами. То були Джейсон та Пайпер. Обидва звисали догори низом, зі зв’язаними ногами та обмотані ланцюгами аж до шиї. Пайпер дригалася, намагаючись звільнитись. Її рот заткнули кляпом, але принаймні вона була жива. Джейсон виглядав не так обнадійливо. Він висів обм’яклий. Очі закотились під лоба. Над лівою бровою набухла червона шишка розміром з яблуко.

На конвеєрній стрічці замість чаші для вогнища використовувався багажник незакінченої вантажівки з відкритим кузовом. Сигнальна ракета запалила суміш шин та дерева, які, судячи із запаху, облили гасом. Над вогнем підвісили велику металеву жердину — шампур, зрозумів Лео, а це означало, що все це готувалося для куховарства.

Але більше за все жахали самі кухарі.

«Монокль Моторе…» Той логотип з єдиним червоним оком. Як Лео не здогадався?

Три величезних гуманоїди тіснилися біля багаття. Двоє стояли й підтримували вогонь. Найбільший сидів навпочіпки, спиною до Лео. Ті двоє, що стояли обличчям до нього, були десять футів заввишки, мали волохаті м’язисті тіла та шкіру, що блищала червоним у світлі вогню. Один з чудовиськ був одягнений у кольчужну пов’язку на стегнах, що здавалася дуже незручною. Другий носив драну ворсисту тогу зі скловати, яка теж не претендувала на місце в рейтингу десяти кращих гардеробних ідей, на думку Лео. Поза цим два чудовиська могли б бути близнятами. У кожного — звіроподібне обличчя з єдиним оком посеред чола. Кухарі були циклопами.

Ноги Лео почали трястися. До цієї миті він бачив багато химерних речей: грозових духів, крилатих богів і металевого дракона, що полюбляє соус табаско. Але це було інше. Справжні десятифутові натуральні величезні чудовиська, з плоті та крові, які хочуть з’їсти його друзів на вечерю.

Він був настільки наляканий, що ледве міг думати. Якби ж у нього був Фестус. Зараз йому б знадобився шістдесятифутовий вогнедишний танк. Але все що в нього було, — пояс з інструментами і рюкзак. Його трифунтова кувалда виглядала геть маленькою порівняно із цими циклопами.

Саме про це говорила спляча пані. Вона хотіла, щоб він відступив і залишив друзів на смерть.

Це все вирішило. Дідька лисого він дозволить, щоб земляна пані змушувала його почуватися безсилим, — більше ніколи в житті. Лео скинув свій рюкзак і почав тихенько розстібувати змійку.

Циклоп у кольчужній пов’язці підійшов до Пайпер, яка крутнулась і спробувала штурхнути головою його в око.

— А зараз можна вийняти кляп? Люблю, коли вони верещать.

Запитання адресувалося третьому циклопові, очевидно, їх ватажку. Постать, що сиділа напочіпки, рохнула, і циклоп з пов’язкою на стегнах вирвав кляп із рота Пайпер.

Вона не закричала. Натомість знервовано вдихнула, наче намагаючись триматися спокійно.

Тим часом Лео знайшов у рюкзаку те, що шукав: купку крихітних пультів дистанційного керування, які він прихопив у «Бункері 9». Принаймні він сподівався, що це пульти. Знайти панель технічного обслуговування маніпулятора виявилося неважко. Він дістав з пояса викрутку і взявся до роботи, але мусив діяти обережно. Циклоп-ватажок знаходився всього лише в двадцяти футах від нього. Чудовиська, безсумнівно, мали відмінний слух. Здійснити план без шуму здавалося неможливим, та іншого вибору в Лео не було.

Циклоп у тозі шурував вогонь, який тепер спалахував і здіймав до стелі згубний чорний дим. Його друзяка з пов’язкою на стегнах свердлив очима Пайпер, чекаючи, поки вона зробить щось забавне.

— Крикни, дівчинко! Я обожнюю веселі крики!

Коли Пайпер нарешті заговорила, її голос був спокійним і розважливим, наче вона повчала неслухняного цуцика.

— Ох, пане циклопе, вам не слід нас убивати. Буде значно краще, якщо ви нас відпустите.

Містер пов’язка-на-стегнах почухав свою потворну голову. І повернувся до приятеля в скловатній тозі.

— Вона начебто гарненька, Торку. Мабуть, мені слід її відпустити.

Торк, чувак у тозі, загарчав:

— Я її першим побачив, Сампе. Я її відпущу!

Самп і Торк почали сперечатися, але третій циклоп підвівся і загорланив:

— Телепні!

Лео ледве не вронив викрутку. Третій циклоп виявився жінкою. Вона була на декілька футів вища за Торка і Сампа, і навіть більш дебелою. Одягнена у скроєну з кольчуги хламіду, схожу на одну з тих суконь-сорочок, яку носила злобна тітка Роза. Як же це називають — муу-муу? Еге, пані циклопиха носила кольчужну муу-муу. Її засалене чорне волосся було заплетене в коси з бронзовими дротами та металевими шайбами. Ніс і рот були товстими й побитими, наче вона весь вільний час проводила, таранячи обличчям стіни, однак у єдиному червоному оці проблискував злий інтелект.

Циклопиха промарширувала до Сампа і відштовхнула його вбік, перекинувши через конвеєрну стрічку. Торк швиденько дав заднього ходу.

— Дівчисько — поріддя Венери, — пробурчала циклопиха. — Вона вас заговорює.

Пайпер заговорила:

— Будь ласка, пані…

— Гр-р! — Циклопиха схопила Пайпер за талію. — Навіть не намагайся використати свої миленькі балачки на мені, дівча! Я — Ма Гаскет! Я з’їдала на обід героїв і сильніших за тебе!

Лео боявся, що Пайпер приб’ють, однак Ма Гаскет відпустила її і залишила гойдатися на ланцюзі. А потім почала кричати на Сампа з приводу того, який він тупий.

Руки Лео працювали несамовито. Він крутив дроти і смикав перемикачі, майже не думаючи, що робить. Він закінчив приєднувати пульт. А тоді відповз до іншого маніпулятора, поки циклопи розмовляли.

— …з’їмо її останньою, Ма? — говорив Самп.

— Ідіот! — заволала Ма Гаскет, і Лео зрозумів, що Самп і Торк, певно, були її синами. Коли так, то в цій родині потворність, безперечно, передавалась у спадок. — Мені слід було викинути вас на вулицю, коли ви були маленькими, як справжніх дітей-циклопів. Ви, можливо, чогось корисного навчилися б. Прокляття на моє м’яке серце, через яке я вас залишила.

— М’яке серце? — промимрив Торк.

— Що це було, невдячний?

— Нічого, Ма. Я сказав, що у тебе м’яке серце. Ми мусимо працювати для тебе, годувати тебе, підпилювати нігті на твоїх ногах…

— І ви мусите бути вдячними! — загорланила Ма Гаскет. — А тепер підтримуй вогонь, Торку! А ти, Сампе, ідіоте, — моя коробка з сальсою[36] на іншому складі. Тільки не кажи, що сподівався, ніби я буду їсти цих напівбогів без сальси!

— Так, Ма, — сказав Самп. — Тобто ні, Ма. Тобто…

— Пішов і приніс!

Ма Гаскет підняла найближче шасі вантажівки й ляснула ним Сампа по голові. Той звалився на коліна. Лео був певен, що такий удар його вб’є, та Сампа, вочевидь, нерідко збивали вантажівки. Йому вдалося зіштовхнути шасі з голови. А потім він, хитаючись, підвівся і побіг за сальсою.

«Саме час, — подумав Лео. — Поки вони розділені». Він закінчив з другою машиною і перейшов до третьої. Коли він поспішив до наступного маніпулятора, циклопи його не помітили, однак помітила Пайпер. Вираз її обличчя змінився з жаху на невіру, і вона охнула.

Ма Гаскет повернулася до неї.

— У чому справа, дівчинко? Така тендітна, що я тебе зламала?

Дякувати богові, Пайпер була кмітливою. Вона відвела погляд від Лео й промовила:

— Гадаю, справа у моїх ребрах, пані! Якщо я зламана всередині, то буду жахлива на смак.

Ма Гаскет загоготала.

— Гарна спроба. Останній герой, якого ми їли, — пам’ятаєш його, Торку? Син Меркурія, здається?

— Так, Ма, — сказав Торк. — Смачний був. Трошки жорсткий.

— Він намагався уткнути щось таке. Сказав, що п’є ліки. Але на смак був чудовий!

— Як баранина, — пригадав Торк. — Фіолетова футболка. Розмовляв латиною. Так, трошки жорсткий, але смачний.

Пальці Лео застигли на панелі обслуговування. Вочевидь, у Пайпер з’явилися такі самі думки, як у нього, тому що вона запитала:

— Фіолетова футболка? Латина?

— Смакота, — ніжно промовила Ма Іаскет. — Річ у тому, дівчинко, що ми не такі тупоголові, як усі вважають! З нами не проходять такі дурнуваті хитрощі й загадки, не з нами — північними циклопами.

Лео змусив себе повернутися до роботи, але різні думки бентежили його. Тут схопили хлопчину, який розмовляв латинською мовою… у такій самій футболці, як у Джейсона? Він гадки не мав, що все це означає, але мав залишити опитування за Пайпер. Якщо він сподівається перемогти цих чудовиськ, то мусить діяти швидко, перш ніж Самп повернеться із сальсою.

Він подивився вгору на двигун, що був підвішений точнісінько над біваком циклопів. Коли б він міг ним скористатися — той став би чудовою зброєю. Але кран, який його тримав, розташовувався з протилежного боку конвеєрної стрічки. Лео аж ніяк не міг дістатися туди непоміченим, і до того ж часу було обмаль.

Остання частина його плану була найбільш каверзною. Він викликав із пояса дроти, радіоадаптер і меншу викрутку та почав конструювати універсальний пульт. Уперше за весь час він про себе подякував татові (Гефесту) за чарівний пояс. «Забери мене звідси, — попросив він, — і, може ти будеш не таким уже й козлом».

Пайпер усе розмовляла, розсипаючись у похвалах.

— Ох, я чула про північних циклопів! — що було брехнею, подумав Лео, але говорила вона переконливо. — Ніколи не думала, що ви такі великі та розумні!

— Лестощі теж не спрацюють, — сказала Ма Гаскет, хоч і голос в неї був задоволений. — Але твоя правда, ти станеш сніданком для найкращих циклопів в окрузі.

— Але хіба циклопи не добрі? — запитала Пайпер. — Я вважала, що ви робите зброю для богів.

— Тьху! Я дуже добра. Добре їм людей. Добре трощу. І добре майструю, так, але не для богів. Наші брати, старші циклопи, вони цим займаються, так. Гадають, що вони такі високі й могутні тільки тому, що на пару тисяч років старші. А ще ці південні брати живуть на островах і пасуть овець. Недоумки! Але ми, гіперборейські циклопи, північний клан, ми — найкращі! Заснували «Монокль Моторе» у цьому старому заводі: найкраща зброя, броня, колісниці, паливоекономічні поза- шляховики! Однак — тьху! Змушені зачинитися. Майже все плем’я лишилось без роботи. Війна була занадто короткою. Титани програли. Нікчеми! Зброя циклопів більше не потрібна.

— Ох, яка прикрість, — співчувала Пайпер. — Я впевнена, що ви майстрували неймовірну зброю.

Торк ошкірився.

— Писклявий бойовий молот!

Він підняв величезну палицю з акордеоноподібною металевою коробкою на кінці. Стукнув нею по підлозі, і цемент тріснув, але на додаток пролунав такий звук, наче наступили на найбільше у світі гумове каченятко.

— Жахаюче, — промовила Пайпер.

Торк виглядав задоволеним.

— Йому далеко до вибухової сокири, але можна користуватися більше ніж один раз.

— Можу я подивитися? — запитала Пайпер. — Якщо б ти тільки розв’язав мені руки…

Торк охоче підійшов, та Ма Гаскет випалила:

— Телепню! Вона знову тебе дурить. Досить балачок! Спочатку вбий хлопця, поки він не помер сам собою. Я люблю свіже м’ясо.

Ні! Пальці Лео почали несамовито приєднувати дроти до пульта. Ще декілька хвилин!

— Агов, стривайте, — промовила Пайпер, намагаючись привернути увагу циклопів. — Агов, дозвольте тільки запитати…

Дроти в руках Лео дали іскру. Циклопи застигли й повернулись у його бік. А тоді Торк підняв вантажівку і жбурнув її в нього.

Лео відкотився, коли вантажівка розтрощила обладнання. Якби він завагався ще на долю секунди, то і його б розчавило.

Він підвівся на ноги, і Ма Гаскет його помітила. Вона заволала:

— Торку, ти жалюгідна подоба циклопа, схопи його!

Торк кинувся до Лео. Той несамовито смикнув за важіль на своєму саморобному пульті.

Циклоп був у п’ятдесяти футах від нього. У двадцяти футах.

А тоді з шумом ожив перший маніпулятор. Тритонна жовта металева клешня стукнула циклопа в спину з такою силою, що той звалився горілиць. Перш ніж Торк зміг очухатись, маніпулятор схопив його за одну ногу і жбурнув прямо вгору.

— А-А-А-А-А-А! — Торк полетів у темряву. Стеля була занадто темною і високою, щоб можна було точно сказати, що трапилось, але судячи з неприємного металевого брязкоту, циклоп врізався в одну з опорних балок.

Торк так і не звалився назад. Натомість на підлогу посипався жовтий пил. Торк розщепився.

Ма Гаскет приголомшено витріщилась на Лео.

— Мій син… Ти… Ти…

Наче за сигналом, шкандибаючи, з’явився у світлі вогню Самп із коробкою сальси.

— Ма, я взяв особливо гостру…

Він не отримав можливості закінчити речення. Лео потягнув за важіль на пульті, і другий маніпулятор ляснув Сампа в груди. Коробка із сальсою вибухнула, наче пінья- та, а Самп відлетів назад, точнісінько до підніжжя третьої машини Лео. Самп, можливо, і був несприйнятливий до шасі вантажівок, але був сприйнятливий до маніпуляторів, що могли завдавати ударів силою в десять тисяч фунтів. Третя машина прибила його до підлоги з такою силою, що він вибухнув у пил, наче розірвана торба з мукою.

З двома циклопами покінчено. Лео починав почуватися, наче Командор Інструмент, коли Ма Гаскет впилась у нього своїм оком. Вона схопила найближчий маніпулятор і з диким ревом відірвала його від стойки.

— Ти вбив моїх хлопчиків! Тільки мені дозволено бити своїх хлопчиків!

Лео натиснув на кнопку, і два маніпулятори, що залишились, кинулись у бій. Ма Гаскет схопила один з них і розірвала навпіл. Інший ляснув її по голові, але це начебто тільки її розлютило. Вона схопила маніпулятор за фіксатор, відірвала його і змахнула ним, наче бейсбольною битою. %ар пролетів у дюймі від Джейсона та Пайпер. А потім Ма Гаскет жбурнула його в бік Лео. Він зойкнув і відкотився, а маніпулятор розтрощив сусідню машину.

Лео почав усвідомлювати, що розлючена матуся циклопів — не з тих, з ким хотілось би битися, маючи тільки універсальний пульт і викрутку. Майбутнє Командора Інструмента видавалось не дуже радісним.

Зараз вона стояла у двадцяти футах від нього, біля куховарського вогнища. Кулаки стиснуті. Зуби оголені. Вона виглядала смішно у своєму кольчужному муу-муу і з засаленими косами, та через кровожерливий блиск у величезному червоному оці та той факт, що вона була дванадцять футів заввишки, Лео було не смішно.

— Ще якісь фокуси, напівбожку? — випалила Ма Гаскет.

Лео зиркнув угору. Блок двигуна, підвішений на ланцюзі, — якби ж він мав час ним зайнятися. Хоча якщо він якось змусить Ма Гаскет зробити крок уперед. У цьому ланцюгу… одна єдина ланка… Лео не міг її бачити, особливо з такої далекої відстані, але його відчуття підказували, що там була втома металу[37].

— Атож, чорта лисого, є в мене фокуси! — Лео здійняв свій пульт. — Зробиш ще один крок, і я знищу тебе вогнем!

Ма Гаскет розреготалась.

— Невже! Циклопи несприйнятливі до вогню, ти телепню. Але якщо бажаєш погратися з вогнем, я тобі допоможу!

Вона згребла розпечені вуглі голіруч і шпурнула ними в Лео. Усі приземлилися біля його ніг.

— Промахнулася, — скептично промовив він. Тоді Ма Гаскет ошкірилась і підняла бочку біля вантажівки. Лео дістало часу тільки, щоб прочитати на бочці слово «Бензин», коли Ма Гаскет жбурнула її. Бочка розкололася, заливши все навколо нього запальною рідиною.

Вуглі дали іскру. Лео заплющив очі, а Пайпер закричала:

— Ні!

Навколо нього спалахнула вогняна буря. Коли Лео розплющив очі, його окутували вируючі язики полум’я заввишки у двадцять футів.

Ма Гаскет завищала від задоволення, але Лео не став паливом для вогню. Гас згорів, і залишились тільки маленькі палаючі ділянки на підлозі.

Пайпер охнула.

— Лео?

Ма Гаскет виглядала враженою.

— Ти вцілів?

Тоді вона зробила крок уперед і опинилась точнісінько там, де хотів Лео.

— Що ти таке?

— Син Гефеста, — промовив Лео. — І я попередив, що знищу тебе вогнем.

Він указав пальцем угору і скликав усю свою волю. Він ніколи не пробував робити нічого, що потребувало такої концентрації та напруження, але вистрелив стрілою розжареного до білини полум’я в ланцюг, що тримав блок двигуна над головою циклопа, цілячись у ланку, яка здавалась найслабшою.

Вогонь згаснув. Нічого не сталося. Ма Гаскет розреготалася.

— Вражаюча спроба, сину Гефеста! Минуло багато віків з того часу, як востаннє зустрічала того, хто володіє вогнем. З тебе вийде пікантна закуска!

Ланцюг клацнув — та єдина ланка нагрілась до границі міцності — і блок двигуна впав, смертоносно і безшумно.

— Я так не вважаю, — сказав Лео.

Ма Гаскет не достало часу навіть подивитися вгору.

Бац! Циклопихи більше не стало — тільки купка пилу під п’ятитонним блоком двигуна.

— А до двигунів сприйнятлива, га? — випалив Лео. — От тобі!

А потім він упав на коліна. У голові загуло. За декілька хвилин він усвідомив, — що його кличе Пайпер.

— Лео! З тобою все добре? Можеш рухатись?

Похитуючись, він підвівся на ноги. Лео ніколи не намагався викликати настільки- сильне полум’я, і це його цілковито виснажило.

Він досить довго знімав Пайпер з ланцюга. Потім вони разом опустили Джейсона, який досі був непритомним. Пайпер удалося капнути йому до рота трохи нектару, і він застогнав. Ґуля на голові почала зменшуватися. Шкіра потроху набувати нормального кольору.

— Еге, голова у нього дубова, — сказав Лео. — Гадаю, з ним усе буде добре.

— Дякувати богові, — зітхнула Пайпер. А потім подивилася на Лео якось наче перелякано.

— Як ти… вогонь… ти завжди?..

Лео опустив очі.

— Завжди, — сказав він. — Я ходяче лихо. Перепрошую, слід було сказати вам раніше, але…

— Перепрошую? — Пайпер стукнула його в плече. Коли він підняв очі, вона усміхалась. — Це було фантастично, Вальдес! Ти врятував наші життя. За що ти перепрошуєш?

Лео кліпнув. Почав усміхатися, але почуття полегшення було зруйновано, коли він помітив щось біля ніг Пайпер.

Жовтий пил — порошкові залишки одного з циклопів, можливо, Торка, — рухався підлогою, наче невидимий вітер збирав їх у купу.

— Вони перероджуються, — сказав Лео. — Поглянь.

Пайпер відступила від пилу.

— Це неможливо. Аннабет говорила, що чудовиська розсіюються, коли їх вбивають. Вони відправляються в Тартар і не можуть повернутися протягом тривалого часу.

— Ну, пилу цього ніхто не сказав.

Лео дивився, як пил збирається в купку, а потім дуже повільно розростається, утворюючи форму з руками і ногами.

— О боже. — Пайпер зблідла. — Борей щось таке казав: «Земля розкриє ще багато жахів. Коли чудовиська більше не залишаються у Тартарі, а душі не ув’язнені Аїдом». Скільки, гадаєш, у нас часу?

Лео згадав обличчя, що утворилось із землі на подвір’ї, — спляча жінка, яка, безперечно, була жахом з-під землі.

— Не знаю, — сказав він. — Але нам час забиратись геть.

XXV ДЖЕЙСОН

Джейсону наснилося, що його обмотали ланцюгами і він висів догори ногами наче шмат м’яса. Усе боліло: руки, ноги, груди, голова. Особливо голова. Вона була наче переповнена водою повітряна куля.

— Якщо я мертвий, — прошепотів він, — чому мені так боляче?

— Ти не мертвий, мій герою, — пролунав жіночий голос. — Твій час не настав. Ходи сюди, поговори зі мною.

Думки Джейсона відлинули від тіла. Він чув рев чудовиськ, крики його друзі, вогняні вибухи, але все це наче відбувалось у паралельному всесвіті і віддалялось усе далі й далі.

Він опинився у земляній клітці. Коріння дерев і кам’яні завитки сплітались воєдино, ув’язнюючи його. За ґратами він бачив дно висохлого дзеркального басейну, інший земляний шпиль, що здіймався з протилежного боку, а над ними — червоні кам’яні уламки згорілого будинку.

Поряд із ним у клітці, схрестивши ноги, сиділа жінка в чорних одежах, з покритою головою. Вона відсунула вуаль і відкрила обличчя, яке виявилось величавим і прекрасним, проте змученим стражданнями.

— Гера, — вимовив Джейсон.

— Ласкаво прошу до моєї в’язниці, — промовила богиня. — Ти не помреш сьогодні, Джейсоне. Твої друзі тобі допоможуть — цього разу.

— Цього разу? — запитав він.

Гера вказала на завитки її клітки.

— Наближаються важчі випробування. Сама земля заворушилась проти нас.

— Ви — богиня, — сказав Джейсон. — Чому ви не можете просто втекти?

Гера сумно усміхнулась. Її постать почала сяяти, поки блиск не заповнив усю клітку сліпучим світлом. Повітря затремтіло та загуло. Молекули розщеплялись на частини, наче від ядерного вибуху. Джейсон припустив, що коли б він знаходився тут насправді, то вже перетворився б на пару.

Клітка мала розлетітися на шматки. Земля — розколотися, а зруйнований будинок — повністю розвалитися. Однак, коли сяйво згасло, клітка навіть не зрушила з місця. За ґратами нічого не змінилось. Тільки Гера виглядала інакше — трохи більш згорблена й стомлена.

— Деякі сили могутніші навіть за богів, — сказала вона. — Мене нелегко стримати. Я можу перебувати у різних місцях водночас. Але якщо спіймати більшу частину моєї сутності, це наче нога у ведмежому капкані. Я не можу втекти, і я прихована від очей інших богів. Тільки ти здатний мене знайти, і я слабшаю щодня.

— Тоді чому ви сюди прийшли? — запитав Джейсон. — Як вас схопили?

Богиня зітхнула.

— Я не могла сидіти склавши руки. Твій батько, Юпітер, вважає, що може відмовитись від світу і таким чином заколисати наших ворогів. Він вважає, що ми, олімпійці, занадто захопились справами смертних, долями наших дітей-напівбогів, особливо з того часу як після війни погодилися визнавати їх усіх. Він уважає, що саме це призвело до того, що наші вороги заворушилися. Тому він зачинив Олімп.

— Але ви не згодні.

— Ні, — промовила вона. — Я часто не розумію настрою або рішень свого чоловіка, однак навіть для Зевса це занадто параноїдально. Я не можу збагнути, чому він був таким наполегливим і переконаним. Це… несхоже на нього. Будучи тільки Герою, я, може, і погодилася би з його рішенням. Але я також і Юнона.

Її постать замерехтіла, і Джейсон побачив броню під простими чорними одежами: накидку з козячої шкіри — символ римського воїна — поперек бронзового плащу.

— Юнона Монета, так мене колись називали. Юнона — Та, Що Попереджає. Я була охоронцем держави, покровителькою Вічного Риму. Я не можу сидіти склавши руки, коли нападають на нащадків моїх людей. Я відчула небезпеку в цьому священному місці. Голос…

Вона завагалася.

— Голос сказав, що мені слід прийти сюди. У богів немає того, що ти назвав би свідомістю, так само як і снів, але цей голос звідкілясь узявся — лагідний і наполегливий. Він попередив мене, сказав прийти сюди. Отже, у той самий день, коли Зевс зачинив Олімп, я вислизнула геть, не сказавши йому про свої наміри, щоб він не зміг мені перешкодити. І прийшла сюди, щоб усе з’ясувати.

— Це була пастка, — припустив Джейсон.

Богиня кивнула.

— Я занадто пізно зрозуміла, наскільки швидко заворушилася земля. Я виявилась навіть дурнішою за Юпітера — рабиня своїх власних поривань. Саме так усе сталося вперше. Мене полонили велетні, і моє ув’язнення почало війну. Зараз наші вороги повстають знову. Боги можуть перемогти їх тільки за допомогою найвеличніших наявних героїв. А та, кому служать велетні… Її неможливо перемогти взагалі — тільки тримати сплячою.

— Я не розумію.

— Незабаром зрозумієш, — промовила Гера.

Клітка почала стискатися. Завитки спліталися дедалі щільніше. Постать Гери затремтіла, наче полум’я свічки на слабкому вітрі. З клітки Джейсон побачив, як на краю басейну збираються якісь постаті — незграбні гуманоїди з горбатими спинами і лисими головами. І якщо очі його не дурили, то в кожної було більше однієї пари рук. Ще він чув вовків, але не тих, яких бачив з Лупою. З їх виття він зрозумів, що це інша зграя — голодніша, агресивніша, жадаюча крові.

— Поспішай, Джейсоне, — промовила Гера. — Мої наглядачі наближаються, а ти починаєш прокидатися. Мені забракне сил, щоб з’являтися перед тобою, навіть у снах.

— Чекай, — сказав він. — Борей сказав нам, що ти граєш у небезпечну гру. Що він мав на увазі?

Очі Гери дико блиснули, і Джейсону стало цікаво, чи справді вона зробила щось божевільне.

— Обмін, — промовила вона. — Єдиний спосіб здобути мир. Ворог сподівається на наш поділ, і якщо ми залишимося розділені, нас знищать. Ти — мій дар на знак примирення, Джейсоне, міст, що допоможе подолати тисячоліття ненависті.

— Що? Я не…

— Я не можу розповісти тобі більше, — промовила Гера. — Ти прожив так довго тільки тому, що я забрала твої спогади. Знайди це місце. Повернися туди, де все почав. Твоя сестра допоможе.

— Талія?

Картина почала розчинятися.

— Прощавай, Джейсоне! Остерігайся Чикаго. Там на тебе чекає найнебезпечніший смертний ворог. Якщо тобі судилось померти, то від її руки.

— Хто вона? — випалив він.

Але постать Гери розпливлась, і Джейсон прокинувся. Його очі розплющилися.

— Циклопи!

— Овва, сонько.

Пайпер сиділа позаду нього на бронзовому драконі, тримаючи його за талію, щоб він не втратив рівновагу. Лео сидів попереду й керував. Вони спокійно летіли зимовим небом, наче нічого й не траплялось.

— Д-Детройт, — заїкнувся Джейсон. — Хіба ми не робили вимушеної посадки? Я гадав…

— Усе гаразд, — сказав Лео. — Ми втекли, але тебе добряче стукнули по голові. Як почуваєшся?

Голова Джейсона пульсувала. Він пригадав завод, як спускався з кладки, як якесь створіння нависло над ним — обличчя з одним оком, величезний кулак — а потім в очах потемніло.

— Як ви… циклопи…

— Лео розірвав їх на шмаття, — сказала Пайпер. — Він був неймовірним. Він може викликати вогонь…

— Та то пусте, — випалив Лео.

Пайпер розсміялась.

— Замовкни, Вальдес! Дай мені розповісти. Годі вже тобі.

І вона розповіла, як Лео самотужки переміг родину циклопів; як звільнив Джейсона і помітив, що циклопи відроджуються; як Лео замінив електронну схему дракона і знову підняв їх у небо, саме тієї миті, коли на заводі пролунало ревіння циклопів, жадаючих помсти.

Джейсон був вражений. Здихатися трьох циклопів з одним лише поясом для інструментів? Непогано. Не те щоб йому було лячно слухати, як близько він наблизився до смерті, але почувався він через усе це жахливо. Він вступив просто в засідку і цілий бій провів непритомним, тоді як його друзі захищались самотужки. І який з нього ватажок?

Коли Пайпер розповіла йому про іншого хлопця, якого начебто з’їли циклопи, того, з фіолетовою футболкою, що розмовляв латиною, голова Джейсона ледве не вибухнула. Син Меркурія… Йому здавалось, що він знає того хлопця, але імені не пам’ятав.

— Отже, я не один, — сказав він. — Є й інші, такі як я.

— Джейсоне, — промовила Пайпер, — ти ніколи не був один. У тебе є ми.

— Я… я знаю… але Гера щось казала. Мені наснилося…

Він розповів їм, що бачив і що сказала богиня в клітці.

— Обмін? — перепитала Пайпер. — Що це означає?

Джейсон похитав головою.

— Але небезпечна гра Гери — це я. Тільки пославши мене в Табір напівкровок, здається, вона порушила якесь правило, щось таке, що може спричинити катастрофу…

— Або врятувати нас, — з надією промовила Пайпер. — Та частина про сплячого ворога нагадує ту жіночку, про яку розповідав Лео.

Лео прокашлявся.

— Щодо цього… вона начебто з’являлась до мене в Детройті, у калюжі відходів з туалетних кабінок.

Джейсон не був певен, чи правильно все розчув.

— Ти сказав… туалетні кабінки?

Лео розповів їм про величезне обличчя на заводському подвір’ї.

— Не знаю, чи її взагалі неможливо вбити, — сказав він, — але туалетними сидіннями її не перемогти. За це я ручаюсь. Вона хотіла, щоб я вас зрадив, друзі, і я такий: «Пф-ф, авжеж, послухаюсь обличчя в туалетній жижі».

— Вона намагається розділити нас. — Пайпер відірвала руки від його талії. Він відчував її напруженість, навіть не дивлячись на неї.

— Щось не так? — запитав він.

— Я просто… Чому вони з нами граються? Хто ця жіночка і як вона пов’язана з Енцеладом?

— Енцеладом? — Джейсон начебто вперше чув це ім’я.

— Ну… — голос Пайпер затремтів. — Це один з велетнів. Просто одне з імен, яке я запам’ятала.

Джейсон підозрював, що насправді все було набагато складніше, але вирішив не тиснути. У неї видався важкий ранок.

Лео почухав голову.

— Ну, не знаю щодо цього Оладка…

— Енцелада, — виправила Пайпер.

— Яка різниця? Але Старе Туалетне Обличчя згадувало інше ім’я. Порожній Рон, чи щось таке?

— Порфіріон? — запитала Пайпер. — Він був царем гігантів. Здається.

Джейсон уявив темний шпиль у старому дзеркальному басейні — здіймається все вище, тоді коли Гера слабшає.

— Зроблю здогадку навмання, — сказав він. — У давніх історіях Порфіріон викрав Геру. Це стало початком війни між велетнями та богами.

— Начебто так, — погодилась Пайпер. — Але ці міфи дуже сплутані та суперечливі. Таке враження, наче ніхто не хотів, щоб ця історія зберіглась. Я тільки пам’ятаю, що була війна, і велетнів було майже неможливо вбити.

— Героям та богам довелося співпрацювати, — промовив Джейсон. — Це сказала мені Гера.

— Це буде нелегко здійснити, — пробурчав Лео, — коли боги відмовляються навіть розмовляти з нами.

Вони летіли на захід, а Джейсон губився в думках — з першої до останньої неприємних. Він не певен був, скільки минуло часу, коли дракон нирнув у просвіт між хмарами, і під ними, сяючи в променях зимового сонця, з’явилось місто на краю величезного озера. Уздовж берега півмісяцем вишикувалися хмарочоси, позаду яких тягнулися до західного обрію вкриті снігом квартали та дороги.

— Чикаго, — промовив Джейсон.

Він подумав про те, що сказала Гера уві сні. Запекліший ворог чекає на нього тут. Якщо йому судилось померти, то від її руки.

— Однією проблемою менше, — сказав Лео. — Ми дісталися сюди живими. То як будемо шукати грозових духів?

Джейсон помітив, як щось промайнуло під ними. Спочатку він вирішив, що це маленький літак, але той був занадто маленьким, занадто темним і швидким. Штукенція полетіла в напрямку хмарочосів, звиваючись і змінюючи форму… і лише на мить перетворилася на димну фігуру коня.

— Що, коли ми полетимо он за цим, — запропонував Джейсон, — і подивимось, куди це він прямує?

XXVI ДЖЕЙСОН

Джейсон боявся, що вони загублять ціль. Вентус рухався наче… ну, власне, наче вітер.

— Швидше! — випалив він.

— Друзяко, — сказав Лео, — якщо підлечу хоч трошки ближче, він нас помітить. Бронзовий дракон це тобі не невидимий літак.

— Зменш швидкість, — крикнула Пайпер.

Грозовий дух пірнув у сплетіння міських вулиць. Фестус спробував полетіти за ним, але розмах його крил був занадто широким. Ліве крило ковзнуло по краю будівлі й відрізало кам’яну ґаргулью, перш ніж Лео підняв дракона вгору.

— Піднімися над будівлями, — запропонував Джейсон. — Вислідимо його згори.

— Може, сам бажаєш покерувати? — буркнув Лео, однак зробив, як попросив Джейсон.

За кілька хвилин Джейсон знову побачив грозового духа, що нісся крізь вулиці без певної мети, — він пролітав над пішоходами, гойдав прапори й змушував автомобілі ухилятися від аварії.

— О, чудово, — промовила Пайпер. — Їх двоє.

Вона мала рацію. Другий вентус вирвався з-за кута готелю «Ренесанс» і приєднався до першого. Вони сплелися разом у хаотичному танці, здійнялись до верхівки хмарочоса, зігнули радіовишку і знову пірнули до вулиць.

— Цим хлопцям вже достатньо кофеїну, — сказав Лео.

— Гадаю, Чикаго — чудове місце для проведення часу, — сказала Пайпер. — Ніхто не стане заперечувати проти ще однієї пари лихих вітрів.

— Більше ніж однієї, — сказав Джейсон. — Погляньте.

Дракон облетів широкий проспект біля парку на березі озера. Грозові духи збирались в одній точці — щонайменше десятеро кружляло навколо якоїсь культурної пам’ятки.

— Який з них, гадаєте, Ділан? — запитав Лео. — Хочу щось у нього жбурнути.

Але Джейсон зосередився на культурній пам’ятці. Що ближче вони підлітали, то швидше билось його серце. Це був звичайний міський фонтан, однак відштовхуюче знайомий. На кожному кінці довгого гранітового басейну здіймався моноліт висотою з п’ятиповерхову будівлю. Моноліти, здавалось, складались із відеоекранів, на яких сяяло спільне зображення велетенського обличчя, що вивергало воду в басейн.

Можливо, це був лише збіг, але все це виглядало, наче високотехнологічний, надзвичайних розмірів варіант того зруйнованого басейну, який Джейсон бачив уві сні, з двома темними брилами, що видавались із обох боків. Поки Джейсон дивився, зображення на екранах змінилось на жіноче обличчя із заплющеними очима.

— Лео… — збентежено промовив він.

— Я бачу її, — сказав Лео. — Не подобається вона мені, але я її бачу.

А потім екрани потемніли. Вентуси закружляли в спільній вихороподібній хмарі й носилися по фонтана, здійнявши водяний смерч, ледве не вищий за моноліти. Вони дісталися середини, відкинули кришку відтоку і зникли під землею.

— Вони щойно спустились у відтік? — запитала Пайпер. — І як ми підемо за ними?

— Можливо, нам і не слід, — промовив Лео. — У мене погане передчуття щодо цього фонтанчика. До того ж хіба нам не слід, ну, боятися землі?

Джейсон був такої самої думки, і все ж вони мусили піти за грозовими духами. Це був єдиний шлях уперед. Вони повинні відшукати Геру, і в них залишилось усього два дні до сонцестояння.

— Висади нас у парку, — запропонував він. — Перевіримо все пішки.

Фестус приземлився на відкритому просторі між озером та будинками. Вивіски повідомляли: «Гранд-парк», і Джейсону спало на думку, що влітку це місце мало бути гарним; та зараз тут були тільки крига, сніг та посипані сіллю доріжки. Гарячі металеві лапи дракона зашипіли, торкнувшись землі. Фестус нещасно плеснув крилами і вистрілив вогнем у небо, але поряд не було нікого, хто міг би це помітити. З озера дув пронизливий холодний вітер, і будь-хто в здоровому глузді залишився вдома за такої погоди. Очі Джейсона так сильно саднило, що він ледве щось бачив.

Вони злізли з Фестуса, і той тупнув лапою. Одне з його рубінових очей замерехтіло, і здавалось, наче він кліпає.

— Це нормально? — запитав Джейсон.

Лео витягнув гумову киянку з кишені для інструментів. Стукнув нею по зламаному оку дракона, і світло знову стало нормальним.

— Так, — сказав Лео. — Однак Фестусу не слід вештатися парком. Його заарештують за бродяжництво. Може, якби я мав собачий свисток…

Він порився у своєму поясі, але нічого не знайшов.

— Занадто вузькоспеціалізовано? — припустив він. — Гаразд, дай мені свисток небезпеки. Такий буває в багатьох цехах.

Цього разу Лео витягнув великий пластиковий помаранчевий свисток.

— Тренер Хедж би помер від заздрощів! Гаразд, Фестусе, слухай. — Лео свиснув. Пронизливий звук, імовірно, прокотився аж до озера Мічиган. — Почуєш це, знайди мене, гаразд? А до того літай, де хочеш. Тільки постарайся не підсмажувати пішоходів.

Дракон фиркнув — треба сподіватися, на знак згоди. А потім розкрив крила і злетів у небо.

Пайпер зробила крок і поморщилася.

— Ай!

— Твоя щиколотка? — Джейсону стало соромно, що він забув про ушкодження, яке вона отримала на заводі циклопів. — Той нектар, що ми тобі дали, мабуть, втрачає дію.

— Усе добре. — Вона затремтіла, і Джейсон згадав свою обіцянку купити їй нову лижну куртку. Він сподівався, що проживе достатньо довго, щоб це здійснити. Вона зробила ще декілька кроків із зовсім незначною кульгавістю, однак Джейсон бачив, що вона ледь стримує болісну гримасу.

— Гайда забиратися з вітру, — запропонував він.

— Униз у каналізацію? — здригнулась Пайпер. — Там, певно, затишно.

Вони вкутались, як могли, і попрямували до фонтана.

Згідно з вивіскою він називався «Корона». Фонтан майже спорожнів, за винятком декількох калюжок, що починали крижаніти. Джейсону здалася дивною вода у фонтані взимку. А втім, ті великі екрани щойно висвітили обличчя їх таємничого ворога — Брудожінки. У цьому місці все було дивним.

Вони дійшли до середини басейну. Жоден дух не спробував їх спинити. Велетенський екран залишався темним. Отвір відтоку виявився достатньо широким для людини, до того ж у темряву вела службова драбина.

Джейсон пішов першим. Поки він спускався, то готувався до жахливого каналізаційного смороду, однак внизу виявилось не так уже й погано. Драбина вела в цегляний тунель, що тягнувся з півночі на південь. Повітря було теплим і сухим, на підлозі текла єдина цівка води.

Пайпер і Лео спустились за ним.

— У каналізації завжди так гарно? — поцікавилася Пайпер.

— Ні, — промовив Лео. — Повір мені.

Джейсон насупив брови.

— Звідки ти знаєш…

— Агов, старий, я втікав шість разів. Спав у всіляких дивних місцях. То куди йдемо?

Джейсон нахилив голову, прислуховуючись, а потім вказав на південь.

— Сюди.

— Чого ти так вирішив? — запитала Пайпер.

— На південь дме повітря, — сказав Джейсон. — Можливо, вентуси пішли за потоком.

Не краща зачіпка, однак ніхто не запропонував нічого кращого.

На жаль, щойно вони почали йти, Пайпер оступилась. Джейсону довелось її спіймати.

— Бісова щиколотка, — лайнулась вона.

— Відпочиньмо, — вирішив Джейсон. — Нам усім це піде на користь. Ми не відпочивали більше доби. Лео, ти можеш витягти якусь їжу з цього пояса, окрім м’ятних льодяників?

— Думав, що ніколи не запитаєш. Шеф Лео замовлення прийняв!

Пайпер і Джейсон умостилися на цегляний виступ, а Лео почав ритись у своєму рюкзаку.

Джейсон був радий відпочити. Він досі відчував утому і запаморочення, а на додаток ще й голод. Але найбільше він просто не жадав зустрічатися з тим, що чекало на нього попереду. Він обернув свою золоту монету між пальців.

«Якщо тобі судилось померти, — попередила Гера, — то від її руки».

Ким би «вона» не була. Після Хіони, матусі циклопів і Брудожінки Джейсону найменше в житті була потрібна ще одна божевільна лиходійка.

— Ти не винний, — промовила Пайпер.

Він тупо на неї подивився.

— Що?

— Що на тебе накинулися циклопи, — сказала вона. — Ти не винний.

Він опустив очі на монету в долоні.

— Я повівся, як телепень. Залишив тебе на самоті і поліз у пастку. Я мусив знати…

Він не закінчив. Було занадто багато речей, про які він мусив знати: ким він був; як битися з чудовиськами; як циклопи приманюють своїх жертв, імітуючи голоси і ховаючись у темряві; ще сотні інших хитрощів. Уся ця інформація мусила бути в його голові. Він відчував, у яких місцях вона мала бути, — наче це якісь порожні кишені. Якщо Гера хотіла, щоб він досяг мети, навіщо вона вкрала всі його спогади, навіть ті, що могли йому допомогти? Вона стверджувала, що втрата пам’яті залишала його живим, але це було безглуздя. Він починав розуміти, чому Аннабет хотіла залишити богиню в клітці.

— Агов. — Пайпер підштовхнула його руку. — Не будь таким суворим до себе. Ти не мусиш бути бездоганним тільки тому, що твій батько — Зевс.

У кількох футах від них Лео розпалив багаття. Наспівуючи, він витягував припаси з рюкзака і пояса.

У світлі багаття очі Пайпер наче танцювали. Джейсон розглядав їх уже декілька днів, але досі не міг зрозуміти, якого вони кольору.

— Знаю, що через усе це ти почуваєшся кепсько, — сказав він. — Я маю на увазі не тільки завдання. Те, як я опинився в автобусі, плутанина у твоїй голові через Туман і те, що він змусив тебе вважати, що я… розумієш.

Вона відвела погляд.

— Так, авжеж. Ніхто з нас цього не просив. Ти не винний.

Вона посмикала маленькі косички, що були по боках на її голові. І знову Джейсон подумав, який він радий тому, що вона втратила благословення Афродіти. З макіяжем, сукнею і бездоганним волоссям вона виглядала приблизно на двадцять п’ять, гламурна і цілковито йому нерівня. Він ніколи не думав про красу як про різновид сили, але саме такою тоді здавалася Пайпер — усесильною.

Звичайна Пайпер подобалася йому більше — хтось, з ким можна проводити час. Але, дивна річ, він ніяк не міг здихатись від іншого її образу в голові. Це не була ілюзія. Той бік Пайпер теж існував. Вона просто щосили намагалася його приховувати.

— На заводі, — промовив Джейсон ти хотіла щось розповісти про свого батька.

Вона провела пальцями по цеглинах так, наче малювала те, чого не хотіла казати вголос.

— Справді?

— Пайпер, — сказав Джейсон, — він у якійсь небезпеці, так?

Біля багаття Лео помішував солодкий перець і м’ясо, що шкварчали на пательні.

— Так, малеча! Майже готово.

Пайпер подивилась на нього, ледве не плачучи.

— Джейсоне… я не можу про це розмовляти.

— Ми твої друзі. Дозволь нам допомогти.

Від цього їй наче стало гірше. Вона з тремтінням зробила подих.

— Якби ж я могла, але…

— І бінго! — оголосив Лео.

Він підійшов з трьома тарілками, що розмістилися на його руках, наче в офіціанта. Джейсон уявити не міг, звідки той дістав стільки їжі і як так швидко все приготував, однак виглядало це неймовірно: тако з перцем, яловичиною, смаженою картоплею і сальсою.

— Лео, — приголомшено промовила Пайпер. — Як ти?..

— Фірмова страва від шефа Лео! — гордо промовив він. — І, до речі, це тофу[38], не яловичина, королево краси, тож не вередуй. Просто навалюйся!

Джейсон був не певен з приводу тофу, але тако смакували так само чудово, як і пахнули. Поки вони їли, Лео намагався поліпшити спільний настрій і всіляко жартував. Джейсон був удячний, що Лео з ними. Це робило перебування з Пайпер трохи менш напруженим і незручним. У той самий час він хотів би побути з нею на самоті, але дорікав собі за такі думки.

Коли Пайпер поїла, Джейсон підбурив її трохи подрімати. Без зайвих слів вона скрутилася калачиком і поклала голову йому на коліна. За дві секунди вона вже похрапувала.

Джейсон підняв очі на Лео, який, вочевидь, намагався не сміятися.

Декілька хвилин вони сиділи мовчки і пили лимонад, який Лео приготував із порошкової суміші та води, що була у флязі.

— Непогано, га? — ошкірився Лео.

— Тобі слід відкрити власний буфет, — сказав Джей- сон. — Заробиш серйозних грошенят.

Він витріщався на тліючі жаринки багаття, і дещо почало його бентежити.

— Лео… щодо цих вогняних здібностей, які ти маєш… Це правда?

Посмішка Лео згасла.

— Ну, так… — він відкрив долоню. Спалахнув маленький вогняний шар, і затанцювали язики полум’я.

— Це так круто, — промовив Джейсон. — Чому ти нічого не розповів?

Лео згорнув долоню, і вогонь згаснув.

— Не хотів виглядати диваком.

— У мене сили блискавки й вітру, — нагадав йому Джейсон. — Пайпер може перетворюватися на красуню і змушувати людей дарувати їй «БМВ». Ти не більший дивак за нас. І чуєш, може, ти теж умієш літати? На кшталт стрибати з будівлі і горланити: «Полум’я!»[39]

Лео фиркнув.

— Якби я це зробив, ти би побачив палаючого підлітка, що от-от розіб’ється на смерть, і, повір, я би горланив щось крутіше за «Полум’я»! Будиночок Гефеста не вважає вогняні здібності крутими. Нісса говорила, що вони дуже рідкісні. Коли з’являється такий напівбог, як я, трапляється щось погане. Дуже погане.

— Можливо, все саме навпаки, — припустив Джейсон. — Можливо, люди з особливими здібностями з’являються, коли трапляється щось погане, тому що тоді вони потрібні найбільше.

Лео прибрав тарілки.

— Можливо. Але я кажу, що… це не завжди обдаровання.

Джейсон замовк.

— Ти говориш про свою маму, так? Про ніч, коли вона померла.

Лео не відповів. Йому й не потрібно було. Те, що він мовчав і не жартував, — уже говорило достатньо.

— Лео, ти не винен у її смерті. Що б не сталося в ту ніч — сталось це не через те, що ти здатен викликати вогонь. Ця Брудожінка, ким би вона не була, роками намагається тебе зламати, знищити твою впевненість, забрати все, що для тебе важливо. Вона хоче, щоб ти почувався невдахою. Але ти не невдаха. Ти важливий.

— Це саме те, що сказала вона. — Лео підняв очі, сповнені болю. — Вона сказала, що мені судилося зробити щось важливе — дещо, що здійснить або зупинить це пророцтво про сімох напівбогів. Це лякає мене. Я не знаю, чи готовий для цього.

Джейсон хотів сказати йому, що все буде добре, але це б звучало фальшиво. Він гадки не мав, що станеться. Вони були напівбогами, а це означало, що іноді їхні пригоди завершуються погано. Іноді тебе з’їдають циклопи.

Якщо запитати більшість підлітків: «Агов, не хочеш викликати вогонь, чи блискавку, чи чарівний макіяж?» — вони вирішать, що це круто. Але ці здібності йдуть пліч- о-пліч із тяжкими речами: наприклад, сидіти в каналізації посеред зими; тікати від чудовиськ; втрачати пам’ять; дивитись, як твоїх друзів ледве не зготували, і мати сни, що попереджають тебе про власну смерть.

Лео тицьнув у залишки вогню, перевернув розпечені вуглі голими руками.

— Ти колись думав про інших чотирьох напівбогів? Тобто… якщо ми троє з тих семи з Великого Пророцтва, то хто решта? І де вони?

Джейсон міркував над цим, авжеж, але намагався відштовхнути подалі від себе ці думки. Він мав жахливі підозри, що саме від нього очікують очолити решту напівбогів, і боявся, що не впорається.

«Ви розірвете одне одного на шмаття», — обіцяв Борей.

Джейсона навчили ніколи не показувати страх. Він зрозумів це після сну з вовками. Він мусить поводитись упевнено, навіть якщо почувається інакше. Але Лео та Пайпер розраховували на нього, і він до смерті боявся, що підведе їх. Якщо йому доведеться очолити групу з шістьох людей — шістьох, які, може, ще й не поладнають, — усе буде навіть гірше.

— Не знаю, — врешті промовив він. — Гадаю, решта з’явиться, коли прийде час. Хто його знає? Можливо, зараз вони на якомусь іншому завданні.

Лео буркнув:

— Б’юсь об заклад, їх каналізація гарніша за нашу.

Протяг посилився, так само в напрямку південного кінця тунелю.

— Відпочинь, Лео, — промовив Джейсон. — Я повартую першим.

Було важко вимірювати час, але Джейсон уважав, що друзі проспали десь чотири години. Він не заперечував. Зараз, під час відпочинку, він не відчував сильної потреби у сні. Він достатньо провалявся непритомним на драконі. До того ж йому потрібен був час подумати про завдання, про сестру Талію і про Герині попередження. А ще він не заперечував, щоб Пайпер використовувала його як подушку. У неї був дуже милий спосіб дихати уві сні — вдихаючи через ніс, а видихаючи через рот із тихеньким сопінням. Він навіть трохи засмутився, коли вона прокинулася.

Урешті-решт вони згорнули табір і вирушили далі по тунелю.

Тунель вигинався і повертався, і здавалось, що він ніколи не скінчиться. Джейсон не уявляв, чого чекати в кінці: підземелля, лабораторії божевільного вченого чи, може, каналізаційного резервуара, куди стікає бруд з усіх туалетних кабінок і утворює настільки велике туалетне обличчя, що воно здатне поглинути цілий всесвіт.

Натомість вони знайшли блискучі сталеві двері ліфта. На них було вигравійовано курсивом літеру «М». Поряд із ліфтом знаходився покажчик, як в універмазі.

— «М» означає «Мейсі»[40]? — припустила Пайпер. — У центрі Чикаго начебто є один.

— Або знову «Монокль Моторе»? — сказав Лео. — Друзі, почитайте покажчик. Там якась нісенітниця.

Стоянка, будки, парадний вхід

Каналізаційний поверх

Меблі та кафе «М»

1

Жіноча мода та чаклунська побутова техніка

2

Чоловічий одяг та зброяння

3

Косметика, зілля, отрути та усяка всячина

4

— Будки навіщо? — запитала Пайпер. — І який нормальний універмаг має вхід через каналізацію?

— Або продає отрути, — промовив Лео. — Народе, що взагалі означає «усяка всячина»? Це типу білизна?

Джейсон зробив глибокий подих.

— Не знаєш, куди йти, — починай згори.

Двері відчинилися на четвертому поверсі, і всередину ліфта плинув запах парфумів. Джейсон вийшов першим, з мечем напоготові.

— Матінко, — промовив він. — Ви повинні це побачити.

Пайпер приєдналася до нього, і в неї перехопило подих.

— Це не «Мейсі».

Універмаг виглядав так, наче вони опинились усередині калейдоскопа. Стеля була величезною вітражною мозаїкою зі знаками зодіаку навколо велетенського сонця. Денне світло, що проходило крізь неї, заливало все навколо безліччю різних кольорів. Верхні поверхи утворювали кільцеві галереї навколо центрального атріуму, так що можна було роздивитись навіть те, що було на самому низу. Золоті перила настільки яскраво блищали, що на них було боляче дивитися.

Окрім вітражної стелі та ліфта, Джейсон не побачив жодних вікон чи дверей. Поверхи з’єднувалися лише двома скляними ескалаторами. Килими вражали буянням східних візерунків і кольорів, а стелажі з товарами не поступались їм екстравагантністю. Неможливо було охопити очима все за раз, але Джейсон бачив звичайні речі, такі як вішалки і колодки, перемішані з манекенами в латах, ліжками із цвяхів та хутряними шубами, що, здавалося, ворушилися.

Лео підійшов до перил і подивився вниз.

— Погляньте!

Посередині атріуму на двадцять футів угору розприскував воду фонтан, змінюючи колір з червоного на жовтий, з жовтого на синій. На дні блищали золоті монети, а на іншому кінці фонтана стояла позолочена клітка — наче призначена для величезної канарки.

Усередині крутився мініатюрний вихор і спалахувала блискавка. Хтось ув’язнив грозових духів, і ті намагались звільнитись. На іншому кінці фонтана застиглий, наче статуя, стояв мускулистий сатир з гілкоподібною палицею в руках.

— Тренер Хедж! — випалила Пайпер. — Ми повинні туди спуститися.

Голос промовив:

— Допомогти вам щось підібрати?

Усі троє відскочили назад.

Прямо перед ними з’явилась жінка. На ній була елегантна чорна сукня і діамантові коштовності. Вона виглядала, наче супермодель на пенсії, — можливо, п’ятдесятирічна, однак Джейсон ледве міг судити. Довге чорне волосся спадало через одне плече, а обличчя було по-химерному вродливим, як буває у супермоделей, — худе, зарозуміле і холодне, не зовсім людське. Довгі червоні нігті робили пальці схожими на пазурі.

Вона усміхнулась.

— Я так рада бачити нових покупців… Чим я вам можу допомогти?

Лео поглянув на Джейсона, наче мовляв: «Це на тобі». — Е-е, — почав Джейсон, — це ваша крамниця? Жінка кивнула.

— Бачте, я знайшла її занедбаною. Я розумію, що в наші часи таке стається з багатьма крамницями. Однак я вирішила, що створю бездоганне місце. Я обожнюю збирати витончені речі, допомагати людям і пропонувати якісні товари за розумною ціною. Тож це здавалось чудовою… як там кажуть… інвестицією в цій країні.

Вона розмовляла з приємним акцентом, але Джейсон не міг вгадати, яким саме. Вочевидь, вона не була ворожою. Джейсон почав розслаблятися. Її голос був м’яким і екзотичним. Джейсону хотілося слухати його ще.

— Отже, ви новенька в Америці? — запитав він.

— Так… новенька, — погодилась жінка. — Я царівна Колхіди. Друзі кличуть мене «ваша величність». То що ви шукаєте?

Джейсон чув про заможних іноземців, які купують американські універмаги. Авжеж, здебільшого вони не продають отрути, живі хутрові шуби, грозових духів чи сатирів, і все ж… з таким приємним голосом царівна Колхіди не могла бути злодійкою.

Пайпер тицьнула його в ребра.

— Джейсоне…

— Е, так. Узагалі-то, ваша високосте… — Він вказав на позолочену клітку на першому поверсі. — Он там знизу наш друг, Ілісон Хедж. Сатир. Можна нам… повернути його, будь ласка?

— Авжеж! — миттю погодилась царівна. — Я залюбки покажу вам свої товари. Але спочатку можу я дізнатись, як вас усіх звати?

Джейсон завагався. Видавати їхні імена здавалося поганою думкою. У голові смикнувся якийсь спогад — Гера про щось його попереджала, але все здавалось нечітким.

З іншого боку її величність схильна співпрацювати. Якщо вони зможуть отримати те, що їм потрібно, без бою, так буде краще. До того ж ця пані зовсім не здавалася ворогом.

Пайпер почала говорити:

— Джейсоне, я б не…

— Це Пайпер, — сказав він. — Це Лео. Я Джейсон.

Її очі втупились у нього, і лише на мить обличчя буквально запалало такою люттю, що можна було розрізнити череп під шкірою. Думки Джейсона плуталися ще більше, він був певен, що щось пішло не так. А потім, за якусь мить, її величність знову виглядала як елегантна жінка з привітною усмішкою і заспокійливим голосом.

— Джейсон. Яке цікаве ім’я, — промовила вона з очима, холодними, наче чиказький вітер. — Гадаю, доведеться забезпечити вам знижку. Ходімо, діти! Прогуляємося по крамницях.

XXVII ПАЙПЕР

Пайпер кортіло помчати до ліфта.

Інший вибір: несподівано напасти на химерну царівну зараз, тому що вона була впевнена, що бою не оминути. Те, як запалало обличчя жінки, коли та почула ім’я Джейсона, уже було достатньо кепським. Зараз її величність усміхалась так, наче нічого не трапилось, а Джейсон та Лео, здається, нічого не підозрювали.

Царівна вказала на прилавок з косметикою.

— Почнемо із зілля?

— Круто, — сказав Джейсон.

— Хлопці, — втрутилась Пайпер, — ми тут за грозовими духами і тренером Хеджем. Якщо ця… царівна… насправді наш друг…

— О, я краща за друга, моя дорогенька, — промовила її величність. — Я продавчиня.

Її діаманти заблищали, а очі засяяли, наче зміїні — холодні та темні.

— Не хвилюйтеся. Згодом ми дійдемо до першого поверху, добре?

Лео охоче кивнув.

— Авжеж, гаразд! Звучить чудово. Так, Пайпер? Пайпер люто на нього зиркнула: «Ні, не гаразд!» — Авжеж усе гаразд. — Її величність поклала руки на плечі Джейсона та Лео й обернула їх до косметики. — Ходімо зі мною, хлоп’ята.

Пайпер нічого не залишалось, окрім як піти за ними.

Вона ненавиділа універмаги — здебільшого тому, що її декілька разів ловили в них на крадіжці. Ну, не зовсім ловили, і не зовсім на крадіжці. Вона вмовляла продавців віддати їй комп’ютер, нові черевики, золоте кільце, одного разу навіть газонокосарку, хоч вона й гадки не мала, навіщо та їй знадобилася. Вона ніколи не залишала собі ті речі. Просто робила все це заради уваги тата. Зазвичай, вона вмовляла сусідського хлопця, який працював у службі доставки, повернути речі назад. Але продавці, яких вона залишала в дурнях, завжди оговтувались і дзвонили в поліцію, яка зрештою знаходила Пайпер.

Що б там не було, вона не тремтіла від захвату, знову опинившись в універмазі, — особливо в такому, яким володіла божевільна царівна, що світиться в темряві.

А тут, — промовила царівна, — найкращий у світі асортимент чаклунських сумішей.

Прилавок повнився чашами та флаконами на триногах, що булькали і диміли. На полицях вітрини рядками стояли кришталеві склянки — деякі у формі лебедів чи ведмежат. Рідина всередині була всіляких можливих кольорів: від блискучо-білого до сіро-буро-малинового. А запахи — ох! Деякі — приємні, на кшталт свіжо- спеченого тістечка або троянд, але впереміш зі смородом горілих шин, пахощами скунса й роздягальні в спортзалі.

Царівна вказала на криваво-червону склянку — звичайну пробірку з пробкою.

— Ця вилікує будь-яку хворобу.

— Навіть рак? — запитав Лео. — Проказу? Задирки?

— Будь-яку хворобу, солоденький. А ця склянка, — вона вказала на пляшку у формі лебедя з блакитною рідиною всередині, — уб’є тебе дуже болісно.

— Дивовижно, — промовив Джейсон. Його голос здавався заціпенілим і сонним.

— Джейсоне, — промовила Пайпер. — У нас є справи. Пам’ятаєш?

Вона постаралась твердо вимовити слова, щоб висмикнути його з трансу заговорюванням, але її голос навіть самій здавався тремтячим. Ця царівна занадто її лякала, знищувала її впевненість, точнісінько так само, як було в будиночку Афродіти із Дрю.

— Справи, — пробурмотів Джейсон. — Авжеж. Але спочатку шопінг, гаразд?

Царівна обдарувала його усмішкою.

— А ще у нас є зілля проти вогню…

— Цим можна не перейматись, — промовив Лео.

— Невже? — царівна придивилась до обличчя Лео. — На тобі начебто немає мого фірмового сонцезахисного крему… та це не має значення. Ще у нас є зілля, що викликають сліпоту, сказ, сон або…

— Стривайте. — Пайпер досі витріщалась на червону склянку. — Це зілля, воно може вилікувати втрату пам’яті?

Царівна прижмурилася.

— Імовірно, так. Досить імовірно. А що, дорогенька? Ти забула щось важливе?

Пайпер намагалася зберегти нейтральний вираз обличчя, але якщо ця склянка може зцілити втрату пам’яті Джейсона…

«Чи хочу я цього насправді?» — запитала вона себе.

Якщо Джейсон з’ясує, хто він є, можливо, вони навіть не залишаться друзями. Гера не просто так забрала його спогади. Вона сказала, що це була єдина причина, чому він уцілів у Таборі напівкровок. Що, коли Джейсон дізнається, що він їхній ворог чи щось таке? Він може позбутися амнезії і вирішити, що ненавидить Пайпер. Може, у нього залишилася дівчина десь там, звідки б він не прибув.

«Це не має значення», — вирішила вона, і аж сама здивувалася такому висновку.

Джейсон завжди має такий болісний вигляд, коли намагається щось пригадати. І їй так нестерпно на це дивитись. Вона допоможе йому, тому що він для неї важливий, нехай навіть це означає його втратити. До того ж це, можливо, зробить прогулянку універмагом її божевільної високості чогось вартим.

— Скільки? — запитала Пайпер.

В очах царівни з’явився відсутній погляд.

— Що ж, ну… Отак одразу й не скажеш. Я люблю допомагати людям. Дійсно люблю. І завжди дотримую угоди, але іноді мене намагаються надурити. — Її погляд перекинувся на Джейсона. — Одного разу, наприклад, я зустріла вродливого парубка, який хотів скарб із царства мого батька. Ми уклали угоду, і я пообіцяла допомогти йому його вкрасти.

— У власного батька? — Джейсон досі виглядав так, наче був наполовину в трансі, однак ця думка, здавалось, його збентежила.

— Ох, не переймайтесь, — промовила царівна. — Я попросила високу ціну. Парубок мусив забрати мене із собою. Він був досить привабливим, відважним, сильним…

Вона глянула на Пайпер.

— Я впевнена, моя дорогенька, ти розумієш, як може приваблювати такий герой і як може кортіти йому допомогти.

Пайпер намагалася не видати своїх почуттів, але, певно, зашарілася. У неї було моторошне відчуття, що царівна читає її думки.

А ще розповідь царівни здалась їй тривожно знайомою. Частинки стародавніх міфів, які вона читала з татом, почали з’єднуватися докупи, але ця жінка не могла бути тією, про кого вона думала.

— Хоч би там як, — продовжила її величність, — мій герой мусив виконати багато неможливих завдань, і я не вихваляюсь, коли кажу, що він би не впорався без мене. Я зрадила власну родину, щоб герой отримав нагороду. І все одно він мене ошукав.

— Ошукав? — Джейсон насупив брови, наче намагаючись пригадати щось важливе.

— Негарно вийшло, — промовив Лео.

Її величність лагідно погладила його по щоці.

— Я певна, тобі не потрібно хвилюватися, Лео. Ти здаєшся чесним. Ти завжди б сплатив справедливу ціну, чи не так?

Лео кивнув.

— То що ми там купуємо? Я візьму дві штуки.

Пайпер утрутилася:

— Отже, склянка, ваша високосте, — скільки?

Царівна змірила очима Пайпер: одяг, обличчя, позу. Наче готувалась начепити цінник на ледве використаного напівбога.

— Ти готова віддати за неї будь-що, дорогенька? — запитала царівна. — Відчуваю, що готова.

Ці слова нахлинули на Пайпер, наче велетенська хвиля на серфінгіста. Так, вона готова заплатити будь-яку ціну. Готова погодитись.

А потім у неї скрутило шлунок. Пайпер усвідомила, що її заговорюють. Вона відчувала щось подібне в минулому, коли Дрю говорила біля вогнища, але це було в тисячі разів могутнішим. Не дивно, що її друзі оціпеніли. То он як почувалися ті, кого заговорювала Пайпер? Її охопило відчуття провини.

Вона зібрала всі сили.

— Ні, я не заплачу будь-яку ціну. Однак справедливу ціну можливо. Після цього ми підемо. Так, хлопці?

Лише на мить її слова наче подіяли. Хлопці виглядали розгубленими.

— Підемо? — промовив Джейсон.

— Тобто… після шопінгу? — запитав Лео.

Пайпер хотілося закричати, але царівна похитала головою, розглядаючи її вже з повагою.

— Вражаюче, — промовила царівна. — Небагато людей здатні встояти перед моїми пропозиціями. Ти — дитина Афродіти, дорогенька? Ах, авжеж — як я цього не побачила? Ну, байдуже. Можливо, нам слід ще трошки походити по крамницях, перш ніж ви визначитеся з вибором?

— Але ж склянка…

— Гаразд, хлопці. — Вона повернулась до Джейсона і Лео. Її голос був настільки могутнішим за голос Пайпер, настільки впевненішим. У Пайпер не було жодного шансу. — Бажаєте побачити більше?

— Авжеж, — сказав Джейсон.

— Еге ж, — сказав Лео.

— Чудово, — промовила царівна. — Вам знадобиться будь-яка допомога, якщо збираєтесь дістатися до затоки Сан-Франциско.

Рука Пайпер потягнулась до кинджала. Вона подумала про свій сон на вершині гори — вид, що показав їй Енцелад, знайоме їй місце, там, де вона має зрадити друзів за два дні.

— Затока? — запитала Пайпер. — Чому затока?

Царівна посміхнулась.

— Ну, там вони помруть, чи не так?

І вона повела їх до ескалаторів, Джейсона і Лео, що виглядали так, наче їм досі кортіло робити шопінг.

XXVIII ПАЙПЕР

Пайпер дочекалася часу, коли Джейсон та Лео відійшли подивитись на живі хутряні шуби.

— Сподіваєтесь, що вони помруть від ходіння по крамницях? — напряму запитала вона.

— М-м-м. — Царівна здула пил з вітрини з мечами. — Я — провидиця. Я знаю про твою маленьку таємницю. Але забудьмо про неї, еге ж? Хлопці так весело проводять час.

Лео засміявся, примірявши шапку, що, здавалось, була зроблена із зачарованого хутра єнота. Зігнутий кільцем хвіст шапки смикався, а маленькі лапки несамовито погойдувались, коли той ішов. Джейсон закоханими очима роздивлявся чоловічий спортивний одяг. Хлопці, яким подобається шопінг? Певна ознака того, що вони під лихими чарами.

Пайпер люто зиркнула на царівну.

— Хто ви?

— Я ж тобі казала, дорогенька. Я — царівна Колхіди.

— Де знаходиться Колхіда?

Обличчя царівни трохи посумнішало.

— Де знаходилася, маєш на увазі? Мій батько правив віддаленою країною в Чорному морі, так далеко на захід, наскільки міг пропливти грецький корабель у ті часи. Але Колхіди більше не існує — втрачена багато століть тому.

— Століть? — перепитала Пайпер. Царівна виглядала не більше ніж на п’ятдесят, але Пайпер почало охоплювати погане передчуття — щось таке важливе згадував цар Борей тоді у Квебеці. — Скільки вам років?

Царівна розсміялася.

— Жінкам непристойно ставити такі запитання, так само як і відповідати на них. Скажімо, хм, імміграційний процес для в’їзду у вашу країну зайняв деякий час. Дістатися сюди мені допомогла покровителька. Вона зробила все це можливим.

Жінка обвела рукою універмаг.

У роті Пайпер з’явився металевий присмак.

— Ваша покровителька…

— О, так. Але вона зовсім не кожному допомагає сюди дістатися, щоб ти розуміла… тільки тим, хто має особливі здібності, як у мене. А просить за це якихось ну зовсім дрібниць: вхід до універмагу мусить бути під землею, щоб вона могла, гм, стежити за моєю клієнтурою; і послугу час від часу. І це в обмін на нове життя? Чесно, кращої угоди я не укладала століттями.

«Треба тікати, — подумала Пайпер. — Ми повинні забиратися звідси негайно».

Але перш ніж вона встигла перетворити думки на слова, Джейсон вигукнув:

— Агов, подивіться на це!

Він був біля стелажа з надписом «Драний одяг», тримаючи у руках фіолетову футболку, таку, як була на ньому під час шкільної екскурсії, — за винятком того, що цю наче роздерли тигри.

Джейсон насупився.

— Чому вона виглядає такою знайомою?

— Джейсоне, у тебе була така сама, — промовила Пайпер. — А зараз нам справді час іти.

Але вона непевна була, чи він узагалі її чує крізь чари царівни.

— Дурниці, — сказала її величність. — Хлопці ще не закінчили, чи не так? І ти маєш рацію, люба. Ці футболки дуже популярні — попередні покупці здали їх на рахунок оплати нових речей. Вона тобі пасує.

Лео взяв помаранчеву футболку з Табору напівкровок, продірявлену наскрізь посередині, наче її простромили списом. Поряд лежав пом’ятий бронзовий нагрудник у дірках від корозії — а може, кислоти? — і римська тога, порізана на клапті та заплямована чимось підозріло схожим на кров.

— Ваша високосте, — промовила Пайпер, намагаючись тримати себе в руках. — Чому б вам не розповісти хлопцям про те, як ви зрадили свою Батьківщину? Я певна, вони охоче послухають цю історію.

Її слова не мали жодного впливу на царівну, однак хлопці обернулись, зненацька зацікавлені.

— Ще історії? — запитав Лео.

— Хочу ще історій! — погодився Джейсон.

Царівна роздратовано зиркнула на Пайпер.

— Ох, чого не зробиш заради кохання, Пайпер. Ти мала б про це знати. Насправді я закохалась у того юного героя, тому що твоя мати, Афродіта, мене зачарувала. Коли б не вона… але ж я не можу тримати образу на богиню, чи не так?

Тон царівни давав зрозуміти: «Проте я можу зігнати злість на тобі».

— Але ж той герой забрав вас із собою, коли втік з Колхіди, — пригадала Пайпер. — Чи не так, ваша високосте? Він одружився з вами, точнісінько як обіцяв.

Погляд в очах царівни змусив Пайпер пожалкувати про свої слова, але вона не відступила.

— Спочатку, — погодилась її величність, — здавалось, що він дотримає слова. Але навіть після того, як я допомогла йому вкрасти скарб мого батька, він усе ще потребував моєї допомоги. Коли ми втекли, за нами вирушив флот мого брата. Його кораблі наздогнали нас. Він збирався нас убити, але я вмовила його спершу піднятись до нас на борт, щоб поговорити під білим прапором. Він повірив мені.

— І ви вбили власного брата, — закінчила Пайпер. Жахлива історія потроху починала зринати в пам’яті, разом із ім’ям — сумнозвісним ім’ям, що починалось на літеру «М».

— Що? — Джейсон засіпався. На мить він знову став схожим на себе самого. — Убили власного…

— Ні, — випалила царівна. — Ці балачки — брехня. Це мій новоспечений чоловік і його люди вбили брата, хоч вони й не змогли б цього зробити без моєї брехні. Вони скинули його в море, і флоту, що нас переслідував, довелось зупинитись і шукати тіло, щоб можна було влаштувати моєму братові належне поховання. Це дало нам час, аби втекти. Усе це я зробила заради свого чоловіка. А він забув про нашу угоду. Зрештою він зрадив мене.

Джейсон досі виглядав зніяковілим.

— Що він зробив?

Царівна підняла порізану тогу на рівні грудей Джейсона, наче знімаючи з нього мірку перед убивством.

— Хіба ти не знаєш цієї історії, хлопчику мій? Кому-кому, а тобі слід було б знати. Тебе назвали на його честь.

— Джейсон, — промовила Пайпер. — Перший Джейсон. Але тоді ти… ти мала б бути мертвою.

Царівна посміхнулась.

— Як я вже казала, нове життя в новій країні. Безперечно, я робила помилки. Мене називали зрадницею, крадійкою, брехункою, убивцею. Але я робила все це заради кохання.

Вона повернулась до хлопців і жалібно на них подивилась, кліпаючи віями. Пайпер відчула, як чари охопили їх сильніше, ніж будь-коли.

— Хіба ви не зробили б те саме заради своїх коханих, дорогенькі?

— O, авжеж, — сказав Джейсон.

— Еге ж, — сказав Лео.

— Хлопці! — Пайпер заскреготіла зубами в розпачі. — Хіба ви не бачите, хто вона? Хіба ви…

— Перейдемо до більш важливих речей, добре? — жваво промовила царівна. — Здається, ви хотіли обговорити ціну за грозових духів… і вашого сатира.

На другому поверсі увагу Лео привернула техніка.

— Оце так, — промовив він. — Це броньоване горно?

Перш ніж Пайпер могла його зупинити, він зіскочив з ескалатора і побіг до великої овальної печі, що виглядала наче барбекю на стероїдах.

Коли вони наздогнали його, царівна промовила:

— Маєш непоганий смак. Це «Г-2000», спроектована самим Гефестом. Достатньо гаряча, щоб розплавити Небесну бронзу або Імперське золото.

Джейсон здригнувся, наче впізнавши термін.

— Імперське золото?

Царівна кивнула.

— Так, дорогенький! Як та зброя, що так майстерно ховається у твоїй кишені. Для належного кування Імперське золото належить освятити в Храмі Юпітера на Капітолійському пагорбі в Римі. Досить Могутній та рідкісний метал, але, як і римські імператори, досить мінливий. Краще б тобі ніколи не ламати цей меч…

Вона люб’язно усміхнулась.

— Рим, звісно, був після моїх часів, але я чула історії. А тут мій найвеличніший скарб — золотий трон. Гефест зробив його, щоб покарати свою матір, Геру. Сядеш на нього — і миттєво станеш ув’язненим.

Лео, вочевидь, сприйняв це як наказ. Він у трансі покрокував до трону.

— Лео, стій! — застерегла його Пайпер.

Він кліпнув.

— Скільки за обидва?

— Ох, трон я можу віддати за п’ять великих подвигів. Горно — за сім років рабства. І за невеличку частину твоєї сили, — і вона повела Лео до відділу техніки, оголошуючи ціни на різні речі.

Пайпер не хотілося залишати його віч-на-віч із царівною, але вона мусила спробувати привести до тями Джейсона. Вона відтягла його вбік і ляснула по обличчю.

— Ай, — сонно пробурмотів він. — Це за що?

— Опануй себе! — зашипіла Пайпер.

— Що ти маєш на увазі?

— Вона заговорює тебе. Хіба ти не відчуваєш цього?

Він насупив брови.

— Та все начебто гаразд.

— Не гаразд! Вона навіть живою не має бути! Вона була одружена з Джейсоном — іншим Джейсоном — три тисячі років тому. Пам’ятаєш, що говорив Борей про те, що Аїд більше не утримує душі? Це стосується не тільки безсмертних чудовиськ. Вона повернулась із Підземного царства!

Джейсон ніяково похитав головою.

— Вона не привид.

— Ні, вона гірше! Вона…

— Діточки. — Царівна повернулась у супроводі Лео. — Якщо ви не проти, то зараз ми поглянемо на те, за чим ви прийшли. Цього ж ви хочете, так?

Пайпер довелося придушити свій крик. Їй кортіло дістати кинджал і накинутись на відьму, але тут шанси в неї були кепські — у центрі універмагу її високості, коли її друзі під чарами. Пайпер навіть не була певна, що в бою вони пристануть на її бік. Пайпер мусила придумати кращий план.

Вони спустились на ескалаторі до підніжжя фонтана. Уперше Пайпер помітила два бронзових сонячних годинники (кожний розміром з батут), викладених на мармуровій підлозі з північного й південного боків фонтана. Позолочені величезні клітки для канарок стояли на сході та заході. Грозові духи утримувались у дальній клітці. Вони кружляли, наче потужний вихор, і були так щільно скупчені, що Пайпер не могла збагнути, скільки їх там — тисячі, не менше.

— Агов, — сказав Лео, — з тренером Хеджем наче все гаразд!

Вони підбігли до ближчої клітки. Старий сатир, здавалось, заціпенів у ту мить, коли його засмоктало в небо над Великим каньйоном. Він застиг з розкритим ротом, здійнявши палицю над головою. Наче наказував класу впасти і зробити п’ятдесят віджимань. Кучеряве волосся стирчало в різні боки. Варто було Пайпер зосередитися на окремих речах — на яскраво-помаранчевому поло, рідкій козлиній борідці, свистку на шиї — і вона бачила старого занудного тренера Хеджа. Але все ж важко було не зважати на обрубкуваті роги на його голові і той факт, що він мав покриті хутром козлячі ноги і копита замість спортивних штанів і кросівок.

— Так, — промовила царівна. — Я завжди тримаю свій товар у належному стані. Ми, безперечно, можемо поторгуватись за грозових духів та сатира. Вважайте це пакетом послуг. Якщо домовимось, я навіть підкину вам склянку цілющого зілля, і ви зможете піти з миром. — Вона проникливо глянула на Пайпер. — Це краще, ніж починати сварку, чи не так, люба?

«Не вір їй», — застеріг голос у голові. Якщо Пайпер мала рацію щодо особистості цієї жіночки, ніхто з миром не піде. Чесна угода неможлива. Усе це обман. Але друзі дивились на неї і палко кивали, наче мовляли: «Погоджуйся!» Пайпер був потрібен час для роздумів.

— Ми готові домовитися, — сказала вона.

— Безперечно! — погодився Лео. — Назвіть вашу ціну.

— Лео! — випалила Пайпер.

Царівна посміхнулась.

— Назвати мою ціну? Мабуть, не краща тактика для торгів, хлопчику мій, однак ти принаймні знаєш ціну речам. Звісно, свобода дуже цінна. Ви просите мене відпустити сатира, який напав на моїх грозових духів…

— Які напали на нас, — утрутилась Пайпер.

Її величність знизала плечима.

— Як я казала, моя покровителька просить про маленькі послуги час від часу. Послати грозових духів, щоб вони вас викрали, — одна з них. Запевняю, у цьому не було нічого особистого. І ніхто не постраждав — ви он ще й прийшли сюди з власної волі! Нехай там що, ви хочете, щоб я звільнила сатира, і хочете моїх грозових духів — до речі, дуже цінних слуг, — щоб передати їх тирану Еолу. Начебто не дуже справедливо, чи не так? Ціна буде високою.

Пайпер бачила, що її друзі готові запропонувати будь-що, пообіцяти будь-що. Перш ніж вони встигли щось промовити, вона розіграла свою останню карту.

— Ви — Медея, — промовила вона. — Ви допомогли першому Джейсону вкрасти Золоте Руно. Ви — одна з найжахливіших лиходійок у грецькій міфології. Джейсоне, Лео, не вірте їй.

Пайпер доклала до цих слів усіх сил, що мала. Вона була абсолютно щирою, і це, здавалось, подіяло. Джейсон відсахнувся від чаклунки.

Лео почухав потилицю й озирнувся, наче прокинувся від сну.

— А що ми робимо?

— Хлопці! — Царівна гостинно розпростерла руки. Діамантові коштовності заблищали, а фарбовані нігті зігнулись, наче криваві пазурі. — Це правда, я — Медея. Але мене так несправедливо судять. О, Пайпер, ти й гадки не маєш, як важко було жінкам у давні часи. Ні влади, ні впливу. Часто ми навіть не могли обрати собі чоловіків. Але я була іншою. Я обрала власну долю, ставши чаклункою. Хіба це так погано? Я уклала угоду з Джейсоном: моя допомога в отриманні Руна в обмін на його кохання. Чесна угода. Він став прославленим героєм! Без мене він би помер невідомим у землях Колхіди.

Джейсон нахмурився.

— Отже… ви справді померли три тисячі років тому? Ви повернулись із Підземного царства?

— Смерть більше не утримує мене, юний герою, — промовила Медея. — Завдяки моїй покровительці я знову з плоті та крові.

— Ви… переродились? — Лео кліпнув. — Як чудовисько?

Медея розчепірила пальці, з її нігтів зі свистом вийшла пара, наче бризнули води на гарячий метал.

— Ви уявлення не маєте, що відбувається, чи не так, дорогенькі? Це значно гірше за ворушіння чудовиськ з Тартару. Моя покровителька чудово розуміє, що кращі з її прислужників — це не велетні чи чудовиська. Я смертна. Я вчусь на помилках. І тепер, коли я повернулася до життя, мене більше не ошукають. А зараз я скажу ціну за те, що ви просите.

— Хлопці, — промовила Пайпер. — Перший Джейсон покинув Медею, тому що вона була божевільною і кровожерливою.

— Брехня!

— На зворотному шляху до Колхіди корабель Джейсона зупинився в іншому царстві, і Джейсон погодився залишити Медею та одружитися із царською дочкою.

— Після того, як я виносила йому двох дітей! Усе одно він порушив свою обіцянку! Скажіть мені, це правильно?

Джейсон та Лео покірно похитали головами, але Пайпер була непохитна.

— Можливо, це і було неправильно, — продовжила вона, — але те саме можна сказати про помсту Медеї. Вона вбила власних дітей, щоб помститися Джейсонові. Отруїла його нову жінку та втекла з царства.

Медея розгнівалася:

— Вигадка, щоб зруйнувати моє добре ім’я! Люди Корінфа — цей некерований натовп — убили моїх дітей і вигнали мене. Джейсон навіть пальцем не поворухнув, щоб захистити нас. Він позбавив мене всього. Тож я прослизнула назад у палац і отруїла його нову гарненьку наречену. Тільки так я могла йому відплатити — злом за зло.

— Ти божевільна! — промовила Пайпер.

— Я — жертва! — завила Медея. — Я померла з розбитими мріями, але більше такого не станеться. Тепер я знаю, що не слід довіряти героям. Якщо комусь потрібні скарби, вони заплатять високу ціну. Особливо, якщо хтось із них має ім’я Джейсон!

Фонтан став яскраво-червоним. Пайпер оголила кинджал, але рука так сильно тремтіла, що ледве його втримувала.

— Джейсоне, Лео, нам час іти. Зараз.

— Не вклавши угоди? — запитала Медея. — Яке вам діло до того завдання, хлопчики? До того ж зі мною так легко домовитися. Ви знали, шо цей фонтан чарівний? Якщо кинути туди мертву людину, навіть розрубану на частини, вона винирне цілковито відновленою — сильнішою і могутнішою, ніж будь-коли.

— Серйозно? — здивувався Лео.

— Вона бреше, Лео, — промовила Пайпер. — Вона так само вже обманула когось іншого в минулому — царя, здається. Вона умовила його дочок порізати його на частини, щоб він міг вийти з води знову молодим і здоровим, але це лише вбило його!

— Нісенітниці, — одрізала Медея, і Пайпер відчула, який переконливий кожний звук, вимовлений чаклункою. — Лео, Джейсоне, зі мною дуже легко домовитись. Чому б вам двом не побитись? Якщо ви поранитеся чи навіть помрете — це нічого не означає. Ми просто кинемо вас у фонтан, і вам стане краще, ніж будь-коли. Ви ж хочете побитися, чи не так? Ви ображені одне на одного!

— Ні, хлопці! — випалила Пайпер. Та друзі вже свердлили одне одного очима, наче щойно збагнули, що насправді відчувають одне до одного.

Пайпер ніколи не почувалася настільки безпорадною. Тепер вона розуміла, як виглядає справжнє чаклунство. Вона завжди вважала, що магія — це чарівні палички і вогняні шари, але насправді все було гірше. Медея покладалась не тільки на отрути й зілля. Голос був її наймогутнішою зброєю.

Лео буркнув:

— Джейсон завжди зірка. Йому завжди дістається вся увага, а мене сприймають за щось незначне.

— А ти всіх дратуєш, Лео, — промовив Джейсон. — Усе тобі смішно. Не здатен навіть дракона полагодити.

— Досить! — заблагала Пайпер, та обидва вже дістали зброю: Джейсон — свій золотий меч, а Лео — молот з пояса для інструментів.

— Облиш їх, Пайпер, — наполягла Медея. — Я роблю тобі ласку. Нехай це станеться зараз, і обирати стане набагато легше. Енцелад буде задоволений. Ти зможеш повернути батька сьогодні!

Заговорення Медеї на Пайпер не працювало, однак її слова були переконливими. Повернути батька сьогодні? Попри весь сумнів, вона цього жадала. Жадала так сильно, що від цього серце розривалося на шматки.

— Ти підкорюєшся Енцеладу, — промовила вона.

Медея розсміялася.

— Підкорююся велетню? Ні. Але всі ми підкорюємося вищій меті — покровительці, котрій не слід кидати виклик. Облиш їх, дитино Афродіти! Ти не мусиш помирати разом із ними. Рятуйся — і твій батько стане вільним.

Лео і Джейсон досі витріщались одне на одного, готові до бою, але все ж невпевнені і збентежені — ніби чекали на наступний наказ. «Якась їх частина мусить чинити опір», — сподівалась Пайпер. Усе це було зовсім на них несхоже.

— Послухай мене, дівчинко! — Медея висмикнула діамант зі свого браслета і кинула його в струмінь води з фонтана. Коли той пролетів крізь різнокольорове світло, Медея промовила:

— O, Іридо, богине веселки, покажи мені офіс Тристана МакЛіна.

Замерехтів серпанок, і Пайпер побачила кабінет свого батька. За столом, розмовляючи по телефону, сиділа батькова помічниця, Джейн, у своєму чорному діловому костюмі та з волоссям, зав’язаним у тугий пучок.

— Вітаю, Джейн, — промовила Медея.

Джейн спокійно повісила слухавку.

— Як я можу вам допомогти, пані? Привіт, Пайпер!

— Ти… — Пайпер так злилась, що ледве могла говорити.

— Так, дитино, — сказала Медея. — Помічниця твого батька. Нею досить легко маніпулювати. Такий дисциплінований розум, але неймовірно безвольний.

— Дякую, пані, — відповіла Джейн.

— Дарма, — промовила Медея. — Я лише хотіла привітати тебе, Джейн. Змусити пана МакЛіна настільки несподівано залишити місто і доставити його на літаку до Оукленда, не привернувши уваги преси чи поліції, — чудова робота! Ніхто начебто не здогадується, куди він зник. А сказати йому, що його дочка за крок від смерті, — чудовий хід, щоб змусити співпрацювати.

— Так, — погодилася Джейн улесливим тоном, як у сновиди. — Він виявився досить зговірливим, коли повірив, що Пайпер у небезпеці.

Пайпер глянула на свій кинджал. Клинок тремтів у руці. Виявилось, що вона не ліпше за Єлену Троянську була здатна скористатися ним: він залишався тільки дзеркалом, у якому вона бачила налякану дівчинку без жодних шансів на перемогу.

— Можливо, ти отримаєш нові розпорядження, Джейн, — сказала Медея. — Якщо дівчинка погодиться співпрацювати, можливо, настане час панові МакЛіну повертатися додому. Не могла б ти влаштувати годящу історію для пояснення його відсутності, про всяк випадок? І припускаю, бідному чоловікові знадобиться деякий час реабілітації в психіатричній лікарні.

— Добре, пані! Я чекатиму розпоряджень.

Зображення розсіялось, і Медея повернулась до Пайпер.

— Ну от, бачиш?

— Ви заманили мого батька в пастку, — промовила Пайпер. — Ви допомогли велетню…

— Ой, ну годі вже, дорогенька! Заробиш собі мігрень! Я готувалася до цієї війни роками, навіть до того, як мене повернули до життя. Я провидиця, я вже казала. Я можу віщувати майбутнє не гірше за вашого маленького оракула. Багато років тому, ще страждаючи на Полях покарання, я мала видіння, про Сімох із вашого так званого Великого Пророцтва. Я бачила там твого приятеля Лео і як одного дня він стане небезпечним ворогом. Я розворушила свідомість своєї покровительки, передала їй ці знання, і їй удалося трішки пробудитись — саме вдосталь, щоб його навідати.

— Мати Лео, — промовила Пайпер. — Лео, послухай це! Вона допомогла вбити твою мати!

— А? Що? — пробурмотів Лео в заціпенінні. Він здивовано поглянув на свій молот. — Отже… мені просто напасти на Джейсона? Усе буде гаразд?

— Абсолютно безпечно, — пообіцяла Медея. — А ти, Джейсоне, удар його якомога сильніше. Доведи, що вартий свого тезки.

— Ні! — наказала Пайпер. Вона знала, що це її останній шанс. — Джейсоне, Лео, вона вас дурить. Опустіть зброю.

Чаклунка закотила очі.

— Облиш це, дівчинко! Ти мені не рівня. Я навчалася разом зі своєю тіткою, безсмертною Серсеєю. Своїм голосом я можу звести з розуму або зцілити. Які шанси у цих слабких юних героїв проти мене? Ну, хлопці, вбийте вже одне одного!

— Джейсоне, Лео, послухайте мене. — Пайпер доклала до голосу всіх своїх почуттів. Роками вона намагалась стримувати себе і не показувати слабкість, але зараз втілила у слова все: страх, відчай, злість. Вона розуміла, що, можливо, підписує татів смертний вирок, але друзі значили для неї занадто багато, щоб дозволити їм убити одне одного.

— Медея заговорює вас! Це частина її чаклунства. Ви ж найкращі друзі. Не бийтесь одне з одним! Бийтесь із нею!

Вони завагались, і Пайпер відчула, що чари зникли.

Джейсон кліпнув.

— Лео, я що, хотів ударити тебе мечем?

— Щось про мою маму? — Лео насупився, а тоді повернувся до Медеї. — Ви… ви служите Брудожінці. Ви послали її до того цеху. — Він здійняв руку. — Жіночко, тут у мене трифунтовий молот саме на вас чекав.

— От як! — Медея ошкірилась. — Я просто заберу свою платню в інший спосіб.

Вона натиснула на одну з мозаїчних плиток на підлозі, і будівля загриміла. Джейсон рубанув мечем Медею, але та розчинилась у повітрі і перенеслась до підніжжя ескалатора.

— А ти не дуже швидкий, герою! — розсміялась вона. — Зривай свою злість на моїх тваринках!

Перш ніж Джейсон ринувся за нею, з обох боків фонтана широко розкрились велетенські бронзові сонячні годинники. Із ям під ними виповзли два золотих звірі — два крилатих дракони з плоті та крові. Кожний був розміром з туристичний фургон, можливо, й не такі великі порівняно з Фестусом, та все ж достатньо величезні.

— То от що було в будках, — ніжно промовив Лео.

Дракони розкрили крила й зашипіли. Пайпер майже відчувала жар від їхньої шкіри. Один з них перевів на неї свої люті помаранчеві очі.

— Не дивись їм у очі! — попередив Джейсон. — Вони паралізують.

— Ще б пак! — Медея не поспішаючи піднімалась ескалатором угору, опершись на поручні так, наче вона спостерігала за чимось веселим. — Ці двоє маляток зі мною вже дуже довго — сонячні дракони, бачте, подарунок від мого діда Геліоса. Вони несли мою колісницю, коли я залишала Коринф, а сьогодні вони стануть вашою загибеллю. Прощавайте!

Дракони поспішили вперед. Лео та Джейсон ринулись їм назустріч. Пайпер вразило, як безстрашно атакували хлопці, діючи наче команда, яка тренувалася разом роками.

Медея вже майже дісталася другого поверху, де перед нею відкривався широкий асортимент смертоносної зброї.

— О ні, навіть не сподівайся, — проричала Пайпер і кинулась за чаклункою.

Коли Медея помітила Пайпер, то почала завзято лізти нагору. Як на тритисячолітню бабцю, вона була спритною. Пайпер піднімалась так швидко, як могла, перестрибуючи по три сходинки за раз, та однаково не могла її наздогнати. Медея не зупинилась на другому поверсі. Вона перестрибнула на наступний ескалатор і продовжила підніматись.

«Зілля, — збагнула Пайпер. — Авжеж, їй потрібні вони. Медея славилась зіллями».

Знизу доносились звуки битви. Лео дмухав у свій свисток, а Джейсон кричав, щоб привернути увагу дракона. Пайпер не наважилась озиратися — не тоді, коли вона біжить із кинджалом у руці. Вона уявляла, як спотикається і коле себе ножем проміж очей. Дуже героїчна смерть.

Вона вихопила щит у броньованого манекена на третьому поверсі і продовжила лізти нагору. У голові кричав тренер Хедж, точнісінько як у спортзалі «Школи дикунів»: «Рухайся, МакЛін! Оце ти називаєш видиранням по ескалатору?»

Тяжко дихаючи, вона дісталася верхнього поверху, але було запізно. Медея вже стояла біля прилавка із зіллями.

Чаклунка схопила склянку у вигляді лебедя — ту блакитну, що викликає болісну смерть, — і Пайпер зробила перше, що спало на думку. Вона жбурнула свій щит.

Медея переможно обернулась, саме вчасно для того, щоб її вдарило в груди п’ятдесятифунтове фрізбі. Чаклунка похитнулась і з гуркотом звалилася на прилавок, розтрощивши склянки та перевернувши полиці. Коли вона вилізла з-під уламків, її сукню вкривали різнокольорові плями. Більшість з них димились та світились.

— Дурепа! — завила Медея. — Ти хоч уявляєш, що здатна зробити суміш стількох зіллів?

— Убити тебе? — з надією припустила Пайпер.

Килим навколо ніг Медеї почав диміти. Вона закашлялась, а її обличчя скривилось від болю… чи, може, вона прикидалась?

Знизу вигукнув Лео:

— Джейсоне, допоможи!

Пайпер зважилась на швидкий погляд і ледве не схлипнула у відчаї. Один з драконів притиснув Лео до підлоги. Оголені ікла готувались укусити. Джейсон знаходився аж на іншому кінці кімнати і бився з іншим драконом занадто далеко, щоб допомогти.

— Ти всіх нас прирекла на смерть! — заволала Медея. Пляма поширювалась, і дим клубами здіймався над килимом, летіли іскри і спалахував одяг на стелажах. — За мить ця суміш поглине все і знищить будівлю. Немає часу…

БАХ!

Вітражний дах розлетівся дощем різнокольорових уламків, і бронзовий дракон Фестус влетів до універмагу.

Він ринувся в бій і схопив пазурами обох сонячних драконів. Тільки тепер Пайпер гідно оцінила, наскільки великим та сильним був їх металевий приятель.

— Оце мій хлопчик! — закричав Лео.

Фестус здійнявся на половину висоти атріуму і жбурнув сонячних драконів у ями, з яких ті з’явились. Лео кинувся до фонтана і натиснув на мармурову черепицю. Сонячні годинники зачинилися. Вони тремтіли від ударів драконів, що намагалися звільнитися зсередини. Та на деякий час чудовиськ було стримано.

Медея лайнулась якоюсь стародавньою мовою. Вогонь уже охоплював весь четвертий поверх. Отруйний газ переповнював повітря. Навіть з відкритим дахом Пайпер відчувала, як посилюється жар. Вона відступила аж до перил, тримаючи кинджал направленим на Медею.

— Я не дам покинути себе знову! — Чаклунка стала навколішки і схопила червоне цілюще зілля, що якимсь чином пережило падіння. — Хочеш повернути пам’ять свого хлопця? Візьми мене із собою!

Пайпер швидко озирнулася. Лео і Джейсон були на спині Фестуса. Бронзовий дракон змахнув могутніми крилами, схопив кігтями дві клітки з сатиром та грозовими духами і почав здійматися.

Будівля гриміла. Дим і вогонь охоплювали стіни, плавили перила та робили повітря нестерпним.

— Ви нізащо не вцілієте на цьому завданні без мене! — проричала Медея. — Твій герой назавжди залишиться без спогадів, а твій батько помре. Візьми мене із собою!

Якусь мить Пайпер була ладна погодитися. А потім вона побачила зловісну посмішку Медеї. Чаклунка була впевнена у своїй здатності переконувати, впевнена, що з усіма зможе вкласти угоду, урятуватись і вийти переможцем.

— Не сьогодні, відьмо. — І Пайпер перестрибнула через перила. Вона падала лише мить, перш ніж Лео і Джейсон її спіймали та витягли на спину дракона.

Вони пролетіли крізь зламаний дах і здійнялись над центром Чикаго.

Пайпер почула жахливий крик Медеї. А потім універмаг вибухнув.

XXIX ЛЕО

Лео не припиняв озиратись. Якась його частина все ще очікувала побачити розлючених драконів та летючу колісницю з волаючою продавчинею-чаклункою, що кидається зіллями, але переслідувачі не з’являлися.

Він скерував дракона на південний захід. З часом дим від палаючого універмагу розплився вдалечині, але зітхнути з полегшенням Лео зміг, лише коли засніжені поля змінили чиказьке передмістя і почало сходити сонце.

— Молодець, Фестусе. — Він поплескав дракона по металевій шкірі. — Це було неперевершено.

Дракон здригнувся. У його шиї ляснули і клацнули шестерні.

Лео насупився. Не до вподоби йому цей шум. Може, знову підводить контрольний диск — тільки не це, дай Боже, це щось незначне. Щось таке, що він здатен полагодити.

— Я відрегулюю тебе на наступній зупинці, — пообіцяв Лео. — Ти заробив трохи мастила з табаско.

Фестус зашумів зубами, та навіть це вийшло якось мляво. Він летів зі стабільною швидкістю, величезні крила намагалися зловити вітер, але ноша була заважкою. Дві клітки в лапах і три людини на спині — що більше Лео про це думав, то більше хвилювався. Навіть у металевого дракона є обмеження.

— Лео. — Пайпер доторкнулась до його плеча. — Ти добре почуваєшся?

— Еге… непогано, як на зомбі, якому промили мозок, — він сподівався, що його збентеження не помічають. — Дякую, що врятувала нас там, королево краси. Якби ти не звільнила мене від тих чарів…

— Не переймайся через це, — сказала Пайпер.

Але Лео дуже переймався. Він жахливо почувався через те, як легко Медея нацькувала його проти кращого друга. І ті почуття — образа на те, що Джейсон завжди був у центрі уваги і начебто не дуже й потребував Лео, — з’явилися не на порожньому місці. Інколи він справді це відчував — чим зовсім не пишався.

Та більш за все йому не давало спокою те, що він дізнався про маму. У Підземному царстві Медея побачила майбутнє. І через це її покровителька, жінка в чорних земляних одежах, дісталась до того цеху сім років тому, щоб налякати малого хлопчика і зруйнувати йому життя. Ось через що померла його мати — через те, що одного дня може зробити Лео. Отже, навіть якщо справа не в його вогняних здібностях, винним у маминій смерті якоюсь мірою все одно залишається він.

Коли вони залишили Медею в тому універмазі, Лео стало аж занадто приємно. Він сподівався, що вона не вибереться і повернеться точнісінько на Поля покарання, де їй і місце. І цими почуттями він не пишався так само.

І якщо душі повертаються з Підземного царства… чи є якась можливість повернути назад маму?

Він намагався відкинути геть ці думки. Теж мені Франкенштейн. Це неприродно. Неправильно. Медею, може, й повернули до життя, та навряд вона цілком була людиною, із цими шиплячими нігтями та сяючою головою і всім іншим.

Ні, мами більше немає. Якщо він вважатиме інакше, то в нього просто поїде дах. І все ж, ці думки ніяк не полишали Лео, лунаючи в голові голосом Медеї.

— Незабаром нам доведеться спуститися, — попередив він друзів. — За пару годин, щоб упевнитись, що Медея нас не переслідує. Не думаю, що Фестус зможе пролетіти більше.

— Гаразд, — погодилась Пайпер. — До того ж тренер Хедж, мабуть, не проти вийти з клітки. Та ось тільки куди ми прямуємо?

— До затоки Сан-Франциско, — припустив Лео. Спогади про універмаг були нечіткими, але, здавалось, він щось таке чув. — Медея щось говорила про Окленд?

Пайпер так довго не відповідала, що він задумався, чи не сказав чогось недоречного.

— Тато Пайпер, — утрутився Джейсон. — Щось трапилось із твоїм татом, так? Його заманили в якусь пастку.

Пайпер важко зітхнула.

— Слухайте, Медея говорила, що ви обидва помрете в затоці. І до того ж… навіть якщо ми туди дістанемось, затока Сан-Франциско величезна! Спочатку нам треба знайти Еола і здихатись від грозових духів. Борей говорив, що Еол — єдиний, хто може нам підказати, куди саме прямувати.

Лео рохнув.

— То як ми знайдемо Еола?

Джейсон нахилився вперед.

— Тобто ти цього не бачиш? — він указав уперед, але Лео нічого не побачив, окрім хмар та вогнів декількох міст, що сяяли в сутінках.

— Що? — запитав він.

— Оце… що б це не було, — сказав Джейсон. — У повітрі.

Лео озирнувся. Пайпер мала такий самий розгублений вигляд, як і він.

— Гаразд, — сказав Лео. — Можна конкретніше щодо того «що б це не було»?

— Наче слід від літака, — відповів Джейсон. — Окрім того, що воно сяє. Дуже мляве, але воно, безперечно, там є. Ми летіли за ним від Чикаго, тож я вирішив, що ти його бачиш.

Лео похитав головою.

— Можливо, Фестус його відчуває. Гадаєш, його Еол зробив?

— Ну, це чарівний вітряний слід, — сказав Джейсон. — Еол — вітряний бог. Гадаю, він знає, що в нас в’язні для нього. І вказує нам, куди летіти.

— Або це ще одна пастка, — промовила Пайпер.

Її тон занепокоїв Лео. Вона була не просто збентеженою. Вона здавалась пригніченою, навіть у відчаї, наче їх долю вже визначено і винна в цьому вона.

— Пайпс, усе гаразд? — запитав він.

— Не називай мене так.

— Добре, гаразд. Тобі завжди не подобаються імена, які я тобі вигадую. Але якщо твій тато в небезпеці і ми можемо допомогти…

Вона притулилась спиною до Джейсона і заплющила очі.

«Ну добре, — подумав Лео, — досить чіткий знак, що вона не хоче розмовляти».

Якийсь час вони пролетіли мовчки. Фестус начебто знав, куди летіти. Він тримався напрямку, обережно повертаючи на південний захід і, хотілося сподіватися, до фортеці Еола. Візит до ще одного вітряного бога, нова божевільна пригода — о, так. Лео не міг дочекатися.

У голові було занадто багато думок, щоб заснути, та, оскільки небезпека вже минула, його тіло вирішило інакше. Сил ні на що не залишилося. Від монотонного биття драконових крил важчали повіки. Він почав клювати носом.

— Подрімай трошки, — сказав Джейсон. — Усе гаразд. Передай мені віжки.

— Та пусте, зі мною все гаразд…

— Лео, ти не машина. До того ж тільки я бачу цей слід. Я подбаю про те, щоб ми не заблукали.

Очі Лео почали мимоволі заплющуватися.

— Ну добре. Можливо, лише…

Він не закінчив речення і звалився на теплу шию дракона.

Уві сні він почув уривчастий голос, наче зі зламаного радіо:

— Альо? Ця штука працює?

В очах прояснилось… начебто. Усе було туманним і сірим. Подекуди з’являлись смужки з інтерференцією. Він ще ніколи не бачив снів з поганим зв’язком.

Він, здавалось, знаходився в майстерні. Краєм ока він помітив циркулярні станки, металеві планки та клітки з інструментами. В одній зі стін весело палало горно.

Це не табірна кузня — занадто велика. Не «Бункер 9» — набагато тепліша і більш затишна, і, очевидно, не занедбана.

А потім Лео усвідомив, що щось перешкоджає його зору — щось величезне й волохате, і так близько, що йому довелося скосити очі, аби роздивитись. Виявилось, що це величезна потворна фізіономія.

— Матінко рідна! — вискнув він.

Пика посунулася назад і стала чіткішою. На Лео витріщався бородатий чолов’яга в замурзаному синьому робочому комбінезоні. Грубе обличчя вкривали рубці, наче його покусав бджолиний рій або проволочили по гравію. Можливо, і те, і те.

— Гм! — сказав чолов’яга. — Швидше батько, хлопче! Гадав, ти здатен відрізнити одне від другого.

Лео кліпнув.

— Гефест?

Уперше в житті опинившись у присутності батька, Лео мав би втратити дар мови, чи затремтіти від розчулення, чи ще щось таке. Однак після всього, через що він пройшов за останні декілька днів, після циклопів, чаклунки і обличчя в туалетному бруді усе, що відчув Лео, — це спалах люті.

— І от зараз ти вирішив з’явитися? — випалив він. — Після п’ятнадцяти років? Неймовірний з тебе батько, Хутроликий. І якого біса ти встромляєш свого потворного носа в мої сни?

Бог здійняв брову. У бороді спалахнула маленька іскра. А потім він закинув голову назад і голосно розсміявся, від чого на столі загуркотіли інструменти.

— Розмовляєш точнісінько як твоя мама, — сказав Гефест. — Я сумую за Есперансою.

— Вона вже сім років як померла, — голос Лео затремтів. — Хоча несхоже, щоб тобі було діло до цього.

— Але мені є діло, синку. До вас обох.

— Еге. От чому я ніколи тебе не бачив до сьогодні.

Бог видав лункий гортанний звук, але виглядав радше зніяковілим, ніж розлюченим. Він витяг крихітний моторчик із кишені та почав розгублено гратися з поршнями — точнісінько як робив Лео, коли хвилювався.

— Я невправний з дітьми, — зізнався бог. — Чи з людьми. Ну, з будь-якими органічними формами життя, якщо чесно. Я думав заговорити до тебе на похороні твоєї мами. І ще раз, коли ти був у п’ятому класі… той науковий проект, над яким ти працював, парове стріляюче курча. Вражаюче.

— Ти це бачив?

Гефест тицьнув на найближчий робочий стіл з блискучим бронзовим дзеркалом, де було туманне зображення Лео, який спав на спині дракона.

— Це що, я? — запитав Лео. — Ну… тобто я зараз, котрий бачить цей сон… у якому я дивлюсь, як бачу сон?

Гефест почухав бороду.

— Щось ти мене заплутав. Але так — це ти. Я завжди за тобою наглядаю, Лео. Але говорити з тобою, це, е-е… інше.

— Ти боїшся, — сказав Лео.

— Втулки та шестірні! — закричав бог. — Авжеж ні!

— Еге ж, ти боїшся. — Але злість Лео згаснула. Він роками думав, що скаже татові, якщо вони зустрінуться, — як влаштує йому прочуханку за те, що той уникав батьківських обов’язків. Та зараз, дивлячись на бронзове дзеркало, Лео уявив, як тато роками слідкував за його зростанням, навіть за його дурнуватими дослідами.

Можливо, Гефест і був козлом, однак Лео в якомусь сенсі розумів, що той відчуває. Лео знав, як це — тікати від людей, серед яких ти чужий. Знав, як це — ховатись у майстерні замість того, щоб мати справу з органічними формами життя.

— Отже, — буркнув Лео. — Ти спостерігаєш за всіма своїми дітьми? У таборі їх типу дванадцять. Як тобі взагалі… Та нехай. Не хочу знати.

Гефест, напевно, зашарівся, однак його обличчя було таким побитим, що важко було визначити емоції.

— Боги не такі, як смертні, хлопче! Ми здатні перебувати у багатьох місцях водночас — де б нас не закликали люди, де б не була потрібною сфера нашого впливу. Насправді наша сутність лише інколи цілком перебуває в одному місці — наша істинна форма. Вона небезпечна, достатньо могутня, щоб смертний помер від одного погляду. Отже, так… багато дітей. Додай до цього наші різні подоби, грецькі і римські. — Пальці бога застигли на його двигунчику. — Ну, словом, бути богом важко. І так, я намагаюсь наглядати за всіма моїми дітьми, але за тобою особливо.

Лео був майже певен, що Гефест щойно ледве не проговорився і не виказав щось важливе, але що саме, він гадки не мав.

— Чому ти зв’язався зі мною зараз? — запитав Лео. — Я гадав, що боги змовкли.

— Змовкли, — пробурчав Гефест. — Наказ Зевса дуже дивний, навіть для нього. Він заблокував усі видіння, сни і повідомлення через Іриду з Олімпу та до нього. Гермес розсиджується без діла і божеволіє від нудьги, бо не може доставляти пошту. На щастя, я залишив старе піратське обладнання.

Гефест погладив машину на столі. Це було якесь поєднання супутникової тарілки, шестициліндрового двигуна та кавоварки. Щоразу, коли Гефест торкався машини, сон Лео мерехтів і змінював колір.

— Користувався ним під час Холодної війни, — з любов'ю промовив бог. — Бéзкoштoвнe радіо «Гефест». Оце були часи. Головним чином я тримаю його для кабельного телебачення або для створення вірусних відео- роликів…

— Вірусних відеороликів?

— Але зараз воно знову стало в пригоді. Якщо Зевс дізнається, що я з тобою зв’язувався, мені несолодко прийдеться.

— Чому Зевс поводиться, як козел?

— Гм. Його в цьому не перевершити, хлопче. — Гефест називав його сухо «хлопцем» так, наче Лео був якоюсь набридливою деталлю — додатковою шайбою, можливо, у якої не було чіткого призначення, але Гефест не хотів її викидати через страх, що колись вона йому знадобиться.

Не дуже це зігрівало серце. Однак Лео непевен був, що хоче, щоб його називали «сином». Бо й він не був готовий називати цього великого дивакуватого чолов’ягу «татом».

— Гадаю, це друга Війна Титанів, — промовив Гефест. — Вона вивела Зевса з рівноваги. Ми, боги, були… ну, присоромлені. Не думаю, що можна ще якось це описати.

— Але ж ви перемогли, — сказав Лео.

Бог зітхнув.

— Ми перемогли тому, що напівбоги з… — він знову завагався, наче ледве щось зайве не бовкнув, — з Табору напівкровок узяли все на себе. Ми перемогли, тому що наші діти бились замість нас у наших битвах і виявились розумнішими за нас. Якщо б ми поклались на Зевсів план, то всі провалилися б у Тартар битися із штормовим велетнем Тифоном, а Кронос би переміг. І так кепсько, що смертні виграли війну за нас, а ще цей малий вискочка, Персі Джексон…

— Хлопець, який зник.

— Гм. Так. Він. Йому достало зухвальства відмовитись від безсмертя і сказати нам, щоб ми приділяли більше уваги своїм дітям. Гм, без образ.

— Ох, які образи? Будь ласка, продовжуй мною нехтувати.

— Дуже розуміюче з твого боку… — Гефест насупився, а потім стомлена зітхнув. — Це був сарказм, так? У машин зазвичай не буває сарказму. Та, як я казав, боги почувались присоромленими. Присоромленими смертними. Спочатку, авжеж, ми були вдячні. Але за декілька місяців ці почуття згасли. Ми боги все ж таки. Нами мають захоплюватися. Нас мають поважати. Перед нами схилятися.

— Навіть якщо ви не праві?

— Особливо, коли не праві! А почути відмову Джексона від нашого дару, наче бути смертним чомусь краще, ніж бути богом… ну, це стало Зевсу поперек горла. Він вирішив, що саме час повернутися до традиційних цінностей. Богів потрібно поважати. За дітьми треба спостерігати, але не навідувати. Олімп закрили. Принаймні такою була частина його пояснень. І авжеж, ми почали чути плітки про лихих створінь, що заворушились під землею.

— Тобто про велетнів. Про чудовиськ, що миттєво відроджуються. Про померлих, що повертаються. Усілякі такі дрібнички?

— Еге ж, хлопче. — Гефест повернув ручку на своєму піратському радіо. Сон Лео спалахнув кольорами, ось тільки обличчя бога було суцільним скупченням червоних шрамів та жовтих і чорних синців, що краще б усе знову стало чорно-білим.

— Зевс думає, що може повернути назад перебіг подій, — промовив бог, — заколисати землю, якщо ми будемо сидіти тихо. Жоден з нас у це не вірить. Та я не стану заперечувати, що ми не в кращій формі, щоб битись у ще одній війні. Ми ледве пережили титанів. Якщо повторюється стара схема, те, що наближається, навіть гірше.

— Велетні, — промовив Лео. — Гера сказала, що напівбоги і боги мусять об’єднати зусилля, щоб їх перемогти. Це правда?

— М-м-м. Ненавиджу погоджуватися з матір’ю, але так. Цих велетнів важко вбити, хлопче. Інша порода.

— Порода? Говориш так, наче це якісь скакуни.

— Ха! Радше бійцівські пси. На самому початку, бач, усі створіння походили від одних батьків — Геї та Урана, Землі та Неба. У них були різні групи дітей — титани, старші циклопи і так далі. А потім Кронос, головний титан… ну… ти, мабуть, чув про те, як він порізав свого батька Урана косою і захопив владу над всесвітом. А потім з’явились ми — боги, діти титанів, і перемогли їх. Але й це був не кінець. Земля народила нову групу дітей, тільки тепер від Тартара, духа вічної безодні, — найтемнішого і найбільш лихого місця в Підземному царстві. Це були велетні, і їх породили з єдиною метою — помститися нам за падіння титанів. Вони ожили, щоб знищити Олімп, і дуже близько наблизились до своєї мети.

Борода Гефеста почала жевріти. Він неуважно загасив полум’я.

— А що робить моя бісова мати — настирлива дурепа грає в небезпечну гру. Але вона має рацію щодо одного: ви, напівбоги, мусите об’єднатись. Це єдиний спосіб розплющити очі Зевсу, переконати олімпійців, що вони повинні прийняти вашу допомогу. І це єдиний спосіб перемогти те, що наближається. Ти граєш значну роль у цьому, Лео.

Погляд бога був направлений кудись далеко. Лео подумав, чи той справді може розділятися на багато частин — де ще він знаходився цієї миті? Можливо, його грецька частина лагодила авто або була на побаченні, у той час коли римська частина дивилась бейсбол і замовляла піцу. Лео спробував уявити, як це — мати багато особистостей. Він сподівався, що це не спадкоємне.

— Чому я? — запитав він, і щойно він це сказав, його прорвало. — Чому ти визнав мене зараз? Чому не тоді, коли мені було тринадцять, як належало? Або ти міг визнати мене в сім, коли померла мама! Чому ти не відшукав мене раніше? Чому не попередив мене про все це?

Руки Лео спалахнули вогнем.

Гефест сумно поглянув на нього.

— Це найважче, хлопче! Дозволяти дітям іти своїм шляхом. Я не можу втручатися. Мойри про це подбали. А щодо визнання, то ти особливий випадок, хлопче. Вибір часу мусив бути точним. Я не можу пояснити краще, але…

Сон Лео почав розпливатися. На якусь мить він перетворився на повторний показ «Колеса Фортуни»[41]. А потім Гефест знову став чітким.

— Трясця, — сказав він. — Я не можу більше розмовляти. Зевс відчуває нелегальний сон. Він володар неба усе ж таки, і радіохвиль включно. Просто послухай, хлопче, ти граєш дуже важливу роль. Твій друг Джейсон має рацію: вогонь — це дар, не прокляття. Я не даю це благословення будь-кому. Вони ніколи не переможуть велетнів без тебе, а тим паче їхню володарку, якій вони служать. Вона гірша за будь-якого титана чи бога.

— Хто? — наполегливо запитав Лео.

Гефест насупився, його зображення почало розпливатися.

— Я казав тобі. Так, я впевнений, що казав. Просто знай: під час подорожі ти втрачатимеш друзів і важливі речі. Але ти в цьому не винний, Лео. Ніщо не вічне, навіть найкращі машини. І будь-що можна використати знову.

— Що ти маєш на увазі? Не подобається мені це.

— І не повинно подобатись. — Зображення Гефеста стало ледве видним, тільки пляма серед перешкод. — Просто стережися…

Сон Лео перемкнувся на «Колесо Фортуни», точнісінько коли колесо зупинилось на позначці «Банкрот» і глядачі виголосили:

— О-о-о!

А потім Лео раптом прокинувся під крики Джейсона та Пайпер.

XXX ЛЕО

Вони летіли крізь темряву вниз, досі на спині дракона, але панцир Фестуса був холодним, а червоні очі не світились.

— Тільки не знову! — закричав Лео. — Ти не можеш упасти знову!

Він ледве утримувався. Вітер колов очі, але Лео вдалось відкрити панель на шиї дракона. Він смикнув перемикачі. Потягнув дроти. Крила дракона хлопнули один раз, і Лео почув запах горілої бронзи. Система привода була перевантажена. У Фестуса не залишилось сил, щоб продовжувати політ, а Лео ще й не міг дістатися до головної керівної панелі на голові дракона — не в повітрі. Він побачив вогні міста знизу — лише спалахи в темряві — за час, поки вони стрімко летіли по колу вниз.

— Джейсоне! — загорланив він. — Бери Пайпер і лети геть!

— Що?

— Нам потрібно зменшити навантаження! Можливо, я зможу ввімкнути Фестуса, але вага завелика!

— А що з тобою? — крикнула Пайпер. — Якщо ти не зможеш його ввімкнути…

— Усе буде добре, — закричав Лео. — Просто летіть за мною вниз. Ну ж бо!

Джейсон схопив Пайпер за талію. Вони розстібнули ремені безпеки і за мить зникли — ринувши в небо.

— Тепер, — промовив Лео. — Тільки ми з тобою, Фестусе… і дві важкі клітки. Ти впораєшся, хлопче!

Лео працював і розмовляв з драконом, поки вони на шаленій швидкості падали. Вогні міста були дедалі ближче. Він викликав вогонь у долоні, щоб бачити, що робить, але вітер весь час його гасив.

Лео потягнув за дріт, який, йому здавалось, з’єднував голову дракона з нервовим центром, у надії, що це хоч на мить пробудить дракона.

Фестус затріщав — заскрипів метал у його шиї. Очі мляво замерехтіли, і він розпростер свої крила. Падіння змінилось на стрімке планерування.

— Чудово! — вигукнув Лео. — Ну ж бо, здорованю. Ну ж бо!

Вони досі летіли занадто швидко, а земля була вже дуже близько. Йому потрібно місце для посадки — зараз.

Велика річка — ні. Не краще місце для вогнедишного дракона. Лео нізащо не витягнути Фестуса з дна, якщо той потоне, особливо за такої низької температури.

А потім він помітив білий будинок на березі ріки і величезну засніжену галявину, обнесену високою цегляною огорожею, — це був наче приватний маєток якогось багатія, і все тут блищало від світла. Бездоганний майданчик для посадки. Лео зробив усе можливе, щоб спрямувати дракона до галявини, і Фестус начебто ожив. Вони можуть це зробити! А потім усе пішло шкереберть. Коли вони наблизились туди, прожектори спрямували на них світло й осліпили Лео. Він почув вибухи, наче від трасуючих снарядів, почув, як щось розрізає метал на частки і…

БАХ!

В очах потемніло.

Коли Лео опритомнів, над ним, схилившись, стояли Джейсон і Пайпер. Він лежав у снігу, вкритий брудом та мастилом. Він виплюнув з рота жмут замерзлої трави.

— Де…

— Лежи спокійно. — У Пайпер на очах були сльози. — Тебе добряче відкинуло, коли… коли Фестус…

— Де він? — Лео підвівся, але голова, здавалось, от-от відвалиться. Вони приземлилися всередині маєтку. На шляху до нього щось трапилось… Були постріли?

— Серйозно, Лео, — сказав Джейсон. — Ти міг травмуватись. Тобі не слід…

Лео насилу піднявся на ноги. А потім побачив уламки. Фестус, певно, впустив великі клітки для канарок, коли пролетів над огорожею, тому що вони відкотились у різних напрямках і лежали там цілковито неушкоджені.

Фестусу так не пощастило.

Дракон розвалився на частини. Його лапи розкидало по галявині. Хвіст висів на огорожі. Основна частина тіла проклала на подвір’ї борозну завширшки в двадцять футів і завдовжки в п’ятдесят, перш ніж розвалитись. А від панцира залишилась обвуглена купка металобрухту, що димилась. Лише шия та голова були якоюсь мірою неушкоджені. Вони лежали на рядку замерзлих кущів троянд, наче на подушці.

— Ні, — схлипнув Лео. Він побіг до голови дракона і погладив його морду. Очі дракона мляво спалахнули. Із вуха витекло мастило.

— Ти не можеш померти, — заблагав Лео. — Я ніколи не лагодив нічого кращого за тебе.

Голова дракона зашуміла шестірнями, наче муркочучи. Джейсон і Пайпер стояли поряд, але Лео не відводив очей від дракона.

Він пригадав, що говорив Гефест: «Ти не винен, Лео. Ніщо не вічне, навіть найкращі машини».

Тато намагався його попередити.

— Це несправедливо, — промовив він.

Дракон клацнув. Протяжний «скрип». Два короткі «клац». Скрип. Скрип. Майже як комбінація… У голові Лео прокинулись старі спогади. Він збагнув, що Фестус намагається щось сказати. Він використовує азбуку Морзе — точнісінько як навчила Лео мама багато років тому. Лео прислухався уважніше, переводячи клацання в літери: просте повідомлення, що повторювалося знову й знову.

— Авжеж, — сказав Лео. — Розумію. Я зроблю це. Обіцяю.

Очі дракона згаснули. Фестус помер.

Лео заплакав. Йому навіть не було ніяково. Друзі стояли з обох боків, погладжували його плечі, говорили щось заспокійливе; але глухий гул у вухах заглушував їхні слова.

Урешті Джейсон вимовив:

— Мені так жаль, старий. Що ти пообіцяв Фестусу?

Лео хлюпнув носом. Він відкрив панель на голові дракона, про всяк випадок, але контрольний диск був потрісканий і спалений. Його неможливо було полагодити.

— Тато щось говорив мені, — сказав Лео. — Будь-що можна використати знову.

— Твій тато говорив з тобою? — запитав Джейсон. — Коли це було?

Лео не відповів. Він працював над шарнірами на шиї дракона, поки не від’єднав голову. Вона важила не менше сотні фунтів, але Лео вдалось утримати її в руках. Він підняв очі на зоряне небо і промовив:

— Забери його назад до бункера, тато. Будь ласка, поки я не зможу використати його знову. Я ніколи ні про що тебе не просив.

Здійнявся вітер, і голова дракона виплила з рук Лео так, наче була невагомою. Вона полетіла в небо і зникла.

Пайпер вражено подивилася на нього.

— Він відповів тобі?

— У мене був сон, — спромігся вимовити Лео. — Потім розповім.

Він знав, що друзі заслуговують на краще пояснення, однак говорити було занадто важко. Він сам почувався, наче зламана машина — наче хтось видалив з нього одну маленьку деталь, і цілим йому вже ніколи не стати. Він зможе рухатись, зможе говорити, зможе жити далі і робити, що робив. Але він завжди буде виведеним з рівноваги і як слід не відкаліброваним.

І все ж, він не міг дозволити собі зламатися повністю. Інакше смерть Фестуса виявиться марною. Він повинен закінчити завдання — заради друзів, заради мами, заради дракона.

Він подивився довкола. У центрі саду сяяв величезний білий будинок. Маєток оточували високі цегляні стіни з прожекторами і камерами, і тільки зараз Лео зрозумів — чи, швидше, відчув, — як добре вони захищені.

— Де ми? — запитав він. — Тобто в якому місті?

— Омаха, Небраска, — сказала Пайпер. — Я побачила вказівний знак, коли ми влетіли. Але я не знаю, що це за маєток. Ми летіли просто за вами, але коли ви почали приземлятися… Лео, присягаюсь, що це виглядало, наче… не знаю…

— Лазери, — сказав Лео. Він підняв один з уламків дракона і кинув його на верхівку огорожі. Із цегляної стіни миттю з’явилась турель, і промінь чистого жару спопелив бронзовий лист.

Джейсон присвиснув.

— Якась захисна система. Як ми взагалі вціліли?

— Фестус, — гірко промовив Лео. — Він прийняв вогонь на себе. Лазери різали його на шматочки, поки він летів, і тому не помітили вас. Я завів його в смертельну пастку.

— Ти не міг знати, — сказала Пайпер. — Він знову врятував нам життя.

— Але що тепер? — промовив Джейсон. — Головні ворота зачинені, і, здається мені, я не зможу винести вас звідси небом так, щоб мене не збили.

Лео поглянув на доріжку до великого білого будинку.

— Оскільки ми не можемо вийти, доведеться нам увійти.

XXXI ДЖЕЙСОН

Джейсон би помер разів п’ять на шляху до парадних дверей.

Спочатку люк на доріжці з активацією на рух, потім лазери на сходах, потім розпилювач паралітичного газу на перилах ґанку, чутливі до тиску отруйні шипи на килимку під дверима і, авжеж, вибуховий дверний дзвінок. Лео все знешкодив. Він наче носом відчував ці пастки і діставав зі свого пояса точнісінько ті інструменти, які були потрібні для дезактивації.

— Ти неймовірний, старий, — промовив Джейсон. Лео нахмурився, обстежуючи замок парадних дверей.

— Еге ж, неймовірний, — сказав він. — Не здатен полагодити дракона, але неймовірний.

— Агов, ти не…

— Парадні двері незамкнені, — перервав Лео.

Пайпер недовірливо витріщилась на двері.

— Справді? Усі ці пастки, а двері незамкнені?

Лео повернув ручку. Двері вільно відчинилися. Він без вагання зайшов усередину.

Перш ніж Джейсон пішов за ним, Пайпер схопила його за руку.

— Йому знадобиться деякий час, щоб оговтатися після Фестуса. Не сприймай це близько до серця.

— Авжеж, — сказав Джейсон. — Так, авжеж.

І все ж він почувався жахливо. У крамниці Медеї він наговорив Лео досить грубих речей — речей, які друг ніколи не сказав би, годі й згадувати про те, що він ледве не проткнув Лео мечем. Коли б не Пайпер, вони обидва були б мертві. Та і Пайпер ця сутичка далась зовсім нелегко.

— Пайпер, — промовив він. — Знаю, що в Чикаго я був у заціпенінні, але щодо твого батька — якщо він у біді, я хочу допомогти. Мені байдуже, чи то пастка, чи ні.

Її завжди різнокольорові очі зараз здавались спустошеними, наче вона побачила щось таке, із чим не могла дати собі раду.

— Джейсоне, ти не розумієш, про що говориш. Будь ласка, не змушуй мене почуватися ще гірше. Ходімо. Нам слід триматись разом.

Вона зайшла всередину.

«Разом, — сам собі сказав Джейсон. — Еге ж, це у нас чудово виходить».

Перше враження Джейсона від будинку: темно.

За луною від своїх кроків він зробив висновок, що вестибюль був величезним, навіть більшим за пентхаус Борея, але єдине світло йшло ззовні від прожекторів на подвір’ї. Тьмяні промені визирали з-за щілин між товстими оксамитовими шторами. Вікна здіймалися приблизно на, десять футів угору. Між ними уздовж стін стояли металеві статуї в натуральну величину. Коли очі Джейсона пристосувалися, він розгледів дивани, розташовані літерою «U» посередині кімнати, журнальний столик між ними і величезне крісло в дальньому кінці. Угорі поблискувала велетенська люстра. Уздовж дальньої стіни розташовувався рядок зачинених дверей.

— Де вмикач світла? — його голос тривожно розійшовся кімнатою.

— Не бачу такого, — промовив Лео.

— Вогонь? — запропонувала Пайпер.

Лео витяг руку, але марно.

— Не працює.

— Твій вогонь не працює? Чому? — запитала Пайпер.

— Ну, якби я знав…

— Добре, добре, — сказала вона. — Що будемо робити… розвідувати?

Лео похитав головою.

— Після всіх тих пасток назовні? Погана думка.

У Джейсона спиною пробігли мурахи. Він ненавидів бути напівбогом. Озирнувшись навкруги, він зрозумів, що йому тут незатишно. Він уявив лихих грозових духів, що ховаються за шторами, драконів під килимом, люстру із смертоносних крижаних бурульок, готових їх простромити.

— Лео має рацію, — сказав він. — Не слід нам розділятися — як у Детройті.

— О, дякую, що нагадав про циклопів, — голос Пайпер затремтів. — Мені не вистачало цього.

— Залишилося декілька годин до світанку, — сказав Джейсон. — Занадто холодно, щоб чекати назовні. Пропоную принести клітки всередину і влаштувати табір у цій кімнаті. Почекаємо до світанку, а потім вирішимо, що робити далі.

Ніхто не запропонував нічого кращого, тож вони вкотили всередину клітки з тренером Хеджем і ураганними духами і влаштувалися.

На щастя, Лео не знайшов на диванах жодних подушок, що вистрілювали отрутою чи бились електрострумом.

У Лео начебто не було настрою знову готувати тако. До того ж не було вогню, тому вони вирішили вдовольнитись холодним пайком.

Джейсон їв і роздивлявся металеві статуї уздовж стін. Вони нагадували грецьких богів чи героїв. Можливо, це був хороший знак. Або, можливо, їх використовували для навчальної стрільби. На журнальному столику стояв чайний сервіз і лежала купка глянсових брошур, але Джейсон не міг розібрати слова. Велике крісло навпроти столу нагадувало трон. Жоден з них не побажав у нього сідати.

Клітки для канарок анітрохи не робили це місце затишнішим. Вентуси не припиняли біситися у своїй в’язниці, крутились та шипіли. У Джейсона було тривожне відчуття, що вони за ним спостерігають. Він відчував їх ненависть до дітей Зевса — володаря небес, який наказав Еолу ув’язнити їхній рід. Ніщо на світі не втішило б їх більше, ніж можливість розірвати Джейсона на шматки.

Щодо тренера Хеджа, він досі був заморожений, з розкритим ротом і здійнятим кийком. Лео працював над кліткою, намагаючись відчинити її різними інструментами, та замок, здавалось, не хотів піддаватися. Джейсон вирішив не сидіти поряд, якщо Хедж раптом розтане і ввійде в режим козлоніндзі.

Попри збентеженість, щойно його шлунок став повним, Джейсон почав клювати носом. Дивани виявились занадто зручними — набагато ліпшими за спину дракона. До того ж два останні рази він стояв на варті, поки друзі спали. Він був виснаженим.

Пайпер уже скрутилась калачиком на іншому дивані. Можливо, дійсно вже заснула, а можливо, просто уникала розмови про свого тата. Що б не мала на увазі Медея в Чикаго, коли говорила, що Пайпер зможе повернути свого тата, якщо буде співпрацювати, — звучало це недобре. Думка про те, що Пайпер ризикнула життям власного батька, щоб їх урятувати, змушувала Джейсона почуватися ще більш винним.

І у них залишалось обмаль часу. Якщо він не помилявся, то був ранок двадцятого грудня. Це означало, що завтра — зимове сонцестояння.

— Поспи, — сказав Лео, що досі працював над зачиненою кліткою. — Твоя черга.

Джейсон глибоко вдихнув.

— Лео, перепрошую за ту дурню, що я сказав у Чикаго. Це був не я. Ти не набридливий і вмієш сприймати речі серйозно — особливо свою роботу. Хотів би я вміти хоч половину того, що можеш ти.

Лео опустив викрутку. Він глянув на стелю і похитав головою, наче мовляв: «І що мені робити з цим хлопцем?»

— Я взагалі-то дуже стараюсь, щоб бути набридливим, — сказав Лео. — Не ображуй мої здібності в цьому. І як мені на тебе ображатись, якщо ти весь час вибачаєшся? Я — скромний механік. Ти в нас — принц небес, син володаря всесвіту. Я просто зобов’язаний на тебе ображатись.

— Володаря всесвіту?

— Атож, ти весь такий — бам! Людина з блискавкою. І ще: «Дивіться, як я лечу. Я орел, що несеться…»

— Замовкни, Вальдес!

Лео видавив усмішку.

— Отож бо, бачиш. Я насправді набридливий.

— Перепрошую за вибачення.

— Дякую.

Він знову повернувся до роботи, але напруга між ними послабшала. Лео досі виглядав сумним і знесиленим — та вже не таким розсердженим.

— Лягай, поспи, Джейсоне, — наказав він. — Піде декілька годин на те, щоб звільнити цього козлочоловіка. А потім мені ще треба вигадати, як зробити клітку вітрів поменше, тому що я не збираюсь волочити це одоробло до Каліфорнії.

— Лео, але ж ти таки полагодив Фестуса, чуєш, — сказав Джейсон. — Знову дав йому ціль. Мені здається, що це завдання було найважливішою подією його життя.

Джейсон боявся, що ляпнув щось не те і знову розлютив Лео, однак той лише зітхнув.

— Сподіваюсь, — сказав він. — А зараз спи, старий. Хочу деякий час побути без вас — органічних форм життя.

Джейсон не дуже зрозумів, що це означало, але не став сперечатися. Він заплющив очі та довго і блаженно спав без снів.

Він прокинувся лише тоді, коли здійнявся крик.

— Ар-р-р!

Джейсон скочив на ноги. Важко було сказати, що було більш нестерпним — яскраве сонячне світло, що тепер заливало всю кімнату, чи волаючий сатир.

— Тренер прокинувся, — сказав Лео, хоч говорити це начебто і не було потреби. Глісон Хедж скакав навколо на своїх волохатих ногах, розмахував кийком і горланив: «Помри!» Він розчавив чайний сервіз, пройшовся кийком по диванах і кинувся на трон.

— Тренере! — крикнув Джейсон.

Хедж озирнувся, важко дихаючи. Очі були такими несамовитими, що Джейсон боявся, що той накинеться на нього. На сатирі досі були помаранчеве пола та тренерський свисток, але над кучерявим волоссям чітко здіймались роги, а м’ясисті ноги, безперечно, були козлячими. Чи доречно називати козла м’ясистим? Джейсон вирішив про це не думати.

— Ти новенький, — сказав Хедж, опускаючи кийок. — Джейсон.

Він глянув на Лео, потім на Пайпер, яка, вочевидь, також щойно прокинулась. Її волосся виглядало так, наче стало притулком для дружелюбного хом’яка.

— Вальдес, МакЛін, — сказав тренер. — Що відбувається? Ми були у Великому каньйоні. Напали anemoi thuellai і…

Його очі націлились на клітку з грозовими духами, і він знову перейшов у бойову готовність.

— Помріть!

— Охолоньте, тренере! — Лео загородив йому шлях, що було досить хоробро, хоч Хедж і був на шість дюймів нижчий. — Усе гаразд. Вони ув’язнені в клітці. Ми щойно дістали вас із такої самої.

— Клітки? Клітки? Що відбувається? Тільки те, що я сатир, ще не означає, що я не можу змусити тебе віджатись на ліктях, Вальдес!

Джейсон прокашлявся.

— Тренере… Глісоне… е, чи як ви хочете, щоб ми вас називали? Ви врятували нас у Великому каньйоні. Це було неймовірно сміливо.

— Авжеж було!

— Прилетів рятувальний загін і доставив нас у Табір напівкровок. Ми думали, що втратили вас. А потім дізналися, що грозові духи забрали вас до своєї… е-е, господарки, Медеї.

— Ця відьма! Стривай… це неможливо. Вона смертна. Вона мертва.

— Еге, ну, — сказав Лео, — якимсь чином вона більше була не мертва.

Хедж кивнув, його очі звузились.

— Отже! Вас послали на небезпечне завдання. Урятувати мене. Неперевершено!

— Е… — Пайпер піднялась на ноги, здіймаючи руки так, щоб тренер Хедж на неї не кинувся. — Узагалі-то, Глі… можна мені кликати вас тренером Хеджем, як раніше? Глісон звучить якось незвично. У нас інше завдання. Ми начебто випадково вас знайшли.

— О… — Бадьорість тренера наче вітром здуло, однак лише на мить. Його очі знову загорілись. — Однак випадковостей не існує! Тільки не на завданнях. Цьому судилось трапитись! То це відьомське лігво? Чому все золоте?

— Золоте? — Джейсон озирнувся навкруги. Судячи з того, як охнули Лео та Пайпер, вони теж не помітили цього раніше.

У кімнаті була ціла купа золота — статуї, чайний сервіз, який розчавив Хедж, крісло, що, безперечно, було троном. Навіть штори — здавалось, вони самостійно розсунулись на світанку — були зшиті із золотих ниток.

— Круто, — сказав Лео. — Не дивно, що в них такий захист.

— Це не… — Пайпер знітилася, — це не лігво Медеї, тренере. Це маєток якогось багатія в Омасі. Ми втекли від Медеї та розбились тут.

— Це доля, пиріжки! — наполягав Хедж. — Мені судилось вас захищати. То яке там завдання?

Перш ніж Джейсон зміг вирішити, чи хоче він усе пояснити, чи радше заштовхає тренера Хеджа назад у клітку, у кінці кімнати відчинилися двері.

Із них вийшов пухкенький чоловічок у білому халаті та із золотою зубною щіткою в роті. Він мав білу бороду і один з тих старомодних нічних ковпаків, натягнутих на сиве волосся. Коли він побачив гостей, то завмер, і зубна щітка випала з його рота.

Він озирнувся до кімнати позаду та покликав:

— Синку? Літе, вийди сюди, будь ласка! У тронній залі якісь дивні люди.

Тренер Хедж зробив те, що й очікувалось. Він здійняв кийок і закричав: «Помри!»

ХХХІІ ДЖЕЙСОН

Спільними зусиллями їм удалось утримати сатира. — Агов, тренере! — сказав Джейсон. — Охолоньте.

З кімнати вискочив молодий хлопець. Джейсон припустив, що це Літ, син старого. Хлопчина був одягнений у піжамні штани і майку з написом «Кукурудзник»[42] та тримав меч, що на вигляд, міг порубати багато чого, окрім кукурудзи. Його м’язисті руки вкривали шрами, а обличчя, обрамлене кучерявим темним волоссям, могло б бути вродливим, коли б на ньому також не було безлічі рубців.

Літ вилупився на Джейсона, наче той був найбільшою загрозою, і кинувся вперед, замахуючись мечем.

— Стійте! — Пайпер виступила вперед, намагаючись говорити настільки заспокійливо, наскільки була здатна. — Це непорозуміння! Усе гаразд.

Літ зупинився, проте все одно виглядав настороженим.

Тим часом Хедж своїм воланням тільки заважав:

— Я їм дам прочухана! Не переймайтесь!

— Тренере, — заблагав Джейсон, — можливо, вони дружні. До того ж ми увірвались у їхній дім.

— Дуже дякую! — сказав старий у халаті. — А тепер скажіть, хто ви такі і чому ви тут?

— Опустимо зброю, — промовила Пайпер. — Ви, тренере, перший.

Хедж стиснув щелепи.

— Ну хоч одного штурхана?

— Ні, — сказала Пайпер.

— А як щодо компромісу? Спочатку я їх уб’ю, а потім, якщо виявиться, що вони дружні, то вибачусь?

— Ні! — відрізала Пайпер.

— Тьху.

Тренер Хедж опустив кийок.

Пайпер винувато всміхнулась до Літа. Навіть зі скуйовдженим волоссям та дводенним одягом вона виглядала неймовірно привабливою, і Джейсон відчув укол ревнощів через ту усмішку.

Літ фиркнув і сховав меч у піхви.

— Розумно розмовляєш, дівчино, — на щастя для твоїх друзів. Інакше б їх заколов.

— Дякую, — сказав Лео. — Я намагаюсь не бути заколотим до обіду.

Старий у халаті копнув ногою чайник, який розтрощив тренер Хедж, і зітхнув.

— Що ж, оскільки ви тут, будь ласка, сідайте!

Літ нахмурився.

— Ваша величносте…

— Ні, ні, усе гаразд, — сказав старий. — Нова земля, нові звичаї. Вони можуть сісти в моїй присутності. Усе ж таки вони бачили мене в нічному одязі. Який сенс дотримувати формальностей?

Він спробував усміхнутися, але вийшло трохи силувано.

— Ласкаво прошу до моєї скромної оселі. Я — цар Мідас.

— Мідас? Бути цього не може, — промовив тренер Хедж. — Він помер.

За мить вони вже сиділи на диванах, а цар розвалився на троні. Не найкраща ідея була сидіти так у халаті, і Джейсон усе боявся, що старий забудеться та зніме ногу з ноги. Тоді б залишалося сподіватися, що під халатом є золоті труси.

Літ стояв за троном, поклавши обидві руки на меч, зиркав на Пайпер і хизувався біцепсами, чим дратував Джейсона. Той запитував себе: чи він виглядає таким саме м’язистим, коли тримає меч? На жаль, навряд це було так.

Пайпер нахилилась уперед.

— Наш друг сатир, ваша величносте, мав на увазі те, що ви другий смертний з тих, кого ми зустріли, який мусив би бути… перепрошую… мертвим. Цар Мідас жив тисячі років тому.

— Цікаво. — Цар утупився очима в блискуче блакитне небо і зимове сонце за вікном. Здалека середмістя Омахи виглядало наче купка розкиданих дитячих кубиків, — занадто чисте і маленьке для звісного міста.

— Знаєте, — сказав цар, — гадаю, я був трохи мертвим деякий час. Це дивно. Наче сон якийсь, еге ж, Літе?

— Дуже довгий сон, ваша величносте.

— І все ж, тепер ми тут. Я дуже задоволений. Бути живим мені подобається набагато більше.

— Але як?' — запитала Пайпер. — У вас часом немає… покровителя?

Мідас завагався, але очі хитро блиснули.

— А це має значення, люба?

— Ми все ще можемо їх вбити, — запропонував Хедж.

— Тренере, ви не допомагаєте, — сказав Джейсон. — Чому б вам не піти назовні та постояти на варті?

Лео кашлянув.

— А це безпечно? У них неабияка охоронна система.

— Ох, дійсно, — сказав цар. — Перепрошую через це. Але ж чудові штукенції, еге ж? Дивовижно, що й досі можна купити за золото. У вашій країні такі чудові іграшки!

Він дістав з кишені халата дистанційний пульт і натиснув на кілька кнопок — пароль, здогадався Джейсон.

— Ну от, — промовив Мідас. — Тепер виходити безпечно.

Тренер Хедж фиркнув.

— Гаразд. Але якщо знадоблюсь…

Він багатозначно підморгнув Джейсонові. А потім тицьнув на себе, вказав двома пальцями на хазяїв і провів пальцем по шиї. Дуже хитромудра мова знаків.

— Авжеж, дякую, — сказав Джейсон.

Коли сатир пішов, Пайпер знову спробувала свою дипломатичну усмішку.

— То… ви не знаєте, як тут опинились?

— Ох, ну, так. Начебто, — сказав цар і насуплено глянув на Літа. — Чому ми обрали Омаху? Не пам’ятаю. Знаю, що не через погоду.

— Оракул, — відповів Літ.

— Так! Мені сказали, що в Омасі є оракул, — цар знизав плечима. — Очевидно, я помилився. Але ж це дуже гарний дім, еге ж? У Літа — це скорочене від Літієрс (до речі, жахливе ім’я, але його мати наполягла) — у Літа багато простору, щоб вправлятися у фехтуванні. У давні часи його кликали Женцем людей.

— О! — Пайпер спробувала зобразити захоплення. — Як мило.

Усмішка Літа більше нагадувала жорстокий оскал. Джейсон тепер на сто відсотків був певен, що йому не подобається цей хлопець, і почав шкодувати, що відіслав Хеджа на подвір’я.

— Отже, — сказав Джейсон, — усе це золото…

Очі царя засяяли.

— Ти тут за золотом, хлопче? Будь ласка, візьми брошуру!

Джейсон глянув на брошури на журнальному столику. Заголовок мовив: «ЗОЛОТО. Вклад у вічність».

— Е… ви торгуєте золотом?

— Ні, ні, — відповів цар. — Я його створюю. У мінливі часи, як зараз, золото — найрозважливіший вклад, не вважаєш? Уряд падає. Померлі відроджуються. Велетні нападають на Олімп. Але золото зберігає свою цінність!

Лео насупив брови.

— Я бачив цю рекламу.

— О, не дозволяй підлим імітаторам себе надурити, — сказав цар. — Запевняю вас, я здатен надати будь-які знижки серйозному вкладнику. Створити широкий асортимент золотих товарів для мене, як оком змигнути.

— Але… — Пайпер похитала головою. — Ваша величносте, хіба ви не відмовились від золотого дотику?

Цар, здавалось, був вражений.

— Відмовився?

— Так, — сказала Пайпер. — Ви отримали його від якогось бога…

— Від Діоніса, — погодився цар. — Я врятував одного з його сатирів, і він у відповідь подарував мені одне бажання. Я обрав золотий дотик.

— Але ви випадково перетворили на золото власну дочку, — пригадала Пайпер. — І усвідомили, яким були жадібним. Тож ви розкаялись.

— Розкаявся! — Цар Мідас недовірливо поглянув на Літа. — Бачиш, синку? Зникаєш на декілька тисяч років, і історія перекручується догори дриґом. Моя люба дівчинко, в отих історіях коли-небудь говорилось, що я втратив свій чарівний дотик?

Ну, здається, ні. Говорилось лише те, що ви дізнались, як обернути його дію в протилежному напрямку за допомогою проточної води, і повернули свою дочку до життя.

— Усе це правда. Мені і тепер час від часу доводиться обертати його дію. У цьому будинку немає проточної води, тому що я не хочу неприємних випадковостей. — Він вказав на статуї. — І все ж ми вирішили жити поряд з річкою про всяк випадок. Інколи я забуваю і плескаю Літа по спині…

Літ відійшов на кілька кроків.

— Ненавиджу це.

— Я ж казав тобі, що шкодую, синку. Що б там не було, золото — дивовижне. Чого б я від нього відмовлявся?

— Ну… — Пайпер виглядала цілковито розгубленою. — Хіба не це було головним в історії? Те, що ви засвоїли урок?

Мідас розсміявся.

— Дорогенька, дай-но подивитись на твій рюкзак, на хвилинку. Кидай його сюди!

Пайпер завагалась, але ображати царя не хотіла. Вона виклала все з рюкзака і кинула його Мідасу. Щойно той схопив його, рюкзак засяяв золотом, що, наче іній поширилося тканиною. Він, здавалось, залишився гнучким і м’яким, однак, безперечно, став золотим. Цар кинув його назад.

— Як бачите, я все ще можу перетворювати будь-що на золото, — сказав Мідас. — А ще цей рюкзак тепер чарівний. Ну ж бо… покладіть туди своїх маленьких грозових духів.

— Серйозно? — Лео несподівано зацікавився. Він відібрав у Пайпер рюкзак і підніс його до клітки. Тільки-но він відкрив рюкзак, вітри заворушились і заперечливо завили. Поперечки клітки затремтіли. Дверцята відчинилися навстіж, духів засмоктало просто в рюкзак. Лео закрив його і посміхнувся.

— Мушу визнати. Було круто.

— Бачите? — сказав Мідас. — Мій золотий дотик — прокляття? Благаю! Я не засвоїв жодного уроку, а життя це не якась там історія, дівчинко. І, якщо чесно, моя дочка Зоі статуєю подобалася мені набагато більше.

— Гарна була, — сказав Літ.

— Саме так! Тож я знову зробив її золотою. — Мідас тицьнув пальцем. Там у куті стояла золота статуя дівчини з ошелешеним виразом обличчя, наче вона кричала: «Татку!»

— Це жахливо! — промовила Пайпер.

— Дурниці. Вона не зважає. До того ж, коли б я засвоїв урок, мав би я оце?

Мідас стягнув свій величезний ковпак. Джейсон не міг визначитись, смішно йому чи огидно. З-під сивого волосся Мідаса стирчали довгі волохаті сірі вуха — наче у Багза Банні, тільки от вони були не кролячими. Це були ослячі вуха.

— Овва, — промовив Лео. — Не потрібно було мені це бачити.

— Жахливі, еге ж? — зітхнув Мідас. — За декілька років після випадку із золотим дотиком я судив музичне змагання між Аполлоном та Паном і оголосив Пана переможцем. Аполлон, цей скиглій і невдаха, сказав, що в мене, певно, віслячі вуха. Такою була моя винагорода за чесність. Я намагався тримати ці вуха в таємниці. Про них знав лише мій перукар, але він не втримався і все розповів усім. — Мідас вказав на ще одну золоту статую — лисого чоловіка в тозі з ножицями в руках. — Це він. Більше він нікому не розголосить чужих таємниць.

Цар посміхнувся. Раптом він уже не здавався Джейсону невинним старим у халаті. Його очі весело блищали — це був погляд божевільного, який знав, що він божевільний, приймав це і навіть насолоджувався цим.

— Так, золото можна використовувати з різною метою. Гадаю, тому мене повернули, еге ж, Літе? Щоб фінансувати нашу покровительку?

Літ кивнув.

— Через це, і через мій меч.

Джейсон глянув на друзів. Раптом повітря в кімнаті наче охололо…

— Тож у вас є покровителька, — сказав Джейсон. — Ви служите велетням.

Цар Мідас зневажливо змахнув рукою.

— Ну, мені, авжеж, особисто немає діла до велетнів. Але навіть надприродному війську потрібно платити. Я у великому боргу перед своєю покровителькою. Я намагався це пояснити попередній групі, що сюди проникла, але вони виявились дуже недружелюбними. Цілковито відмовлялися співпрацювати.

Джейсон сунув руку в кишеню і дістав свою золоту монету.

— Попередня група?

— Мисливиці, — буркнув Літ. — Бісові дівчиська Артеміди.

Джейсон відчув, як по спині пройшлась електрична іскра — у прямому сенсі іскра. Він відчув горілий запах, наче щойно розплавив кілька пружин у дивані.

Його сестра була тут.

— Коли? — випалив він. — Що сталося?

Літ знизав плечима.

— Кілька днів тому. Мені не пощастило їх убити, на жаль. Вони шукали якихось лихих вовків чи щось таке. Казали, що йдуть по сліду, який веде на захід. Зниклий напівбог… не можу пригадати.

«Персі Джексон», — подумав Джейсон. Аннабет згадувала, що мисливиці його шукають. І уві сні про зруйнований будинок серед секвой він чув, як вили ворожі вовки. Гера назвала їх своїми наглядачами. Усе це мусило бути якось пов’язано.

Мідас почухав свої ослячі вуха.

— Дуже неприємні юні панночки ці мисливиці, — пригадав він. — Цілковито відмовлялись перетворюватися на золото. Більшу частину он тієї захисної системи на подвір’ї я встановив, щоб запобігти подібним випадкам. Я не маю часу на несерйозних вкладників.

Джейсон обережно підвівся і глянув на друзів. Вони зрозуміли натяк.

— Що ж, — промовила Пайпер із силуваною усмішкою. — Добре погостили. Та час повертатися до буденного життя. Дякую за золотий рюкзак.

— Ох, але ви не можете піти! — сказав Мідас. — Я знаю, що ви не серйозні вкладники, але то пусте! Я мушу оновити свою колекцію.

Літ холоднокровно посміхнувся. Цар підвівся, і Лео та Пайпер відсахнулись від нього.

— Не хвилюйтесь, — заспокоїв їх цар. — Ви не мусите перетворюватися на золото. Я всім своїм гостям даю можливість обирати: приєднатись до моєї колекції або померти від руки Літієрса. Та мене влаштує будь- який варіант.

Пайпер сказала:

— Ваша величносте, ви не можете…

Швидше ніж був здатен будь-який старий, Мідас кинувся до Пайпер і схопив її за зап’ясток.

— Ні! — крикнув Джейсон.

Та золотий іній уже вкривав Пайпер, і за мить вона перетворилась на блискучу статую. Лео спробував викликати вогонь, та він забув, що його сила не працювала. Мідас торкнувся його руки, і Лео перетворився на твердий метал.

Джейсон був настільки наляканим, що не міг поворухнутись. Його друзів… просто не стало. І він не здатен був цьому перешкодити.

Мідас винувато посміхнувся.

— Боюсь, золото б’є вогонь. — Він обвів рукою золоті штори і меблі навколо себе. — У цій кімнаті моя сила глушить усі інші: і вогонь… і навіть чаромовство. Що ж мені залишається забрати лише один трофей.

— Хедж! — крикнув Джейсон. — Тут потрібна допомога!

Та цього разу сатир не з’явився. «Цікаво, підстрелили його лазери чи він сидить зараз на дні якоїсь пастки?» — подумав Джейсон.

Мідас хіхікнув.

— Нема козла, що тебе врятує? Сумно. Але не хвилюйся, хлопче. Насправді це не боляче. Можеш у Літа запитати.

У Джейсона виникла ідея.

— Я обираю бій. Ви говорили, що я можу обрати бій з Літом.

Дещо розчарований, Мідас знизав плечима.

— Я говорив, що ти можеш померти в бою з Літом. Однак, авжеж, якщо бажаєш.

Цар відійшов, і Літ здійняв свій меч.

— Буде весело, — сказав Літ. — Я Жнець людський.

— Ну вперед, кукурудзнику! — Джейсон викликав свою зброю. Цього разу вона з’явилась у формі списа, і Джейсон зрадів, бо він довший.

— О, золота зброя! — промовив Мідас. — Дуже мило.

Літ кинувся в атаку.

Хлопчина був спритним. Він рубав наліво й направо, і Джейсону ледве вдавалось ухилятися від ударів. Голова Джейсона активно працювала — він аналізував схеми, вивчав Літів стиль, що цілковито складався з нападів, жодного захисту.

Джейсон контратакував, ухилився вбік і блокував удар. Літ, здавалось, був вражений, що його опонент досі живий.

— Що це за стиль? — проричав Літ. — Ти б’єшся не як грек.

— Підготовка легіонера, — сказав Джейсон, хоч і непевен був, звідки це знає. — Це римський стиль.

— Римський? — Літ знову ударив, а Джейсон відхилив його меч. — Що таке римський?

— Термінові новини, — відповів Джейсон. — Поки ти був мертвим, Рим переміг Грецію. І створив найвелич- нішу імперію всіх часів.

— Бути цього не може, — сказав Літ. — Ніколи про них не чув.

Джейсон обернувся на одній п’ятці, ляснув Літа в груди тупим кінцем списа і відкинув його до трону Мідаса.

— Ох, дорогенький, — промовив Мідас. — Літе?

— Усе добре, — буркнув Літ.

— Допомогли б ви йому підвестись, — сказав Джейсон.

Літ закричав:

— Тату, ні!

Запізно. Мідас поклав руку на синове плече, і раптом на троні вже сиділа золота статуя із розлюченим обличчям.

— Прокляття! — завив Мідас. — Це був підлий трюк, напівбоже. Ти поплатишся за це.

Він поплескав Літа по золотому плечу.

— Не хвилюйся, синку. Я віднесу тебе до ріки, щойно отримаю цей трофей.

Мідас ринувся вперед. Джейсон ухилився, хоч старий був не менш спритним за нього. А потім штовхнув у царя журнальний столик і звалив того з ніг, але, на жаль, ненадовго.

Тоді Джейсон глянув на золоту статую Пайпер. Злість охопила його. Він — син Зевса. Він не може підвести своїх друзів.

Джейсон відчув напругу в животі, різко впав повітряний тиск, так що аж затріщало у вухах. Мідас, певно, теж це відчув, тому що він, хитаючись, підвівся і схопився за свої ослячі вуха.

— Ох! Що ти виробляєш? — випалив він. — Тут моя сила нездоланна!

Прогуркотів грім. Назовні почорніло небо.

— Знаєте, яка ще є чудова властивість у золота?

Мідас здійняв брови, раптом зацікавлений.

— Ну?

— Це відмінний електропровідник.

Джейсон здійняв спис, і стеля вибухнула. Блискавка розколола дах, наче яєчну шкаралупу, з’єдналась із кінцем Джейсонового списа і вдарила в дивани, розірвавши їх на шмаття. З гуркотом повалились униз величезні уламки стелі. Заскрипіла люстра, зірвалась з ланцюга і притиснула волаючого Мідаса до підлоги. Скло миттю перетворилось на золото.

Коли гуркіт скінчився, у будівлю ввірвалась крижана злива. Мідас лаявся стародавньою грецькою, ув’язнений під вагою люстри. Дощ промочив усе і знову перетворив люстру на скляну. Пайпер і Лео також повільно перетворювалися разом із рештою статуй у кімнаті.

А потім навстіж відчинилися парадні двері,- і всередину ввірвався тренер Хедж. Його рот вкривали бруд, сніг і трава.

— Що я пропустив? — запитав він.

— Де ви були? — випалив Джейсон. У голові паморочилось від викликаної блискавки, і все, на що він був здатен, — це залишатися притомним. — Я кричав про допомогу.

Хедж відригнув.

— Ходив чогось перехопити. Вибач. Кого треба вбити?

— Тепер нікого! — сказав Джейсон. — Просто хапайте Лео. Я візьму Пайпер.

— Не залишайте мене отак! — попросив Мідас.

Навколо нього поверталися до життя статуї його жертв: дочка, перукар і безліч людей із розлюченими обличчями.

Джейсон схопив золотий рюкзак Пайпер і власні припаси. А потім кинув килимок на голову золотій статуї Літа з надією, що це перешкодить поверненню Женця людського до життя — принаймні поки те саме не зроблять жертви Мідаса.

— Забираймося звідси, — сказав Джейсон Хеджу. — Гадаю, цим хлопцям та дівчатам захочеться ближче поспілкуватися із царем.

XXXIII ПАЙПЕР

Пайпер прокинулась із ознобом.

Їй наснився жахливий сон про старого з ослячими вухами, який ганявся за нею і кричав: «Ти — квач!» — Ох, боженько. — її зуби клацали. — Він перетворив мене на золоту.

— Але тепер усе гаразд. — Джейсон нахилився до Пайпер і підіткнув під неї ковдру, однак їй усе одно було так холодно, наче її обіймає Борей.

Вона кліпнула, намагаючись зрозуміти, де вони перебувають. Поряд палало багаття, заповнюючи повітря їдким димом. На скелястій стіні мерехтіло світло від вогню. Вони були в неглибокій печері, що не надавала належного укриття. Назовні завивав вітер. У печеру залітав сніг. Можливо, був день, а може, й ніч. Через бурю важко було сказати.

— Л-л-лео? — видавила з себе Пайпер.

— Присутній і навіть не золотий. — Лео також був закутаний у ковдри. Вигляд у нього був не дуже, однак ліпший ніж у Пайпер.

— Я теж пройшов крізь прекрасний курс ометалювання, — додав він. — Але я вийшов з нього швидше. Гадки не маю чому. Нам довелось занурити тебе в річку, щоб цілком повернути. Намагались тебе висушити, але… там дуже, дуже холодно.

— У тебе переохолодження, — сказав Джейсон. — Ми використали максимально можливу кількість нектару. Тренер Хедж ще додав трохи природної магії…

— Спортивна медицина. — Над Пайпер замаячило страшненьке обличчя тренера. — Є у мене таке захоплення. Декілька днів у роті буде запах диких грибів і «Гаторейда»[43], але це мине. Ти, швидше за все, не помреш. Швидше за все.

— Дякую, — мляво відповіла Пайпер. — Як ви перемогли Мідаса?

Джейсон розповів їй.

Тренер фиркнув.

— Малий удає скромнягу. Бачила б ти його. Кі-я! Бах! Як бабахне блискавкою!

— Тренере, ви навіть цього не бачили, — сказав Джейсон. — Ви були надворі та їли газон.

Та сатир ще не договорив.

— А потім прийшов я зі своїм кийком, і ми запанували в тій кімнаті. Після цього я сказав йому: «Малий, я пишаюсь тобою! Якби ж ти ще попрацював над своїми біцепсами…»

— Тренере, — промовив Джейсон.

— Га?

— Замовкніть, будь ласка!

— Авжеж.

Тренер сів біля вогню й почав жувати свій кийок.

Джейсон поклав долоню на чоло Пайпер, щоб перевірити температуру.

— Лео, не підкинеш палива у вогонь?

— Буде зроблено.

Лео викликав декілька вогняних шарів розміром з бейсбольні м’ячі і кинув їх у багаття.

— У мене такий поганий вигляд? — затремтіла Пайпер.

— Та ні, — відповів Джейсон.

— Жахливий з тебе брехун, — промовила вона. — Де ми?

— Пік Пайкс, Колорадо.

— Але ж це скільки — п’ять сотень миль від Омахи?

— Щось типу того, — погодився Джейсон. — Я запряг грозових духів, щоб вони доставили нас так далеко. Їм це не сподобалось — тому полетіли трохи швидше, ніж хотілось, і ледь не врізались у гору, перш ніж мені вдалося сунути їх назад у рюкзак. Знову таке пробувати я не хочу.

— Чому ми тут?

Лео чмихнув носом.

— Я у нього те саме запитав.

Джейсон втупив очі в хуртовину, наче очікував щось побачити.

— Той блискучий слід, що ми бачили вчора… Він досі був у небі, хоч і сильно поблякнув. Я летів за ним, поки не загубив. А потім… якщо чесно, не знаю. Просто відчув, що це правильне місце для зупинки.

— Авжеж правильне. — Тренер Хедж виплюнув скалки від кийка. — Плавучий палац Еола мусить стояти на якорі над нами, на самій вершині. Це одна з його найулюбленіших пристаней.

— Можливо, через це. — Джейсон насупив брови. — Не знаю. Є ще щось…

— Мисливиці прямували на захід, — пригадала Пайпер. — Ти думаєш, вони десь поряд?

Джейсон потер руку, наче татуювання знову йому докучало.

— Не уявляю, як хтось міг би вижити на горі в таку погоду. Хуртовина просто шалена. Уже вечір перед сонцестоянням. Але нам нічого не залишалося, окрім як перечекати хуртовину тут, бо треба було дати тобі деякий час на відпочинок, перш ніж спробувати вирушити далі.

Йому не потрібно було її переконувати. Завивання вітру назовні лякало її, і вона не могла припинити тремтіти.

— Треба зігріти тебе. — Джейсон сів біля неї і дещо незграбно простягнув руки. — Е, ти не заперечуєш, якщо я…

— Та, мабуть, ні. — Пайпер намагалася здатися байдужою.

Він обійняв її, і вони присунулися до багаття. Тренер Хедж пожував кийок і виплюнув скалки у вогонь.

Лео дістав кухарське приладдя і почав смажити на залізній пательні котлети для бургерів.

— Отже, народе, оскільки ви пригорнулися одне до одного і приготувались до часу розповідей… є дещо, що я хочу вам розказати. На шляху до Омахи мені наснився сон. Його дещо важко було зрозуміти через перешкоди і втручання «Колеса Фортуни»…

— «Колесо Фортуни»? — Пайпер припустила, що Лео жартує, але, коли той відвів очі від бургерів, його обличчя виявилось убивче серйозним.

— Річ у тому, — сказав він, — що зі мною говорив мій татко Гефест.

Лео розповів їм про свій сон. У світлі вогнища, під завивання вітру, розповідь здавалась навіть більш моторошною. Пайпер уявила голос бога із радіоперешкодами, що попереджає про велетнів, синів Тартару, і про те, що Лео втратить деяких друзів на своєму шляху.

Вона намагалася зосередитися на чомусь приємному: обійми Джейсона, тепло, що повільно розходилось тілом, але страх не відступав.

— Я не розумію. Якщо напівбоги та боги повинні об’єднати зусилля для вбивства велетнів? Навіщо богам мовчати? Якщо ми потрібні їм…

— Ха! — сказав тренер Хедж. — Боги ненавидять відчувати потребу в людях. Їм подобається, коли потребують їх, але не навпаки. Справи мусять зовсім погіршитись, перш ніж Зевс визнає, що помилився, коли зачинив Олімп.

— Тренере, — промовила Пайпер, — це майже розумне зауваження.

Хедж образився.

— Що? Я взагалі-то розумний сатир! Не здивований, що ви, пиріжечки, не чули про Битву Велетнів. Боги не люблять про неї згадувати. Визнання того, що для перемоги над ворогом тобі потрібні смертні, — не кращий піар. Це просто ганьба.

— Однак річ не тільки в цьому, — промовив Джейсон. — Коли мені наснилась Гера в клітці, вона сказала, що Зевс поводиться занадто параноїдально навіть для нього. І те саме з Герою… вона говорила, що пішла до тих руїн через якийсь голос у голові. Що, коли хтось маніпулює богами, як Медея маніпулювала нами?

Пайпер здригнулася. У неї виникла така сама думка — що якась невидима сила керує всім за лаштунками і допомагає велетням. Можливо, ця сама сила інформує Енцелада про їх пересування і навіть збила їх дракона в небі над Детройтом. Можливо, це спляча Брудожінка Лео або якийсь інший її прибічник…

Лео поклав булочки для гамбургерів рум’янитись на пательні.

— Еге ж, Гефест говорив щось подібне, начебто Зевс поводиться дивніше, ніж зазвичай. Але бентежить мене більше те, чого Гефест не сказав. Декілька разів він починав говорити про напівбогів і звідки в нього стільки дітей, і все таке. Не знаю… Поводився так, наче об’єднати найвеличніших напівбогів майже неможливо — і Гера типу намагається, але це дійсно дурнувата витівка, а ще є якась таємниця, яку йому розповідати мені не можна.

Джейсон сіпнувся. Пайпер відчула, як напружилися його руки.

— Так само поводився Хірон, коли ми були в таборі, — сказав він. — Він згадував про священну клятву не обговорювати… щось. Тренере, ви з цього приводу нічого не знаєте?

— Та ні. Я всього лише сатир. Нам не розповідають найцікавішого. Особливо старим… — Він зупинив себе.

— Старим, як ви? — запитала Пайпер. — Але ж ви не такий вже і старий, чи не так?

— Шістсот шість, — пробурчав тренер.

Лео закашлявся.

— Вибачте, що?

— Дивись: штани не спали, Вальдес! Це лише п’ятдесят три за людськими мірками. Однак, еге, я нажив деяких ворогів у Раді копитних старійшин. Я захисник уже дуже довгий час. Але вони почали говорити, що я стаю непередбачуваним. Занадто запальним. Уявляєте?

— Овва. — Пайпер намагалась не дивитися на друзів. — Важко в це повірити.

Тренер насупив брови.

— Отож-бо, а потім ми нарешті отримали чудову війну з титанами, і чи відправили мене на передову? Ні! Мене відіслали бозна-куди — на канадський кордон, можете в це повірити? А потім після війни вони відправили мене на пенсію. У «Школу дикунів». От ще! Наче я застарий і не можу бути корисним лише тому, що мені подобається грати в нападі. Усі ці квіткозбирачі в раді — тільки й мови про природу.

— Я гадала, сатири люблять природу, — наважилась Пайпер.

— Трясця, та я обожнюю природу, — сказав Хедж. — Природа передбачає, що великі вбивають і їдять маленьких! А коли ти… ну, розумієте… не дуже високий сатир, як я, ти набираєш форму, носиш велику палицю і нікому не дозволяєш над собою глузувати! Оце природа. — Хедж обурено фиркнув. — Квіткозбирачі. Що б не було, сподіваюсь, ти готуєш щось вегетаріанське, Вальдес! Я не їм м’ясо.

— Авжеж, тренере. Не їжте свій кийок. У мене тут котлетки з тофу. Пайпер теж вегетаріанка. Я підкину їх за хвилинку.

Повітря наповнилось запахом смажених бургерів. Узагалі-то Пайпер ненавиділа запах смаженого м’яса, однак її живіт загурчав так, наче вирішив збунтуватися.

«Я втрачаю контроль, — подумала вона. — Думай про броколі. Моркву. Сочевицю».

Живіт був не єдиним, що бунтувало. Лежачи біля вогню в обіймах Джейсона, Пайпер відчувала, як совість, наче пекуча куля, повільно продирається до її серця. Почуття провини, яке вона тамувала протягом останнього тижня, від першого видіння про Енцелада, зводило її з розуму.

Друзі хотіли їй допомогти. Джейсон навіть сказав, що ладний піти в пастку, щоб врятувати її тата. А вона від них відгородилась.

Якщо Пайпер правильно розуміла, то вже прирекла батька на загибель, коли напала на Медею.

Дівчина переборола бажання схлипнути. Можливо, у Чикаго вона вчинила правильно, урятувавши друзів, однак цим лише відстрочила вирішення своєї проблеми. Вона б ніколи не змогла зрадити друзів, і все ж малюсінька частинка її душі від розпачу запитувала: «А що, коли б змогла?»

Вона спробувала уявити, що сказав би тато. «Гей, татку, якби тебе колись закував у кайдани велетень-канібал і мені довелось би зрадити парочку друзів, щоб тебе врятувати, що мені слід було б зробити?»

Дивно, що це ніколи не спадало на думку, коли вони грали в «Три запитання». Авжеж, тато б ніколи не сприйняв це серйозно. Він радите розповів би їй одну зі старих казок дідуся Тома — щось про сяйливих дикобразів і пташок, які говорять, — а потім би посміявся, бо порада була дурною.

Якби ж вона краще пам’ятала дідуся. Інколи їй снився той маленький двокімнатний будиночок у Оклахомі. Цікаво, як воно — зростати там?

Тато вважав це нісенітницею. Він усе життя провів, тікаючи від того місця, від спогадів, граючи будь-які ролі, окрім корінного американця. Він завжди говорив Пайпер, як їй пощастило зростати в багатстві та турботі у чудовому будинку в Каліфорнії.

Вона навчилася трохи соромитися свого походження — як соромився тато старих світлин з 80-х, коли в нього була пухнаста зачіска і шалений одяг. «Можеш повірити, що я колись отак от виглядав?» — запитував він. Бути черокі для нього було те саме — щось смішне і трошки ніякове.

Але ким тоді вони були? Тато, здавалось, не знав. Можливо, тому він завжди був таким нещасним, змінюючи ролі. Можливо, тому Пайпер почала цупити речі, шукати те, чого тато не міг їй дати.

Лео поклав котлетки з тофу на пательню. Вітер усе навіснів. Пайпер пригадала стару історію, яку їй розповів тато… ту, що, можливо, відповідала на деякі запитання.

Одного дня в другому класі вона повернулася додому в сльозах і почала домагатись від тата відповіді, чому він назвав її Пайпер. Діти глузували з неї через те, що «Пайпер черокі» — якийсь літак.

Тато розсміявся, наче це ніколи не спадало йому на думку.

— Ні, Пайпс. Чудовий літак. Не тому я так тебе назвав. Твоє ім’я обрав дідусь Том. Коли він уперше почув, як ти кричиш, то сказав, що в тебе сильний голос — ліпший, ніж у будь-якого сопілкаря[44]. Він сказав, що колись ти опануєш найскладніші черокійські пісні, навіть зміїну пісню.

— Зміїну пісню?

Тато розповів їй легенду, як одного дня черокійська жінка побачила занадто близько до своїх дітей змію і вбила її камінням, не усвідомлюючи, що це був цар гримучих змій. Змії приготувалися до війни з людьми, але чоловік тієї жінки спробував з ними примиритись. Він пообіцяв зробити що завгодно, щоб відплатити гримучим зміям. Ті звірилися на його слово і сказали йому відправити свою жінку до струмка, щоб вони змогли її вкусити і забрати життя за життя. Чоловік був у розпачі, але виконав бажання. Змій вразило те, що чоловік відмовився від усього, аби дотримати слово. Вони навчили його зміїної пісні, щоб нею могли користатися всі черокі. З того часу якщо якийсь черокі зустрічав змію і співав ту пісню, змія бачила в ньому друга і не кусала його.

— Це жахливо! — промовила Пайпер. — Він дозволив убити свою жінку?

Тато розвів руками.

— Велика жертва. Однак одне життя принесло багато років миру між зміями та черокі. Дідусь Том вірив, що музика черокі здатна вирішити будь-яку проблему. Він уважав, що ти навчишся багатьох пісень і станеш найвеличнішим музикантом у родині. Тому ми назвали тебе Пайпер.

Велика жертва. Її дідусь передбачив щось щодо неї, коли вона була лише малям? Чи відчував він, що вона дитина Афродіти? Тато, мабуть, сказав би, що це нісенітниці. Дідусь Том не був оракулом.

І все ж… Вона пообіцяла допомагати на цьому завданні, і друзі розраховують на неї. Вони врятували Пайпер, коли Мідас перетворив її на золото, повернули до життя. Вона не може відплатити їм брехнею.

Потрохи їй ставало тепліше. Вона припинила тремтіти і влаштувалась на грудях Джейсона. Лео роздав їжу. Пайпер не хотілось рухатися, говорити чи ще щось робити, щоб не зіпсувати цю мить. Однак вона була змушена це сказати.

— Треба поговорити. — Вона підвелась, так щоб бачити обличчя Джейсона. — Не хочу більше нічого від вас приховувати, хлопці.

Вони глянули на неї з ротами, набитими бургерами. Тепер запізно давати задню.

— За три дні до подорожі до Великого каньйону, — промовила вона, — я мала видіння — про велетня, який розповів мені, що мого батька викрали. Він сказав, що я повинна співпрацювати, інакше його вб’ють.

Полум’я пожвавіло.

Зрештою Джейсон промовив:

— Енцелад? Ти згадувала це ім’я раніше.

Тренер Хедж присвиснув.

— Великий велетень. Дихає вогнем. Не хотів би я, щоб він підсмажив мого козлотатка.

Джейсон зиркнув на нього, наче мовляв: «Замовкніть».

— Пайпер, продовжуй. Що сталося потім?

— Я… я намагалась зв’язатися з татом, але додзвонилась тільки до його особистої помічниці, а вона сказала мені не хвилюватися.

— Джейн? — пригадав Лео. — Хіба Медея не говорила щось про маніпулювання нею?

Пайпер кивнула.

— Щоб повернути тата, я мусила зірвати це завдання. Я не усвідомлювала, що це будемо ми. А потім після того, як ми почали пошуки, Енцелад надіслав мені ще одне попередження: він сказав, що хоче, щоб ви двоє померли. Хотів, щоб я привела вас до гори. Не знаю точно, до якої, але вона на території затоки Сан-Франциско — я бачила міст Золоті Ворота з її вершини. Я мушу прибути туди до полудня в день сонцестояння, завтра. Для обміну.

Вона нездатна була зустрітись очима з друзями. Вона чекала, що вони закричать на неї, або відвернуться, або виштовхають у хуртовину.

Натомість Джейсон підсунувся до неї та знову її обійняв.

— Боже, Пайпер, мені дуже шкода.

Лео кивнув.

— Без жартів. І ти цілий тиждень ходиш із цим тягарем? Пайпер, ми могли допомогти тобі.

Вона витріщилася на них.

— Чому ви не кричите на мене чи ще щось таке? Мені наказали вас убити!

— Та годі тобі, — сказав Джейсон. — Ти вже врятувала нас обох на цьому завданні. Я в будь-яку мить віддав би своє життя в твої руки.

— І я, — промовив Лео. — Можна і мені обійми?

— Ви не розумієте! — випалила Пайпер. — Я, швидше за все, щойно вбила тата, розповівши оце.

— Сумніваюсь, — відригнув тренер Хедж. Він їв свій бургер з тофу, загорнутим у паперову тарілку, і жував усе разом, наче тако. — Велетень ще не отримав бажаного, отже, йому досі потрібен твій тато для впливу на тебе. Він дочекається умовленого часу, щоб подивитись, чи ти з’явишся. Він хоче, щоб ти спрямувала пошуки до тієї гори, так?

Пайпер невпевнено кивнула.

— Це означає, що Геру тримають у іншому місці, — зробив висновок Хедж. — І її треба врятувати в той самий день. Тож ти повинна обирати — врятувати татка чи врятувати Геру. Якщо підеш за Герою, то Енцелад подбає про твого татка. Та навіть якщо ти співпрацюватимеш, Енцелад ніколи тебе не відпустить. Очевидно, що ти — одна з семи із Великого Пророцтва.

Одна з семи. Вона говорила про це з Джейсоном і Лео напередодні і припускала, що це правда, однак все одно було важко в це повірити. Вона не почувалась такою значною. Вона лише дурнувата дочка Афродіти. Навіщо комусь знадобиться її обманювати і вбивати?

— Отже, ми не маємо вибору, — нещасно промовила вона. — Ми повинні врятувати Геру, інакше цар велетнів звільниться. Таке наше завдання. Доля світу залежить від цього. До того ж Енцелад, здається, якось спостерігає за мною. Він не дурний. Він зрозуміє, якщо ми змінимо напрямок і підемо іншим шляхом. Він уб’є мого тата.

— Він не вб’є твого тата, — сказав Лео. — Ми врятуємо його.

— У нас немає часу! — закричала Пайпер. — До того ж це пастка.

— Ми твої друзі, королево краси, — сказав Лео. — Ми не маємо наміру дозволити твоєму татові померти. Нам лише потрібно придумати план.

Тренер Хедж буркнув.

— Було б легше, коли б ми знали, де ця гора. Можливо, Еол вам розповість. Затока має погану славу поміж напівбогів. Стара домівка титанів, гора Отріс, височіє над горою Там, де тримає небо Атлас. Сподіваюся, що це не та гора, яку ти бачила.

Пайпер намагалася пригадати панораму, яку бачила вві сні.

— Гадаю, що ні. Ця була віддалена від моря.

Джейсон насупився, дивлячись на вогонь, наче намагався щось пригадати.

— Погана слава… щось тут не так. Затока…

— Гадаєш, ти бував там? — запитала Пайпер.

— Я… — Він виглядав так, наче був на межі прояснення. А потім до його очей повернувся біль. — Я не знаю. Хедж, що сталося з горою Отріс?

Хедж відкусив ще один шматок паперу з бургером.

— Ну, минулого літа Кронос збудував новий палац. Велике мерзенне місце. Очікувалось, що це буде штаб-квартира його нового царства. Однак, жодних битв там не було. Кронос виступив на Мангеттен, спробував захопити Олімп. Якщо я правильно пам’ятаю, він залишив декількох титанів охороняти палац, але після поразки Кроноса в Мангеттені цілий палац просто розвалився сам по собі.

— Ні, — сказав Джейсон.

Усі подивилися на нього.

— Що означає «ні»? — запитав Лео.

— Там сталося дещо інше. Я… — він напружився і перевів погляд на вхід до печери. — Ви це чули?

Одну мить — нічого. А тоді Пайпер почула виття, що пронизувало ніч.

XXXIV Пайпер

— Вовки, — промовила Пайпер. — Здається, вони поряд.

Джейсон підвівся і викликав меч. Лео і тренер Хедж теж піднялись на ноги. Пайпер спробувала, але перед очима затанцювали чорні плями.

— Залишайся тут, — сказав їй Джейсон. — Ми захистимо тебе.

Вона стиснула зуби. Вона ненавиділа почуватися безпорадною. І не хотіла, щоб її хтось захищав. Спочатку дурнувата щиколотка. Зараз дурнувате переохолодження. Вона мала б стояти на ногах з кинджалом у руці! І тут за межами світла від багаття, біля входу до печери, вона побачила пару червоних очей, що палали в темряві.

«Добре, — подумала вона. — Можливо, незначний захист мені не завадить».

На світло від вогнища зібралися ще вовки — чорні звірі, більші за великих данців[45], обліплені кригою і снігом. Світло вогню відблискувало від їхніх ікл, а палаючі червоні очі здавались лякаючо розумними. Вовк попереду був заввишки майже з коня. Пащу вкривали червоні плями, здається, від свіжої крові.

Пайпер витягнула кинджал із піхов.

А потім Джейсон вийшов уперед і сказав щось латиною.

Пайпер сумнівалася, що мертва мова якось уплине на диких тварин, однак альфа-вовк скривився, хутро на його спині стало дибки. Один з вовків поменше спробував просунутись уперед, але альфа-вовк укусив його за вухо. А потім усі вовки відступили в темряву.

— Чуваче, мені конче потрібно вивчити латину. — Молот Лео захитався в руці. — Що ти сказав, Джейсоне?

Хедж лайнувся.

— Що б він не сказав, цього виявилось недостатньо. Подивіться.

Вовки повертались, однак вожака з ними не було. Вони не нападали. Вони чекали. Тепер щонайменше дюжина нерівним напівколом блокувала вихід з печери, стоячи за межею світла вогнища.

Тренер зважив на руці свій кийок.

— От вам план. Я їх уб’ю, а ви, хлоп’ята, тікайте.

— Тренер, вони роздеруть вас на шматки, — промовила Пайпер.

— Пусте, упораюся!

А потім Пайпер побачила людську постать, яка вийшла з хуртовини і просувалась крізь вовчу зграю.

— Тримайтесь разом, — промовив Джейсон. — Вони поважають зграю. І, Хедж, без шалених витівок. Ми не залишимо ані вас, ані будь-кого іншого.

У Пайпер у горлі утворився ком. Зараз вона була слабкою ланкою зграї. Вовки без сумнівів відчували її страх. З таким самим успіхом вона могла повісити на себе плакат з написом: «Безкоштовний обід».

Вовки розділились, і у світло вогню ступив чоловік. Він мав засалене і кошлате, кольору камінної кіптяви волосся, зверху якого була корона, складена з чогось, схожого на фаланги людських пальців. Одяг складався із рваних шкур вовків, зайців, єнотів, оленів та декількох інших тварин, визначити яких Пайпер не вдалося. Шкури були необроблені і, судячи із запаху, не дуже свіжі. Чоловік мав гнучку та м’язисту статуру, як у бігуна на дальню дистанцію, а обличчя… Череп, обтягнутий тонкою блідою шкірою. Зуби були загострені, наче клики, а очі палали яскраво-червоним, так само як у його вовків, і свердлили Джейсона з лютою ненавистю.

— Ессе, — промовив він, — filli Romani.

— Говори англійською, вовкаре! — закричав Хедж.

Вовкар огризнувся:

— Скажи своєму фавну стежити за язиком, сине Риму! Або він стане моєю першою закускою.

Пайпер пригадала, що фавн — римська назва сатира. Не зовсім корисна відомість. А от якби вона змогла пригадати, ким був цей чолов’яга в грецькій міфології і як його перемогти, оцим би можна було скористатися.

Вовкар оглянув їх маленьку групу. Його ніздрі смикнулися.

— То це правда, — задумливо промовив він. — Дитина Афродіти. Дитина Гефеста. Фавн. І дитина Риму, тим паче самого володаря Юпітера. Усі разом, і не вбивають одне одного. Як цікаво.

— Вам розповідали про нас? — запитав Джейсон. — Хто?

Чоловік рикнув — можливо,( це був сміх, можливо, виклик.

— О, ми шукали тебе по всьому заходу, напівбоже! Сподівалися знайти першими. Цар велетнів винагородить мене, коли відродиться. Я Лікаон, цар вовків. І моя зграя зголодніла.

У темряві заричали вовки.

Пайпер побачила, як Лео сховав свій молот і дістав дещо інше зі свого пояса — скляну пляшку, наповнену прозорою рідиною.

Пайпер напружила мозок, намагаючись пригадати щось стосовно імені вовкаря. Вона була певна, що чула його в минулому, однак не могла пригадати подробиць.

Лікаон втупив очі в Джейсонів меч. Вовкар ворухнувся в один бік, потім в інший, наче шукав слабке місце, але Джейсонів меч рухався разом із ним.

— Ідіть геть, — наказав Джейсон. — Тут немає їжі для вас.

— Хіба що ви бажаєте бургерів з тофу, — запропонував Лео.

Лікаон оголив ікла. Вочевидь, він не був прихильником тофу.

— Якби на те моя воля, — з жалем промовив Лікаон, — я вбив би тебе першим, сину Юпітера. Твій батько зробив з мене те, чим я є. Я був могутнім смертним царем Аркадії, мав п’ятдесят чудових синів, а Зевс убив їх усіх своїми блискавками.

— Га! — промовив тренер Хедж. — На то була підстава!

Джейсон озирнувся.

— Тренере, ви знаєте цього блазня?

— Я знаю, — відповіла Пайпер.

Подробиці міфа повернулися до неї — коротка жахлива історія, над якою вони з батьком сміялись за сніданком. Зараз їй не було смішно.

— Лікаон запросив Зевса на обід, — сказала вона. — Але цар не був певен, що то справді Зевс. Тому, щоб перевірити сили бога, Лікаон спробував нагодувати гостя людською плоттю. Зевс був обурений…

— І вбив моїх синів! — завив Лікаон. Вовки позаду завили разом із ним.

— Тож Зевс перетворив його на вовка, — продовжила Пайпер. — Люди… люди кличуть вовкулаків лікантропами на його честь, на честь першого вовкулаки.

— Царя вовків, — закінчив тренер Хедж. — Безсмертної, смердючої, порочної дворняжки.

— Я роздеру тебе на шматки, фавне! — заричав Лікаон.

— О, бажаєш козлятинки, приятелю? Зараз я влаштую тобі козлятинки.

— Припиніть, — сказав Джейсон. — Лікаон, ви сказали, що хотіли б убити мене першим, але?..

— На жаль, дитина Риму, за тебе замовили слівце! Оскільки оця, — він махнув пазурами у бік Пайпер, — провалила своє вбивство, тебе доставлять живим до «Будинку Вовка». Одна з моїх соратниць просила честі вбити тебе власноручно.

— Хто? — запитав Джейсон.

Вовчий цар хіхікнув.

— О, велика твоя шанувальниця. Вочевидь, ти справив на неї неабияке враження. Вона подбає про тебе найближчим часом, і це мене тішить. Пролиття твоєї крові в «Будинку Вовка» чудово помітить мою територію. Лупа двічі подумає перед тим, як кидати виклик моїй зграї.

Серце Пайпер ладне було вистрибнути з грудей. Вона не зрозуміла всього, що сказав Лікаон. Однак жінка, яка хоче вбити Джейсона? «Медея, — подумала вона. — Якимсь чином їй вдалось пережити вибух».

Пайпер важко підвелась на ноги, але перед очима знову затанцювали плями. Печера ніби почала обертатися.

— Ви підете зараз, — сказала Пайпер, — перш ніж ми вас знищимо.

Вона намагалася вкласти силу в слова, але була заслабкою. Тремтячи у своїх ковдрах, бліда, спітніла і ледве здатна тримати ножа, вона не здавалася дуже загрозливою.

Червоні очі Лікаона насмішкувато звузилися.

— Хоробра спроба, дівчисько. Я вражений. Можливо, я зроблю твою смерть швидкою. Живим потрібен тільки син Юпітера. Решта з вас, боюсь, стане обідом.

У ту мить Пайпер була впевнена, що от-от помре. Та принаймні помре на ногах, б’ючись пліч-о-пліч із Джейсоном.

Джейсон зробив крок уперед.

— Ви нікого не вб’єте, людино-вовче. Не пройшовши через мене.

Лікаон завив і випустив пазури. Джейсон рубанув його, але золотий меч пройшов крізь, наче вовчого царя там і не було.

Лікаон розсміявся.

— Золото, бронза, сталь — жодний з цих металів не допоможе проти моїх вовків, сину Юпітера.

— Срібло! — крикнула Пайпер. — Хіба срібло не вбиває вовкулаків?

— У нас немає срібла! — сказав Джейсон.

Вовки стрибнули у світло вогню. Хедж у захваті ринувся назустріч:

— Ура!

Але Лео напав першим. Він жбурнув свою скляну пляшку, і та розбилась об землю, розплескавши рідину на вовків, — рознісся запах бензину. Він вистрілив шквалом вогню в калюжу, і здійнялася стіна з полум’я.

Вовки вискнули і відступили. Деяких охопив вогонь, і вони стрибнули в сніг. Навіть Лікаон збентежено дивився на вогняну перешкоду, що тепер розділяла його вовків й напівбогів.

— Ох, та годі вам, — поскаржився тренер Хедж. — Я не можу їх бити, коли вони бозна-де.

Щоразу, коли наближався вовк, Лео вистрілював новою хвилею вогню із рук, але з кожним разом він, здавалось, потроху слабшав, до того ж у нього скінчувався бензин.

— Я не можу більше випускати газ![46] — попередив Лео. А потім його обличчя почервоніло. — Овва, щось не те я бовкнув. Я мав на увазі той, що горить. Поясу знадобиться деякий час, щоб перезарядитися. А в тебе є щось, старий?

— Нічого, — відповів Джейсон. — Навіть дієвої зброї.

— Блискавка? — запитала Пайпер.

Джейсон зосередився, але нічого не трапилось.

— Гадаю, хуртовина заважає.

— Випусти вентусів! — сказала Пайпер.

— Тоді нам нічого буде дати Еолу, — відповів Джейсон. — І весь цей шлях, що ми подолали, виявиться марним.

Лікаон розсміявся.

— Я відчуваю ваш страх. Лише декілька хвилин життя, герої. Моліться богам, яким бажаєте. Зевс не виказав до мене милосердя, і ви його теж не отримаєте.

Язики полум’я почали згасати. Джейсон лайнувся і відкинув меч. Він напівприсів, наче був готовий битися врукопаш. Лео дістав молот з рюкзака. Пайпер підняла кинджал — небагато, та це все, що вона мала. Тренер Хедж зважив у руці кийок, він був єдиним, хто, здавалось, був радий можливості померти.

А потім пронизливий звук почувся крізь вітер — наче картон розірвали навпіл. Шию найближчого вовка пронизала срібна стріла. Вовк скорчився, впав та перетворився на темну калюжу.

Знову стріли. Знову попадали вовки. Зграя розбіглась у замішанні. Одна стріла летіла в напрямку Лікаона, але вовчий цар спіймав її на льоту і вмить скрикнув від болю. Він впустив стрілу, і та залишила на його долоні обпалену рану, що диміла. Інша стріла влучила в його плече, і вовчий цар похитнувся.

— Трясця вам! — закричав Лікаон. Він рикнув на свою зграю, і вовки повернулись та побігли геть. Лікаон впився очима в Джейсона.

— Це не кінець, хлопче!

Вовчий цар зник у темряві.

За декілька секунд Пайпер знову почула виття вовків, але звук був іншим — менш загрозливим, більше схожим на гавкіт мисливських собак, що напали на слід. У печеру ввірвався невеликий білий вовк у супроводі ще двох таких самих.

Хедж промовив:

— Убити їх?

— Ні! — випалила Пайпер. — Стривайте.

Вовки похитали головами й оглянули таборян величезними золотистими очима.

За мить з’явились їхні господарі: загін мисливців у білому та сірому зимовому камуфляжі, щонайменше дюжина. Кожний з них тримав лук, а за плечима висіли сагайдаки з сяючими срібними стрілами.

Їхні обличчя приховували каптури парок, але було ясно, що всі вони — дівчата. Одна з них, трохи вища за решту, присіла у світлі вогню і схопила стрілу, що поранила руку Лікаона.

— Так близько. — Вона озирнулась до товаришів. — Фібі, залишайся зі мною. Дивись за входом. Решта, ідіть за Лікаоном. Ми не можемо його упустити зараз. Я вас наздожену.

Решта мисливиць щось пробурмотіли на знак згоди і зникли, рушивши вслід за зграєю Лікаона.

Дівчина в білому камуфляжі повернулася до них. Її обличчя досі приховував каптур.

— Ми йдемо по сліду цього демона вже більше тижня. Усі цілі? Нікого не вкусили?

Джейсон став як укопаний, витріщився на дівчину. Пайпер усвідомила, що голос мисливиці чомусь здавався знайомим. Було важко збагнути, чому саме, але те, як вона говорила, як вимовляла слова, нагадувало Джейсона.

— Ти — вона, — здогадалась Пайпер. — Ти — Талія.

Дівчина застигла. Пайпер боялася, що та націлить на неї лук, але натомість незнайомка відкинула каптур. Її волосся виявилось чорним і стирчало наче колючки, а навколо чола була срібна тіара. Обличчя мало надзвичайно здоровий рум’янець, наче вона була більше ніж просто людина, а очі сяяли блакиттю. Це була дівчина зі світлини Джейсона.

— Ми знайомі? — запитала Талія.

Пайпер зробила вдих.

— Це може ошелешити, але…

— Таліє, — Джейсон вийшов уперед. Його голос тремтів. — Я — Джейсон, твій брат.

XXXV ЛЕО

Лео дійшов висновку, що він найбільш невезучий у їхній ватазі, про це багато чого свідчило. Чому в нього не було давно загубленої сестри чи кінозір- ки-тата, який потребував порятунку? Усе, що він мав, — це пояс для інструментів і дракона, що розвалився на середині їхніх пошуків. Можливо, це все те дурнувате прокляття будиночка Гефеста, однак Лео сумнівався в цьому. Йому не щастило задовго до того, як він потрапив до табору.

За тисячі років, коли про ці пошуки розповідатимуть біля багаття, люди пригадають хороброго Джейсона, вродливу Пайпер та їхнього помічника Палаючого Вальдеса, який супроводжував їх із сумкою чарівних викруток і час від часу готував бургери з тофу.

А на додаток до цього Лео ще й закохувався в кожну зустрічну дівчину — за умови, якщо та була абсолютно недосяжною.

Коли він побачив Талію, то перше, про що подумав: вона занадто вродлива, щоб бути сестрою Джейсона. А потім ще подумав, що краще йому цього нікому не говорити. Йому подобались її темне волосся, блакитні очі та впевнена поведінка. Вона, здавалось, належала до такого типу дівчат, здатних кого завгодно покласти на обидві лопатки, байдуже де: на спортмайданчику чи полі битви. А ще — вона нізащо навіть не подивиться в бік Лео… Точнісінько його тип!

Якусь хвилину Джейсон і Талія дивилися одне на одного, ошелешені. А потім Талія ринулась уперед і обійняла брата.

— О, боги! Вона сказала мені, що ти мертвий! — Талія схопила обличчя Джейсона і наче розглядала кожну його частинку. — Хвала Артеміді, це ти. Цей маленький шрам на губі — ти намагався з’їсти степлер, коли тобі було два!

Лео розсміявся.

— Серйозно?

Хедж кивнув, схвалюючи Джейсонів смак:

— Степлери — відмінне джерело заліза.

— С-стривай, — заїкаючись, промовив Джейсон. — Хто сказав тобі, що я мертвий? Що сталося?

Один з білих вовків біля входу до печери гавкнув. Талія озирнулась на вовка і кивнула, але не відняла рук від Джейсонового обличчя, наче боялась, що воно зникне.

— Моя вовчиця каже, що в мене обмаль часу, і має рацію. Але ми повинні поговорити. Сядьмо.

Пайпер зробила навіть краще. Вона звалилась з ніг. І розбила б свою голову об кам’яну підлогу, коли б її не спіймав Хедж.

Талія ринулася до Пайпер.

— Що з нею? А… можете не відповідати. Бачу. Переохолодження. Щиколотка. — Вона суворо глянула на Хеджа. — Хіба ви не володієте природним зціленням?

Хедж фиркнув.

— А чому, ти гадаєш, вона має такий чудовий вигляд? Не відчуваєш запаху «Гаторейда»?

Талія вперше поглянула на Лео, і, авжеж, це був обвинувальний погляд, типу: «Чому ти дозволив козлу бути лікарем?» Наче Лео в тому винний.

— Ти і сатир, — наказала Талія, — віднесіть дівчину до моєї подруги біля входу. Фібі — відмінний цілитель.

— Там холодно! — сказав Хедж. — Я відморожу собі роги.

Та Лео зрозумів, що вони тут небажані.

— Ходімо, Хедж. Цим двом треба побалакати.

— Гм… Добре, — пробурчав сатир. — Не пощастило навіть нікому голову проломити.

Хедж поніс Пайпер до виходу. Лео хотів було піти за ним, але Джейсон кликнув:

— Узагалі-то, старий, не міг би ти… залишитися?

Лео побачив у Джейсонових очах щось неочікуване: його приятель просив підтримки. Він був наляканий.

Лео вишкірився.

— Бути третім зайвим — моя спеціалізація.

Талія, здавалось, не дуже цьому зраділа, і все ж вони сіли біля вогню. Декілька хвилин усі мовчали. Джейсон розглядав сестру, наче якийсь небезпечний прилад, що може вибухнути, якщо неправильно з ним поводитись. Талія начебто почувалася більш розкуто, наче звикла натикатись на речі й дивніші за давно загублених родичів. І все ж вона дивилась на Джейсона як у трансі, можливо, пригадуючи маленького дволітку, який намагався з’їсти степлер. Лео дістав два мідні дроти з кишені і скрутив їх разом.

Зрештою Лео не витримав мовчання.

— То… мисливиці Артеміди. Оця штука зі стосунками — це типу назавжди чи так, час від часу?

Талія витріщилась на нього, наче він щойно еволюціонував з водоростей. О, ця дівчина, безперечно, була йому до вподоби.

Джейсон тикнув його ногою в гомілку.

— Не зважай на Лео. Він просто намагається, ну… позбутися напруження. Але Таліє… що трапилося з нашою родиною? Хто сказав тобі, що я мертвий?

Талія посмикала срібний браслет на зап’ястку. У світлі вогню, у своєму зимовому камуфляжі вона виглядала ледве не як снігова царівна Хіона — точнісінько така ж холодна та прекрасна.

— Ти щось пам’ятаєш? — запитала вона.

Джейсон похитав головою.

— Я прокинувся три дні тому в автобусі разом з Лео та Пайпер.

— У чому ми не винні, — поспішно додав Лео. — Гера вкрала його спогади.

Обличчя Талії напружилося.

— Гера? Звідки ти це знаєш?

Джейсон розповів їй про їхнє завдання: про пророцтво в таборі, про ув’язнення Гери, про захоплення тата Пайпер велетнем і що в них залишилося часу до зимового сонцестояння. Лео втручався, щоб додати найважливіше: як він полагодив дракона, як жбурляв вогняні шари і як приготував відмінні тако.

Талія вміла слухати. Її, здавалось, ніщо не дивувало: чудовиська, пророцтва, відродження мертвих. Та коли Джейсон згадав царя Мідаса, вона лайнулася давньогрецькою.

— Я знала, що слід було спалити той маєток, — сказала вона. — Цей чоловік був небезпечним. Але ми так захопилися переслідуванням Лікаона… що ж, я рада, що ви втекли. То Гера… вона приховувала тебе всі ці роки?

— Не знаю. — Джейсон дістав світлину з кишені. — Вона залишила мені рівно стільки пам’яті, щоб я міг упізнати тебе.

Талія глянула на світлину, і її вираз пом’якшав.

— Забула про це. Я залишила її в Першому Будиночку, так?

Джейсон кивнув.

— Гадаю, Гера хотіла, щоб ми зустрілися. Коли ми приземлились тут, у цій печері… мені здалося, що вона важлива. Наче я знав, що ти десь поряд. Хіба це не шаленство?

— Пусте, — запевнив його Лео. — Нам, безперечно, судилося зустріти твою привабливу сестру.

Талія його проігнорувала. Мабуть, не хотіла видавати, наскільки Лео її вразив.

— Джейсоне, — промовила вона, — коли маєш справу з богами, не буває нічого занадто шаленого. Але тобі не варто довіряти Гері, особливо зважаючи на те, що ми — діти Зевса. Вона ненавидить усіх дітей Зевса.

— Але вона сказала щось про те, що Зевс віддав їй моє життя на знак примирення. У цьому є якийсь сенс?

Обличчя Талії втратило колір.

— О, боги. Мати не… Ти не пам’ятаєш… Ні, авжеж, не пам’ятаєш.

— Що? — запитав Джейсон.

Риси обличчя Талії наче постарішали у світлі вогню, ніби її безсмертя дало тріщину.

— Джейсоне… не знаю, як про це казати. Наша мама була не цілком врівноваженою. Вона привернула увагу Зевса, тому що була актрисою, і вона була вродливою, але слава її зламала. Вона пиячила, робила дурнуваті витівки, потрапляла до жовтої преси. Їй завжди було недостатньо уваги. Навіть до того, як ти народився, ми весь час сварились. Вона… вона знала, що тато — Зевс, і, гадаю, це було для неї занадто. Найбільше досягнення в житті — привернути увагу володаря небес. Тому змиритися з тим, що він пішов, мати не змогла. З богами завжди так… ну… вони не залишаються надовго.

Лео пригадав маму, як вона запевняла його знову й знову, що колись тато повернеться. Але вона ніколи не шаленіла через це. Наче й сама не хотіла, щоб Гефест був поряд — тільки щоб Лео міг познайомитися з батьком. Їй доводилось працювати на безперспективній роботі, мешкати в крихітній квартирі, вона ніколи не мала достатньо грошей — і, здавалось, не переймалася цим. Поки Лео з нею, завжди говорила вона, усе буде гаразд.

Він спостерігав за обличчям Джейсона — той виглядав дедалі більше пригніченим, поки Талія описувала їх маму, — і вперше за весь час він відчув, що не заздрить другу. Лео, можливо, і втратив маму. Можливо, і пережив важкі часи. Та принаймні він пам’ятав її. Він раптом усвідомив, що вистукує на коліні повідомлення азбукою Морзе: «Люблю тебе». Йому було шкода Джейсона через те, що у того немає отаких спогадів — немає взагалі нічого, що можна пригадати в скрутну хвилину.

— То… — Джейсон, здавалося, не міг поставити запитання.

— Джейсоне, у тебе є друзі, — сказав йому Лео. — А тепер і сестра. Ти не сам.

Талія простягнула руку до Джейсона, і він її узяв.

— Коли мені виповнилося приблизно сім, — промовила вона, — Зевс знову почав навіщати маму. Гадаю, він шкодував, що зруйнував її життя, і, здавалося, якось змінився. Трохи старіший і суворіший, уважніший до мене. На деякий час мамі стало краще. Вона любила, коли Зевс був поряд, приносив їй подарунки, змушував небо гриміти. Вона завжди хотіла більше уваги. У той рік народився ти. Мама… ну, я ніколи не ладнала з нею, але ти дав мені привід залишитися. Ти був таким чарівним. До того ж я не вірила, що мама зможе доглядати за тобою. Авжеж, зрештою Зевс припинив навідуватися. Мабуть, не міг більше витримувати маминих істерик — вона весь час набридала йому з тим, щоб він відвів її до Олімпу, або зробив безсмертною, або вічно прекрасною. Коли він остаточно пішов, мама почала ставати дедалі неврівноваженішою. Приблизно в той час на мене почали нападати чудовиська. Мама звинувачувала Геру. Вона стверджувала, що богиня приходила і по тебе… що Гера ледве стерпіла моє народження, адже дві дитини-напівбоги з однієї родини — занадто серйозна образа. Мама навіть казала, що не хотіла називати тебе Джейсоном, але Зевс наполіг — щоб потішити Геру, тому що богині подобалось це ім’я. Я гадки не мала, у що вірити.

Лео вертів у руках мідні дроти. Він почувався зайвим. Йому не слід було слухати цю розмову, та через неї він уперше за весь час отримав можливість краще пізнати Джейсона. Тепер Лео наче надолужував ті чотири місяці дружби в «Школі дикунів», що були просто фантазією.

— Як вас розділили? — запитав він.

Талія стиснула братову руку.

— Якщо б я знала, що ти живий… О, боги, усе б було інакше. Та коли тобі було два, мама зібрала нас на родинну відпустку. Ми поїхали на північ, до парку, який вона хотіла нам показати. Пам’ятаю, як думала, що це дивно, бо мама ніколи нас нікуди не возила, а ще — вона була дуже знервованою. Я тримала тебе за руку, коли ми йшли до того великого будинку посеред парку, і… — Вона зробила тремтливий подих. — Мама сказала мені піти назад до машини і принести кошик з їжею. Мені не хотілося залишати тебе наодинці з нею, але це було лише на декілька хвилин. Коли я повернулася… мама стояла навколішки на кам’яних сходах, охопила себе руками і плакала. Вона сказала… сказала, що ти зник. Сказала, що Гера забрала тебе і тепер ти все одно що мертвий. Я не знала, що вона зробила. Боялась, що вона цілковито втратила глузд. Я оббігала весь парк, але ти просто зник. Їй довелось тягти мене волоком до авто, а я пхалася і волала. Наступні декілька днів у мене була істерика. Я не все пам’ятаю, але я викликала поліцію, і вони довго допитували маму. Після цього ми посварилися. Вона сказала, що я зрадила її, що я мала б бути для неї підтримкою, наче тільки вона може бути важливою… Зрештою мій терпець урвався. Твоє зникнення було останньою краплею. Я втекла з дому і ніколи не поверталася, навіть коли мама померла декілька років тому. Я думала, що ти зник назавжди. Окрім тебе, я ніколи нікому про це не розповідала — навіть Аннабет чи Луці, моїм ліпшим друзям. Просто це було занадто болісним.

— Хірон знав. — Голос Джейсона наче лунав здалеку. — Коли я дістався до табору, він кинув на мене один погляд і сказав: «Ти мусив померти».

— Це неможливо, — наполягла Талія. — Я ніколи йому не розповідала.

— Агов, — сказав Лео. — Головне, що тепер ви разом, еге ж? Вам двом дуже пощастило.

Талія кивнула.

— Лео має рацію. Подивись на себе. Ти мого віку.

Ти став дорослим.

— Але де я був? — сказав Джейсон. — Як я міг бути зниклим увесь цей час? А ще ця римська нісенітниця…

Талія нахмурилась.

— Римська нісенітниця?

— Твій брат говорить латиною, — сказав Лео. — Кличе богів римськими іменами, а ще у нього є татуювання.

Лео вказав на позначки на Джейсоновій руці. А потім видав Талії короткий виклад про решту дивних речей, що стались: як Борей перетворився на Аквілона, як Лікаон називав Джейсона «дитинчам Рима» і як вовки відступили, коли Джейсон заговорив до них латиною.

Талія щипнула тятиву.

— Латина. Зевс іноді говорив латиною, коли вдруге прийшов до мами. Як я казала, він здавався іншим, більш офіційним.

— Гадаєш, він був у римській подобі? — запитав Джейсон. — І тому я вважаю себе дитиною Юпітера?

— Можливо, — відповіла Талія. — Я ніколи не чула, щоб траплялось щось подібне, але це може пояснити, чому ти думаєш як римлянин і чому говориш латиною, а не давньою грецькою. Це б робило тебе єдиним у своєму роді. І все ж, це не пояснює, як ти вцілів без Табору напівкровок. Дитина Зевса, або Юпітера, називай його як бажаєш, — чудовиська б не відставали від тебе. Коли б ти був на самоті, то мусив померти багато років тому. Я впевнена, що не вціліла б без друзів. Тобі знадобились би тренування, безпечний притулок…

— Він не був на самоті, — ляпнув Лео. — Ми чули про інших таких, як він.

Талія здивовано на нього подивилась.

— Що ти маєш на увазі?

Лео розповів їй про порізану футболку в універмазі Медеї і про випадок із циклопами, як вони почули про дитину Меркурія, яка говорила латиною.

— Немає якогось іншого місця для напівбогів? — запитав Лео. — Тобто окрім Табору напівкровок? Можливо, якийсь скажений учитель латини викрадає дітей богів і вчить їх думати, як римляни.

Щойно він це промовив, то зрозумів, наскільки безглуздо прозвучала ця думка. Блискучі блакитні очі Талії зосереджено його розглядали, через що він почувався підозрюваним на допиті.

— Я обійшла всю країну, — задумливо промовила Талія. — Ніколи не бачила ознак скаженого вчителя латини чи напівбогів у пурпурових футболках. І все ж…

Вона замішалась, наче їй спало на думку щось тривожне.

— Що? — запитав Джейсон.

Талія похитала головою.

— Мені потрібно поговорити з богинею. Можливо, Артеміда допоможе нам.

— Вона досі говорить до тебе? — запитав Джейсон. — Більшість богів замовкла.

— В Артеміди свої правила, — промовила Талія. — їй доводиться бути обачною, щоб Зевс не дізнався, але вона вважає, що закривати Олімп було безглуздо. Це вона направила нас по сліду Лікаона. Сказала, що це приведе нас до нашого друга.

— Персі Джексон, — здогадався Лео. — Хлопець, якого шукає Аннабет.

Талія кивнула, її обличчя переповнювало занепокоєння.

Лео подумав: чи мав хтось такий самий стурбований вигляд, коли зникав він? Навряд.

— То як до цього причетний Лікаон? — запитав Лео. — І як це пов’язано з нами?

— Ми повинні з’ясувати це якомога швидше, — визнала Талія. — Якщо ваш час скінчується завтра, то зараз ми його гаємо. Еол міг би розповісти…

Біля виходу знову з’явилася біла вовчиця і наполегливо гавкнула.

— Я мушу вирушати. — Талія підвелась. — Інакше загублю слід решти мисливиць. Однак спочатку я доставлю вас до палацу Еола.

— Якщо не можеш, то все гаразд, — сказав Джейсон, але в голосі промайнула нотка засмучення.

— Ой, припини. — Талія посміхнулась і допомогла йому підвестись. — У мене багато років не було брата. Гадаю, я зможу винести декілька хвилин з тобою, перш ніж ти почнеш мене дратувати. А зараз ходімо!

XXXVI ЛЕО

Коли Лео побачив, як чудово влаштувалися Пайпер і Хедж, він украй образився.

Він думав, що вони відморожують свої задні частини тіла в снігу, та виявилось, що мисливиця Фібі поставила сріблястий намет точнісінько на виході з печери. Як їй це вдалось настільки швидко, він гадки не мав, але всередині був керосиновий обігрівач, що підтримував затишну теплінь, і купка зручних декоративних подушок. Пайпер знову мала здоровий вигляд, одягнула нову парку, рукавички і камуфляжні штани, наче мисливиця. Вона, Хедж та Фібі розслаблялись та пили гарячий шоколад.

— О, бути цього не може, — сказав Лео. — Ми сиділи в печері, а вам дістався розкішний намет? Хтось, влаштуйте мені переохолодження. Я хочу гарячого шоколаду і парку!

Фібі фиркнула.

— Хлопчиська, — вимовила вона таким тоном, наче це було найгіршою образою, яку тільки можна було вигадати.

— Усе гаразд, Фібі, — сказала Талія. — їм знадобляться додаткові куртки. І, гадаю, ми можемо поділитися шоколадом.

Фібі щось пробурчала, проте за хвилину Лео і Джейсон теж були вдягнені у сріблясті зимові куртки, які виявились неймовірно легкими і теплими. Гарячий шоколад був першокласним.

— Будьмо! — сказав тренер Хедж. І захрумтів плас- тиковим стаканчиком від термоса.

— Сумніваюсь, що це корисно для вашого травлення, — сказав Лео.

Талія поплескала Пайпер по спині.

— Готова вирушати?

Пайпер кивнула.

— Завдяки Фібі, так. Ви, дівчата, дійсно вправні у виживанні в диких умовах. Я почуваюсь так, наче здатна пробігти десять миль.

Талія підморгнула Джейсону.

— А вона стійка, як на дитину Афродіти. Мені подобається ця дівчина.

— Агов, я теж можу пробігти десять миль, — визвався Лео. — Стійкий хлопчина Гефеста. Ну ж бо, вирушаймо!

Талія, звісно, його проігнорувала.

У Фібі пішло рівно шість секунд на те, щоб усе прибрати, у що Лео не міг повірити. Намет самотужки склався в кубик розміром з упаковку жуйок. Лео хотів попросити в неї креслення, та вони не мали на це часу.

Талія побігла вгору крізь сніг, тримаючись крихітної стежки вздовж гори, і незабаром Лео вже шкодував, що вдавав із себе такого мужнього, тому що мисливиці залишили його далеко позаду.

Тренер Хедж скакав, наче щасливий гірський козел, і підбадьорював їх, як, бувало, робив у школі в дні легкої атлетики.

— Ну ж бо, Вальдес! Прискор ходу! Нумо співати! Була в мене дівчина у Каламазу…

— Нумо мовчати, — обірвала Талія.

Тож вони бігли мовчки.

Лео прилаштувався до Джейсона в кінці групи.

— Як ся маєш, старий?

Джейсонів вираз обличчя був кращою відповіддю: «Недобре».

— Талія так спокійно все сприймає, — сказав Джейсон. — Наче нема нічого особливого в тому, що я з’явився. Не знаю, на що сподівався, і все ж… несхожа вона на мене. Вона здається такою стриманою.

— Агов, вона змирилася з втратою пам’яті, — відповів Лео. — До того ж вона мала більше часу, щоб звикнутись із життям напівбога. Б’єшся з чудовиськами, розмовляєш з богами деякий час — і, мабуть, звикаєш до несподіванок.

— Можливо. Я просто хочу зрозуміти, що сталося, коли мені виповнилося два роки, чому мама полишила мене. Талія втекла через мене.

— Ну, що б не сталося, ти в цьому не винний. І твоя сестра досить прикольна. Вона багато в чому схожа на тебе.

Джейсон відповів на це мовчанням. Чи сказав він те, що було треба, запитав себе Лео. Він хотів, щоб Джейсону стало краще, але це було далеко поза його зоною комфорту.

Якби ж він міг сунути руку у свій пояс і дістати гайковий ключ, щоб полагодити пам’ять Джейсона, можливо, маленький молоточок — стукнути в місце, що заїло, і змусити все працювати правильно. Так було б набагато легше, ніж намагатись усе обговорити. «Невправний з органічними формами життя». Дякую за ці спадкові властивості, татку.

Він так загубився у своїх думках, що не побачив, як мисливиці зупинились. Він врізався в Талію і ледве не скинув їх обох з гори. На щастя, мисливиця була спритною. Вона утримала їх обох на ногах, а потім вказала на вгору.

— Це, — Лео задихався, — дійсно велика скеля.

Вони стояли біля верхів’я піка Пайкс. Світ унизу ховався під хмарами. Повітря було таким розрідженим, що Лео ледве міг дихати. Настала ніч, але сяяв повний місяць, і зірки були неймовірними. На північ і на південь простягалися вершини інших гір. Вони здіймались над хмарами, наче острови… або зуби.

Та справжнє видовище було вгорі. Приблизно у двох милях від них, у небі, ширяв масивний плавучий острів із блискучого пурпурового каміння. Було важко робити висновки про його розміри, та Лео подумав, що той принаймні такої самої ширини, що і футбольний стадіон, і рівно настільки високий. Боки були вкриті скелями і пронизані печерами, а час від часу вилітав порив вітру зі звуком, схожим на орган. На вершині скелі кільцем стояли мідні стіни, утворюючи щось на кшталт фортеці.

Єдиним, що з’єднувало пік Пайкс з плавучим островом, був вузький міст із криги, що сяяв під місячним світлом.

А потім Лео усвідомив, що міст був не зовсім крижаним, тому що не був твердим. Коли вітри змінювали напрямок, міст зміївся — робився нечітким і тоншав, а у деяких місцях навіть розпадався на пунктирну лінію, схожу на інверсійний слід літака.

— Ми ж насправді не будемо по цьому переходити? — промовив Лео.

Талія знизала плечима.

— Мушу визнати, я не прихильниця висоти. Але, якщо ви хочете дістатись фортеці Еола, це єдиний шлях.

— Фортеця завжди звисає там? — запитала Пайпер. — Як люди її не помічають над вершиною піка Пайкс?

— Туман, — відповіла Талія. — І все ж смертні часом її помічають. У деякі дні пік Пайкс виглядає пурпуровим. Люди кажуть, що це витівка світла, але насправді це колір палацу Еола, що відбивається від поверхні гори.

— Він величезний, — промовив Джейсон.

Талія розсміялась.

— Тобі слід побачити Олімп, братику.

— Ти серйозно? Ти бувала там?

Талія скривилася, наче це був неприємний спогад.

— Нам слід іти двома групами. Міст ламкий.

— Це підбадьорює, — сказав Лео. — Джейсоне, хіба ти не можеш просто полетіти туди?

Талія розсміялась. А потім начебто зрозуміла, що запитання Лео не було жартом.

— Стривайте… Джейсоне, ти вмієш літати?

Джейсон втупив очі в плавучу фортецю.

— Ну, начебто. Радше керую вітрами. Але вітри тут такі сильні, що я непевен, що хочу пробувати. Таліє, ти хочеш сказати… ти не вмієш літати?

Якусь мить Талія здавалась по-справжньому наляканою. Але потім вона опанувала себе. Лео зрозумів, що вона боїться висоти значно більше, ніж виказує це.

— Чесно кажучи, — промовила вона, — я ніколи не намагалася. Мабуть, краще йти по мосту.

Тренер Хедж постукав копитом по крижаній поверхні, а потім скакнув на міст. На диво, той втримав таку вагу.

— Легко! Я піду першим. Пайпер, ходімо, дівчинко! Я тобі допоможу.

— Та ні, усе гаразд, — почала було Пайпер, але тренер схопив її руку і поволочив по мосту.

Вони пройшли півшляху, міст начебто тримався так само добре.

Талія повернулась до своєї приятельки-мисливиці.

— Фібі, я незабаром повернусь. Іди знайди інших. Скажи, що я вже йду.

— Упевнена? — Фібі примружила очі, дивлячись на Лео і Джейсона, наче вони могли викрасти Талію чи ще щось подібне.

— Усе добре, — пообіцяла Талія.

Фібі неохоче кивнула, а потім помчалась униз гірською стежкою. Білі вовки побігли слідом за нею.

— Джейсоне, Лео, просто ступайте туди, куди ступаю я, — сказала Талія. — Він майже ніколи не тріскається.

— Зі мною ще не зустрічався, — пробурмотів Лео і все ж пішов за нею по мосту разом із Джейсоном.

На півшляху вгору все пішло шкереберть, і, авжеж, у цьому був винний Лео. Пайпер і Хедж уже безпечно дістались вершини і махали їм, щоб підбадьорити, але Лео відволікся. Він думав про мости — як би він спроектував щось набагато стабільніше, ніж ця вертлява криго-парова штука, коли б це був його палац. Він обмірковував скоби та опорні стовпи. І тоді несподіване відкриття змусило його зупинитися.

— А навіщо їм міст? — запитав він.

Талія насупилася.

— Лео, це не краще місце для зупинки. Що ти маєш на увазі?

— Вони — вітряні духи, — сказав Лео. — Хіба вони не вміють літати?

— Вміють, але іноді їм потрібен спосіб з’єднатися зі світом унизу.

— Отже, міст не завжди тут знаходиться? — запитав Лео.

Талія похитала головою.

— Вітряні духи не люблять залишатися на місці, але інколи це необхідно. Як зараз. Вони знають, що ви йдете.

Лео не встигав за власними думками. Він був настільки схвильований, що майже відчував, як піднімається температура його тіла. Він не знав, як пояснити свої думки словами, але був певен, що от-от з’ясує дещо важливе.

— Лео? — запитав Джейсон. — Про що ти розмірковуєш?

— O, боги, — промовила Талія. — Іди далі. Подивися на свої ноги.

Лео поволочився назад. З жахом він збагнув, що температура його тіла дійсно піднімається, точнісінько так само, як було багато років тому, біля того столу на подвір’ї, коли його охопила злість. Зараз реакцію викликала схвильованість. Його штани виділяли пару на холодному повітрі. Черевики буквально диміли, і мосту це не подобалось. Крига тоншала.

— Лео, припини це, — крикнув Джейсон. — Ти розплавиш його.

— Я намагаюся, — промовив Лео. Але тіло перегрівалось мимоволі, так само швидко, як рухались його думки. — Слухай, Джейсоне, як Гера назвала тебе в тому сні? Вона назвала тебе мостом.

— Лео, серйозно, охолонь, — сказала Талія. — Не знаю, про що ти говориш, але міст…

— Просто послухайте, — наполіг Лео. — Якщо Джейсон — міст, то що він з’єднує? Можливо, два різні місця, які за нормальних обставин не ладнають — як повітряний палац і земля. Ти мусив десь бути раніше, так? І Гера сказала, що ти — обмін.

— Обмін. — Очі Талії розширились. — О, боги.

Джейсон нахмурився.

— Про що ви двоє говорите?

Талія прошепотіла щось, наче молитву.

— Тепер я розумію, чому Артеміда відіслала мене сюди. Джейсоне, вона сказала мені, що якщо я відшукаю Лікаона, то знайду і ключ до розгадки зникнення Персі. Ти і є той ключ. Артеміда хотіла, щоб ми зустрілись, і я змогла почути твою історію.

— Я не розумію, — запротестував Джейсон. — У мене немає історії. Я нічого не пам’ятаю.

— Але Лео має рацію, — сказала Талія. — Усе це пов’язано. Якби ж ми тільки знали, де…

Лео клацнув пальцями.

— Джейсоне, як ти називав те місце зі свого сну? Той зруйнований будинок. Будинок Вовка?

Талія ледве не задихнулась.

— Будинок Вовка? Джейсоне, чому ти не розповів мені цього? Там тримають Геру?

— І ти знаєш, де це? — запитав Джейсон.

А тоді міст розчинився. Лео б розбився на смерть, але Джейсон схопив його за куртку і витягнув у безпечне місце. Удвох вони кинулись бігти вгору, а коли озирнулись… Талія була на іншому боці трифутового пролому. Міст продовжував танути.

— Ідіть! — крикнула Талія, відступаючи вниз по мосту, що розвалювався. — З’ясуйте, де велетень тримає тата Пайпер. Врятуйте його! Я відведу мисливиць до Будинку Вовка і буду утримувати його, поки ви туди не дістанетесь. Врятуємо їх обох!

— Але де Будинок Вовка? — крикнув Джейсон.

— Ти знаєш де, братику! — вона вже була так далеко, що вони ледве чули голоси одне одного крізь вітер. Лео був досить певен, що вона сказала: «Побачимось там. Обіцяю».

Тоді вона повернулась і понеслась униз зникаючим мостом.

Лео і Джейсон не мали часу ловити ґав. Вони шалено поспішали вгору, а крижана пара тоншала під ногами. Декілька разів Джейсон хапав Лео і за допомогою вітрів тримав їх у повітрі, та це більше нагадувало банджі- джампінг[47], ніж політ.

Коли вони дісталися плавучого острова, Пайпер і тренер Хедж витягнули їх на землю, точнісінько в ту мить, коли зникла остання частина парового мосту. Вони стояли, ледве не задихаючись, біля підніжжя сходів, що були висічені в скелі і вели нагору до фортеці.

Лео поглянув униз. Вершина піка Пайкс плавала під ними в морі хмар, але не було жодних ознак Талії. І Лео щойно спалив їхню єдину можливість повернутися назад.

— Що сталося? — запитала Пайпер. — Лео, чому твій одяг димиться?

— Трохи збудився, — зітхнув він. — Перепрошую, Джейсоне. Чесно. Я не…

— Усе гаразд, — сказав Джейсон, але вираз його обличчя був похмурим. — У нас менше ніж двадцять чотири години, щоб врятувати богиню і тата Пайпер. Ходімо зустрінемось із царем вітрів.

XXXVII ДЖЕЙСОН

Джейсон знайшов і втратив сестру менше ніж за годину. Поки вони видирались по скелях плавучого острова, він не припиняв озиратися, але Талія зникла.

Незважаючи на обіцянку сестри зустрітися з ним знову, Джейсон почувався розгубленим. Вона знайшла нову родину разом з мисливицями і нову мати — в особі Артеміди. Сестра здавалась такою впевненою і задоволеною своїм життям, що Джейсон не був певен, чи стане колись його частиною. А ще вона так завзято бажала відшукати свого друга Персі… Чи шукала вона колись так само і його?

«Несправедливо, — сказав він собі. — Адже вона вважала тебе мертвим».

Йому було важко миритися з тим, що Талія розповіла про їхню маму. Вийшло так, наче вона сунула йому до рук немовля — дуже верескливе і потворне маля — і сказала: «Ось, це твоє. Носи його». Він не хотів його носити. Він не хотів на нього дивитись чи визнавати своїм. Він не хотів знати, що мав схиблену мати, яка позбулася його, щоб вгамувати богиню. Не дивно, що Талія втекла.

А потім він пригадав будинок Зевса в Таборі напівкровок — ту крихітну нішу, яку Талія використовувала для сну подалі від погляду сяючої статуї небесного бога. Батько їм дістався теж не з легким характером. Джейсон розумів, чому Талія зреклася цієї частини свого життя, і все ж почувався ображеним. Йому так не пощастить. Його залишили одного з цим тягарем.

До речі, про тягар. Золотий рюкзак з вітрами висів на його плечах. Що ближче вони підходили до палацу Еола, то важчою ставала ноша. Вітри борсалися, скакали і гуркотіли.

Чудовий настрій, здавалось, був тільки в тренера Хеджа. Він біг собі вгору слизькими сходами і підганяв усіх.

— Ну ж бо, пиріжечки! Залишилося лише кілька тисяч сходинок!

Поки вони піднімалися, Лео і Пайпер не заговорювали до Джейсона. Можливо, відчували його поганий настрій. Пайпер увесь час стурбовано озиралась, наче це він ледве не помер від переохолодження, а не вона. Або, можливо, обмірковувала задум Талії. Вони розповіли їй, що сказала Талія на мосту — як вони можуть урятувати і Геру, і її тата. Та насправді Джейсон гадки не мав, як вони це зроблять, і непевен був: така можливість вселила у Пайпер надію чи змусила хвилюватись ще більше.

Лео не припиняв лупцювати себе по ногах, перевіряючи, чи не горять його штани. Він більше не парував, однак випадок на крижаному мості Джейсона налякав не на жарт. Лео начебто не усвідомлював, що з його вух ішов дим, а у волоссі танцювали язики полум’я. Якщо Лео почне мимоволі спалахувати щоразу, коли його щось схвилює, нелегко буде з ним кудись ходити. Джейсон уявив, як намагається замовити їжу в кафе: «Чізбургер, будь ласка, і… Ой-ой! Мій друг горить! Дайте мені відро, терміново!»

Хоча більше за все Джейсона мучило те, що сказав Лео. Джейсон не хотів бути мостом, чи обміном, чи ще чимось. Він лише хотів знати, звідки прийшов. А ще Талія так розхвилювалася, коли Лео згадав згорілий будинок з його сну — місце, яке за словами Лупи, було його відправною точкою. Звідки вона знала про це місце і чому вирішила, що Джейсон зможе його знайти?

Відповідь, здавалось, була близько. Та що ближче він ставав до неї, то більше вона пручалася, точнісінько як вітри за його спиною.

Зрештою вони дістались вершини острова. Навколо фортеці здіймалися бронзові стіни, хоч Джейсон і не міг уявити, хто взагалі стане нападати на це місце. Ворота висотою у двадцять футів розчинились перед ними і відкрили дорогу з гладкого пурпурового каменю, що вела до головної цитаделі — ротонди з білими колонами в грецькому стилі, схожої на один з монументів у Вашингтоні — за винятком скупчення супутникових тарілок і радіоантен на даху.

— Оце дивацтво, — промовила Пайпер.

— Ну, я так розумію, неможливо провести кабель до плавучого острова, — сказав Лео. — Трясця, подивіться на переднє подвір’я цього хлопця.

Ротонда стояла в центрі кола площею в чверть милі. Сад був приголомшливим, а разом із тим — жахаючим. Він поділявся на чотири секції, схожі на шматки піци, кожна з яких уособлювала пору року.

У секції праворуч була крижана пустеля з голими деревами і замерзлим озером. З подувом вітру ландшафтом котилися сніговики, і Джейсон не міг зрозуміти: декорації це чи живі істоти.

Ліворуч був осінній парк із золотистими і червоними деревами. Купи листя складалися вітром у візерунки — богів, людей, тварин, що носились одне за одним, перш ніж знову розлетітися на листя.

Вдалині за ротондою Джейсон побачив ще дві ділянки. Одна виглядала наче зелене пасовище з вівцями, утвореними з хмар. Остання була пустелею, на піску якої перекотиполя вишкрябували дивні візерунки: грецькі літери, веселі обличчя і велетенську рекламу: «Дивіться Еола щоночі!»

— По секції для кожного з чотирьох вітряних богів, — припустив Джейсон. — Чотири головні напрямки.

— Я у захваті від цього пасовища. — Тренер Хедж облизав губи. — Ви, хлоп’ята, не зважайте…

— Продовжуйте, — сказав Джейсон. Він узагалі-то був радий відіслати сатира. Заробити прихильність Еола буде важко навіть без тренера Хеджа, який розмахує палицею і горланить: «Помри!»

Сатир побіг нападати на весну, а Джейсон, Лео і Пайпер пішли до сходів палацу. Вони пройшли крізь парадні двері в білий мармуровий вестибюль, прикрашений пурпуровими прапорами, які сповіщали: «Олімпійський канал погоди», а на деяких було написано просто «ОП!».

— Вітаю! — До них підлетіла жіночка. Буквально підлетіла. Вона була по-ельфійськи приваблива, схожа на духів природи в Таборі напівкровок — мініатюрна, з маленькими гострими вухами й обличчям невизначеного віку, якому могло бути як шістнадцять, так і тридцять років. Карі очі бадьоро мерехтіли. І хоча тут не було вітру, її волосся повільно майоріло, наче в рекламі шампуню. Біла сукня роздувалася, наче парашут. Джейсон не міг визначити, чи є в неї ноги, але якщо були, то вони не торкалися підлоги. У руці вона тримала білий планшет.

— Ви від володаря Зевса? — запитала вона. — Ми на вас чекали.

Джейсон хотів було відповісти, та думати тверезо було трошки важко після усвідомлення того, що жінка — прозора. Її постать ставала то більш, то менш чіткою, наче складалась із туману.

— Ви привид? — запитав він.

Миттю він зрозумів, що образив її. Усмішка зникла, і жінка надула губи.

— Я — аура, пане. Вітряна німфа, як можна було здогадатися, виходячи з того, що я працюю на володаря вітрів. Мене звуть Меллі. У нас тут немає привидів.

Пайпер поспішила на допомогу.

— Так, авжеж, немає! Мій друг просто прийняв вас за Єлену Троянську, найпрекраснішу смертну всіх часів. Тут легко помилитися.

Овва, це було майстерно. Комплімент здавався трохи надмірним, однак аура Меллі зашарілася.

— Ох… ну, коли так… То ви від Зевса?

— Е… — промовив Джейсон. — Я — син Зевса, так.

— Чудово! Прошу, сюди.

Вона провела їх крізь кілька дверей з підвищеним захистом у ще один вестибюль, переглядаючи щось на планшеті під час польоту. Вона не дивилась, куди йде, та, вочевидь, це не мало значення, тому що вона легко пройшла прямісінько крізь мармурову колону.

— Зараз не так багато глядачів, і це добре, — задумливо промовила вона. — Я можу вас записати точнісінько перед ефіром об одинадцятій дванадцять.

— Е, гаразд, — сказав Джейсон.

Вестибюль був досить дивним місцем. Усюди гасали вітри, від чого Джейсону здавалось, що він продирається крізь невидимий натовп. Двері самі собою відчинялись і грюкали.

Те, що Джейсон усе ж таки міг розгледіти, було не менш чудернацьким. Кімнатою носились паперові літаки всіх можливих розмірів і форм, а вітряні німфи, аури, час від часу хапали їх, розправляли й читали, після чого жбурляли назад у повітря, де ті самі собою складалися і продовжували літати.

Повз них промайнуло якесь потворне створіння. Воно виглядало наче суміш бабусі та курчати на стероїдах. У нього було зморшкувате обличчя, чорне, скріплене сіточкою волосся, пухке й пір’ясте тіло і пазурі на ногах. Дивовижно, що воно взагалі могло літати. Жінка-курка ширяла всюди і врізалась у речі, наче повітряна куля на параді.

— Це не аура? — запитав Джейсон Меллі, коли створіння, хитаючись, минуло повз них.

Меллі розсміялась.

— Авжеж ні, це гарпія. Наші… потворні зведені сестри, можна так сказати. Хіба у вас немає гарпій на Олімпі? Вони — духи буйних вітрів, на відміну від нас, аур. Серед нас тільки лагідні вітерці.

Вона кліпнула очима до Джейсона.

— Авжеж, ви лагідні, — сказав він.

— Ну, — втрутилась Пайпер, — ви вели нас побачитись з Еолом?

Меллі провела їх повз декілька дверей, схожих на шлюзи. Над внутрішніми дверима замерехтів зелений вогник.

— У нас декілька хвилин, перш ніж він почне, — бадьоро промовила Меллі. — Якщо увійдемо зараз, він, швидше за все, вас не вб’є. Ходімо!

XXXVIII ДЖЕЙСОН

У Джейсона щелепа відпала. Центральна кімната фортеці Еола була не меншою за собор, з височенним куполоподібним дахом, укритим сріблом. Телевізійна апаратура безладно плавала в повітрі: камери, прожектори, декорації, рослини в горщиках. А ще тут не було підлоги. Лео ледве не впав у прірву, перш ніж Джейсон потягнув його назад.

— Матінко!.. — Лео глитнув. — Агов, Меллі! Наступного разу хоч попереджай!

Величезна кругла яма круто спускалася прямісінько в серце гори. Вона була глибиною з півмилі і вся пронизана печерами. Деякі з них, вірогідно, вели прямо назовні. Джейсон пригадав, як звідти вилітали вітри, коли вони були на піку Пайкс. Решту печер запечатали якоюсь блискучою речовиною, схожою на скло чи віск. Уся яма кишіла гарпіями, аурами і паперовими літаками, але для того, хто не вмів літати, це стало б дуже довгим і, беззаперечно, згубним падінням.

— Ох, матінко, дуже перепрошую. — Меллі від’єднала портативну рацію від чогось, що було в неї під одягом, і промовила в неї: — Технічний відділ? Це Наггетс? Привіт, Наггетс. Можна нам підлогу в головну студію, будь ласка? Так, тверду. Дякую.

За декілька секунд із ями здійнялось військо гарпій — десь три тисячі демонічних куркоподібних жіночок, кожна з прямокутником якогось будівельного матеріалу. Вони взялись за справу: стукали молотками і клеїли… Для скріплення вони використовували багато скотчу, що Джейсона не втішало. За мить перед ними утворилась тимчасова підлога. Вона складалась із фанери, мармурових брил, квадратних килимків, трикутних смуг дерну з травою — словом, з усього, що траплялося під руку.

— А це безпечно? — запитав Джейсон.

— О, авжеж! — запевнила його Меллі. — Гарпії дуже майстерні.

Їй легко говорити. Вона просто пролетіла повз, не торкаючись підлоги. Джейсон вирішив, що у нього найбільші шанси вціліти, оскільки він уміє літати, тож пішов першим. На диво, підлога витримала його.

Пайпер схопила його руку і пішла за ним.

— Якщо впаду, лови.

— Е, авжеж. — Джейсон сподівався, що не зашарівся.

Лео ступив наступним.

— I мене лови теж, Супермене. Але за руку я тебе не триматиму.

Меллі повела їх досередини кімнати, де навколо чогось на кшталт центру управління ширяла простора сфера з пласких екранів. Усередині сидів чоловік, спостерігав за моніторами і читав повідомлення на паперових літаках.

Меллі повела їх далі, чоловік не звертав жодної уваги. Вона посунула сорока дводюймовий екран «Соні» з дороги, і вони ввійшли в зону управління.

Лео присвиснув.

— Обов’язково змайструю собі таку кімнату.

Літаючі екрани показували геть усякі види телевізійних програм. Деякі Джейсон упізнав — здебільшого, новини, — але деякі здавались трохи дивними: гладіаторські бої, битви напівбогів із чудовиськами… Можливо, це було кіно, але більше нагадувало реаліті-шоу.

На протилежному краю сфери була шовковиста блакитна завіса, схожа на екран у кінотеатрі, з камерами і павільйонними прожекторами, що ширяли навкруги.

Чоловік у центрі розмовляв через телефонну гарнітуру. Він тримав у кожній руці по дистанційному пульту і тицяв ними в різні екрани, здавалось, навмання.

На ньому був діловий костюм, що виглядав, наче небо, — здебільшого, блакитний, але поцяткований хмарами, що змінювалися, темнішали й рухались по всій тканині. Через копицю сивого волосся він виглядав приблизно на шістдесят-сімдесят років, однак через тонну гриму і гладеньке, як після пластичної хірургії, обличчя він не здавався ані по-справжньому молодим, ані по-справжньому старим. Він був просто неправильним — наче лялька Кен, яку хтось наполовину розплавив у мікрохвильовці. Його очі метались туди-сюди з одного екрана на другий, наче він намагався вловити все разом. Він бурмотів щось у телефон, і його рот не припиняв смикатись. Він був або веселий, або розлючений, або і те, і те водночас.

Меллі полетіла до нього.

— Е, пане Еоле, ці напівбоги…

— Стривай! — Він здійняв руку, вимагаючи тиші, а потім вказав на один з екранів. — Подивись!

То була одна з тих програм про переслідувачів бурь, де безрозсудні шукачі гострих відчуттів їздять за ураганами. На очах Джейсона джип врізався просто в лійкоподібну хмару й злетів у небо.

Еол закричав у захваті.

— Канал катастроф. Люди роблять це навмисно! — він повернувся до Джейсона з божевільною посмішкою. — Хіба це не приголомшливо? Нумо ще раз подивимось.

— Е, пане, — промовила Меллі, — це Джейсон, син…

— Так, так, я пам’ятаю, — сказав Еол. — Ти повернувся. Як пройшло?

Джейсон розгубився.

— Перепрошую? Думаю, ви прийняли мене за…

— Ні, ні, ти Джейсон Грейс, так? Це було — коли — минулого року? Ти збирався битись із якимсь морським чудовиськом, здається. — Я… я не пам’ятаю.

Еол розсміявся.

— Мабуть, чудовисько було не дуже! Ні, я пам’ятаю кожного героя, що приходив до мене по допомогу. Одисей — о, боги, він стирчав на моєму острові цілий місяць! Ти принаймні залишився тільки на декілька днів. Слухай, подивись це відео. Цих качок засмоктало прямісінько в…

— Пане, — втрутилась Меллі. — Дві хвилини до ефіру.

— Ефір! — закричав Еол. — Обожнюю ефір. Як я виглядаю? Грим!

На Еола миттю налетів маленький смерч із пензликів, серветок і ватних тампонів. Вони працювали, здіймаючи хмарку з пудри тілесного тону, поки його колір обличчя не став ще жахливішим, ніж був. Крізь його волосся пронісся вітер і залишив сторчма, наче різдвяну ялинку.

— Пане Еоле. — Джейсон скинув з плечей золотий рюкзак. — Ми принесли вам тих негідників грозових духів.

— Невже! — Еол глянув на рюкзак, наче то був подарунок від надокучливого прихильника — дещо, що він не волів забирати. — Ну, дуже люб’язно.

Лео підштовхнув Джейсона, і він підніс рюкзак Еолу.

— Борей послав нас захопити їх для вас. Ми сподіваємось, що ви приймете їх і припините… ну… наказувати вбивати напівбогів.

Еол розсміявся і з недовірою поглянув на Меллі.

— Убивати напівбогів… я таке наказував?

Меллі перевірила на планшеті.

— Так, пане, п’ятнадцятого вересня. «Смерть Тифона вивільнила грозових духів, напівбоги мусять понести відповідальність» — і так далі… так, загальна постанова вбити їх усіх.

— Ой, фу, — промовив Еол. — Просто сердитим був. Скасуй цей наказ, Меллі, і е-е, хто там вартує… Теріякі? Тері, віднеси цих грозових духів униз до камерного блоку 14-Е, добре?

Невідомо звідки прилетіла гарпія, схопила золотий рюкзак і понеслась у прірву.

Еол ошкірився до Джейсона.

— Слухай, перепрошую за наказ убивати при появі. Але ж, о боги, я дійсно був таким розлюченим через це? — Його обличчя раптом спохмурніло, і те ж саме зробив костюм, лацкани спалахнули блискавкою. — Знаєш… тепер я пригадую. Наче якийсь голос говорив мені віддати цей наказ. Майже непомітне холодне пощипування позаду шиї.

Джейсон насторожився. Холодне пощипування позаду шиї… Чому це здавалось таким знайомим?

— А… е-е, голос у голові, пане?

— Так. Як дивно. Меллі, убити. Їх?

— Ні, пане, — терпляче промовила аура. — Вони щойно принесли нам грозових духів, а це все міняє.

— Еге ж. — Еол розсміявся. — Перепрошую, Меллі, надішлемо напівбогам щось приємне. Коробку шоколадок, можливо.

— Коробку шоколадок кожному напівбогу у світі, пане?

— Ні, занадто дорого. Не зважай. Стривайте, уже час! Я в ефірі!

Заграла музика новин, і Еол відлетів до блакитного екрана.

Джейсон глянув на Пайпер і Лео, які здавались такими ж розгубленими, як і він.

— Меллі, — промовив Джейсон, — він… він завжди такий?

Вона сором’язливо усміхнулась.

— Ну, знаєте, як кажуть. Якщо не подобається його настрій, зачекайте п’ять хвилин. Цей вислів «вітер у голові» — це від нього пішло.

— А щодо того морського чудовиська, — сказав Джейсон. — Я бував тут раніше?

Меллі зашарілася.

— Перепрошую, я не пам’ятаю. Я нова помічниця пана Еола. Я з ним довше за багатьох, однак не настільки.

— Скільки часу зазвичай лишається кожний помічник? — запитала Пайпер.

— Ох… — Меллі на мить впала в роздуми. — Я займаюсь цим… дванадцять годин.

З плаваючих динаміків проревів голос:

— А зараз — погода кожні дванадцять хвилин! Зустрічайте вашого синоптика «Олімпійської погоди» — телеканала «ОП!» — Еола!

Еол тепер стояв перед блакитним екраном і сяяв неприродно білою посмішкою.

— Вітаю, Олімпе! З вами Еол, господар вітрів, з погодою на кожні дванадцять хвилин! Сьогодні над Флоридою пройде циклон, тож очікуйте теплої погоди, бо Деметра воліє пощадити цитрусових фермерів!

Він вказав на блакитний екран, та коли Джейсон глянув на дисплеї, то побачив, що за спиною Еола проектується цифрове зображення, тож той стояв перед мапою штатів з мультиплікаційними усміхненими сонечками і нахмуреними грозовими хмарками.

— На східному узбережжі… ой, стривайте. — Він постукав по своїй гарнітурі. — Перепрошую, народе! Сьогодні Посейдон гнівається на Маямі, отже, схоже, що заморозки повертаються до Флориди! Перепрошую, Деметро. Над середнім заходом… не знаю, чим Сент-Луїс образив Зевса… очікуйте хуртовин! Самому Борею наказано покарати область кригою. Погані новини, Міссурі! Ні, чекайте. Гефест співчуває центральному Міссурі, тож усі ви отримаєте нормальну погоду і сонячне небо!

Еол продовжив у тому ж дусі — прогнозував погоду для кожної області країни і змінював цей прогноз двічі-тричі, отримуючи повідомлення через гарнітуру, — боги, швидше за все, вимагали різних вітрів і погоди.

— Хіба це правильно, — шепнув Джейсон. — Погода ж не така безладна.

Меллі самовдоволено посміхнулась.

— І як часто смертні синоптики мають рацію? Вони говорять про фронти, повітряний тиск і вологість, але погода щоразу їх дивує. Еол принаймні каже нам, чому вона така непередбачувана. Дуже важка робота, — намагатись задовольнити всіх богів водночас. Достатньо, щоб будь-кого лишити…

Вона запнулася, але Джейсон зрозумів, що вона мала на увазі. Глузду. Еол був цілковито полишеним глузду.

— От така в нас погода, — закінчив Еол. — Побачимось за дванадцять хвилин, тому що я певен — вона зміниться!

Прожектори вимкнулися, монітори повернулись до випадкових програм, і лише на мить обличчя Еола обвиснуло від утоми. А потім він начебто пригадав, що в нього гості, і натягнув на обличчя посмішку.

— То ви принесли мені цих негідників грозових духів, — сказав Еол. — Гадаю… мушу подякувати! І ви ще чогось хотіли? Припускаю, що так. Напівбоги завжди чогось хочуть.

Меллі промовила:

— Е-е, пане, це Зевсів син.

— Так, так. Знаю. Я сказав, що пам’ятаю його.

— Але, пане, вони від Олімпу.

Еол начебто здивувався. А потім так несподівано розсміявся, що Джейсон ледве не стрибнув у прірву.

— Тобто цього разу ти тут від імені батька? Нарешті! Я знав, що вони надішлють когось, щоб переглянути мій договір!

— Е-е, що? — запитав Джейсон.

— Ох, дякувати богам! — Еол зітхнув з полегшенням. — Минуло… скільки? Три тисячі років з того часу, як Зевс зробив мене господарем вітрів. Не те щоб я не був удячний, авжеж! Та, якщо чесно, мій договір такий неясний. Безперечно, я безсмертний, проте «господар вітрів». Що це означає? Я природний дух? Напівбог? Бог? Я хочу бути богом вітрів, тому що це надає набагато більше переваг. Можемо почати з цього?

Джейсон спантеличено глянув на друзів.

— Чоловіче, — промовив Лео, — гадаєте, ми тут, щоб підвищити вас?

— А що, це так? — Еол широко посміхнувся. Діловий костюм став цілковито блакитним — без жодної хмари на тканині. — Чудово! Тобто, гадаю, я проявив трохи ініціативи з каналом погоди, еге ж? І, авжеж, я завжди в пресі. Стільки книжок написано про мене: «У розрідженому повітрі», «Вище неба», «Звіяні вітром»…

— Е-е, не думаю, що вони про вас, — сказав Джейсон, перш ніж помітив, що Меллі хитає головою.

— Нісенітниці, — відповів Еол. — Меллі, хіба це не мої біографії?

— Безсумнівно, пане, — пропищала вона.

— От, бачите? Сам я не читаю. Хто на це має час? Та очевидно, що смертні мене обожнюють. Тож змінимо мій офіційний титул на бога вітрів. А тепер щодо зарплатні і персоналу…

— Пане, — промовив Джейсон. — Ми не від Олімпу.

Еол кліпнув очима.

— Але ж…

— Я син Зевса, так, — сказав Джейсон, — але ми тут не для обговорення контракту. Ми на завданні, і нам потрібна ваша допомога.

Обличчя Еола спохмурніло.

— Як і минулого разу? Як і кожному героєві, який сюди приходив? Напівбоги! Завжди вам щось потрібно, чи не так?

— Пане, будь ласка. Не пам’ятаю минулого разу, але якщо ви допомогли мені тоді…

— Я завжди допомагаю! Ну, іноді я руйную, але здебільшого допомагаю, а іноді мене просять зробити і те, і те водночас! От, Еней, перший з вас…

— З нас? — запитав Джейсон. — Тобто з напівбогів?

— Ой, та годі тобі! — випалив Еол. — Я маю на увазі твій рід напівбогів. Ти ж знаєш Енея, сина Венери, — єдиний вцілілий герой Трої. Коли греки спалили місто, він утік до Італії, де заснував царство, що зрештою стало Римом, бла-бла-бла. От що я мав на увазі.

— Не розумію, — визнав Джейсон.

Еол закотив очі.

— Головне, що мене кинули в центр того конфлікту! Юнона така: «Ох, Еоле, знищи кораблі Енея для мене. Він мені не подобається». А потім Нептун каже: «Ні, не смій! Це моя територія. Заспокой вітри». А потім Юнона така: «Ні, потопи його кораблі, а то я скажу Юпітеру, що ти відмовляєшся допомагати!» Гадаєш, легко зробити все це водночас?

— Ні, — відповів Джейсон. — Гадаю, що ні.

— І не змушуй мене пригадувати Амелію Ергарт[48]! Я досі отримую розлючені вимоги з Олімпу збити її з неба!

— Нам просто потрібна інформація, — промовила Пайпер своїм найбільш заспокійливим голосом. — Ми чули, що ви знаєте все.

Еол підрівняв свої лацкани і глянув на неї, трошки заспокоєний.

— Ну… це правда. Наприклад, я знаю про цю вашу справу… — Він змахнув пальцями на них трьох. — Цей безрозсудний план Юнони зібрати вас разом, швидше за все, скінчиться кровопролиттям. А щодо тебе, Пайпер МакЛін, я знаю, що твій батько опинився у великій біді.

Він простягнув руку, і в неї влетів клаптик паперу. Світлина Пайпер з чоловіком, певно, її батьком. Його обличчя здавалось дуже знайомим. Джейсон був переконаний, що бачив його в декількох фільмах.

Пайпер узяла світлину. Її руки тремтіли.

— Це… це з його, гаманця.

— Так, — промовив Еол. — Усі речі, звіяні вітром, зрештою потрапляють до мене. Світлину віднесло вітром, коли його схопили породжені землею.

— Породжені ким? — запитала Пайпер.

Еол відмахнувся від запитання і прищурено поглянув на Лео.

— А щодо тебе, сину Гефеста… так, я бачу твоє майбутнє.

У руки вітряного бога влетів ще один папірець — старий рваний малюнок, зроблений крейдою.

Лео взяв його так, наче той був намазаний отрутою.

І похитнувся.

— Лео? — промовив Джейсон. — Що це?

— Дещо, що я… я намалював, коли був малим. — Він хутко його згорнув і сховав у куртку. — Це… так, нічого.

Еол розсміявся.

— Невже? Усього лише ключ до вашого успіху! Так, про що ми говорили? А, так, ви хотіли інформації. Певні щодо цього? Інколи інформація буває небезпечною.

Він посміхнувся до Джейсона, наче кидаючи виклик. Меллі позаду нього похитала головою на знак застереження.

— Так, — сказав Джейсон. — Нам потрібно знайти лігво Енцелада.

Еол більше не посміхався.

— Велетень? Що ви у нього забули? Він жахливий! Навіть не дивиться мою програму!

Пайпер тримала світлину.

— Еоле, у нього мій батько. Ми повинні врятувати тата і з’ясувати, де тримають Геру.

— Слухайте, це неможливо, — відповів Еол. — Навіть я цього не бачу, і повірте, я намагався. Над місцем знаходження Гери чаклунська завіса — дуже могутня, неможливо пробитися.

— Вона в місці під назвою «Будинок Вовка», — промовив Джейсон.

— Стривайте! — Еол поклав руку собі на чоло і заплющив очі — Я щось бачу! Так, вона у місці під назвою «Будинок Вовка»! На жаль, я не знаю, де він.

— Енцелад знає, — наполягла Пайпер. — Якщо допоможете нам знайти його, ми з’ясуємо місцеперебування богині…

— Еге ж, — підхопив Лео. — І якщо ми її врятуємо, вона вам віддячить…

— А Зевс, можливо, вас підвищить, — закінчив Джейсон.

Брови Еола поповзли вгору.

— Підвищення — і все, що вам потрібно від мене, — місцеперебування велетня?

— Ну, якщо б ви ще нас туди підкинули, — доповнив Джейсон, — було б чудово.

Меллі плеснула долонями в захваті.

— Ох, він це може! Він часто посилає добрих вітрів…

— Меллі; тихо! — гаркнув Еол. — Я взагалі обмірковую тебе звільнити через те, що шляхом омани впустила цих людей.

Її обличчя зблідло.

— Так, пане. Перепрошую, пане.

— Вона не винна, — сказав Джейсон. — Але щодо допомоги…

Еол похитав головою, наче в роздумах. А потім Джейсон збагнув, що володар вітрів слухає голоси в гарнітурі.

— Ну… Зевс схвалює, — пробурмотів Еол. — Каже… каже, що було б краще, коли б вам вдалось не звільняти її, поки не минуть вихідні, тому що у нього запланована велика вечірка… Овва! Це Афродіта на нього волає, нагадує, що сонцестояння почнеться на світанку. Каже, щоб я вам допоміг. А ще Гефест… так. Гм. Вони дуже рідко погоджуються одне з одним. Стривайте…

Джейсон усміхнувся до друзів — нарешті їм щастило. Божественні батьки заступаються за них.

Позаду, з боку входу, пролунала гучна відрижка. Із вестибюля пришкандибав тренер Хедж з травою по всьому обличчю. Меллі побачила, як він сунеться по тимчасовій підлозі, й охнула.

— Хто це?

Джейсон придушив кашель.

— Це? Це лише тренер Хедж. Е-е, Ілісон Хедж. Він наш…

Джейсон був непевен, як назвати Хеджа: вчителем, другом чи проблемою?

— Наш провідник.

— Він такий мужній, — пробурмотіла Меллі.

Пайпер позаду неї надула щоки, вдаючи, що її нудить.

— Як ся маєте, хлоп’ята? — Хедж підбіг до них. — Овва, гарне місце. О! Дернові прямокутнички.

— Тренере, ви ж щойно їли, — сказав Джейсон. — І дернина в нас за підлогу. Це, е-е, Меллі…

— Аура. — Хедж заворожуюче усміхнувся. — Прекрасна, наче літній бриз.

Меллі зашарілась.

— А ще Еол от-от нам допоможе, — сказав Джейсон.

— Так, — пробурмотів господар вітрів. — Здається, що так. Знайдете Енцелада на горі Діабло.

— На диявольській горі? — запитав Лео. — Звучить уже не дуже.

— Я пам’ятаю це місце! — промовила Пайпер. — Я була там одного разу з татом. Це на сході від Сан-Франциско.

— Знову територія затоки? — тренер Хедж похитав головою. — Недобре. Зовсім недобре.

— Ну… — Еол почав усміхатися. — Щодо підкинути вас туди…

Раптом його обличчя стало млявим. Він зігнувся і постукав по гарнітурі, наче вона вийшла з ладу. Коли він випрямився, його очі були шаленими. І хоча на ньому був грим, виглядав він, як старець — дуже наляканий старець.

— Вона не говорила до мене віками. Я не можу… так, так, я розумію.

Він глитнув, дивлячись на Джейсона так, наче той перетворився на велетенського таргана.

— Перепрошую, сину Юпітера. Новий наказ. Усі ви повинні померти.

Меллі скрикнула.

— Але… але, пане! Зевс наказав допомогти їм. Афродіта, Гефест…

— Меллі! — гаркнув Еол. — Ти ризикуєш роботою! До того ж деякі накази перевищують навіть волю богів, особливо коли йдеться про сили природи.

— Чий наказ? — запитав Джейсон. — Зевс вас звільнить, якщо ви нам не допоможете!

— Сумніваюсь.

Еол тряхнув зап’ястком, і глибоко в ямі під ними відчинились двері клітки. Джейсон почув, як засвистіли грозові духи і ринулись угору з кровожерним виттям.

— Навіть Зевс розуміє порядок речей, — промовив Еол. — І якщо вона прокидається — присягаюсь усіма богами — ніхто не здатен їй перешкодити. Прощавайте, герої. Мені страшенно прикро, але я мушу зробити це швидко. Я повертаюся в ефір за чотири хвилини.

Джейсон викликав меч. Тренер Хедж дістав свою палицю. Аура Меллія крикнула:

— Ні!

Вона ринула їм під ноги. Грозові духи врізались у них із ураганною силою, трощачи підлогу на уламки, подрібнюючи килимки, мармур і лінолеум на те, що стало б смертоносними снарядами, коли б одяг Меллі не розпростерся, наче щит, і не поглинув удар. Уп’ятьох вони звалились у яму, а. нагорі кричав Еол:

— Меллі, от тепер ти точно звільнена!

— Швидко, — заволала Меллі. — Сину Зевса, ти маєш владу над небом?

— Трошки!

— Тоді допоможи мені, або всі ви помрете!

Меллі схопила його долоню, і електричний заряд пройшов крізь руку Джейсона. Він зрозумів, чого вона хоче. Вони мусять скерувати падіння в один з відкритих тунелів. Грозові духи летіли за ними, стрімко скорочуючи дистанцію, і несли із собою хмару смертоносної шрапнелі.

Джейсон схопив руку Пайпер.

— Групові обійми!

Вони падали, а Хедж, Лео і Пайпер намагалися скупчитися, тримаючись за Джейсона і Меллі.

— Це НЕ ДОБРЕ! — загорланив Лео.

— Ну ж бо, мішки з газом! — закричав тренер Хедж на грозових духів. — Я знищу вас!

— Він неймовірний, — зітхнула Меллі.

— Зосередьмося? — нагадав Джейсон.

— Твоя правда!

Вони намагалися спрямувати вітер так, щоб обережно пірнути у найближчий відкритий жолоб. І все ж вони ввірвались у тунель із болючою швидкістю і котились, б’ючись одне об одного, крутим проходом, що не призначався для людей.

Одіяння Меллі здійнялись навколо неї. Джейсон та решта відчайдушно вхопились за ауру. Вони почали знижувати швидкість, але позаду зі свистом неслися до тунелю грозові духи.

— Не зможу… втримати… надовго, — попередила Меллі. — Тримайтеся разом! Коли вітри вдарять…

— Ти молодець, Меллі, — сказав Хедж. — Знаєш, моя мама була аурою. Навіть вона не впоралася б краще.

— Зателефонуєш мені через Іриду? — заблагала Меллі.

Хедж підморгнув.

— Не могли б ви домовитися про побачення пізніше? — крикнула Пайпер. — Дивіться!

Тунель позаду починав охоплювати морок. Джейсон відчував, як стріляє у вухах від підвищення тиску.

— Не можу більше їх утримувати, — попередила Меллі. — Але я спробую вас заслонити, зроблю вам останню послугу.

— Дякую, Меллі, — промовив Джейсон. — Сподіваюсь, ви отримаєте нову роботу.

Вона усміхнулась, а потім розчинилась, обгорнувши їх теплим лагідним бризом. І тоді вдарили справжні вітри і жбурнули їх у небо так сильно, що у Джейсона потемніло в очах.

XXXIX ПАЙПЕР

Пайпер наснилося, що вона на даху гуртожитку «Школи дикунів».

Ніч у пустелі холодна, однак вона взяла ковдри і поряд був Джейсон, тож більше тепла вона не бажала.

Повітря пахнуло полином і паленим мескитовим деревом. Над обрієм, наче загострені чорні зуби, вимальовувалися гори Спрінг-Маунтінз, за ними тьмяно сяяв Лас-Вегас.

Зірки були такими яскравими, що Пайпер хвилювалась, чи побачать вони метеорний дощ. Не хотілось їй, щоб Джейсон подумав, що вона приволокла його сюди оманою. (Нехай це і була цілковита правда.) Але метеори не розчарували. Ледве не кожну хвилину один з них прокреслював на небі смужку білого, жовтого чи синього вогню. Пайпер була певна, що в дідуся Тома знайшлась би якась черокійська казка, щоб дати їм пояснення, та в цю мить вона була зайнята створенням власної казки.

Джейсон узяв її за руку — нарешті — і вказав на два метеори, що промайнули крізь атмосферу й утворили хрест.

— Овва, — сказав він. — Не можу повірити, що Лео не хотів це побачити.

— Узагалі-то, я його не кликала, — мимохідь промовила Пайпер.

Джейсон усміхнувся.

— О, справді?

— Гм. Тобі, бува, не здається, що троє це вже натовп?

— Еге, — визнав Джейсон. — Ти уявляєш, у які неприємності ми втрапимо, якщо нас тут застукають?

— Ну, я щось вигадаю, — відповіла Пайпер. — Я можу бути дуже переконливою. То ти хочеш потанцювати, чи як?

Він розсміявся. Його очі були неймовірними, а усмішка здавалась навіть чарівнішою в зоряному сяйві.

— Без музики. Уночі. На даху. Трохи небезпечно.

— Я небезпечна дівчина.

— Щодо цього я не маю сумнівів.

Він підвівся і подав їй руку. Вони повільно протанцювали декілька кроків, але це швидко перейшло в поцілунок. Пайпер ледве вдалось поцілувати його знову, тому що ніяк не могла припинити усміхатись.

А потім її сон змінився… або, можливо, вона вже померла, тому що якимсь чином знову опинилась в універмазі Медеї.

— Будь ласка, нехай це сон, — пробурмотіла вона, — а не моє вічне покарання.

— Ні, люба, — промовив солодкий жіночий голос. — Не покарання.

Пайпер озирнулась зі страхом, що побачить Медею, але перед нею стояла інша жінка, яка роздивлялася стелаж із п ятдесятивідсотковою знижкою.

Жінка була красунею — волосся до плечей, граціозна шия, бездоганні риси обличчя і приголомшлива фігура, на яку вона натягнула джинси й білосніжну майку.

На долю Пайпер випала змога побачити чимало акторок — більшість жінок, з якими зустрічався тато, були неймовірними красунями, — але ця від них відрізнялась. Вона була витонченою, без старань, модною без зусиль, вражаючою без макіяжу. Після зустрічі з Еолом, з його дурнуватими підтяжками обличчя і косметикою, ця жінка здавалась ще більш приголомшливою. У ній не було нічого фальшивого.

Та поки Пайпер дивилася, зовнішність жінки змінювалась. Пайпер не могла вирішити, який у тієї колір очей і волосся. Жінка ставала дедалі вродливішою, наче її вигляд підлаштовувався під думки Пайпер, щоб наблизитися до ідеалу краси тієї настільки, наскільки це було можливо.

— Афродіта… — промовила Пайпер. — Мамо?

Богиня усміхнулась.

— Тобі все це тільки сниться, мила. Якщо хтось буде цікавитися, мене тут не було. Гаразд?

— Я… — Пайпер хотіла запитати про тисячі речей, та в голові все скупчилось.

Афродіта взяла бірюзову сукню. Пайпер подумала, що та приголомшлива, але богиня зробила гримасу.

— Не мій колір, еге ж? Шкода, вона мила. А у Медеї тут дійсно є гарні речі.

— Ця… ця будівля вибухнула, — заїкаючись вимовила Пайпер. — Я бачила.

— Так, — погодилась Афродіта. — Припускаю, тому все зі знижками. Лише спогад тепер. До речі, вибач, що витягла тебе з іншого сну. Він був значно приємнішим, знаю.

Обличчя Пайпер спалахнуло. Вона не знала, більше злиться чи ніяковіє, та здебільшого відчула порожнечу та розчарування.

— Це було не насправді. Цього ніколи не відбувалося. То ж чому я пам’ятаю все так яскраво?

Афродіта усміхнулась.

— Тому що ти моя дочка, Пайпер. Ти бачиш можливості значно яскравіше, ніж інші. Ти бачиш, що може відбутися. І воно досі може — не здавайся. На жаль… — богиня обвела рукою універмаг. — Ти повинна зустрітися з іншими випробуваннями спочатку. Медея повернеться, разом з багатьма іншими ворогами. Брама Смерті відчинилася.

— Про що ти говориш?

Афродіта підморгнула їй.

— Ти кмітлива, Пайпер. Ти знаєш.

Її охопило крижане передчуття.

— Спляча жінка, та, яку Медея і Мідас називали покровителькою. Їй вдалось знайти новий вихід з Підземного царства. Вона дозволяє мертвим втікати назад у світ живих.

— Хм. І не просто мертвим. Найгіршим, найбільш могутнім, тим, що найімовірніше ненавидять богів.

— Чудовиська повертаються з Тартару тим самим шляхом, — здогадалася Пайпер. — Тому вони не залишаються пилом.

— Так. Їхня покровителька, як ти її звеш, у стосунках із Тартаром, духом безодні. — Афродіта витягнула золоту майку, розшиту блискітками. — Ні… у цьому я матиму сміховинний вигляд.

— Ти? — Пайпер ніяково розсміялася. — Ти не здатна виглядати не бездоганно.

— Ти люб’язна, — відповіла Афродіта. — Але справжня краса в тому, щоб знайти те, що тобі пасує, у чому ти виглядаєш найбільш природно. Щоб бути бездоганною, потрібно почуватися бездоганною — намагатися не бути тим, чим ти не є. Для богині це особливо важко. Ми так легко змінюємося.

— Тато вважав тебе бездоганною, — голос Пайпер затремтів. — Він так і не забув тебе.

Погляд Афродіти став віддаленим.

— Так… Трістан. О, він був неймовірним. Такий ніжний і добрий, веселий і вродливий. Однак усередині нього було стільки суму.

— Ми можемо не говорити про нього в минулому часі?

— Вибач, люба. Я не хотіла йти від твого батька, авжеж. Це завжди так важко, але це було на краще. Коли б він з’ясував, хто я насправді…

— Стривай, він не знав, що ти богиня?

— Авжеж ні. — Голос Афродіти здавався ображеним. — Я би так не вчинила з ним. Багатьом смертним змиритися з цим занадто важко. Це може зруйнувати їм життя! Запитай у свого друга Джейсона — милий хлопчик, до речі. Його бідолашна мати втратила голову, коли дізналась, що закохалась у Зевса. Ні, було набагато ліпше, щоб Трістан уважав мене смертною жінкою, яка покинула його без пояснень. Краще гірко-радісні спогади, ніж безсмертна недосяжна богиня. А це підводить мене до суті справи…

Вона розгорнула долоню і показала Пайпер блискучу скляну пляшечку з рожевою рідиною.

— Це зілля Медеї. Стирає тільки недавні спогади. Коли врятуєш батька, якщо врятуєш, дай йому це.

Пайпер не могла повірити в те, що чує.

— Хочеш, щоб я одурманила тата? Хочеш, щоб я змусила його забути, через що він пройшов?

Афродіта здійняла пляшечку. Рідина відкинула рожеве сяйво на її обличчя.

— Твій батько поводиться впевнено, Пайпер, але живе на межі двох світів. Він усе життя намагався зректися старих казок про богів і духів, і тієї ж миті боїться, що вони виявляться правдиві. Він боїться того, що відмовився від важливої частини себе, і колись це його зламає. Зараз його схопив велетень. Він живе в кошмарі. Навіть якщо він вціліє… якщо йому доведеться провести решту свого життя із цими спогадами, знаючи, що боги і духи ходять по землі, — це його знищить. Саме на це сподіваються наші вороги.

Пайпер хотілось крикнути, що Афродіта помиляється. Її тато був найсильнішою людиною з усіх, кого вона знала. Пайпер ніколи б не забрала його спогадів, як вчинила Гера з Джейсоном.

Та чомусь вона більше не могла гніватись на Афро- діту. Вона пригадала, що сказав тато місяці тому, на узбережжі Біг Сура: «Коли б я справді вірив у Країну привидів, чи духів тварин, чи грецьких богів… що ж, не думаю, що міг би спати вночі. Я би завжди шукав винних».

Тепер шукати винних хотіла й Пайпер.

— Хто вона? — запитала Пайпер. — Та, що керує велетнями?

Афродіта зморщила губи. Вона пішла до наступного стелажа, на якому висіли розбиті обладунки і рвані тоги, але Афродіта проглянула їх, наче дизайнерський одяг.

— У тебе сильна воля, — задумливо промовила вона. — Серед богів мене не дуже поважають. Над моїми дітьми насміхаються. Їх уважають самовдоволеними й обмеженими.

— Деякі з них такі і є.

Афродіта розсміялась.

— Твоя правда. Можливо, і я самовдоволена та обмежена, інколи. Дівчатам це можна пробачити. О, ця гарна. — Вона взяла підгорілий і заплямований бронзовий обладунок і піднесла його Пайпер подивитись. — Ні?

— Ні, — відповіла Пайпер. — Ти збираєшся відповідати на моє запитання?

— Терпіння, люба, — промовила богиня. — Я веду до того, що любов — наймогутніший стимул у світі. Вона спонукає смертних до величі. Найшляхетніші і найхоробріші вчинки здійснюються заради кохання.

Пайпер дістала свій кинджал і подивилась на дзеркальний клинок.

— На кшталт Єлени, яка розпочала Троянську війну?

— Ах, Катоптріс. — Афродіта усміхнулась. — Я рада, що ти його знайшла. Навколо мене створили такий ажіотаж через цю війну, але, якщо чесно, Паріс і Єлена були чарівною парою. І герої тієї війни зараз безсмертні — принаймні в людських спогадах. Любов могутня, Пайпер. Вона здатна поставити навколішки навіть богів. Я сказала це своєму синові Енею, коли він утік з Трої. Він думав, що зазнав невдачі. Уважав себе невдахою! Але поїхав до Італії…

— …і став предком римлян.

— Саме так. Бач, Пайпер, мої діти здатні бути дійсно могутніми. Ти здатна бути дійсно могутньою, тому що моє походження єдине у своєму роді. Я ближча до початку світобудови, ніж будь-який олімпієць.

Пайпер спробувала пригадати народження Афродіти.

— Хіба ти не… народилась із моря? Стоячи на морській черепашці?

Богиня розсміялась.

— Цей художник Ботічеллі мав неабияку фантазію. Я ніколи не стояла на морській черепашці, дякувати богам. Але так, я народилась з моря. Першими істотами, що народилися від Хаосу, були Земля і Небо: Гея і Уран. Коли їх син, титан Кронос, убив Урана…

— Порізавши його на частини косою, — пригадала Пайпер.

Афродіта зморщила ніс.

— Так. Частини Урана впали в море. Його безсмертна сутність утворила морську піну. А з цієї піни…

— Народилася ти. Тепер я пригадую. Отже, ти…

— Остання дитина Урана, який був величнішим за богів- чи титанів. Отже, дивним чином я — найстарший Олімпійський бог. Як я вже говорила, кохання — могутня сила. А ти, моя дочка, здатна на значно більше, ніж просто бути вродливим обличчям. Тому ти маєш знати, хто пробуджує велетнів і хто здатен відчиняти двері в найглибші частини всесвіту.

Афродіта чекала, наче відчувала, як Пайпер повільно поєднує частинки головоломки, які утворюють жахливу картинку.

— Гея, — промовила Пайпер. — Уособлення землі. Вона наш ворог.

Вона сподівалась, що Афродіта скаже «ні», але богиня не відводила очей від вішалки з рваним обладунком.

— Вона спала цілу вічність, але зараз повільно пробуджується. Навіть сплячою вона могутня, а коли прокинеться… ми приречені. Ви повинні перемогти велетнів, перш ніж це трапиться, і змусити Гею повернутися до сну. Інакше повстання тільки почалося. Померлі продовжать воскресати. Чудовиська відроджуватимуться навіть з більшою швидкістю. Велетні сплюндрують колиску богів. І якщо вони це зроблять, полум’я охопить усю цивілізацію.

— Але ж Гея? Мати Земля?

— Не недооцінюй її, — застерегла Афродіта. — Це безжалісне божество. Вона підстроїла смерть Урана. Вона дала Кроносу серп і переконала його вбити власного батька. Поки титани панували над світом, вона мирно спала. Та коли боги перехопили владу, Гея пробудилась знову у всій своїй люті і подарувала життя новій расі — велетням, яким судилося знищити Олімп раз і назавжди.

— І це відбувається знову, — промовила Пайпер. — Повстання велетнів.

Афродіта кивнула.

— Тепер ти знаєш. Що робитимеш?

— Я? — Пайпер стиснула кулаки. — Що, на твою думку, я робитиму? Одягну гарненьку сукню і так улещу Гею, що вона повернеться до сну?

— Ох, якби ж це спрацювало, — відповіла Афродіта. — Але ні, тобі доведеться знайти власні сили і битись за те, що любиш. Як мої улюбленці Єлена і Парис. Як мій син Еней.

— Єлена і Парис загинули, — сказала Пайпер.

— А Еней став героєм, — відповіла богиня. — Перший видатний герой Риму. Сім найвеличніших напівбогів повинні об’єднатися, щоб перемогти велетнів, і ця спроба не матиме успіху без тебе. Коли дві сторони зустрінуться… ти станеш їх примирителем. Від тебе залежить, чекає на них дружба чи кровопролиття.

— Які дві сторони?

В очах Пайпер почало туманитися.

— Ти незабаром прокинешся, дитино моя, — промовила богиня. — Я не завжди сходжусь у думках із Герою, але згодна, що риск, на який вона зважилась, необхідний. Зевс тримав дві сторони окремо занадто довго. Тільки разом вам дістане сил урятувати Олімп. А тепер прокидайся, і сподіваюсь, тобі сподобається одяг, який я обрала.

— Який одяг? — запитала Пайпер, але сон розтанув у темряві.

XL ПАЙПЕР

Пайпер прокинулася за столиком на відкритій терасі кав’ярні.

На мить їй здалось, що вона досі бачить сон. Був сонячний ранок. Трохи вітряний, але сидіти на вулиці було приємно. За іншими столиками, балакаючи та попиваючи каву, сиділи велосипедисти, ділові люди та студенти.

Пайпер відчула запах евкаліпта. Потоки пішоходів минали повз витіюваті крамнички. Уздовж вулиці тягнулися вічнозелені кущі та квітучі азалії, наче про зиму тут нічого й не чули.

Інакше кажучи, вона була в Каліфорнії.

Друзі сиділи на стільцях навколо неї і вдоволено дрімали, склавши руки на грудях. На кожному був новий одяг. Пайпер подивилася на себе, і їй перехопило подих.

— Матінко!

Вона крикнула голосніше, ніж хотіла. Джейсон здригнувся, ударившись колінами об стіл, і всі прокинулися.

— Що? — випалив Хедж. — Кого відлупцювати? Де?

— Падаю! — Лео схопився за стіл. — Ні… не падаю. Де ми?

Джейсон кліпнув очима, намагаючись збагнути, що відбувається. Він втупив очі на Пайпер і видав такий звук, наче захлинувся.

— У що ти вдягнена?

Пайпер, певно, зашарілась. Вона була вдягнена в бірюзову сукню, яку бачила уві сні, чорні легінси і чорні шкіряні черевики. На руці був її улюблений браслет з підвісками, хоч вона і залишила його вдома в Лос-Анджелесі, а на плечах — лижна куртка, яку подарував тато. І все це дивним чином чудово пасувало одне до одного. Вона дістала Катоптріс: судячи з відображення в лезі, над її волоссям теж хтось попрацював.

— Це нічого. Це моя… — вона пригадала застереження Афродіти не згадувати, що вони говорили. — Це нічого.

Лео посміхнувся.

— Афродіта нападає знову, га? Ти будеш найкраще вдягненим воїном у місті, королево краси.

— Агов, Лео. — Джейсон підштовхнув його ліктем. — Ти на себе давно дивився?

— Що? Ох…

Кожному з них наче створили новий імідж. На Лео були штани в тонку смужку, чорні шкіряні туфлі, біла сорочка без комірців, підтяжки, пояс для інструментів, сонцезахисні окуляри від «Рей-Бен» та м’який капелюх із загнутими догори краями.

— Боже, Лео. — Пайпер намагалася не сміятись. — Здається, мій тато одягався так само на останню прем’єру, тільки без пояса.

— Агов, замовкни!

— Як на мене, він виглядає чудово, — сказав тренер Хедж. — Та я, авжеж, виглядаю краще.

Сатир був жахом у пастельних тонах. Афродіта обдарувала його ясно-жовтим мішкуватим костюмом 40-х років і двокольоровими туфлями, пристосованими для копит. Ще на ньому були крисатий капелюх, підібраний під колір костюма, рожева сорочка, ясно-блакитна краватка і синя гвоздика в лацкані, яку він понюхав, а потім з’їв.

— Ну, — сказав Джейсон, — принаймні мене твоя мама оминула.

Пайпер знала, що це зовсім не так. Коли вона глянула на нього, її серце тихенько відбило чечітку. Джейсон був одягнений просто: у джинси і чисту пурпурову футболку, схожу на ту, що була на ньому у Великому каньйоні. А його очі кольору неба…. Натяк Афродіти був ясним: «Цьому не потрібні вдосконалення».

І Пайпер була згодна.

— Що б не було, — ніяковіючи промовила вона, — як ми тут опинились?

— О, це, напевно, Меллі, — сказав Хедж, щасливо жуючи гвоздику. — Гадаю, ті вітри шпурнули нас ледве не крізь усю країну. Нас би розчавило при зіткненні, та останній подарунок Меллі — чудовий ніжний бриз — пом’якшив удар.

— І через нас її звільнили, — промовив Лео. — Отакої, ми суцільна халепа.

— Ой, та з нею все буде добре, — відповів Хедж. — До того ж вона не здатна була переді мною встояти. Я, бачте, так впливаю на німф. Я відправлю їй повідомлення, коли із завданням буде скінчено, і разом ми щось вигадаємо. Мені здається, що це та сама аура, з якою я міг би осісти і виростити юрбу козенят.

— Мене зараз знудить, — промовила Пайпер. — Хтось ще бажає кави?

— Кава! — посмішку Хеджа вкривали сині плями від квітки. — Обожнюю каву!

— Е-е, — сказав Джейсон, — але ж — гроші? Наші рюкзаки?

Пайпер глянула вниз. Їхні рюкзаки лежали біля ніг, і всі речі, здавалось, були на місці. Вона сунула руку в кишеню куртки і намацала дві неочікувані речі. Одна з них була пачкою готівки. Інша — скляною пляшечкою — зіллям амнезії. Пляшечку вона залишила в кишені, а гроші дістала.

Лео присвиснув.

— О, кишенькові гроші? Пайпер, твоя мама просто надзвичайна!

— Офіціантко! — покликав Хедж. — Шість подвійних еспресо і будь-що, що замовлять ці діти. Запишіть усе на рахунок цієї дівчини.

На те щоб з’ясувати, де вони перебувають, пішло небагато часу. На меню було написано «Кав’ярня “Вогник”, Волнат-Крік, Каліфорнія». А від офіціантки вони дізнались, що була дев’ята ранку двадцять першого грудня, дня зимового сонцестояння, а отже, залишилося три години до кінцевого терміну Енцелада.

Шукати гору Діабло теж не було потреби. Вона виднілася за небокраєм, точнісінько в кінці вулиці. Після Скелястих гір вона вже здавалась не дуже великою. На ній не було снігу, а всю її вкривали сіро-зелені дерева. Складалось враження цілковито мирного місця. Та Пайпер знала, що розмір гір оманливий. Зблизька вона майже напевно значно більша. Оманливим був і зовнішній вигляд. От вона знову в Каліфорнії, начебто вдома, де сонячне небо, тепла погода, безтурботні люди, кава і тарілка булочок з шоколадною стружкою. А лише за декілька миль звідси, десь на спокійній горі, могутній і лихий велетень збирається з’їсти на обід її батька.

Лео дістав щось із кишені — старий малюнок крейдою, який йому дав Еол. Афродіта, певно, вирішила, що він важливий, якщо чарівним чином перенесла його в новий одяг.

— Що це? — запитала Пайпер.

Лео знову обережно його згорнув і поклав до кишені.

— Пусте. Навряд ти бажаєш дивитись на мій дитсадковий витвір мистецтва.

— Це ж не просто малюнок, — припустив Джейсон. — Еол сказав, що це ключ до нашого успіху.

Лео похитав головою.

— Не сьогодні. Він говорив про… майбутнє.

— Звідки ти знаєш? — запитала Пайпер.

— Повір мені, — відповів Лео. — Ну, то яка в нас стратегія?

Тренер Хедж відригнув. Він устиг проковтнути три еспресо і тарілку пончиків, разом із двома серветками і ще однією квіткою з вази на столі. Він з’їв би і столове срібло, коли б Пайпер не ляснула його по руці.

— Видертися на гору, — сказав Хедж. — Убити всіх, окрім татка Пайпер. Піти.

— Дякую, генерале Ейзенхауер, — буркнув Джейсон.

— Агов, це ж тільки приблизний план!

— Хлопці, — сказала Пайпер. — Вам ще дещо треба знати.

Їй не можна було згадувати про маму, тож це було нелегко, однак вона розповіла їм, що дещо з’ясувала уві сні. Розповіла про їх справжнього ворога: Гею.

— Гея? — Лео похитав головою. — Хіба це не Матінка-Природа? Вона ж начебто мусить мати квіточки у волоссі, співучих пташок навколо себе і кроленят, що перуть їй одяг.

— Лео, це Білосніжка, — сказала Пайпер.

— Нехай, але ж…

— Слухай, пиріжку. — Тренер Хедж струсив еспресо зі своєї борідки. — Пайпер зараз зовсім не дурню розповідає. Гея тобі не якась тюхтійка. Непевен, що навіть я зможу з нею впоратись.

Лео присвиснув.

— Та не кажіть, справді?

Хедж кивнув.

— Ця земляна жіночка — вона і її старий, небо, були кепськими суб’єктами.

— Уран, — промовила Пайпер. Вона не могла припинити дивитись на синє небо, гадаючи, чи є в нього очі.

— Еге ж, — сказав Хедж. — Той Уран — не кращий татко. Він кидав своїх перших дітей, циклопів, у Тартар. Гея розлютилася, але вирішила дочекатись слушної нагоди. Потім вони народжують ще дітей — дванадцятьох титанів, — і Гея боїться, що їх теж кинуть у в’язницю. Тож вона йде до свого сина Кроноса…

— Головного поганця, — сказав Лео. — Того, якого перемогли минулого літа.

— Еге. Отже, Гея дає йому косу і каже: «Агов, чому б тобі не покликати татка сюди вниз? І поки я відволікатиму його розмовою, ти зможеш порізати його на шматки. А потім захопиш владу над світом. Хіба не чудово вийде?»

Ніхто нічого не говорив. Булочка з шоколадною стружкою більше не здавалась Пайпер апетитною. І хоч вона вже чула цю історію раніше, все одно не могла в неї повірити. Вона спробувала уявити підлітка, настільки відбитого, що він убив би власного татка тільки заради влади. А потім уявила маму, настільки відбиту, що вона переконала сина таке зробити.

— Точно не Білосніжка, — вирішила вона.

— Та Кронос і сам по собі був поганцем, — сказав Хедж. — Однак Гея, без перебільшень, матір усіх поганців. Вона настільки стара і могутня, настільки величезна, що їй важко бути цілковито притомною. Більшість часу вона спить.

— Але ж вона говорила зі мною, — сказав Лео. — Як вона може спати?

Глісон вичищав крихти зі своїх ясно-жовтих лацканів. Він знаходився під дією вже шостого еспресо, і його зіниці були не менші за чверть долара[49].

— Навіть уві сні частина її свідомості активна — бачить сни, спостерігає, виробляє маленькі капості, на кшталт виверження вулкана або відродження чудовиськ. Навіть зараз вона не повністю прокинулась. Повірте мені, побачити її пробудженою ви б не хотіли.

— Але вона могутнішає, — сказала Пайпер. — Через неї перероджуються велетні. І якщо повернеться їхній цар — цей тип Порфіріон…

— Він збере військо, щоб знищити богів, — втрутився Джейсон. — Усе почнеться з Гери. Буде ще одна війна. І Гея повністю прокинеться.

Глісон кивнув.

— Саме тому нам краще триматись подалі від землі якомога довше.

Лео збентежено подивився на гору Діабло.

— Отже… підніматись на гору. Це не краща думка.

У Пайпер стиснуло серце. Спочатку її просять зрадити друзів. А зараз вони намагаються допомогти врятувати її тата, хоч і знають, що йдуть у пастку. Сама думка про бій з велетнем уже достатньо лякала. Але те, що за всім цим стояла Гея — сила, могутніша за бога чи титана…

— Хлопці, ви не мусите це робити, — сказала Пайпер. — Це занадто небезпечно.

— Знущаєшся? — Глісон відригнув і блиснув своєю усмішкою. — Хто готовий товкти пики?

XLI ЛЕО

Лео сподівався, що таксі відвезе їх аж на саму вершину. Аякже.

Автомобіль кренився і скрипів, поки вони піднімались угору, а на півшляху виявилось, що будиночок лісничого зачинений і дорогу перекриває ланцюг.

— Далі відвезти не можу, — сказав таксист. — Вам точно туди потрібно? Шлях назад буде довгим, і моя машина дивно поводиться. Я не зможу на вас чекати.

— Точно.

Лео вийшов першим. Він мав погане передчуття щодо поведінки авто, і коли подивився вниз, зрозумів, що не помилявся. Колеса тонули в дорозі, наче вона була з сипучого піску. Не занадто глибоко, але достатньо, щоб водій запідозрив проблеми з трансмісією або ведучим мостом. Та Лео знав, що річ в іншому.

Дорога була з щільного ґрунту. Не було жодного приводу їй ставати м’якою, але туфлі Лео вже починали тонути. Гея влаштовувала їм перешкоди.

Поки друзі виходили, Лео заплатив таксисту. Він розщедрився — а чому б у біса ні? Усе одно гроші Афродіти. До того ж він передчував, що, можливо, ніколи не повернеться із цієї гори.

— Решти не потрібно, — сказав він. — І їдьте звідси. Швидко.

Водій не став сперечатися. Незабаром від нього залишився тільки слід пилу.

Вид з гори був приголомшливим. Околиці гори Ді- абло являли собою мозаїку містечок — сітку облямованих деревами вулиць, гарних передмість для середнього класу, крамниць і шкіл. Усі ці звичайні люди, які живуть звичайним життям, — те, чого Лео ніколи не знав.

— Це Конкорд, — сказав Джейсон, вказавши на північ. — Під нами Волнат-Крік. На півдні, за он тими пагорбами, Денвіль. А в цьому напрямку… — Він вказав на захід, де пасма золотистих пагорбів, наче всередині чаші, утримували шар туману. — Це Берклі-Хіллс. Іст- Бей. А далі Сан-Франциско.

— Джейсоне? — Пайпер торкнулася його руки. — Ти щось пригадав? Ти бував тут?

— Так… ні. — Він з болем подивився на неї. — Це просто здається важливим.

— Це земля титанів. — Тренер Хедж кивнув у західний бік. — Лихе місце, Джейсоне. Повір мені, краще не підходити до Сан-Франциско ближче, ніж ми зараз.

Та Джейсон дивився у напрямку туманної чаші з такою тугою, що Лео стало ніяково. Чому Джейсон відчуває такий зв’язок із цим місцем — місцем, яке Хедж назвав лихим, повним темного чаклунства і давніх ворогів? Що, коли Джейсон звідти? Усі не припиняли натякати, що Джейсон — ворог, що його прибуття до Табору напівкровок — небезпечна помилка.

«Ні, — подумав Лео. — Нісенітниці». Джейсон їхній друг.

Лео постарався поворухнути ногою, але підбори вже повністю потонули в бруді.

— Агов, народе, — сказав він. — Ходімо вже.

Решта помітила проблему.

— Тут Гея сильніша, — буркнув Хедж. Він скинув туфлі з копит і передав їх Лео. — Притримай їх для мене, Вальдес! Вони мені до вподоби.

Лео фиркнув.

— Так, пане тренере. Бажаєте, щоб їх відполірували?

— Оце командний дух, Вальдес, — схвально кивнув Хедж. — Та спершу нам краще видертись нагору, поки можемо.

— Звідки нам знати, де велетень? — запитала Пайпер.

Джейсон вказав у напрямку вершини. Над нею здіймався стовп диму. Здалеку Лео прийняв його за хмару, але це було не так. Щось горіло.

— Де дим, там і вогонь, — сказав Джейсон. — Нам краще поквапитись.

У «Школі дикунів» Лео брали на декілька примусових походів. Він уважав, що в чудовій фізичній формі. Та видиратись на гору, коли земля намагається поглинути ноги, — усе одно що тренуватися на біговій доріжці із липкої стрічки для мух.

Вітер був різким та пронизливим, однак не минуло й години, а Лео вже закотив рукави сорочки. Хотів би він, щоб Афродіта дала йому спортивні шорти і більш зручні черевики, однак він був вдячний за капелюх, що захищав очі від сонця. Він сунув руки в пояс з інструментами і почав викликати приладдя — шестерні, крихітний ключ, декілька бронзових планок. Він ішов і майстрував, не дуже над цим замислюючись, просто крутив деталі в руках.

Поки вони дійшли до гребня гори, Лео перетворився на наймоднішого спітнілого і брудного героя всіх часів. Його руки були в мастилі.

Маленька річ, яку він змайстрував, була чимось на кшталт заводної іграшки — з тих, що деренчать і ходять по столу. Він не знав, яка з неї може бути користь, і все ж сунув у кишеню пояса.

Він скучив за своєю армійською курткою з усіма її кишенями. Але ще більше скучив за Фестусом. Саме в цю мить йому б став у пригоді вогнедишний бронзовий дракон. Та Лео розумів, що Фестус ніколи не повернеться — принаймні не в старому вигляді.

Він поплескав по папірцю в кишені — малюнок крейдою, який він зробив за столиком для пікніків під пекановим деревом, коли йому було п’ять років. Він пригадав, як співала тія Калліда, поки він малював, і як він засмутився, коли вітер вихопив малюнок з рук. «Ще не час, маленький герою, — сказала йому тія Калліда. — Одного дня ти отримаєш завдання. Ти відшукаєш своє призначення, і твоя важка подорож урешті себе виправдає»:

Тепер Еол повернув картинку. Лео непевен був, чи близько він до свого призначення, але ця подорож пригнічувала його не менше, ніж ця дурнувата гора. Щоразу, коли Лео вирішував, що вони дійшли до вершини, виявлялося, що це лише черговий кряж, позаду якого ще один, навіть вищий.

«Усе згодом, — сказав собі Лео. — Сьогодні потрібно вціліти. А з крейдяним малюнком долі дам собі раду потім».

Нарешті Джейсон присів за. кам’яною стіною. Жестами він наказав їм зробити те саме. Лео присів поряд з ним. Пайпер довелось силою примусити тренера Хеджа нахилитися.

— Не хочу, щоб мій одяг забруднився! — поскаржився Хедж.

Пайпер на нього шикнула.

Неохоче, але сатир став навколішки.

Точнісінько за кряжем, за яким вони сховались, у тіні останнього кряжа гори розташовувалась лісиста улоговина розміром приблизно з футбольне поле. Там влаштував свій табір велетень Енцелад.

Дерева зрубили, щоб зробити височенне пурпурове багаття. По краях галявини валялись додаткові колоди і будівельне спорядження: землерийна машина, велика краноподібна штука з лезами на кінці, наче в електричної бритви («Певно, лісозаготівельна машина», — подумав Лео.), і довгий металевий станок з лезом сокири, схожий на гільйотину, поставлену боком, — гідравлічний колун.

Нащо велетню потрібне будівельне обладнання, Лео гадки не мав. Він не міг навіть уявити, як таке створіння, що перед ним, влізе у водійське місце. Велетень Енцелад був таким величезним, таким жахливим, що Лео не хотів на нього навіть дивитись.

І все ж він змусив себе зосередитися на чудовиську.

Для початку, велетень був заввишки у тридцять футів — не нижчий за дерева навколо. Лео не сумнівався, що той зміг би побачити їх за кряжем, коли б не був такий зайнятий химерним пурпуровим багаттям. Він кружляв навколо вогню і підспівував щось собі під ніс. Вище пояса велетень виглядав як людина. На його широких грудях сиділа бронзова броня, прикрашена візерунками у вигляді полум’я. Руки були неймовірно м’язистими. Кожний з біцепсів перебільшував розміром Лео. Шкіра була кольору бронзи, але забруднена сажею. Обличчя мало грубу форму, наче в недоробленої глиняної статуї, очі палали білим світлом. Волосся було сплутане в кошлаті дреди до плечей і прикрашене кістками.

Нижче пояса він лякав ще більше. Ноги були лускатими і зеленими, з пазурами замість ступнів — наче задні ноги дракона. У руці Енцелад тримав спис завбільшки з флагшток. Час від часу він занурював кінець у вогонь, від чого метал ставав яскраво-червоним.

— Гаразд, — зашепотів тренер Хедж. — От який план…

Лео його піддражнив:

— Ви ж не збираєтесь нападати один!

— Ай, та годі вам.

— Дивіться. — Пайпер ледве чутно схлипнула.

На протилежному боці від багаття Лео розрізнив чоловіка, прив’язаного до стовпа. Його голова звисала, як у непритомного, через що Лео не бачив обличчя, але Пайпер, здавалось, не мала жодних сумнівів.

— Тато, — промовила вона.

Лео глитнув. Хотів би він, щоб це був фільм Трістана МакЛіна. Тоді тато Пайпер удавав би непритомність. Він звільнився б від оков і здолав би велетня якимось майстерно прихованим противелетневим газом. Заграла б героїчна музика, і Трістан МакЛін здійснив би приголомшливу втечу, забираючись геть в уповільненому русі, тоді як позаду нього вибухав би гірський схил.

Але це не фільм. Трістан МакЛін — напівживий, і його збираються з’їсти. А перешкодити цьому можуть тільки три модно одягнені підлітки-напівбоги і козел з нарцисичним розладом особистості.

— Нас четверо, — завзято прошепотів Хедж. — А він один.

— Ви пропустили ту обставину, що він тридцять футів заввишки? — поцікавився Лео.

— Гаразд, — відповів Хедж. — Тоді я, ти і Джейсон відволікаємо його. Пайпер обходить нишком і звільняє татка.

Усі подивились на Джейсона.

— Що? — запитав він. — Я не головний.

— Ні, — сказала Пайпер. — Головний.

Вони начебто ніколи це не обговорювали, але ніхто не заперечив, навіть Хедж. Спільні зусилля допомогли їм дійти так далеко, та коли мова йшла про життєво важливі речі, Лео знав точно — питати треба Джейсона. Хоч він і втратив пам’ять, у ньому була якась така урівноваженість. Можна було одразу збагнути, що він бував у битвах раніше і знав, як залишатись розважливим. Лео був не з довірливих, але Джейсону міг довірити своє життя.

— Шкода це говорити, — зітхнув Джейсон, — але тренер Хедж має рацію. Відволікання — найкраща можливість для Пайпер.

<<Не чудова можливість, — подумав Лео. — Навіть не найбільш безпечна. Просто їх найкраща можливість».

Однак вони не могли сидіти тут весь день за обговоренням. Полудень — кінцевий термін велетня — був близько, до того ж земля досі намагалась тягнути їх униз. Коліна Лео вже на два дюйми потонули в бруді.

Лео глянув на будівельне обладнання, і йому спав на думку шалений план. Він дістав маленьку іграшку, яку зробив на підйомі, і усвідомив, яка з неї може бути користь — якщо йому пощастить, чого майже ніколи не траплялося.

— Уперед до розваг, — сказав він. — Перш ніж до мене повернеться здоровий глузд.

XLII ЛЕО

План провалився майже одразу. Пайпер подерлась уздовж кряжа, намагаючись не привертати уваги, а Лео, Джейсон і тренер Хедж вийшли прямо на галявину.

Джейсон викликав золотий спис. Він змахнув зброєю над головою і загорланив:

— Велетню!

Що звучало досить непогано, значно впевненіше, ніж те, на що спромігся б Лео. Він думав про щось на кшталт: «Ми жалюгідні мурахи! Не вбивай нас!»

Енцелад припинив виспівувати над полум’ям. Він повернувся до них і ошкірився, відкривши ікла, наче у шаблезубого тигра.

— Чудово, — прогримів велетень. — Яка приємна несподіванка.

Лео не сподобалося, як це прозвучало. Його руки зімкнулись на заводному пристрої. Він зробив крок убік, потроху наближаючись до бульдозера.

Тренер Хедж закричав:

— Відпусти кінозірку, ти, великий бридкий пиріжку! Або я всаджу копито просто тобі у…

— Тренере, — сказав Джейсон. — Замовкніть.

Енцелад гучно розреготався.

— Я вже й забув, які смішні сатири. Коли ми запануємо в світі, думаю, я збережу ваш вид. Зможете мене розважати, поки я буду їсти решту смертних.

— Це що, похвала? — Хедж нахилився до Лео. — Не думаю, що це була похвала.

Енцелад широко розкрив рота, і його зуби почали світитись.

— У боки! — крикнув Лео.

Джейсон і Хедж пірнули ліворуч, коли велетень видмухнув вогонь — пекельний струмінь, якому навіть Фестус би позаздрив. Лео сховався позаду бульдозера, завів свій саморобний пристрій і кинув його на водійське сидіння. А потім понісся праворуч у напрямку лісозаготівельної машини.

Краєм ока він побачив, як Джейсон підвівся і кинувся на велетня. Тренер Хедж розірвав свій ясно-жовтий піджак, який охопило полум’я, і розлючено бекнув:

— Мені подобався цей одяг!

А потім він здійняв свій кийок і теж кинувся у напад.

Перш ніж вони встигли наблизитись, Енцелад грюкнув списом по землі. Уся гора затряслась.

Ударна хвиля збила Лео з ніг. Він кліпнув очима, на мить оглушений. Крізь імлу від горілої трави і різкого диму він побачив, як на іншому кінці галявини важко піднімається на ноги Джейсон. Тренер Хедж знепритомнів. Він упав горілиць і вдарився головою об колоду. Волохаті ноги стирчали догори, а ясно-жовті штани сповзли до колін — картина, бачити яку Лео, без сумнівів, було зайвим.

Велетень проревів:

— Я тебе бачу, Пайпер МакЛін!

Він повернувся і видмухнув вогонь у рядок кущів праворуч від Лео. Пайпер вибігла на галявину, наче схвильована куріпка. Підлісок позаду неї палав.

Енцелад розсміявся.

— Радий, що ти прибула. І принесла мені трофеї!

У Лео скрутило нутрощі. Саме про таку мить попереджала їх Пайпер. Вони станцювали під його дудку.

Велетень, напевно, прочитав вираз обличчя Лео, тому що розреготався навіть гучніше.

— Отож бо, сину Гефеста. Не очікував, що ви залишатиметесь живими так довго, та яка різниця? Пайпер МакЛін привела вас і цим скріпила угоду. Якщо вона вас зрадила, я дотримаю свого слова. Нехай забирає свого батька і йде. Яке мені діло до кінозірки?

Тепер Лео міг розгледіти тата Пайпер. На ньому була довга розідрана сорочка і рвані широкі штани. На босих ногах збився бруд. Виявилось, що він не цілковито втратив свідомість. Він підвів голову і застогнав — еге ж, без сумнівів, це був Трістан МакЛін. Лео бачив це обличчя в достатній кількості фільмів. Але зараз на його щоці був кепський поріз, і він виглядав слабким і кволим — аж ніяк не героїчним.

— Тато! — скрикнула Пайпер.

Пан МакЛін кліпнув, намагаючись прийти до тями.

— Пайпс?.. Де?..

Пайпер оголила кинджал і впилась очима в Енцелада.

— Відпусти його!

— Авжеж, люба, — прогримів велетень. — Присягни мені на вірність, і питання буде вирішено. Тільки от інші мусять померти.

Пайпер глянула на Лео, а потім на тата.

— Він тебе вб’є, — застеріг Лео. — Не довіряй йому!

— Ой, ну годі, — заревів Енцелад. — Знали, що я народився для битви з самою Афіною? Мати Гея створила кожного з нас із певною метою, призначених для битви і знищення окремих богів. Я був долею Афіни, анти-Афіна, можна сказати. У порівнянні з деякими моїми побратимами — я малий! Але я розумний. І я дотримаюсь нашої угоди, Пайпер МакЛін. Це частина мого плану!

Джейсон уже був на ногах, зі списом напоготові, та перш ніж він встиг щось зробити, Енцелад заревів — так голосно, що крик пролунав знизу в долині і його, напевно, почули аж у Сан-Франциско.

На краю галявини здійнялась дюжина огроподібних[50] створінь. З жахом Лео збагнув, що вони не просто ховались там. Вони виросли безпосередньо із землі.

Огри почовгали вперед. Вони були маленькими в порівнянні з Енцеладом, десь сім футів заввишки. У кожного по шість рук — одна пара на звісному місці, друга росла над плечима, а третя стирчала із ребер. З одягу вони мали лише драні пов’язки на стегнах, і навіть з протилежного краю галявини Лео відчував, як від них смердить. Шість типів, що ніколи не мились, з шістьма руками у кожного. Лео вирішив, що якщо переживе цей день, то проведе під душем години три, тільки щоб забути цей сморід.

Лео зробив крок до Пайпер.

— Що… що вони таке?

Її клинок відблискував пурпуровим світлом від багаття.

— Гігіни.

— Англійською? — запитав Лео.

— Земленароджені, — відповіла вона. — Шестирукі велетні, які бились із Джейсоном — першим Джейсоном.

— Дуже добре, дорогенька! — Енцелад начебто був у захваті. — Вони жили в жалюгідному місці в Греції під назвою Ведмежа гора. Гора Діабло набагато ліпша! Вони молодші діти Матері Землі, але мають власне призначення. Вправні з будівельним спорядженням…

— Вжик-вжик! — закричав один з породжених землею, а решта підхопила наспів, і кожний з них рухав шістьма руками так, наче керував авто, тож це нагадувало якийсь химерний релігійний ритуал. — Вжик-вжик!

— Еге, дякую, хлопці, — сказав Енцелад. — А ще їм треба звести рахунки з героями. Особливо з будь-ким на ім’я Джейсон.

— Єй-сон! — заверещали земленароджені. Усі вони підняли грудки землі, які стверділи в їхніх руках і перетворились на погрозливе загострене каміння. — Де Єй- сон? Убити Єй-сон!

Енцелад посміхнувся.

— Бачиш, Пайпер, ти маєш вибір. Врятуй батька або спробуй врятувати друзів і зустрінься з вірною смертю.

Пайпер ступила вперед. Її очі запалали такою люттю, що навіть земленароджені позадкували. Вона випромінювала силу й красу, але це жодним чином не було пов’язано з одягом чи макіяжем.

— Ти не забереш тих, кого я люблю, — промовила вона. — Жодного з них.

Її слова прокотились уздовж галявини з такою силою, що земленароджені замимрили:

— Гаразд. Гаразд, перепрошую, — і вони почали задкувати.

— Тримати позицію, телепні! — заревів Енцелад. Він гаркнув на Пайпер. — От чому ти була потрібна нам живою, люба. Ти могла стати нам у пригоді. Але як забажаєш. Породжені землею! Я покажу вам Джейсона.

Серце Лео обірвалось. Але велетень не вказав на Джейсона. Він вказав у протилежному напрямку від багаття, де безпорадно висів ледве притомний Трістан МакЛін.

— Це Джейсон, — з насолодою промовив Енцелад. — Розірвіть його на шматки!

Найбільшою несподіванкою для Лео було те, що з одного погляду Джейсона кожний з них трьох зрозумів план дій. Коли це трапилось, що вони так добре могли прочитати одне одного?

Джейсон ринув на Енцелада, Пайпер кинулась до батька, а Лео помчався до лісозаготівельної машини, що стояла між паном МакЛіном і земленародженими.

Земленароджені виявились спритними, але Лео нісся, наче грозовий дух. Він стрибнув до машини на відстані у п’ять футів і вскочив на водійське сидіння. Руки почали чаклувати над важелями керування, і машина відреагувала з неприродною швидкістю — наче розуміла, як це важливо.

— Га! — закричав Лео і вдарив стрілою крана по багаттю. Палаючі колоди звалились на земленароджених, поливаючи іскрами все навколо. Вогняна лавина накрила двох велетнів, і вони розплавились у землі — хоч на деякий час, сподівався Лео.

Решта огрів дерлась крізь палаючі колоди і розпечене вугілля, у той час коли Лео наближався до них на лісозаготівельній машині. Він ляснув по кнопці, і на другому кінці стріли крана із зловісним дзижчанням почали обертатися леза.

Краєм ока він побачив Пайпер біля стовпа, яка звільняла батька. На другому кінці галявини Джейсон бився з велетнем. Якимсь чином йому вдавалось ухилятись від величезного списа і шквалів вогняного дихання. Тренер Хедж так само героїчно лежав непритомним.

Його козлиний хвіст стирчав у небо.

Полум’я охопило майже весь гірський схил. Лео вогонь не потурбує, та якщо його друзі опиняться тут у пастці — ні. Він мусить діяти швидко.

Один із земленароджених — швидше за все, найрозумніший — кинувся до лісозаготівельної машини, і Лео змахнув стрілою крана у його напрямку. Тільки-но леза торкнулись огра, той розвалився, наче мокра глина, і забризкав усе навколо. Більша частина його полетіла Лео в обличчя.

Він виплюнув глину з рота і повернув машину до решти земленароджених, які хутко позадкували.

— Поганий вжик-вжик! — загорланив один з них.

— Отож-бо! — закричав Лео на них. — Бажаєте поганого вжик-вжику? Ну ж бо!

На жаль, вони бажали. Троє огрів із шістьма руками, що дуже швидко кидають велетенські важелезні каменюки, — Лео був певен, що все скінчено. Та дивовижним чином він вилетів зворотним сальто з машини за мить до того, як каменюка розтрощила водійське сидіння. Брила дзвякнула об метал. Коли Лео підвівся на ноги, машина нагадувала роздавлену бляшанку содової і тонула в грязюці.

— Бульдозер! — закричав Лео.

Огри знову піднімали грудки землі, але цього разу їх очі були націлені на Пайпер.

У тридцятьох футах від нього з ревом ожив бульдозер. Саморобний пристрій Лео впорався зі своїм завданням, зарившись у контрольну панель землерийної машини і подарувавши їй власне тимчасове життя. З ревом бульдозер рушив на ворога.

Точнісінько в ту мить, коли Пайпер звільнила батька і підхопила його в обійми, велетні запустили другий залп каменюк. Бульдозер обернувся в багнюці, ковзнув, щоб загородити їх, і більшість каменюк влетіли в механічну лопату. Сила була настільки потужною, що відштовхнула бульдозер назад. Дві каменюки відбились рикошетом і ляснули метальників. Ще двоє земленароджених перетворились на глину. На жаль, одне каміння влучило у двигун бульдозера. Здійнялась хмара маслянистого диму, і машина зі скрипом заглухла. Ще одну чудову іграшку зламано.

Пайпер потягла батька донизу. Останній земленароджений кинувся за нею.

Лео більше не мав козирів на руках, та він не міг дозволити чудовиську дістатись до Пайпер. Він кинувся вперед, просто в полум’я, і схопив щось — абищо — у своєму поясі.

— Агов, дурнику! — закричав він, і жбурнув викруткою в земленародженого.

Це не вбило огра, але привернуло його увагу. Викрутка по рукоятку встромилась у чоло земленародженого, так наче він був з пластиліну.

Земленароджений зойкнув від болю і різко зупинився. Він витягнув викрутку, повернувся і впився очима в Лео. На прикрість, цей останній огр виявився найбільшим і найогиднішим з усіх. Гея точно не жаліла сил, коли його створювала: додаткові м’язи, винятково потворне обличчя — повний пакет.

«Ох, чудово, — подумав Лео. — Я знайшов собі приятеля.»

— Ти померти! — заревів земленароджений. — Друг Єй-сона померти!

Огр загріб жменю бруду, яка миттєво перетворилась на кам’яні гарматні ядра.

В очах Лео потемніло. Він сунув руку в пояс, та на думку не спадало нічого слушного. Він же начебто кмітливий — але не здатен змайструвати, сконструювати чи збудувати нічого, що йому б допомогло саме зараз.

«Добре, — подумав він. — Помру в променях слави».

Він спалахнув вогнем, закричав: «За Гефеста!» — і кинувся на огра голіруч.

Та бійки не сталося.

За спиною велетня блиснула бірюзово-чорна постать. Сяючий бронзовий клинок пройшовся по земленародженому з одного боку, а потім з другого.

Шість величезних рук упали на землю, брили викотились із безпорадних долонь. Земленароджений глянув униз, дуже здивований. І пробурмотів:

— Рученьки, бувайте.

А потім він розтанув у землі.

На тому місці стояла Пайпер і важко дихала. Глина вкривала її кинджал. Її тато сидів біля кряжа, поранений і ошелешений, однак досі живий.

Обличчя Пайпер було диким — майже шаленим, як у загнаного звіра. Лео зрадів, що вона на його боці.

— Ніхто не кривдить моїх друзів, — промовила вона, і Лео відчув прилив теплих почуттів, коли зрозумів, що вона говорить про нього. А тоді вона крикнула: — Ходімо!

Лео зрозумів, що бій ще не скінчено. Джейсон досі бився з велетнем Енцеладом — і справи в нього йшли не кращим чином.

XLIII ДЖЕЙСОН

Коли його спис зламався, він був певен, що вже мертвий.

Битва почалась досить непогано. Спрацювали інстинкти, і Джейсон відчув, що колись бився віч-на-віч із супротивниками, майже настільки ж великими. Розмір і сила означають повільність, тож йому лише треба бути спритнішим — зберігати спокій, виснажувати супротивника, ухилятись від ударів і не підсмажитись.

Він відкотився від першого випаду велетня і штрикнув Енцелада у щиколотку. Спис проколов товстий драконячий панцир, і пазури велетня окропило золотистим іхором — кров’ю безсмертних.

Енцелад заревів від болю і обдав Джейсона вогнем. Той кинувся геть, перекотився за спину велетня і вдарив його під коліно.

Так тривало декілька секунд, може, хвилин — важко було судити. Джейсон чув звуки битви по всій галявині — скрегіт будівельного обладнання, рев вогню, крики чудовиськ і гуркіт каменю об метал. Він чув, як зухвало кричать Лео та Пайпер, що означало — вони досі живі. Джейсон намагався не думати про це. Він не міг дозволити собі відволікатися.

Спис Енцелада пройшов у міліметрі від нього. Джейсон продовжував ухилятись, але ноги загрузали в землі. Гея сильнішала, а велетень ставав спритнішим. Енцелад, можливо, був повільним, але не дурним. Він почав передбачати рухи Джейсона, а атаки тільки дратували його, робили ще більш розлюченим.

— Я тобі не якесь жалюгідне чудовисько, — проревів Енцелад. — Я велетень, народжений знищувати богів! Твоя крихітна зубочистка не вб’є мене, малий.

Джейсон не став марнувати сил на відповідь. Він і без того був утомлений. Земля чіплялась до ніг, через що здавалось, що він важить додаткову сотню фунтів. Повітря переповнював дим, що обпалював легені. Навколо ревіло полум’я, яке роздмухували вітри, а температура наближалась до жару в печі.

Джейсон здійняв спис, щоб відбити наступний удар велетня, — жахлива помилка. «Не бийсь проти сили силою», — дорік йому голос — голос вовчиці Лупи, яка сказала йому це в далекому минулому. Йому вдалось відхилити удар, але спис зачепив плече, від чого рука затерпла.

Він відступив, ледве не спіткнувшись об палаючу колоду. Треба тягнути час — утримувати увагу велетня на собі, поки друзі б’ються із земленародженими і рятують тата Пайпер. Він не може їх підвести.

Джейсон відступив у спробі приманити велетня на край галявини. Енцелад відчув його виснаженість. Він посміхнувся, оголюючи ікла.

— Могутній Джейсон Грейс, — піддразнив він. — Так, ми чули про тебе, сину Юпітера. Той, що очолив напад на гору Отріс. Той, що самотужки вбив титана Крія і знищив чорний трон.

У Джейсона запаморочилася голова. Він не знав цих імен, але вони змусили шкіру палати, наче тіло пригадало біль, на яку розуму було начхати.

— Про що ти говориш? — запитав він. І усвідомив свою помилку, коли Енцелад дмухнув вогнем.

Відволікшись, Джейсон ухилився запізно. Вогонь не влучив у нього, але жар сильно обпік спину. Хлопець звалився на землю, його одяг димився. Він нічого не бачив через золу і дим та ледве міг дихати.

Але він встиг відповзти назад, і спис велетня розсік землю між його ногами.

Джейсон насилу підвівся.

Якби ж можна було викликати один добрячий удар блискавкою — але він уже виснажився, і за таких умов ця спроба могла його вбити. Він навіть невпевнений був, чи нашкодить велетню електричний струм.

«Загибель у битві почесна», — промовив голос Лупи.

«Дуже втішно», — подумав Джейсон.

Остання спроба: Джейсон зробив глибокий подих і ринувся в напад.

Енцелад дозволив йому наблизитись, з посмішкою очікуючи нападу. Останньої миті Джейсон зробив обманний випад і прокотився між ногами велетня. Швидко підвівся і щосили замахнувся, готовий вдарити велетня в поперек, але Енцелад передбачив хитрість. Він зробив крок убік з невластивими швидкістю і спритністю, наче земля допомагала йому рухатись. Він змахнув списом, зустрівся зі списом Джейсона — і з різким звуком, наче від пострілу дробовика, золота зброя розкололась.

Вибух обпалив Джейсона не менше, ніж дихання велетня, і осліпив золотистим світлом. Сила вибуху збила його з ніг і здавила груди.

Коли він отямився, то сидів на краю кратера. Енцелад стояв на протилежному боці й ошелешено похитувався. Знищення списа вивільнило стільки енергії, що утворило бездоганно конічну яму в тридцять футів глибиною, сплавивши бруд і каміння в слизьку крихку речовину. Джейсон не знав, як уцілів, та його одяг димився. Він був знесилений. У нього не було зброї. А Енцелад залишався цілком живим.

Джейсон спробував підвестись, але ноги були наче свинцевими. Енцелад кліпнув очима, дивлячись на розвалище, і розсміявся:

— Вражаюче! На жаль, це був твій останній трюк, напівбоже!

Енцелад перескочив через кратер одним стрибком, приземлившись так, що Джейсон опинився у нього поміж ніг. Велетень здійняв спис. Вістря нависло в шістьох футах від Джейсонових грудей.

— А зараз, — промовив Енцелад, — моє перше жертвопринесення Геї.

XLIV ДЖЕЙСОН

Час наче уповільнився, і це дуже пригнічувало, оскільки Джейсон досі не міг поворухнутися. Йому здавалось, що він занурюється в землю, так наче ґрунт був зручним водяним ліжком, яке спонукало розслабитись і здатися. Цікаво, чи правдиві історії про Підземне царство? Опиниться він на Полях Покарання чи в Елізіумі? Якщо він не пам’ятає жодних своїх вчинків, чи будуть вони враховані? Чи візьмуть судді це до уваги, а може, його тато Зевс напише їм записку: «Прошу вас позбавити Джейсона вічного прокляття. У нього була амнезія»?

Джейсон не відчував рук. Він бачив, як вістря списа наближається до його грудей в уповільненому русі. Він знав, що мусить рухатись, та, здавалось, не міг цього зробити. «Забавно, — подумав він. — Стільки зусиль, щоб залишитись живим, а потім — бах. Просто лежиш собі безпорадний, поки вогнедишний велетень тебе проколює».

Голос Лео закричав:

— Лягай!

Величезний чорний металевий клин з глухим стуком влетів у Енцелада. Велетень звалився з ніг і скотився в яму.

— Джейсоне, отямся! — покликала Пайпер.

Її голос надав йому сил, струсив з нього оціпеніння. Ледве притомний, він сів, а Пайпер схопила його під пахвами і поставила на ноги.

— Не вмирай у мене на руках, — наказала вона. — Не смій вмирати в мене на руках.

— Так, пані. — У голові паморочилось, однак вона здалась йому найпрекраснішим з усього, що він тільки бачив у житті. Її волосся димилось. Обличчя забруднилося сажею. На руці був поріз, сукня порвалась, а один з черевиків загубився. Красуня.

Приблизно в ста футах позаду неї стояв Лео над якимось будівельним обладнанням — довгою гарматоподібною штукою з одним величезним поршнем, край якого начисто відірвало.

А потім Джейсон подивився вниз у кратер і зрозумів, куди дівся кінець гідравлічного колуна. Енцелад, хитаючись, намагався підвестись, з його нагрудника стирчало лезо сокири розміром з пральну машину.

Дивовижним чином велетню вдалось витягнути лезо сокири. Він закричав від болю, і гора задрижала. Золотистий іхор стікав по його обладунку, але Енцелад підвівся.

Хитаючись, він зігнувся і підняв свій спис.

— Гарна спроба. — Велетень зморщився. — Але мене неможливо перемогти.

На їхніх очах обладунок велетня сам по собі відновився. Іхор припинив текти. Навіть порізи на драконячих ногах, на які Джейсон витратив стільки зусиль, стали блідими рубцями. До них підбіг Лео, побачив велетня і лайнувся.

— Що за чортівня із цим типом? Помри вже врешті-решт!

— Моя доля визначена, — промовив Енцелад. — Велетня не здатен вбити ні бог, ні герой.

— Тільки якщо вони разом, — сказав Джейсон. Посмішка велетня зів’яла, і Джейсон побачив у його очах дещо схоже на страх. — Це ж правда, так? Боги і напівбоги повинні об’єднатись, щоб вас здолати.

— Ти не проживеш достатньо довго, щоб спробувати! — велетень почав видиратись по схилу кратера, зісковзуючи з крихкої поверхні.

— Є у когось бог під рукою? — запитав Лео.

Серце Джейсона охопив жах. Він глянув на велетня під ними, який не міг вилізти з ями, і усвідомив, що повинно статись.

— Лео, — сказав він, — якщо в тебе є мотузка в цьому поясі, готуйся її використати.

Він кинувся на велетня з єдиною зброєю, що в нього лишилася, — голіруч.

— Енцеладе! — крикнула Пайпер. — Позаду тебе!

Очевидна хитрість, але її голос був таким переконливим, що навіть Джейсон купився. Велетень запитав: «Що?» — і озирнувся, наче на його спині сидів величезний павук.

Джейсон пнув його по ногах саме в слушну мить. Велетень втратив рівновагу, звалився в кратер і скотився на дно. Поки він підводився, Джейсон охопив руками його шию. Коли Енцелад став на ноги, Джейсон сидів верхи на його плечах.

— Злізь! — заверещав Енцелад. Він спробував схопити Джейсона за ноги, але той, ухиляючись, видерся по волоссю велетня нагору.

«Батьку, — подумав Джейсон. — Якщо я хоч колись зробив щось хороше, щось, чим ти пишався, допоможи мені зараз. Я пропоную власне життя — тільки врятуй моїх друзів».

Зненацька він відчув металевий запах грози. Темрява поглинула сонце. Велетень теж відчув це і застиг.

Джейсон крикнув друзям:

— Лягайте!

І кожна з його волосинок стала сторчма.

Тріск!

Тіло Джейсона пронизала блискавка, пройшла прямісінько крізь Енцелада і в землю. Спина велетня заціпеніла, і Джейсона віджбурнуло геть. Коли він отямився, то зісковзував униз по схилу кратера, всередині якого поширювався розлом. Блискавка розколола цілу гору. Земля загриміла, розкрилась прірва і поглинула ноги Енцелада. Велетень безпомічно схопився за крихку поверхню ями, і на якусь мить йому вдалось утриматись на краю. Його руки тремтіли.

Він втупив у Джейсона очі, повні ненависті.

— Ти не переміг, хлопчисько! Мої брати повстають, і вони в десятки разів сильніші за мене. Ми знищимо богів у самій їх основі! Ти помреш, і Олімп помре з…

Велетень втратив хватку і впав в ущелину. Земля затремтіла. Джейсон покотився у прірву.

— Хапайся! — крикнув Лео.

Ноги Джейсона були вже на краю розколини, коли він вхопився за мотузку, і Лео та Пайпер потягли його нагору.

Вони стояли поруч, змучені та нажахані, і розколина закрилась, наче розлючений рот. Земля більше не затягувала їхні ноги.

На якийсь час Гея зникла.

Гірський схил палав. Дим здіймався на сотню футів у небо. Джейсон помітив гелікоптер — можливо, пожежники або журналісти наближалися до них.

Усюди навколо них були сліди побоїща. Земленароджені розплавились у купки глини, залишивши після себе кам’яні снаряди й огидні клапоті пов’язок зі стегон, але Джейсон розумів, що вони незабаром можуть відродитись. Будівельне обладнання валялося купою металобрухту. Земля обвуглилась і вкрилась борознами.

Тренер Хедж заворушився. Він з бурчанням сів і потер голову. Ясно-жовті штани тепер були кольору гірчиці, змішаної з брудом.

Він кліпнув очима і огледів поле битви.

— Це що, моїх рук справа?

Перш ніж Джейсон устиг відповісти, Хедж підняв свій кийок і хитаючись підвівся.

— Отож бо, хотіли копитця? От я вам і дав копитця, пиріжки! Хто тут тепер на коні, га?

Він пустився до танцю, хвицаючи каміння і показуючи купкам глини жести, імовірно, нечемні серед сатирів.

Лео усміхнувся, і Джейсон теж не втримався та розсміявся. Напевно, вийшло трохи істерично, однак він відчував таке полегшення від того, що вцілів, що йому було начхати.

А потім на другому краю галявини підвівся чоловік. До них хитаючись ішов Трістан МакЛін. Його очі були впалими, сповненими жаху, як у людини, що пройшла крізь ядерну війну.

— Пайпер? — покликав він. Його голос тремтів. — Пайпс, що… що…

Він не зміг закінчити думку. Пайпер кинулась до нього і стиснула в обіймах, але він начебто ледве її впізнавав.

Джейсон почувався схожим чином — того ранку у Великому каньйоні, коли прокинувся без пам’яті. Але в пана МакЛіна був протилежний випадок. У нього було забагато спогадів, забагато болі, і його глузд просто не здатен був дати цьому раду. Він розривався на частини.

— Нам треба забрати його звідси, — промовив Джейсон.

— Еге ж, але як? — відповів Лео. — Він ледве рухається.

Джейсон глянув на гелікоптер, що тепер кружляв просто над головою.

— Можеш зробити нам щось на кшталт мегафона? — запитав він Лео. — Пайпер має де з ким побалакати.

XLV ПАЙПЕР

Позичити гелікоптер було легко. Змусити тата піднятися на борт — ні.

Пайпер знадобилося лише кілька слів у імпровізований мегафон Лео, щоб переконати пілота приземлитись на горі. Службовий гелікоптер парку був достатньо великим для медичних евакуацій, пошукових або рятувальних операцій, і коли Пайпер сказала приємній жіночці-пілоту, що доставити їх у аеропорт Окленда було б чудовою думкою, та охоче погодилась.

— Ні, — пробурмотів її тато, коли вони підняли його на ноги. — Пайпер, що… там були чудовиська… там були чудовиська…

Знадобилась допомога і Лео, і Джейсона, щоб утримати його, поки тренер Хедж збирав припаси. На щастя, Хедж знову натягнув штани і черевики, тож Пайпер не довелося пояснювати козлячі ноги.

Серце розривалось на частини від того, що вона бачила тата таким — доведеним до розпачу, плачучим, як маленький хлопчик. Вона не знала, що саме зробив з ним велетень, як зламав його дух, та непевна була, що витримає правду.

— Усе буде гаразд, тату, — промовила вона якомога лагідніше. Не хотілось заговорювати власного батька, та, здавалось, це був єдиний вихід. — Ці люди — мої друзі. Ми допоможемо тобі. Зараз ти у безпеці.

Він кліпнув очима і глянув угору на гвинти гелікоптера.

— Леза. У них була машина зі стількома лезами. У них було шість рук…

Коли дотягнули його до дверей гелікоптера, піло- тесса кинулась їм на допомогу.

— Що з ним? — запитала вона.

— Отруєння димом, — припустив Джейсон. — Або тепловий удар.

— Йому потрібно в лікарню, — сказала пілотесса.

— Усе гаразд, — відповіла Пайпер. — Аеропорт підійде.

— Еге, аеропорт підійде, — миттєво погодилась пілотесса, а потім нахмурилась, наче не розуміла, чому передумала. — Хіба це не Трістан МакЛін, актор?

— Ні, — відказала Пайпер. — Просто схожий. Забудьте про це.

— Еге. Просто схожий. Я… — Вона розгублено закліпала очима. — Я забула, про що говорила. Ну, ходімо вже.

Джейсон запитливо глянув на Пайпер, вочевидь, вражений, та Пайпер почувалась кепсько. Вона не хотіла гратись із думками інших, переконувати їх у тому, у що вони не вірять. Цей вчинок здавався їй таким егоїстичним, таким неправильним — на кшталт чогось, що могла б зробити Дрю в таборі або Медея у своєму лихому універмазі. І як це допоможе татові? Вона не може переконати його в тому, що все буде добре, або в тому, що нічого не сталось. Його рани були занадто глибокими.

Зрештою вони підняли його на борт, і гелікоптер здійнявся у небо. Пілотесса весь час отримувала запитання по радіо стосовно напрямку польоту, але вона їх ігнорувала. Вони повернули від палаючої гори і попрямували до Берклі-Хіллс.

— Пайпер. — Тато схопив її долоню і стиснув так, наче боявся, що впаде. — Це ти? Вони говорили мені… вони говорили, що ти помреш. Вони сказали… що трапиться жахливе.

— Це я, тату. — Їй знадобились усі сили, щоб не заридати. Вона мусить бути сильною заради нього. — Усе буде гаразд.

— Вони були чудовиськами, — промовив він. — Справжніми чудовиськами. Земляні духи, прямісінько з казок дідуся Тома… і Земляна Матір гнівалась на мене. А велетень, Цулкалу, вогнедишний…

Він знову втупив очі у Пайпер. Вони були наче розбите скло, віддзеркалювали якесь несамовите світло.

— Вони сказали, що ти напівбог. Твоя мати…

— Афродіта, — промовила Пайпер. — Богиня кохання.

— Я… Я… — Він вдихнув з тремтінням, а потім наче забув, як видихати.

Друзі із розумінням намагалися не дивитись. Лео вертів у руках затискну гайку з пояса. Джейсон втупив очі в долину знизу — на затори на дорогах, що утворювалися через смертних, які зупиняли свої авто і витріщались на палаючі гори. Глісон жував стебло своєї гвоздики і вперше за весь час, здавалось, не був у настрої горланити або похвалятися.

Трістана МакЛіна не належало бачити таким. Він був зіркою. Він був упевненим, стильним, солідним — завжди володів ситуацією. Таким був його публічний образ. Пайпер уже бачила, як цей образ слабшав раніше. Але цього разу все було інакше. Цього разу його знищили. Він зник.

— Я не знала про маму, — сказала йому Пайпер. — До того, як тебе схопили. Коли ми з’ясували, де ти, то одразу прийшли. Друзі допомогли мені. Ніхто більше тебе не скривдить.

Тато не міг припинити тремтіти.

— Ви герої… ти і твої друзі. Не можу в це повірити. Ти справжній герой, не такий, як я. Не граєш роль. Я так пишаюсь тобою, Пайпс. — Але слова звучали невиразно, апатично, наче в трансі.

Він втупив очі на долину, і його пальці на руці Пайпер ослабли.

— Твоя мати не розповідала мені.

— Вона думала, що це на краще.

Ці слова звучали непереконливо, навіть для Пайпер, і жодне чаромовство не здатне було цього змінити. Однак Пайпер не розповіла татові, що турбувало Афродіту найбільше: «Якщо йому доведеться провести решту свого життя з цими спогадами, знаючи, що боги і духи ходять по землі, це його знищить».

Пайпер торкнулася кишені своєї куртки. Пляшечка досі була там, тепла на дотик.

Та як вона може стерти його спогади? Тато нарешті знає, хто вона. Він пишається нею, і вперше за весь час вона — його герой, а не навпаки. Тепер він нізащо не відправить її геть. У них є спільна таємниця.

Як вона може повернутися до того, що було в минулому?

Вона тримала його за руку, говорила про всілякі дурниці — про час, проведений у «Школі дикунів», про будиночок у Таборі напівкровок. Вона розповіла йому, як тренер Хедж з’їв гвоздику і стукнувся задом на горі Діабло, як Лео приборкав дракона і як Джейсон латинськими словами змусив вовків відступити. Друзі ніяково усміхались, поки вона розповідала про їхні пригоди. Тато начебто розслабився, слухаючи її, однак не усміхався. Пайпер навіть непевна була, що він її чує.

Коли вони минали пагорби поряд із Іст-Бей, обличчя Джейсона напружилось. Він так далеко висунувся із дверей, що Пайпер злякалася, що він впаде.

Він вказав кудись.

— Що це?

Пайпер глянула вниз, але не побачила нічого цікавого — просто пагорби, ліси, будинки, вузенькі доріжки в каньйонах. Автострада проходила крізь тунель у пагорбах і з’єднувала Іст-Бей з містечками.

— Де? — запитала вона.

— Та дорога, — відповів він. — Та, що йде крізь пагорби.

Пайпер узяла комунікаційну каску, яку отримала від пілотесси, і передала запитання по радіо. Відповідь виявилась не дуже захопливою.

— Вона сказала, що це автомагістраль № 24, — повідомила Пайпер. — Це Кальдекотський тунель. А що?

Джейсон впився очима у вхід до тунелю, але нічого не сказав. Коли вони пролетіли над центром Окленда, тунель зник з поля зору, але Джейсон все одно витріщався вдалечінь. Його вираз обличчя був майже таким само неспокійним, як і у тата Пайпер.

— Чудовиська, — промовив тато, по його щоці ковзнула сльоза. — Я живу у світі чудовиськ.

XLVI ПАЙПЕР

Служба авіадиспетчерів оклендського аеропорту не хотіла дозволяти посадку поза розкладом… поки на зв’язок не вийшла Пайпер. Тоді виявилося, що проблем не має.

Вони вийшли на передангарну площадку, і всі подивилися на Пайпер.

— Що тепер? — запитав її Джейсон.

Вона почувалася ніяково. Їй не хотілось бути головною, та заради батька вона мусила поводитись упевнено. Плану в неї не було. Вона згадала, що тато прилетів у Окленд. Це означало, що його особистий літак досі тут. Але було сонцестояння. Вони мусять урятувати Геру. Вони гадки не мають, куди їм прямувати і чи не запізно вже. До того ж як вона може залишити тата в такому стані?

— Спочатку, — промовила вона. — Я… я мушу відвезти тата додому. Перепрошую, хлопці.

Їх обличчя витягнулися.

— О, — вимовив Лео. — Тобто авжеж. Ти потрібна йому зараз. Ми якось упораємось.

— Ні, Пайпс. — Тато сидів біля дверей гелікоптера з ковдрою на плечах. Однак підвівся і хитаючись підійшов до них. — У тебе є місія. Завдання. Я не можу…

— Я подбаю про нього, — промовив тренер Хедж.

Пайпер витріщилася на нього. Від кого, від кого, а від сатира вона точно не очікувала такої пропозиції.

— Ви? — запитала вона.

— Я захисник, — сказав Хедж. — Така в мене робота, а не ці бійки.

Він здавався трохи пригніченим, і Пайпер усвідомила, що, можливо, їй не варто було пригадувати, як він втратив свідомість у останній битві. Якось по-своєму сатир, можливо, був не менш вразливим, ніж її тато.

Але тут Хедж випрямився і виставив щелепи.

— Авжеж, у бійках я теж управний, — він з ви кликом впився очима в кожного з них.

— Так, — сказав Джейсон.

— Жахаючий, — погодився Лео.

Тренер рохнув.

— Але я — захисник, і впораюсь із цим. Твій татко має рацію, Пайпер. Тобі варто продовжити місію.

— Але… — У Пайпер закололо в очах, так наче вона знову потрапила в лісову пожежу. — Тато…

Він простягнув руки, і вона обійняла його. Він здавався слабким і тремтів так сильно, що це лякало її.

— Дамо їм хвилинку, — сказав Джейсон, і вони відвели пілотессу на декілька ярдів геть.

— Не можу в це повірити, — промовив тато. — Я підвів тебе.

— Ні, тату!

— Речі, що вони робили зі мною, Пайпер… видіння, що показали мені…

— Тату, послухай. — Вона дістала з кишені пляшечку. — Афродіта дала мені це, для тебе. Воно забирає недавні спогади. Воно зробить так, наче нічого з усього цього не траплялось.

Він витріщився на неї, наче перекладаючи її слова з іноземної мови.

— Але ти — герой. Я забуду про це?

— Так, — прошепотіла Пайпер. Вона додала переконливу нотку до свого голосу. — Так, забудеш. Усе буде як… як раніше.

Він заплющив очі і важко зітхнув.

— Я люблю тебе, Пайпер. Завжди любив. Я… я відсилав тебе, тому що не хотів, щоб ти побачила, як жив я. Ані моє дитинство — бідність, безнадійність, — ані божевілля Голлівуда. Я вважав… вважав, що захищаю тебе. — Він спромігся на нервовий смішок. — Наче життя без мене краще чи безпечніше.

Пайпер узяла його за руку. Вона багато разів чула про те, що він хоче її захистити, але ніколи йому не вірила. Вона завжди вважала, що він просто діє практично. Тато здавався їй таким упевненим і безтурботним, наче його життя було веселою розвагою. Як він міг заявляти, що їй потрібен захист від цього?

Та зараз Пайпер зрозуміла, що він діяв заради неї, намагався не показувати, яким був наляканим і невпевненим. Він дійсно намагався її захистити. А тепер його здатність усе приховувати була знищена.

Вона протягнула йому пляшечку.

— Випий це. Можливо, колись ми знову зможемо про все поговорити. Коли ти зможеш.

— Коли я зможу, — пробурмотів він. — Говориш так, наче… наче це я підліток. Я начебто повинен бути батьком.

Він узяв пляшечку. Його очі засвітилися маленькою відчайдушною надією.

— Я люблю тебе, Пайпс!

— Я теж тебе люблю, тату!

Він випив рожеву рідину. Його очі закотились під лоба, і він звалився головою вниз. Пайпер підхопила його, і на допомогу поспішили друзі.

— Тримаю, — сказав Хедж. Сатир спотикнувся, але йому дістало сил, щоб утримати Трістана МакЛіна у вертикальному положенні. — Я попросив нашу приятельку викликати його літак. Він незабром буде. Домашня адреса?

Пайпер хотіла було сказати. Але потім дещо спало їй на думку. Вона перевірила кишені тата. Його мобільний досі був там. Здавалося химерним, що в нього залишилося щось настільки звичайне після того, через що він пройшов, та вона припустила, що в Енцелада не було жодного приводу забирати телефон.

— Усе тут, — промовила Пайпер. — Адреса, номер шофера. Тільки остерігайтеся Джейн.

Очі Хеджа загорілися, наче він відчув можливу бійку.

— Хто така Джейн?

Поки Пайпер усе пояснила, до гелікоптера наблизився татів блискучий білий «Гольфстрім».

Хедж і стюардеса підняли тата на борт. А потім сатир спустився востаннє, щоб попрощатися. Він обійняв Пайпер, пильно подивився на Джейсона і Лео.

— Ви, пиріжки, подбайте про цю дівчинку, чули? Або я змушу вас віджиматися.

— Авжеж, тренере, — сказав Лео з усмішкою.

— Жодних віджимань, — пообіцяв Джейсон.

Пайпер ще раз обійняла старого сатира.

— Дякую, Ілісоне. Подбайте про нього, будь ласка.

— Подбаю, МакЛін, — запевнив він. — На цьому літаку є імбирне пиво й овочеві енчілади, а ще стовідсотково лляні серветки — смакота! До такого неважко звикнути.

Поки він біг по сходах, то загубив один черевик, і на мить його копито стало видно. Очі стюардеси розширились, але вона відвела погляд і вдала, наче все гаразд. Пайпер зробила висновок, що та, мабуть, бачила і дивніші речі, працюючи на Трістана МакЛіна.

Коли літак попрямував злітно-посадковою смугою, Пайпер заплакала. Вона стримувалася занадто довго і більше не могла так продовжувати. За мить вона опинилась в обіймах Джейсона, а Лео ніяково стояв поряд і діставав серветки з пояса.

— Твій тато в надійних руках, — сказав Джейсон. — Ти правильно вчинила.

Вона схлипнула, ткнувшись у його футболку. Вона дозволила собі залишатися в обіймах ще шість подихів. Сім. А потім вирішила, що більше не може себе жаліти. Вона потрібна їм. Пілотесса гелікоптера вже здавалась тривожною, наче почала запитувати себе, чому сюди прилетіла.

— Дякую, хлопці, — промовила Пайпер. — Я…

Вона хотіла сказати їм, як багато вони означають для неї. Вони пожертвували всім, можливо, навіть завданням, щоб допомогти їй. Вона не здатна їм відплатити, не здатна навіть висловити свою вдячність. Але по їхній обличчях було видно, що вони розуміють.

А потім поряд із Джейсоном затремтіло повітря. Спочатку Пайпер вирішила, що це теплі струмені повітря від розпеченого асфальту або, можливо, газові пари від гелікоптера, однак вона вже бачила щось подібне раніше, у фонтані Медеї. Це було повідомлення Іриди. У повітрі з’явилось зображення — темноволоса дівчина в сріблястому зимовому камуфляжі, з луком у руках.

Джейсон відсахнувся з несподіванки.

— Талія!

— Дякувати богам, — промовила мисливиця. Важко було розрізнити місце позаду неї, але Пайпер чула крики, брязкіт металу об метал і вибухи.

— Ми знайшли її, — сказала Талія. — Де ви?

— Окленд, — відповів Джейсон. — Де ти?

— «Будинок Вовка»! Окленд це добре. Ви не дуже далеко. Ми утримуємо посіпак велетня, але це ненадовго. Дістаньтесь сюди до заходу сонця, інакше все буде скінчено.

— Тобто ще не запізно? — крикнула Пайпер. Усередині неї прокинулась надія, але вираз обличчя Талії швидко її приглушив.

— Поки що ні, — сказала Талія. — Але Джейсоне… усе гірше, ніж я думала. Порфіріон відроджується. Поспішайте.

— Але де «Будинок Вовка»? — випалив Джейсон.

— Наша остання поїздка, — відповіла Талія, її зображення почало мерехтіти. — Парк. Джек Лондон. Пригадуєш?

Пайпер не бачила в цьому жодного сенсу, але Джейсон виглядав так, наче усе зрозумів. Він захитався, його обличчя зблідло, і повідомлення Іриди зникло.

— Старий, з тобою все гаразд? — запитав Лео. — Ти знаєш, де вона?

— Так, — сказав Джейсон. — Долина Сонома. Недалеко. Якщо полетимо.

Пайпер повернулась до пілотесси, яка дивилась на все це зі зростаючим замішанням на обличчі.

— Пані, — промовила Пайпер з найкращою своєю усмішкою. — Ви ж не проти допомогти нам ще раз, еге ж?

— Не проти, — погодилась пілотесса.

— Ми не можемо взяти смертну на поле битви, — сказав Джейсон. — Занадто небезпечно.

Він повернувся до Лео.

— Гадаєш, зможеш керувати цією штукою?

— Е-е… — вираз Лео не дуже втішав Пайпер. Але потім він поклав руку на бік гелікоптера і сильно зосередився, наче прислухався до машини.

— «Белл-412ХР», багатоцільовий гелікоптер, — промовив Лео. — Композитний чотирилопасний несучий гвинт, швидкість крейсерського польоту — двадцять дві морські милі, практична стеля — двадцять тисяч футів. Бак майже повний. Авжеж, я можу цим керувати.

Пайпер знову всміхнулась до пілотесси.

— Ви ж не заперечуєте, якщо неповнолітній юнак без ліцензії позичить у вас гелікоптер, еге ж? Ми повернемо його.

— Я… — Пілотесса ледве не вдавилася словами, однак вимовила: — Ні, я не заперечую.

Лео ошкірився.

— Застрибуй, малечо! Дядечко Лео відвезе вас на прогулянку.

XLVII ЛЕО

Керувати гелікоптером? Авжеж, чому б ні? Цього тижня Лео робив і божевільніші речі.

Коли вони летіли над містом Річмонд, сонце почало сідати. Лео не вірилось, що день минув так швидко. Він знов упевнився, що ніщо не змушує час летіти швидше за синдром порушення уваги і хорошу бійку на смерть.

Пілотуючи гелікоптер, він то почувався впевнено, то панікував. Якщо він про це не думав, то виявлялося, що він мимоволі смикає правильні перемикачі, слідкує за висотоміром, повільно тягне за ручку управління і летить прямо. Якщо він дозволяв собі думати, що робить, то починав панікувати. Він уявляв тітку Розу, що горланить на нього іспанською, мовляв, що він малолітній псих, який зараз розіб’ється і згорить. Частково він припускав, що вона має рацію.

— Усе гаразд? — запитала Пайпер з місця другого пілота. Вона здавалась більш знервованою, ніж Лео, тож він зробив натягнуто-хоробрий вираз обличчя.

— Краще й бути не може, — сказав він. — То що це за «Будинок Вовка»?

Джейсон нахилився між двох сидінь.

— Занедбаний маєток у долині Сонома. Його збудував напівбог — Джек Лондон.

Лео не міг визначити це ім’я.

— Актор?

— Письменник, — сказала Пайпер. — Усілякі пригоди, так? «Поклик предків»? «Біле ікло»?

— Еге, — відповів Джейсон. — Він був сином Меркурія… тобто Гермеса. Шукач пригод, подорожував світом. Деякий час навіть був волоцюгою. А потім заробив статок письменництвом. Придбав велике ранчо в провінції та вирішив побудувати величезний маєток — «Будинок Вовка».

— Названий так, тому що він писав про вовків? — припустив Лео.

— Частково, — відповів Джейсон. — Але місцеперебування і причина, чому він писав про вовків, — прозорий натяк на його особистий досвід. В історії його життя багато невідомого — як він народився, ким був його батько, чому він так багато мандрував — речі, які можна пояснити тільки якщо знаєш, що він був напівбогом.

Під ними промайнула затока, а гелікоптер полетів далі на північ. Попереду, скільки сягало око, тягнулись жовті пагорби.

— То Джек Лондон ходив у Табір напівкровок, — припустив Лео.

— Ні, — сказав Джейсон. — Ні, не ходив.

— Друзяко, у мене дах їде від твоїх таємничих балачок. Ти пам’ятаєш своє минуле чи ні?

— Частинами, — відповів Джейсон. — Тільки частинами. Жодна з них неприємна. «Будинок Вовка» розташовується на священній землі. Там Лондон почав свій шлях дитиною — там він з’ясував, що є напівбогом. Тому він туди повернувся. Думав, що зможе там жити, привласнити ту землю, але вона не була призначена для нього. «Будинок Вовка» був проклятий. Він згорів за тиждень до того, як Лондон і його дружина мали вселитись. Декілька років по тому Лондон помер, а його прах поховали на території маєтку.

— Отже, — сказала Пайпер, — звідки ти все це знаєш?

— Я так само почав свій шлях там, — сказав Джейсон. — Це могутнє місце для напівбогів, небезпечне місце. Якщо Гея заволодіє ним, використає його силу, щоб поховати Геру під час сонцестояння, і відродить Порфіріона — цього їй може виявитись достатньо, щоб повністю пробудитися.

Лео тримав руку на важелі керування, спрямовуючи гелікоптер на північ на повній швидкості. Попереду псувалася погода — точнісінько в тому місці, куди вони прямували, була темна пляма, схожа на пасмо хмар або бурю.

Тато Пайпер назвав його героєм. Та і Лео не міг повірити в те, через що пройшов, — бійку із циклопами, знешкодження вибухових дверних дзвінків, перемогу над шестирукими ограми за допомогою будівельного обладнання. Здавалось, що все це трапилось із іншою людиною. Він був просто Лео Вальдесом, осиротілим малим із Х’юстона. Він провів життя у втечах і частково досі хотів тікати. Чим він думав, коли вирішив летіти до проклятого маєтку на битву з черговими лихими чудовиськами?

У голові пролунав мамин голос: «Не існує нічого невиправного».

«Окрім тієї обставини, що тебе не повернути», — подумав Лео.

Возз’єднання Пайпер з її татом було останньою краплею. Навіть якщо він вціліє на цьому завданні і врятує Геру, на нього не чекають щасливі обійми. Він не повернеться до люблячої родини. Не побачить маму.

Гелікоптер здригнувся. Скрипнув метал, і Лео здалось, що він почув постукування азбукою Морзе: «Не кінець. Не кінець».

Він вирівняв гелікоптер, і скрипи припинились. Просто здалось. Він не може жити спогадами про маму або тією думкою, що засіла в його голові: якщо Гея повертає душі з підземного світу, чому він не може отримати з цього якусь користь? Від таких думок може поїхати дах. Йому є чим зайнятися.

Він дозволив інстинктам узяти гору над собою — точнісінько як у керуванні гелікоптером. Якщо він забагато думав про завдання або про те, що може трапитись, він панікував. Хитрість була в тому, щоб не думати — просто пережити це.

— Прибуваємо за тридцять хвилин, — сказав він друзям, хоча й не уявляв, звідки це знає. — Якщо бажаєте відпочити, зараз саме час.

Джейсон пристебнувся на задньому сидінні гелікоптера і майже одразу заснув. Пайпер і Лео не спали.

Після декількох хвилин незручної тиші Лео промовив:

— З твоїм татом усе буде добре, чуєш? Ніхто не стане його чіпати, поки цей скажений сатир поряд.

Пайпер підвела очі, і Лео вразило, як сильно вона змінилася. Не тільки зовнішньо. Її присутність відчувалася сильніше. Здавалося, що вона більш… тут. У «Школі дикунів» Пайпер провела семестр, намагаючись бути невидимою, ховаючись на задніх рядках класу, на останніх сидіннях в автобусі, у кутку їдальні, якомога далі від галасливих підлітків. Зараз її неможливо було не помітити. Не мало значення, у що вона була вдягнена, — її потрібно було бачити.

— Тато, — промовила вона з відсутнім поглядом. — Еге ж, знаю. Я думала про Джейсона. Я хвилююся через нього.

Лео кивнув. Що більше вони наближалися до темного скупчення хмар, то більше він хвилювався, так само як і вона.

— Він починає пригадувати. Це, мабуть, повинно трохи нервувати.

Гелікоптер здригнувся від зміни вітру, і серце Лео ледве не вистрибнуло з грудей. Він лайнувся і вирівняв вертоліт.

Пайпер видала знервований смішок.

— Довіритися тобі, кажеш?

— О, замовкни вже.

Він усміхнувся до неї, і на мить здалось, наче Лео просто спокійно відпочиває з другом.

І тоді вони влетіли в грозові хмари.

XLVIII ЛЕО

Спочатку Лео подумав, що каміння тарабанить по лобовому склу. А потім він зрозумів, що це град. Іній охопив краї скла, а сльотаві вали криги заслонили поле зору.

— Сніжна буря? — крикнула Пайпер крізь шум двигуна і вітру. — Хіба в Сономі мусить бути настільки холодно?

Лео гадки не мав, але щось у цій хуртовині було свідомим і недоброзичливим — наче вона навмисно на них кидалась.

Джейсон швидко прокинувся. Він видерся до них, для рівноваги хапаючись за сидіння.

— Ми, напевно, вже поряд.

Лео був занадто зайнятий боротьбою з важелем керування, щоб відповісти. Раптом керувати гелікоптером стало вже не так легко. Його рухи стали неповороткими і рвучкими. Уся машина здригувалася під крижаним вітром. Вочевидь, гелікоптер не був призначений для польотів у негоду. Контрольна панель відмовлялась реагувати, і вони почали втрачати висоту.

Унизу на землі темніло покривало з дерев і туману. Попереду з’явилося пасмо пагорбів, і Лео ледве встиг натиснути на важіль — вони майже зачепили верхівки дерев.

— Там! — крикнув Джейсон.

Вони побачили маленьку долину з похмурим обрисом будівлі посередині. Лео спрямував гелікоптер точнісінько на нього. Навколо спалахувало світло, яке нагадало Лео снаряди, що трасують, у маєтку Мідаса. По краях галявини тріщали і вибухали дерева. У тумані рухались постаті. Здавалося, що всюди йде бій.

Лео посадив гелікоптер на крижаному полі приблизно за п’ятдесят футів від будинку і вимкнув двигун. Він було вже розслабився, коли почув свист і побачив темний обрис, що мчав до них із туману.

— Вилазьте! — закричав він.

Усі вистрибнули з гелікоптера і тільки вибігли з-під гвинтів, коли потужний вибух струснув землю, збивши Лео з ніг і усипавши кригою.

Хитаючись, він підвівся і побачив, що найбільший у світі сніжок — брила снігу, криги і бруду розміром з гараж — зрівняв із землею «Белл-412».

— З тобою все гаразд? — до нього підбіг Джейсон, Пайпер поряд із ним. Обидва, здавалось, були цілі, окрім того, що їх укрило снігом і брудом.

— Атож, — Лео тремтів. — Здається, ми винні тій пані лісничій новий гелікоптер.

Пайпер вказала на південь.

— Битва там. — А потім вона насупилась. — Ні… вона всюди.

Пайпер мала рацію. Звуки битви лунали усією долиною. Через сніг і туман було важко сказати напевно, але здавалось, що бої відбувались навколо «Будинку Вовка».

Позаду них неясно вимальовувалась домівка мрії Джека Лондона — величезні руїни з червоного і сірого каменю та тесаних дерев’яних брусів. Лео уявив, як усе це виглядало до того, як згоріло, — поєднання рубленого будиночка і палацу, на кшталт чогось, що збудував би лісоруб-міліонер. Але в тумані, під дощем і снігом, місце справляло сумне і гнітюче враження. Лео майже не сумнівався, що воно прокляте.

— Джейсоне! — покликав дівочий голос.

Із туману з’явилася Талія, її парку обліпило снігом. У руці був лук, а сагайдак майже спорожнів. Вона кинулася до них, але зробила лише кілька кроків, перш ніж шестирукий огр — один із земленароджених — виник із хуртовини позаду зі здійнятими палицями в кожній руці.

— Обережно! — закричав Лео.

Вони ринули на допомогу, але Талія впоралась самотужки. Вона зробила сальто назад, наче гімнастка, вкладаючи стрілу в лук під час оберту, і приземлилась навприсідки. Срібна стріла встромилась прямісінько між очима огра, і він перетворився на купку глини.

Талія підвелась і підняла стрілу, але вістря відламалось.

— Остання. — Вона обурено дала глиняній купці копняка. — Дурнуватий огр.

— Чудовий постріл принаймні, — сказав Лео.

Талія, як завжди, його проігнорувала (це, без сумнівів, означало, що вона вважає його таким крутим, як і завжди). Вона обійняла Джейсона і кивнула Пайпер.

— Саме вчасно. Мої мисливиці утримують периметр навколо будинку, але нас можуть відтіснити будь- якої миті.

— Земленароджені? — запитав Джейсон.

— І вовки… посіпаки Лікаона. — Талія здула сніжинку з носа. — А ще грозові духи…

— Але ми віддали їх Еолу! — заперечила Пайпер.

— Який намагався нас убити, — нагадав їй Лео. — Можливо, він знову допомагає Геї.

— Не знаю, — сказала Талія. — Але чудовиська продовжують відроджуватися, і ми ледве встигаємо їх убивати. Ми легко захопили «Будинок Вовка»: наскочили зненацька на вартових і відправили їх прямо в Тартар. Але потім здійнялась ця химерна хуртовина. Чудовиська почали нападати хвиля за хвилею. Тепер ми оточені. Не знаю, хто або що очолює штурм, але думаю, вони це спланували. Це була пастка, щоб знищити будь-кого, хто спробує звільнити Геру.

— Де вона? — запитав Джейсон.

— Усередині, — відповіла Талія. — Ми намагались її звільнити, але не можемо з’ясувати, як зламати клітку. Залишилось лише кілька хвилин до заходу. Гера думає, що тоді відродиться Порфіріон. До того ж уночі чудовиська сильніші. Якщо ми не звільнимо Геру найближчим часом…

Їй не обов’язково було закінчувати думку.

Лео, Джейсон і Пайпер пішли за нею в зруйнований будинок.

Джейсон переступив через поріг і миттєво впав на коліна.

— Агов! — Лео його підхопив. — Не треба цього, старий. Що з тобою?

— Це місце… — Джейсон похитав головою. — Вибачте… раптом усе нахлинуло.

— Отже, ти був тут, — сказала Пайпер.

— Ми обидва були, — промовила Талія. Її обличчя стало похмурим, наче вона знову переживала чиюсь смерть. — Мама привезла нас сюди, коли Джейсон був малим. Вона залишила його тут. Сказала мені, що він помер. Він просто зник.

— Вона віддала мене вовкам, — пробурмотів Джейсон. — За вимогою Гери. Вона віддала мене Лупі.

— Цього я не знала. — Талія нахмурилася. — Хто така Лупа?

Вибух струснув будівлю. За порогом здійнялась блакитна грибоподібна хмара, з якої посипались сніг і град, наче від ядерного вибуху, але з виділенням холоду, а не тепла.

— Мабуть, не час для запитань, — припустив Лео. — Покажи нам богиню.

Щойно вони опинились усередині, Джейсон наче впізнав місце. Будинок мав форму велетенської літери U, і Джейсон провів їх між двома крилами до внутрішнього двору зі спорожнілим дзеркальним басейном. На дні басейну, як і описував Джейсон, два шпилі із каменю і кореневих завитків розкололи фундамент.

Один зі шпилів був значно більшим — тверда темна брила приблизно у двадцять футів заввишки, яка здалась Лео схожою на кам’яний похоронний мішок. За скупченням злитих завитків він розрізнив форму голови, широкі плечі, величезні груди і руки, наче якесь створіння по пояс погрузло в ґрунті. Ні, не погрузло — здіймалося.

Інший шпиль на протилежному кінці басейну був меншим і вільніше сплетеним. Кожний із завитків був товщиною з телефонний стовп, а простір між ними був настільки вузьким, що Лео сумнівався, що міг би встромити туди руку. Однак він бачив, що містилося всередині. У центрі клітки стояла тія Калліда.

Вона виглядала точнісінько так само, як він пам’ятав: темне волосся, вкрите шаллю, чорна сукня вдови, зморшкувате обличчя з палаючими моторошними очима.

Вона не сяяла і не випромінювала силу. Вона виглядала як звичайна смертна жінка, його стара добра психічнохвора нянька.

Лео зіскочив у басейн і наблизився до клітки.

— Хола[51], тія. Неприємності?

Вона схрестила руки на грудях і роздратовано зітхнула.

— Не витріщайся на мене, наче я одна з твоїх машин, Лео Вальдес. Витягни мене звідси!

Талія підійшла до нього і з неприязню подивилася на клітку — чи, може, вона дивилася на богиню?

— Ми спробували все, що тільки спадало на думку, Лео, та, можливо, серце не лежить до цього. Коли б моя воля, я би просто залишила її там.

— О, Таліє Грейс, — промовила богиня. — Коли я виберусь звідси, ти пошкодуєш, що взагалі народилась.

— Невже! — огризнулась Талія. — Ти завжди була лише прокляттям для дитини Зевса будь-якого віку. Ти наслала на Аннабет стадо корів із розладом шлунку…

— Вона була нешанобливою!

— Ти кинула статую мені на ноги.

— Це була випадковість!

— І ти забрала мого брата! — голос Талії надломився від емоцій. — Тут… у цьому місці. Ти зруйнувала нам життя. Нам слід залишити тебе Геї!

— Агов, — втрутився Джейсон. — Таліє… сестро… я знаю. Але зараз не час. Тобі слід допомогти своїм мисливицям.

Талія стиснула щелепи.

— Гаразд. Заради тебе, Джейсоне. Але якщо тобі цікава моя думка, то вона цього не варта.

Талія повернулася, вистрибнула з басейну і кинулася з будівлі.

Лео повернувся до Гери з вимушеною повагою.

— Корови з розладом шлунку?

— Зосередься на клітці, Лео, — пробурчала вона. — А ти, Джейсоне, розсудливіший за свою сестру. Я вдало обрала свого захисника.

— Я не ваш захисник, жіночко, — сказав Джейсон. — Я допомагаю тільки тому, що ви вкрали мої спогади і кращі за альтернативу. До речі, що відбувається з отим?

Він кивнув у напрямку іншого шпиля, схожого на гранітний похоронний мішок величезного розміру. Лео здавалося, чи ця штука стала вище з того часу, як вони тут опинилися?

— Це, Джейсоне, — промовила Гера, — відродження царя велетнів.

— Гидота, — сказала Пайпер.

— Дійсно, — відповіла Гера. — Порфіріон, найсильніший із собі подібних. Щоб відродити його, Геї знадобилося багато сил — моїх сил. Протягом тижнів я слабшала, поки мою сутність використовували, щоб виростити його нову форму.

— То ви як теплова лампа, — припустив Лео. — Або добриво.

Богиня впилась очима в нього, але Лео було начхати. Ця підстаркувата жіночка псувала йому життя ще з того часу, коли він був малям. Він, безперечно, мав право кепкувати з неї.

— Кепкуй скільки забажаєш, — чітко промовила Пера. — Але на заході буде запізно. Велетень прокинеться. Він дасть мені вибір: або ми з ним одружимося, або мене поглине земля. А я не можу з ним одружитись. Усіх нас знищать. І коли ми помремо, Гея прокинеться.

Лео похмуро глянув на велетенський шпиль.

— Хіба ми не можемо його підірвати?

— Без мене у вас не дістане сил, — відповіла Гера. — Це все одно що спробувати знищити гору.

— Один раз нам це вже вдалося, — сказав Джейсон.

— Просто покваптесь і випустіть мене! — наполягла Гера.

Джейсон почухав голову.

— Лео, ти можеш це зробити?

— Не знаю. — Лео намагався опанувати себе. — До речі, якщо вона богиня, чому ще не вирвалась самотужки?

Гера несамовито закружляла всередині клітки, лаючись давньогрецькою.

— Увімкни мозок, Лео Вальдес. Я обрала тебе, тому що ти розумний. У пастці сили бога марні. Одного разу твій власний батько заманив мене на золотий трон. Як принизливо! Мені довелось благати — благати його, щоб звільнив мене, і вибачатись, що зкинула його з Олімпу.

— Начебто справедливо, — сказав Лео.

Гера люто зиркнула на нього.

— Я спостерігала за тобою від самого дитинства, сину Гефеста, тому що знала — ти допоможеш мені в цю мить. Якщо хтось і здатен знайти спосіб знищити цю мерзенність, то це ти.

— Але це не машина. Це наче Гея витягнула свою руку із землі і… — Лео відчув запаморочення. У пам’яті сплив рядок із пророцтва: «Горно і голуб зламають кайдани». — Стривайте. Мені дійсно дещо спало на думку. Пайпер, мені знадобиться твоя допомога. А ще нам знадобиться час.

Повітря стало пронизливо холодним. Температура впала так швидко, що губи Лео потріскались, а з рота валила пара. Стіни «Будинку Вовка» вкрились інієм. Усередину ввірвались вентуси — але це були не крилаті чоловіки, ці створіння мали форму коней, з темними тілами із грозових хмар і гривами із палаючих блискавок. У деяких по боках стирчали срібні стріли. За ними з’явилися червоноокі вовки і шестирукий земленароджений.

Пайпер оголила кинджал. Джейсон підняв з підлоги вкриту кригою дошку. Лео сунув руку в пояс, але від хвилювання зміг викликати лише ментолові льодяники. Він сунув їх назад, сподіваючись, що ніхто цього не помітив, і дістав замість них молоток.

Один з вовків побрів уперед. Він волочив за ногу статую розміром з людину. На краю басейну вовк відкрив пащу і випустив статую, щоб вони її роздивились, — крижана скульптура дівчини, лучниця з коротким волоссям і здивованим виразом обличчя.

— Талія! — Джейсон кинувся вперед, але Пайпер і Лео потягнули його назад. Землю навколо статуї Талії вже обплела крига. Лео боявся, що коли Джейсон доторкнеться до неї, то теж скрижаніє.

— Хто це зробив? — закричав Джейсон. Його тіло блиснуло електрострумом. — Я вб’ю тебе власними руками.

Десь позаду чудовиськ пролунав дівочий сміх, чіткий і пронизливий. Вона вийшла із імли у своїй сніжно-білій сукні, зі срібною короною на довгому чорному волоссі. І огледіла їх глибокими карими очима, які у Квебеці здались Лео такими прекрасними.

— Bon soir, mes amis[52], — промовила Хіона, богиня снігу. Вона холодно посміхнулась до Лео. — Який жаль, сину Гефеста, ти сказав, що вам потрібен час? Боюсь, час — єдиний інструмент, якого в тебе немає.

XLIX ДЖЕЙСОН

Після битви на горі Діабло Джейсон не думав, що колись почуватиметься більш наляканим чи спустошеним.

А тепер у його ніг лежала скрижаніла сестра. Його оточили чудовиська. Він зламав золотий меч і замінив його шматком дерева. Залишалось близько п’яти хвилин до того, як цар велетнів вирветься назовні і знищить усіх. Джейсон уже викликав блискавку Зевса в битві з Енцеладом і сумнівався, що йому дістане сил чи бажання зверху, щоб зробити це знову. А отже, сподіватися було можна тільки на одну плаксиву ув’язнену богиню, на свою начебто дівчину з кинджалом і Лео, який, схоже, вважав, що може перемогти армію мороку м’ятними льодяниками.

А на додаток ще й нахлинули його найгірші спогади. Він точно знав, що робив багато небезпечних речей у житті, але ніколи не наближався до смерті ближче, ніж зараз.

Їхній ворог був прекрасним. Хіона посміхалась, темні очі блищали, як і крижаний кинджал у її руці.

— Що ти зробила? — випалив Джейсон.

— О, багато чого, — промуркотіла богиня. — Твоя сестра не померла, якщо ти про це. Вона та її мисливиці стануть чудовими іграшками для наших вовків. Я подумала, що ми будемо розморожувати їх по одному й полювати на них заради веселощів. Нехай хоч раз побудуть здобиччю.

Вовки вдячно заричали.

— Еге ж, любі. — Хіона не відводила очей від Джейсона. — Бач, твоя сестра ледве не вбила їхнього царя. Лікаон валяється десь у печері, певно, зализує рани, але його посіпаки приєднались до нас, щоб помститися за господаря. А незабаром повстане Порфіріон, і ми запануємо всесвітом.

— Зрадниця! — заволала Гера. — Ти, настирлива третьосортна богиня! Ти не варта навіть підносити мені вино, а тим паче панувати всесвітом!

Хіона зітхнула.

— Набридлива, як завжди, царице Геро! Століттями мріяла заткнути тобі рота.

Хіона змахнула рукою, і в’язниця вкрилась кригою, запечатавши простір між земляними завитками.

— Так краще, — промовила богиня. — А тепер, напівбоги, щодо вашої смерті…

— Це ти заманила Геру сюди, — сказав Джейсон. — Ти підкинула Зевсу думку закрити Олімп.

Вовки заричали, а грозові духи заіржали, готові напасти, але Хіона здійняла руку.

— Терпіння, любі. Якщо він хоче поговорити, чому б ні? Сонце сідає, і час на нашому боці. Авжеж, Джейсоне Грейс. Як і сніг, мій голос спокійний і лагідний, і дуже холодний. Мені легко нашіптувати щось богам, особливо якщо я тільки підтверджую їх найглибші страхи. Я також нашептала у вухо Еола, що йому слід видати наказ убивати напівбогів. Дрібна послуга для Геї, але я впевнена, що мене добре винагородять, коли її сини-велетні прийдуть до влади.

— Ти могла вбити нас у Квебеці, — сказав Джейсон. — Навіщо було залишати нас у живих?

Хіона зморщила носа.

— Нелегка справа — убивати вас у домі власного батька, особливо коли він наполягає на зустрічі з кожним відвідувачем. Я намагалась, якщо пам’ятаєте. Було б прекрасно, якби він погодився перетворити вас на лід. Однак, коли він надав вам запоруку безпеки, я не могла відкрито переступити його волю. Старий дурень живе в жаху перед Зевсом і Еолом, однак він усе одно могутній. Коли мої нові господарі прокинуться, я скину Борея з трону і заберу владу над Північним Вітром, та поки що час не настав. До того ж батько мав рацію. Ваше завдання було згубним. Я не сумнівалась, що ви зазнаєте невдачі.

— І щоб допомогти нам із цим, — сказав Лео, — ти збила нашого дракона над Детройтом. Ті скрижанілі дроти в його голові — це твоїх рук справа. Ти поплатишся за це.

— А ще ти постачала Енцеладу інформацію про нас, — додала Пайпер. — Хуртовини досаждали нам протягом усієї подорожі.

— Так, тепер ви мені стали вже як рідні! — сказала Хіона. — Щойно ви залишили Омаху, я наказала Лікаону вислідити вас, щоб Джейсон міг померти тут, у «Будинку Вовка».

Хіона посміхнулась до нього.

— Бач, Джейсоне, якщо пролити твою кров на цій святій землі, вона десятиліттями залишатиметься зганьбленою. Твої побратими-напівбоги будуть обурені, особливо, коли знайдуть тіла цих двох із Табору напівкровок. Вони вирішать, що греки змовились із велетнями. Це буде… чарівно.

Пайпер і Лео, здавалось, не могли взяти до тями, про що вона говорить. Але Джейсон усе зрозумів. До нього повернулось достатньо спогадів, щоб усвідомити, якою катастрофою може обернутися цей план.

— Ти натравиш напівбогів одне на одного, — сказав він.

— Це буде так легко! — відповіла Хіона. — Як я вам уже казала, я лише підбурюю вас робити те, що ви все одно б зробили.

— Але навіщо? — Пайпер простягнула руки. — Хіоно, ти знищиш цілий всесвіт. Велетні все зруйнують. Ти цього не хочеш. Відкликай своїх чудовиськ.

Хіона завагалась, але потім розсміялась.

— Твоя здібність переконувати поліпшується, дівча! Але я богиня. Мене не можна заговорити. Ми, вітряні боги, — виплоди хаосу! Я скину Еола і дозволю ураганам бути вільними. Якщо ми знищимо світ смертних, це тільки на краще! Вони ніколи мене не шанували, навіть у грецькі часи. Люди і їхні балачки про глобальне потепління. Тьху! Я їх швиденько охолоджу! Коли ми знову захопимо стародавні місця, я поховаю Акрополь під снігом.

— Стародавні місця. — Очі Лео розширились. — От що мав на увазі Енцелад під знищенням богів у самій їхній основі. Він мав на увазі Грецію.

— Ти можеш приєднатися до мене, сину Гефеста, — промовила Хіона. — Я знаю, що ти вважаєш мене прекрасною. Для мого плану достатньо смерті цих двох. Відмовся від цієї сміховинної долі, яку дали тобі мойри. Живи і будь моїм захисником замість цього. Твої навички, безперечно, стануть нам у пригоді.

Лео виглядав ошелешеним. Він швидко озирнувся, наче Хіона говорила з кимось іншим. На мить Джейсон захвилювався. Він здогадувався, що Лео не щодня отримує такі пропозиції від прекрасних богинь.

І тоді Лео так сильно розреготався, що аж зігнувся навпіл.

— Еге ж, приєднатись до тебе. Поки я не набридну тобі і ти не перетвориш мене на Лео-бурульку? Жіночко, ніхто безкарно не чіпає мого дракона. Не можу повірити, що вважав тебе гарячою штучкою.

Обличчя Хіони спалахнуло.

— Гарячою? Ти смієш мене ображати? Я холодна, Лео Вальдес. Дуже, дуже холодна.

Вона вистрілила в них шквалом снігу і криги, але Лео здійняв руку. Перед ними з ревом спалахнув стовп вогню, і сніг розчинився в паровій хмарі.

Лео ошкірився.

— Бач, жіночко, отаке трапляється зі снігом у Техасі. Він — чорт забирай — тане.

Хіона зашипіла.

— Досить. Гера слабшає. Порфіріон повстає. Убийте напівбогів. Нехай стануть першою стравою нашого царя!

Джейсон здійняв скрижанілу дерев’яну дошку — не краща зброя, щоб із нею померти, — і чудовиська напали.

L ДЖЕЙСОН

На Джейсона кинувся вовк. Він зробив крок назад і з приємним ляскотом ударив навідліг своєю деревинкою по звіриній морді. Мабуть, убити чудовисько могло тільки срібло, але хороша старомодна дошка була здатна забезпечити добрячий головний біль.

Він повернувся на звук копит і побачив грозового духа-коня, що нісся на нього. Та перш ніж дух встиг затоптати Джейсона, той стрибнув угору, вхопився за димну шию і піруетом приземлився на конячу спину.

Грозовий дух став на диби. Він спробував струсити Джейсона, а потім розчинився в серпанок, щоб звільнитися від вершника, але якимсь чином Джейсон утримався верхи. Хлопець наказав коню залишатись у твердій формі, і той, здавалось, не зміг відмовитися. Джейсон відчував, як створіння бореться із ним. Він відчував його бурхливі думки — цілковитий хаос, що рвався назовні. Знадобилась уся воля, щоб нав’язати коню власні бажання й утримати його під своєю владою. Джейсон подумав про Еола, що наглядав за тисячами духів, схожих на цього або навіть гірших. Не дивно, що володар вітрів трошки збожеволів після століть такого тиску. Але Джейсон мусив підкорити лише одного духа і просто не міг не перемогти.

— Тепер ти мій, — сказав Джейсон.

Кінь брикнувся, але хлопець міцно тримався. Грива створіння спалахувала, поки він кружляв навколо порожнього басейну, а копита залишали мініатюрні грози — бурі, — куди б вони не ступали.

— Буря? — запитав Джейсон. — Так тебе звуть?

Кінь потряс гривою, очевидно, задоволений тим, що його впізнали.

— Добре, — сказав Джейсон. — А зараз у бій!

Він кинувся в битву, розмахуючи скрижанілим шматком дерева, відбиваючись від вовків і пролітаючи крізь інших венті. Буря виявився сильним духом, і щоразу, коли він пролітав крізь одного зі своїх побратимів, то випускав таку потужну блискавку, що інший дух перетворювався на безпорадну туманну хмару.

У хаосі Джейсон мигцем побачив друзів. Пайпер оточили земленароджені, але вона начебто давала собі раду. У розпалі битви вона мала настільки вражаючий вигляд, майже випромінювала красу, що земленароджені з благоговінням витріщались на неї і забували, що насправді повинні її вбити. Вони опускали палиці та ошелешено дивились, як вона з посмішкою нападає на них. Вони усміхались у відповідь — поки Пайпер не розрізала їх на частини кинджалом, і від них залишались тільки купки бруду.

Лео взяв на себе саму Хіону. За звичних обставин битись із богинею було б самогубством, але Лео якнайкраще підходив для такої роботи. Вона не припиняла викликати крижані кинджали, щоб кидати в нього, шквали пронизливого вітру, сніжні урагани. Лео пропалив усе. Його тіло цілком охопили червоні язики полум’я, наче його облили бензином. Він рушив на богиню, тримаючи в руках два молотки із срібними кінцями, щоб здихатись від будь-якого чудовиська, що трапиться йому на шляху.

Джейсон зрозумів, що Лео був єдиною причиною, чому вони досі живі. Його вогняна аура підігрівала весь внутрішній двір, протидіючи зимовому чаклунству Хіони. Без нього вони б давно скрижаніли, як мисливиці. Куди б не ступав Лео, крига танула на каміннях. Навіть Талія почала потроху танути, коли Лео пройшов поряд.

У Джейсона кінчалися вороги. Вовки лежали безсилими купками. Деякі вислизнули в руїни, повискуючи через рани. Пайпер заколола останнього земленародженого, і той звалився на землю купою бруду. Джейсон проскакав на Бурі крізь останнього вентуса і перетворив його на пару. А потім він розвернувся і побачив, як Лео мчить на сніжну богиню.

— Ви запізнилися, — гаркнула Хіона. — Він пробудився! І не думайте, що ви чогось тут досягли, напівбоги! План Гери нізащо не спрацює. Ви роздерете одне одному горлянки, перш ніж отримаєте змогу зупинити нас.

Лео запалив свої молотки і кинув їх у богиню, але вона перетворилась на сніг — білу розсипчасту подобу самої себе. Молоти влетіли в снігову жінку і перетворили її на паруючу купку сльоти.

Пайпер ледве не задихалася, однак усміхнулась до Джейсона.

— Гарний кінь.

Буря став дибки, і блискавка заіскрилась на його копитах. Той ще кривляка!

Тоді позаду пролунав тріск. Тала крига на клітці Гери осипалась, і богиня крикнула:

— О, не зважайте на мене! Тут усього лише вмирає цариця небес!

Джейсон спішився і наказав Бурі залишатись на місці. Усі троє напівбогів стрибнули в басейн і кинулись до шпиля.

Лео нахмурився.

— Е-е, тіє Каллідо, ви коротшаєте?

— Ні, йолопе! Мене поглинає земля. Покваптесь!

Хоч яку нелюбов відчував Джейсон до Гери, але те, що він побачив усередині клітки, його стривожило. Богиня не просто тонула — земля навколо неї здіймалась, наче вода в резервуарі. Рідке каміння вже дійшло їй до колін.

— Велетень прокидається! — сповістила Гера. — Ви маєте лише кілька секунд!

— Зрозуміло, — сказав Лео. — Пайпер, потрібна твоя допомога. Поговори з кліткою.

— Що?

— Поговори з нею. Використай усе, що маєш. Переконай Гею заснути. Заколисай її. Просто змусь її сповільнитись, постарайся зробити так, щоб завитки послабшали, поки я…

— Гаразд! — Пайпер прокашлялась і промовила: — Агов, Геє! Чудовий вечір, еге ж? Як же я втомлена. А ти? Бажаєш трошки подрімати?

Що довше вона говорила, то більш переконливою здавалась. Джейсон відчув, як тяжчають його повіки, і йому довелось змусити себе не слухати її. Слова начебто якось подіяли на клітку. Бруд піднімався повільніше. Завитки трохи пом’якшали і стали більш схожими на коріння дерева, ніж на камінь. Лео дістав круглу пилку із пояса. Як вона там помістилась, Джейсон не мав уявлення. А потім Лео глянув на шнур і буркнув у розпачі:

— Мені нікуди його встромити!

У яму стрибнула Буря і заіржала.

— Справді? — запитав Джейсон.

Буря нахилила голову і риссю кинулася до Лео. Лео вагався, але простягнув вилку, і її штовхнуло вітерцем у бік коня. Спалахнула блискавка, з’єдналась із зубцями вилки, і бензопила з шумом ожила.

— Чарівно! — Лео посміхнувся. — У твого коня є розетка перемінного струму!

Їхній гарний настрій протривав недовго. На другому кінці басейну обвалився величезний шпиль з таким шумом, наче дерево розломили навпіл. Зовнішня оболонка із за- витків почала вибухати зверху донизу, посипались каміння та дерев’яні уламки — їх струшував із себе велетень, що видирався із землі.

Джейсон не думав, що існує щось страшніше за Енцелада.

Він помилявся.

Порфіріон був вищим і більш м’язистим. Він не випромінював тепло і не проявляв жодних ознак вогнедишної здатності, однак у ньому було щось набагато моторошніше — така сила, навіть магнетизм, наче він був настільки величезним, що мав власне гравітаційне поле.

Як і Енцелад, вище пояса цар велетнів був людиноподібним, одягненим у бронзові обладунки, а нижче пояса мав лускаті драконячі ноги, однак його шкіра була кольору лімської квасолі. Волосся було зелене, наче листя влітку, зав’язане в довгі жмути і прикрашене зброєю: кинджалами, сокирами, і повнорозмірними мечами. Деякі з них були вигнутими і кривавими — можливо, трофеї, забрані у напівбогів вічність тому. Коли велетень розплющив очі, вони виявились білими, наче відполірований мармур. Він глибоко вдихнув.

— Живий! — проревів він. — Хвала Геї!

Джейсон героїчно заскиглив, чого, він сподівався, друзі не почули. Він був цілковито впевнений, що жоден напівбог не зможе впоратись із цим хлопчиною самотужки. Порфіріон був здатен піднімати гори. Він міг розчавити Джейсона одним пальцем.

— Лео, — промовив він.

— Га? — Лео стояв, роззявивши рота. Навіть Пайпер здавалась ошелешеною.

— Хлопці, продовжуйте, — сказав Джейсон. — Звільніть Геру!

— Що ти надумав робити? — запитала Пайпер. — Ти ж не маєш наміру…

— Розважити велетня? У мене немає вибору.

— Чудово! — проревів велетень, коли Джейсон наблизився. — Закуска! Хто ти — Гермес? Арес?

Джейсон думав скористатись цим припущенням, але щось його зупинило.

— Я — Джейсон Грейс, — промовив він. — Син Юпітера.

Білі очі впились у нього. Позаду шуміла бензопила Лео, а Пайпер заспокійливим тоном говорила з кліткою, намагаючись не видавати голосом свій страх.

Порфіріон закинув голову назад і розсміявся.

— Неперевершено! — він глянув на туманне нічне небо. — Отже, Зевсе, ти приносиш мені в жертву сина? Я оцінив жест, однак він тебе не врятує.

Небо навіть не загуркотіло. Допомоги зверху не буде. Джейсон залишився сам.

Він відкинув свою тимчасову палицю. Руки були в скалках, але тепер це не мало значення. Він мусить відтягнути час для Лео і Пайпер, і йому це не вдасться без належної зброї.

Настав час поводитися значно впевненіше, ніж він почувався.

— Коли б ти знав, хто я, — закричав Джейсон до велетня, — то хвилювався б через мене, а не через мого батька. Сподіваюсь, ти насолодився двома з половиною хвилинами свого відродження, велетню, тому що я збираюсь відправити тебе назад, прямісінько в Тартар.

Очі велетня звузились. Він поставив одну ногу ззовні басейну і присів, щоб краще розгледіти супротивника.

— То… почнемо з хвастощів, га? Точнісінько як у старі часи! Дуже добре, напівбоже. Я — Порфіріон, цар велетнів, син Геї. У минулому я здійнявся з Тартару, прірви мого батька, щоб кинути виклик богам. Щоб почати війну, я викрав царицю Зевса. — Він ошкірився до клітки з богинею. — Привіт, Геро!

— Одного разу мій чоловік тебе вбив, чудовисько! — крикнула Гера. — Він зробить це знову!

— Але це неправда, мила! Зевсу не дістало могутності, щоб убити мене. Йому довелось покластися на допомогу кволого напівбога, і навіть тоді ми майже перемогли. Цього разу ми завершимо те, що почали. Гея прокидається. Вона забезпечила нас купою чудових слуг. Наша армія стрясе землю, і ми знищимо вас у самій основі.

— Ви не наважитесь, — сказала Гера, але вона слабшала. Джейсон зрозумів це з голосу. Пайпер не припиняла щось шепотіти клітці, а Лео продовжував пилити, однак земля всередині все одно піднімалась і вже вкривала Геру по пояс.

— О, так, — промовив велетень. — Титани намагалися напасти на ваш новий дім у Нью-Йорку. Сміливо, але неефективно. Гея мудріша і більш терпляча. А ми, її най- величніші діти, набагато сильніші за Кроноса. Ми знаємо, як убити вас, олімпійців, раз і назавжди. Вас треба цілковито відкопати, наче гнилі дерева, — розірвати і спалити найстаріші корені.

Велетень нахмурився, дивлячись на Лео і Пайпер, наче тільки помітив, що вони щось роблять біля клітки. Джейсон ступив уперед і загорланив, щоб знову привернути увагу Порфіріона.

— Ти сказав, що тебе вбив напівбог, — крикнув він. — Як, коли він був таким кволим?

— Га! Гадаєш, я тобі поясню? Мене створили на зміну Зевсу. Я народжений, щоб знищити володаря небес. Я заберу його трон. Заберу його дружину… або, якщо вона відмовиться, я дозволю землі поглинути її життєву силу. Те, що ти бачиш перед собою, дитино, — лише моя послаблена форма. Я буду сильнішати погодинно, поки не стану непереможним. Однак я і зараз цілком здатен розчавити тебе в жирну пляму!

Він став на повний зріст і простягнув руку. Із землі вилетів двадцятифутовий спис. Він схопив його, а потім ударив драконячою ногою об землю. Руїни затряслись. У відповідь на заклик царя велетнів з усіх кутків подвір’я почали збиратися чудовиська: грозові духи, вовки і земленароджені.

— Чудово, — пробурмотів Лео. — Нам бракувало ворогів.

— Покваптеся, — сказала Гера.

— Знаю! — обірвав Лео.

— Засинай, клітонько, — промовила Пайпер. — Гарна, сонна клітонько. Так, я розмовляю з пучком земляних завитків. Це зовсім не дивацтво.

Порфіріон змахнув списом над руїнами, розтрощивши димохід і розкидавши дерево та каміння по всьому подвір ю.

— Отже, сину Зевса! Я скінчив із хвастощами. Тепер твоя черга. Що ти там казав про те, щоб знищити мене?

Джейсон подивився на коло чудовиськ, які нетерпляче чекали наказу господаря розірвати ворогів на шматки. Бензопила Лео так само дзижчала, а Пайпер не припиняла розмовляти, однак усе здавалось марним. Клітка Гери майже цілком наповнилася землею.

— Я — син Юпітера! — крикнув він і просто заради ефекту викликав вітри, щоб вони здійняли його на декілька футів над землею. — Я дитина Риму, консул напівбогів, претор Першого Легіону.

Джейсон гадки не мав, про що говорить, однак слова вилітали так, наче він промовляв їх сотні разів у минулому. Він простягнув руки, показавши татуювання орла та SQPR, і, на його подив, велетень начебто впізнав символи.

На мить Порфіріон навіть здався стурбованим.

— Я вбив троянське морське чудовисько, — продовжив Джейсон. — Я знищив чорний трон Кроноса і титана Кріоса власноруч. А тепер я знищу тебе, Порфіріон, і згодую тебе твоїм власним вовкам.

— Овва, чуваче, — пробурмотів Лео. — Об’ївся сирого м’яса?

Джейсон кинувся на велетня, повний рішучості розірвати того на шмаття.

Ідея битися голіруч із тридцятифутовим безсмертним була настільки безглуздою, що навіть велетень, здавалось, розгубився. Напівлітаючи, напівстрибаючи, Джейсон дістався лускатого коліна велетня і видерся нагору по його руці, перш ніж Порфіріон навіть усвідомив, що трапилось.

— Як ти наважився? — проревів велетень.

Джейсон дістався до плечей і вирвав меч із наповнених зброєю кіс Порфіріона. Він крикнув «За Рим!» і встромив меч у найближче підхоже місце — величезне вухо велетня.

Небо прорізала блискавка і вдарила в меч, віджбурнувши Джейсона геть. Діставшись землі, він перекинувся, а коли підвів очі, то велетень хитався. Волосся Порфіріона охопив вогонь, а бік обличчя почорнів від блискавки. Із вуха стирчав меч. На підборіддя стікав золотистий іхор. Решта зброї іскрилась і диміла у волоссі.

Порфіріон ледве не впав. Коло чудовиськ видало спільний рев і рушило вперед — вовки й огри свердлили очима Джейсона.

— Ні! — закричав Порфіріон. Він повернув собі рівновагу і впився очима у Джейсона. — Я сам його вб’ю.

Велетень здійняв спис, і той засвітився.

— Хочеш погратись із блискавкою, малий? Ти забувся. Я — загибель Зевса. Мене створили, щоб знищити твого батька, а це означає, що я точно знаю, що тебе вб’є!

Щось у голосі Порфіріона підказало Джейсону, що той не блефує.

Джейсон і його друзі чудово попрацювали разом. Усі вони діяли приголомшливо. Еге ж, навіть героїчно. Та коли велетень здійняв спис, Джейсон був певен, що в жодному разі не зможе відбити удар.

Це був кінець.

— Зроблено! — закричав Лео.

— Спи! — промовила Пайпер з такою волею, що найближчі вовки впали на землю і захропіли.

Кам’яно-дерев’яна клітка розсипалася. Лео розпилив основу найтовстішого завитка і, вочевидь, обірвав зв’язок клітки з Геєю. Завитки перетворились на пил. Бруд навколо Гери розпався. Богиня збільшилась у розмірі. Вона випромінювала силу.

— Так! — вимовила богиня.

Вона скинула чорні одіяння і відкрила білу сукню та руки, прибрані золотими коштовностями. Її обличчя було водночас жахливим і прекрасним, у довгому чорному волоссі блищала золота корона.

— А зараз я помщуся!

Велетень Порфіріон позадкував. Він нічого не сказав, але наостанок кинув у бік Джейсона погляд, сповнений ненависті. Його натяк був зрозумілим: «Іншим разом». А потім він стукнув списом об землю і зник, наче звалився у прірву.

Чудовиська на подвір’ї запанікували і кинулись навтіки, та тікати було пізно.

Гера засяяла яскравіше. Вона крикнула:

— Заплющте очі, мої герої!

Але Джейсон був ошелешений. Він занадто пізно зрозумів її слова.

Джейсон побачив, як Гера перетворилася на наднову зірку і випромінювала коло такої потужної енергії, що миттєво розщепила всіх чудовиськ. Джейсон упав, світло спалювало мозок, і останньою його думкою було те, що його одяг палає.

LI ПАЙПЕР

— Джейсоне!

Пайпер не відпускала Джейсона і не припиняла кликати його по імені, хоч і майже втратила надію. Він був непритомним уже дві хвилини. Тіло димилось, очі закотилися під лоба. Вона навіть непевна була, чи він дихає.

— Це марно, дитино. — Гера стояла над ними в простому чорному одіянні і шалі.

Пайпер не бачила, як богиня перетворилась на ядерну бомбу. Дякувати богові, вона заплющила очі, але дівчина бачила наслідки. У долині не залишилось жодних ознак зими. Так само як і ознак битви. Чудовиська розчинились у повітрі. Руїни повернулись до колишнього стану — так само руїни, однак без жодних свідчень, що вони кишіли полчищами вовків, грозових духів і шестируких огрів.

Навіть мисливиці прийшли до тями. Більшість чекала на поважній відстані, на галявині, але Талія сиділа навколішки поряд з Пайпер, тримаючи долоню на чолі Джейсона.

Талія впилась очима в богиню.

— Це твоя провина. Зроби щось!

— Не звертайся до мене в такому тоні, дівчинко! Я цариця…

— Вилікуй його!

Очі Гери спалахнули.

— Я його попередила. Я б ніколи не скривдила хлопчика навмисно. Він мав стати моїм захисником. Я сказала їм заплющити очі, перш ніж відкрила свою істинну форму.

— Е-е… — Лео нахмурився. — Істинна форма це погано, так? То чому ж ви це зробили?

— Я вивільнила свою силу, щоб допомогти вам, телепню! — крикнула Гера. — Я перетворилась на чисту енергію, щоб розщепити чудовиськ, відновити це місце і навіть врятувати цих жалюгідних мисливиць від криги.

— Але смертним не можна дивитися на тебе в цій формі! — заволала Талія. — Ти вбила його!

Лео тривожно похитав головою.

— От про що говорилось у пророцтві. «І вивільнять гнів, що смертю стане». Ну ж бо, пані. Ви ж богиня. Використайте на ньому якесь чаклунство! Поверніть його.

Пайпер ледве чула цю розмову. Майже вся її увага була зосереджена на обличчі Джейсона.

— Він дихає! — оголосила вона.

— Неможливо, — сказала Гера. — Хотіла б я, щоб це була правда, дитино, але жодний смертний ніколи…

— Джейсоне, — покликала Пайпер, вкладаючи всю свою волю в його ім’я. Вона не може його втратити. — Послухай мене. Ти зможеш. Повернися. З тобою все буде добре.

Нічого не відбулось. Їй здалося, що його груди заворушились?

— Афродіта не має сили зцілювати, — з жалем промовила Гера. — Навіть я не можу це виправити, дівчинко. Його смертна душа…

— Джейсоне, — знову покликала Пайпер і уявила, як її голос лунає аж до самого Підземного царства. — Прокинься!

Він ухопив ротом повітря, і його очі розплющилися. На мить їх переповнювало світло — вони палали чистим золотом. А потім світло згаснуло, і його очі знову стали нормальними.

— Що… що сталося?

— Неможливо! — промовила Гера.

Пайпер стискала Джейсона в обіймах, поки той не застогнав:

— Роздавиш.

— Перепрошую, — сказала вона, сміючись і водночас витираючи сльози.

Талія стиснула братову руку.

— Як почуваєшся?

— Спекотно, — пробурмотів він. — У роті сухо.

І я бачив дещо… дуже жахливе.

— Це була Гера, — буркнула Талія. — Її Величність Бомба Уповільненої Дії.

— Ну все, Таліє Грейс, — промовила богиня. — Я перетворю тебе на мурашкоїда, я тобі обіцяю…

— Припиніть, ви двоє, — випалила Пайпер. Дивовижно, але обидві замовкли.

Пайпер допомогла Джейсону підвестись і дала йому залишки нектару зі своїх припасів.

— Слухайте… — Пайпер повернулася до Талії і Гери. — Геро… Ваша величносте, нам би не вдалось вас урятувати без мисливиць. А ти, Таліє, ніколи б не зустріла Джейсона… я ніколи б його не зустріла… коли б не Гера. Не сваріться, тому що у нас і без цього достатньо складнощів.

Обидві витріщились на неї, і протягом трьох довгих секунд Пайпер не знала, хто з них вирішить убити її першим.

Зрештою Талія буркнула:

— У тебе є запал, Пайпер. — Вона дістала сріблясту картку зі своєї парки і сунула її в кишеню куртки Пайпер. — Хочеш стати мисливицею, дзвони. Ми 6 не відмовилися від твоєї допомоги.

Гера схрестила руки на грудях.

— На щастя оцієї мисливиці, ти маєш рацію, дочка Афродіти. — Вона зміряла Пайпер очима так, наче дивилась на неї вперше. — Ти, певно, цікавилась, Пайпер, чому я обрала тебе для цього завдання, чому не відкрила твою таємницю від самого початку, навіть коли дізналась, що тебе використовує Енцелад. Мушу визнати, до цієї миті я точно не знала. Щось підказувало мені, що ти дуже важлива для цього завдання. Зараз я бачу, що мала рацію. Ти навіть сильніша, ніж я усвідомлювала. І ти права щодо загроз, які наближаються. Ми повинні діяти спільно.

Пайпер зашарілася. Вона гадки не мала, як реагувати на похвалу Гери, але втрутився Лео.

— Отже, — сказав він, — можна не сподіватись, що цей хлопчина Порфіріон просто розплавився і помер, еге ж?

— Ні, — погодилась Гера. — Врятувавши мене і це місце, ви відвернули пробудження Геї. Ви виграли нам деякий час. Однак Порфіріон повстав. Йому достало розуму, щоб не залишатись тут, до того ж він ще не відновив свою силу цілковито. Велетня може вбити тільки союз бога і напівбога. Щойно ви звільнили мене…

— Він утік, — промовив Джейсрн. — Але куди?

Гера не відповіла, але Пайпер охопило жахливе передчуття. Вона пригадала, що говорив Порфіріон про знищення олімпійців і витягування коренів. Греція. Вона подивилась на похмуре обличчя Талії і припустила, що мисливиця дійшла такого ж висновку.

— Я мушу знайти Аннабет, — промовила Талія. — Вона повинна дізнатись про те, що тут сталось.

— Таліє… — Джейсон схопив її за руку. — Ми так і не поговорили про це місце, чи…

— Знаю. — Її обличчя пом’якшало. — Одного разу я вже втратила тебе в цьому місці. Не хочеться залишати тебе знову. Але ми незабаром зустрінемось. У Таборі напівкровок.

Вона зиркнула на Геру:

— Забезпечиш їм безпечний шлях туди? Це найменше, чим ти можеш ДОПОМОГТИ.

— Не тобі мені вказувати…

— Царице Геро, — заступилась Пайпер.

Богиня зітхнула.

— Добре. Гаразд. Іди вже, мисливице!

Талія обняла Джейсона і сказала йому щось на прощання. Коли мисливиці пішли, подвір’я стало незвично тихим. У висохлому дзеркальному басейні не було жодних ознак земляних завитків, які повернули короля велетнів і ув’язнили Геру. Нічне небо було ясним і зоряним. У багряному лісі шелестів вітер. Пайпер пригадала оклахомську ніч, коли вони з татом ночували на подвір’ї дідуся Тома. Вона подумала про ніч на даху «Школи дикунів», коли Джейсон її поцілував… у її змінених Туманом спогадах.

— Джейсоне, що з тобою сталось у цьому місці? — запитала вона. — Тобто… я знаю, що мама залишила тебе тут. Але ти сказав, що це священне місце для напівбогів. Чому? Що трапилось із тобою після того, як ти залишився на самоті?

Джейсон розгублено похитав головою.

— Усе досі туманне. Вовки…

— Тобі подарували долю, — сказала Гера, — віддали мені на службу.

Джейсон кинув на неї сердитий погляд.

— Тому що ви змусили мою маму це зробити. Ви не могли змиритись з тим, що Зевс завів двох дітей з моєю мамою. Що він закохався в неї двічі. Я був платою за те, щоб залишити в спокої решту нашої родини.

— Це був правильний вибір і для тебе, Джейсоне, — наполегливо промовила Гера. — Коли твоїй матері вдруге вдалось піймати Зевса у свої тенета, це вийшло тому, що вона уявила його в іншій подобі — подобі Юпітера. Ніколи ще не траплялось подібного — дві дитини, грецька і римська, народжені в одній родині. Тебе мусили розлучити з Талією. Усі напівбоги твого роду починають свій шлях тут.

— Його роду? — запитала Пайпер.

— Тобто римляни, — сказав Джейсон. — Тут залишають напівбогів. Ми зустрічаємо богиню-вовчицю Лупу, ту саму, що виростила Ромула і Рема.

Гера кивнула:

— І якщо ти достатньо сильний, ти живеш.

— Але ж… — Лео здавався спантеличеним. — Що сталось потім? Тобто Джейсон так і не дістався табору.

— Табору напівкровок — ні, — погодилась Гера.

Небо над головою Пайпер наче заворушилося, у голові запаморочилося.

— Ти пішов до якогось іншого місця. От де ти був усі ці роки. У якомусь іншому місці для напівбогів… але де?

Джейсон повернувся до богині.

— Спогади повертаються, але не місцеперебування. Ви не збираєтесь про нього розповідати, чи не так?

— Ні, — відповіла Гера. — Це частина твоєї долі, Джейсоне. Ти мусиш сам знайти шлях назад. Але коли знайдеш… Ти об’єднаєш дві могутні сили. Ти подаруєш нам надію боротися проти велетнів і що — більш важливо — проти самої Геї.

— Ви хочете, щоб ми допомогли вам, — сказав Джейсон. — Але не говорите всього, що знаєте.

— Якщо я дам вам відповіді, вони перестануть бути правильними, — сказала Гера. — Такий шлях мойр. Ви повинні самотужки подолати свою подорож, щоб вона мала якесь значення. Ви троє вже приємно мене вразили. Я б не подумала, що можливо…

Богиня похитала головою.

— Достатньо буде сказати, що ви добре впорались, напівбоги. Однак це тільки початок. Зараз ви мусите повернутись до Табору напівкровок, де почнете планувати наступний етап.

— Про який ви нам не розповісте, — буркнув Джейсон. — І припускаю, ви знищили мого чудового грозового коня, тож нам доведеться повертатися пішки?

Гера відмахнулася від запитання.

— Грозові духи — створіння хаосу. Я не знищила того духа, однак не маю уявлення, куди він пішов і чи побачиш ти його коли-небудь знову. Існує легший шлях додому. Оскільки ви зробили мені велику послугу, я вам допоможу — хоча б цього разу. Прощавайте, напівбоги, ще побачимося.

Світ перевернувся догори дном, і Пайпер ледве не знепритомніла.

Коли вона знову почала чітко бачити, то була вже в таборі, у павільйоні для трапези, посеред вечері. Вони стояли на столі будиночка Афродіти, а одна нога Пайпер була в піці Дрю. Шістдесят таборян в одну мить підірвались на ноги і здивовано витріщились на, них.

Що б не зробила Гера, щоб жбурнути їх крізь усю країну, це не пішло на користь животу Пайпер. Їй ледве вдавалось притлумити нудоту. Лео так не пощастило. Він зіскочив зі столу і помчався до найближчої бронзової жаровні, куди його і знудило, — що напевно було не кращим підношенням для богів.

— Джейсоне? — Хірон вискочив уперед. Безсумнівно, старий кентавр пережив тисячі років, повних усякого дивацтва, та навіть він здавався приголомшеним. — Що… Як?..

Таборяни з будиночка Афродіти з роззявленими ротами витріщались на Пайпер. «Я, мабуть, жахливо виглядаю», — подумала вона.

— Привіт, — промовила Пайпер, настільки невимушено, наскільки могла. — Ми повернулися.

LII ПАЙПЕР

Пайпер погано пам’ятала решту вечора. Вони розповідали про свою подорож і відповідали на безліч запитань інших таборян, але врешті-решт Хірон, побачивши, які вони втомлені, наказав іти спати.

Як чудово спати на справжньому матраці! Пайпер почувалася настільки виснаженою, що заснула миттєво. Це позбавило її хвилювань щодо повернення до будиночка Афродіти.

Наступного ранку вона прокинулась у ліжку, почуваючись відновленою. Крізь вікна проходило сонячне світло разом із приємним вітерцем. Співали пташки. У лісі завивали чудовиська. З павільйону для трапези доносилися запахи сніданку: бекон, млинці й усіляка інша смакота.

Дрю та її банда нависали над нею, насупивши брови та схрестивши руки на грудях.

— Доброго ранку! — Пайпер сіла й усміхнулась. — Прекрасний день.

— Через тебе ми запізнимося на сніданок, — промовила Дрю. — А це означає, що прибирати будиночок сьогодні будеш ти.

Тиждень тому Пайпер дала би Дрю прочухана або сховалась назад під ковдру. Зараз вона згадала циклопа в Детройті, Медею в Чикаго, Мідаса, що перетворив її на золоту статую в Омасі. Подивившись на Дрю, через яку вона колись переймалася, Пайпер розсміялася.

Самовдоволений вираз обличчя Дрю осипався. Вона позадкувала, а потім начебто пригадала, що мусить бути розлюченою.

— Що ти…

— Кидаю тобі виклик, — сказала Пайпер. — Як щодо полудня на арені? Можеш обрати зброю.

Вона вибралась із ліжка, ліниво випрямилась і радісно посміхнулась сусідам по будиночку. Вона помітила Мітчела і Лейсі, які колись допомагали їй збиратися на завдання. Вони нерішуче всміхались, стріляючи очима то у Пайпер, то у Дрю, наче чекали на дуже цікаву тенісну партію.

— Я скучила, друзі! — оголосила Пайпер. — Ми так розважимося, коли я стану старостою.

Дрю почервоніла, наче томатний сік. Навіть найближчі її заступники здавались трохи збентеженими. Такого в їхньому сценарії не було.

— Ти… — залопотала Дрю. — Ти, бридка маленька відьма! Я була тут довше за всіх. Ти не можеш просто…

— Кинути тобі виклик? — сказала Пайпер. — Авжеж, можу. Правила табору: мене визнала Афродіта. Я завершила завдання, а це на одне більше, ніж удалося тобі. Якщо мені здається, що я можу впоратись краще за тебе, я можу кинути тобі виклик. Хіба що ти хочеш подати у відставку. Я все правильно зрозуміла, Мітчеле?

— Цілковито, Пайпер. — Мітчел посміхався. Лейсі підскакувала на місці так, наче намагалася злетіти.

Кілька інших дітлахів теж почали посміхатись, наче вони насолоджувались розмаїттям кольорів, якими палало обличчя Дрю.

— Подати у відставку? — зарепетувала Дрю. — Ти з глузду з’їхала!

Пайпер знизала плечима. А потім швидко, як гадюка, витягла Катоптріс з-під подушки, оголила кинджал і спрямувала вістря у підборіддя Дрю. Усі швидко відступили. Один хлопець влетів у трюмо і здійняв стовп рожевої пудри.

— Тоді двобій, — бадьоро промовила Пайпер. — Якщо не хочеш чекати до полудня, можна і зараз. Ти влаштувала диктатуру в цьому будиночку, Дрю. Сілена Боргард була кращою старостою. Афродіта — це любов і краса. Бути люблячим. Поширювати красу. Гарні друзі. Гарні часи. Гарні вчинки. Не тільки гарна зовнішність. Сілена робила помилки, але в кінці стояла пліч-о-пліч з друзями. Саме тому вона була героєм. Я збираюсь усе виправити і маю передчуття, що мама пристане на мій бік. Хочеш упевнитися?

Дрю скосила очі на лезо кинджала Пайпер.

Пройшла секунда. Дві. Пайпер було начхати. Вона була цілковито щасливою і впевненою. Мабуть, це було видно по її усмішці.

— Я… я подаю у відставку, — пробурчала Дрю. — Але якщо ти гадаєш, що я коли-небудь це забуду, МакЛін…

— О, сподіваюсь, не забудеш, — перервала Пайпер. — А тепер мчи до павільйону для трапези і поясни Хірону, чому ми спізнюємося. У нас зміна керівництва.

Дрю позадкувала до дверей. Навіть найближчі її заступники не пішли за нею. Вона вже була біля виходу, коли Пайпер промовила:

— Ой, Дрю, солоденька, от ще що…

Колишня староста неохоче озирнулась.

— На випадок, якщо тобі здалось, що я не справжня дочка Афродіти, — сказала Пайпер, — навіть не дивись на Джейсона Грейса. Він, можливо, ще цього не знає, але він мій. Якщо ти спробуєш хоч якусь витівку, я посаджу тебе на катапульту, і ти полетиш через затоку Лонг-Айленд.

Дрю так поспішно повернулася, що влетіла у дверну коробку. А потім зникла.

Будиночок мовчав. Таборяни не зводили очей з Пайпер. І через це вона почувалась ніяково. Їй не хотілось бути тираном. Вона несхожа на Дрю, однак чи бачать це вони?

А потім, зненацька, діти Афродіти радісно загорланили, настільки голосно, що їх, певно, чув увесь табір. Вони витіснили Пайпер з будиночка, здійняли її на руки і віднесли аж до самого обіднього павільйону — досі одягнену в піжаму, зі скуйовдженим волоссям… Але їй було байдуже. Вона ніколи не почувалася краще.

До полудня Пайпер устигла перевдягнутись у зручний табірний одяг і подбати про ранкову діяльність будиночка Афродіти. Залишився вільний час.

Ейфорія від перемоги частково згасла — їй була призначена зустріч у Великому Будинку.

Хірон зустрів її на веранді у своїй людській подобі, в інвалідному візку.

— Заходь, люба. Я приготував усе для відеоконференції.

У кабінеті Хірона знаходився єдиний комп’ютер у таборі. Уся кімната була вкрита бронзовою обшивкою.

— Напівбоги і техніка — речі несумісні, — пояснив Хірон. — Телефонні дзвінки, повідомлення, навіть перегляд інтернет-сторінок — усе це привертає увагу чудовиськ. От наприклад, лише цієї осені нам довелось рятувати одного юного героя зі школи в Цинциннаті. Він ґуґлив горгон і отримав трошки більше, ніж очікував, але не зважай на це. Тут, у таборі, ти захищена. І все ж… ми стараємось бути обачними. Ти маєш лише кілька хвилин.

— Зрозуміла, — відповіла Пайпер. — Дякую вам, Хіроне!

Він усміхнувся і поколесив із кабінету. Пайпер не одразу наважилась клацнути на кнопку виклику. У кабінеті Хірона панував затишний розгардіяш. Одну стіну вкривали футболки з різних зборів: «Веселі Поні-2009.

Вегас», «Веселі Поні-2010» і так далі. Пайпер гадки не мала, хто такі ці «Веселі Поні», але, судячи з плям, підпалених місць і дірок від зброї на футболках, у них, певно, були дуже шалені зустрічі. На полиці над столом Хірона стояла старомодна магнітола з касетами, на яких були ярлики: «Дін Мартін», «Френк Сінатра» і «Кращі хіти 40-х». Хірон був таким старим, що Пайпер стало цікаво, чи це значило 40-ві минулого століття, чи дев’ятнадцятого, чи, може, 40-ві до нашої ери.

Але більшу частину стіни кабінету вкривали світлини напівбогів, наче в залі слави. На одній з нових світлин був хлопець підліткового віку з чорним волоссям і зеленими очима. Оскільки він стояв поруч із Аннабет, Пайпер припустила, що цей хлопець — певно, Персі Джексон. На деяких старих світлинах вона впізнала відомих людей: бізнесменів, спортсменів, навіть деяких акторів, з якими був знайомий тато.

— Неймовірно, — пробурмотіла вона.

«Чи потрапить колись моя світлина на цю стіну?» — подумала Пайпер. Уперше за життя вона відчула себе частиною чогось великого. Напівбоги існують століттями. Що б вона не робила, вона буде робити це заради них усіх.

Вона глибоко вдихнула і подзвонила. З’явилося зображення.

У кабінеті тата посміхався Глісон Хедж.

— Бачила новини?

— Наче їх можна було пропустити, — відповіла Пайпер. — Сподіваюсь, ви знаєте, що робите?

Хірон показав їй газету під час обіду. Таємниче повернення її тата потрапило на головну сторінку. Його особисту помічницю Джейн звільнили за те, що вона приховувала його зникнення і не сповістила поліцію. Новий персонал найняв і особисто перевірив «тренер з особистісного розвитку» Трістана МакЛіна — Глісон Хедж. Згідно з газетою, пан МакЛін заявив, що не має спогадів про останній тиждень, і преса цілковито проковтнула цю історію. Дехто вирішив, що це хитрий рекламний хід для фільму — можливо, МакЛін збирається грати когось, хто втратив пам’ять? Дехто вирішив, що його викрали терористи, або скажені прихильники, або він, героїчно втік від шукачів наживи, скориставшись неймовірними бійцівськими навичками Царя Спарти. Якою б не була правда, Трістан МакЛін був відомішим, аніж будь-коли.

— Усе буде чудово, — пообіцяв Хедж. — І не хвилюйся. Наступний місяць, а може, довше, ми триматимемо його подалі від громадської уваги, поки всі не заспокояться. У твого татка є важливіші справи: на кшталт відпочинку і бесід із дочкою.

— Занадто там не розслабляйтесь у Голлівуді, Глі- соне, — сказала Пайпер.

Хедж фиркнув.

— Жартуєш? Порівняно із цими Еол здається психічно здоровим. Я повернусь, як тільки зможу, але спочатку треба підняти на ноги твого татка. Він хороший чолов’яга. О, і до речі, я подбав про деякі дрібнички. Служба парку на території затоки Сан-Франциско щойно отримала анонімний подарунок у вигляді нового гелікоптера. А та ліснича-пілотесса, яка нам допомогла? Вона отримала дуже вигідну пропозицію літати з паном МакЛіном.

— Дякую, Глісоне, — промовила Пайпер. — За все.

— Еге, добре. Я не намагаюся бути крутим. Я такий від природи. І якщо вже заговорили про палац Еола, познайомся з новою помічницею свого татка.

Хеджа виштовхали з екрана, і в камеру усміхнулась вродлива молода жіночка.

— Меллі? — Пайпер витріщилася на неї. Це, безперечно, була вона — аура, яка допомогла їм втекти з фортеці Еола. — Ви тепер працюєте на мого тата?

— Хіба це не чудово?

— Він знає, що ви… ну… вітряний дух?

— О, ні. Але я обожнюю цю роботу. Легка, як… вітер.

Пайпер не змогла втримати сміх.

— Я рада. Це приголомшливо. Але де…

— Секунду. — Меллі поцілувала Глісона у щоку. — Ходімо вже, старий козел. Досить обнімати екран.

— Що? — випалив Хедж. Але Меллі випровадила його геть і покликала: — Пане МакЛін? Вона на зв’язку!

За мить з’явився тато Пайпер.

Він широко усміхнувся.

— Пайпс!

Тато мав чудовий вигляд — як раніше: із сяючими карими очима, ледве помітною щетиною, упевненою усмішкою і нещодавно підстриженим волоссям, наче був готовий для зйомки. Пайпер відчула полегшення, але разом із цим їй стало трохи сумно. «Як раніше» було не зовсім тим, чого вона бажала.

Вона почала подумки відраховувати час. За звичайних обставин у робочий день, як сьогодні, їй майже ніколи не вдавалось привернути увагу тата більше ніж на тридцять секунд.

— Привіт, — ледве чутно вимовила вона. — Добре почуваєшся?

— Люба, мені так прикро, що я змусив тебе хвилюватись через це дурнувате зникнення. Не знаю… — Його усмішка застигла в нерішучості, наче він намагався щось пригадати — ухопитись за якийсь спогад, що мав там бути, але не був. — Якщо чесно, не знаю, що сталось. Але зі мною все гаразд. Дякувати богові, у мене з’явився тренер Хедж.

— Дякувати богові, — повторила Пайпер. Забавний вибір слів.

— Він розповів мені про твою нову школу, — сказав тато. — Мені шкода, що зі «Школою дикунів» нічого не вийшло, але ти мала рацію. Джейн помилялася. Я був дурнем, що прислухався до неї.

Залишилося ще близько десяти секунд. Та принаймні вона почула, що тато зараз щирий.

— Ти нічого не пам’ятаєш? — запитала вона дещо з тугою.

— Авжеж пам’ятаю, — відповів він.

По її шиї пройшовся холодок.

— Справді?

— Я пам’ятаю, що люблю тебе, — промовив він. — І я пишаюся тобою. Тобі добре в новій школі?

Пайпер кліпнула очима. Вона не збирається зараз плакати. Після всього, крізь що вона пройшла, це було б сміховинно.

— Так, тату. Це швидше табір, ніж школа, але… Так, гадаю, мені тут буде добре.

— Телефонуй так часто, як зможеш, — сказав він. — І приїзди додому на Різдво. І, Пайпс…

— Так?

Він торкнувся екрана, наче намагався простягнути крізь нього руку.

— Ти дивовижна юна пані. Я не кажу тобі цього достатньо часто. Ти так нагадуєш мені свою мати. Вона б пишалася тобою. І дідусь Том, — він посміхнувся, — він завжди казав, що в тебе буде найсильніший голос у родині. Колись ти затьмариш мене. Мене пам’ятатимуть, як батька Пайпер МакЛін, і це найкраща спадщина, яку тільки можна уявити.

Пайпер хотіла було відповісти, але боялась, що заплаче. Вона просто торкнулася його пальців на екрані та кивнула.

Десь позаду щось промовила Меллі, і тато зітхнув.

— Студія кличе. Вибач, люба. — І здавалось, він справді роздратований від того, що йому час іти.

— Це нічого, тату, — вимовила вона. — Люблю тебе.

Він підморгнув їй. І екран потемнів.

Сорок п’ять секунд? Можливо, ціла хвилина.

Пайпер усміхнулася. Незначне, але поліпшення.

На ігровому майданчику вона знайшла Джейсона, який відпочивав на лавці з баскетбольним м’ячем поміж ніг. Він спітнів від гри, але мав чудовий вигляд у помаранчевій майці та шортах. Шрами і рубці, що він отримав на завданні, почали загоюватися завдяки медичному догляду будиночка Аполлона. Руки і ноги були м’язистими і засмаглими, і, як завжди, змушували її ніяковіти. Коротко стрижене волосся відблискувало на сонці, тож здавалось, що воно ось-ось перетвориться на золото, у стилі Мідаса.

— Привіт! — сказав він. — Як справи?

Пройшла майже секунда, перш ніж їй вдалось зосередитись на запитанні.

— Гм? О, авжеж. Добре.

Вона сіла поряд, і вони почали дивитись на таборян, що бігали у своїх справах. Пара дівчат з будиночка Деметри жартували із двома хлопцями з будиночка Аполлона. Щоразу, коли хлопці кидали м’яч, дівчата змушували траву рости навколо їхніх ніг. Біля табірної крамниці юнаки з будиночка Гермеса вішали оголошення: «Летючі черевики, ледве ношені, сьогодні знижка 50 %!» Діти Ареса обкладали свій будиночок новим колючим дротом. Будиночок Гіпноса спокійно собі хропів. Звичайнісінький день у таборі.

Тим часом діти Афродіти спостерігали за Пайпер і Джейсоном і намагались вдавати, що цього не роблять. Пайпер була майже впевнена, що бачила, як промайнули долоні з грошима, наче вони робили ставку на поцілунок.

— Вдалося поспати? — запитала вона.

Він глянув на неї так, наче вона прочитала його думки.

— Не дуже. Сни.

— Про минуле?

Він кивнув.

Вона не допитувалася. Коли б він хотів поговорити, то гаразд, але вона занадто добре його знала, щоб наполягати на розмові самій. Вона навіть не переймалася тим, що її знання щодо нього, здебільшого, засновувались на трьох місяцях підроблених спогадів. «Ти здатна передчувати можливості», — сказала її мати. І Пайпер була сповнена рішучості перетворити ці можливості на дійсність.

Джейсон обернув свій м’яч.

— Це неприємна новина, — попередив він. — Мої спогади не обіцяють… жодному з нас нічого хорошого.

Пайпер була майже певна, що він хотів сказати «нам» — тобто їм двом. Він пригадав якусь дівчину зі свого минулого? Але чому це має її турбувати? Тим паче такого сонячного зимового дня, коли Джейсон поряд із нею.

— Ми знайдемо якесь рішення, — пообіцяла вона.

Він нерішуче глянув на неї, наче дуже хотів їй вірити.

— Сьогодні увечері на зборах будуть Аннабет і Рейчел. Мабуть, краще тоді все пояснити…

— Гаразд.

Вона зірвала ногою травинку. Вона знала, що в майбутньому на них чекає багато небезпечних речей. Їй доведеться змагатися з минулим Джейсона, а можливо, вони навіть не переживуть війну з велетнями. Але зараз вони обидва живі, і вона була сповнена рішучості насолодитися цією миттю.

Джейсон недовірливо на неї глянув. У світлі сонця його татуювання на передпліччі було тьмяно-блакитним.

— Ти в гарному настрої. Чому ти так впевнена, що все владнається?

— Тому що ти нас очолиш, — щиро відповіла вона. — Я піду за тобою хоч на край світу.

Джейсон кліпнув очима. А потім усміхнувся.

— Небезпечні слова.

— Я небезпечна дівчина.

— Щодо цього я не маю сумнівів.

Він підвівся й обтрусив шорти. Потім простягнув їй руку.

— Лео хоче показати нам дещо в лісі. Ходімо?

— Як це можна пропустити?

Вона взяла його за руку і підвелася. Якусь мить вони тримались за руки. Джейсон похитав головою.

— Нам слід іти.

— Еге, — промовила вона. — Тільки дай хвилинку.

Вона відпустила його руку і дістала з кишені карту — ту саму, срібну, що вручила їй Талія від імені мисливиць Артеміди. Вона кинула картку у вогнище, і на її очах та згоріла. З цієї миті в будиночку Афродіти більше не буде розбитих сердець. Такий обряд посвячення їм не потрібен.

Її сусіди по будиночку, які стояли на галявині, здавалось, були розчаровані тим, що не побачили поцілунку. Вони почали передавати одне одному програні гроші.

Але все було гаразд. Пайпер була терплячою і бачила безліч можливостей.

— Ходімо, — сказала вона Джейсону. — На нас чекають пригоди, і їх потрібно спланувати.

LIII ЛЕО

Лео не хвилювався так сильно з того самого часу, як запропонував вовкулакам бургери з тофу. Коли він дістався вапняної скелі в лісі, то повернувся до групи і знервовано усміхнувся.

— От і прийшли.

Він викликав полум’я і направив його на двері.

Його сусіди по будиночку охнули.

— Лео! — крикнула Нісса. — Ти маєш вогняну здібність.

— Еге, дякую, — сказав він. — Я знаю.

Джейк Мейсон, який звільнився від бинтів, але досі був на милицях, промовив:

— Святий Гефест. Це означає… це така рідкість, що…

Масивні кам’яні двері широко розчинилися, і всі роззявили роти. Палаюча рука Лео тепер здавалась несуттєвою. Навіть Пайпер і Джейсон виглядали ошелешеними, а вони останнім часом бачили багато чого неймовірного.

Нездивованим здавався тільки Хірон. Кентавр насупив свої пишні брови і погладив бороду, наче йому потрібно пройти крізь мінне поле.

Це змусило Лео хвилюватись ще більше, але змінювати рішення було вже запізно. Інстинкти підказували, що він мусить показати це місце — принаймні будиночку Гефеста, і тим паче він не міг приховувати це від Хірона чи двох найліпших друзів.

— Ласкаво прошу до «Бункера 9», — сказав він настільки впевнено, наскільки міг. — Ну ж бо, заходьте.

Вони мовчки оглядали приміщення. Усе було точно таким, яким його залишив Лео, — велетенські машини, робочі столики, старі мали і схеми. Змінилась тільки одна річ. На центральному столі лежала голова Фестуса, така ж побита і підгоріла, як після останнього падіння в Омасі.

Лео підійшов до неї, з гірким присмаком у роті, і погладив чоло дракона.

— Вибач, Фестусе. Але я не забуду про тебе.

Джейсон поклав руку йому на плече.

— Гефест доставив його сюди для тебе?

Лео кивнув.

— Але ти не можеш його полагодити, — припустив Джейсон.

— Ні, — сказав Лео. — Але я знову використаю його голову. Фестус вирушить із нами.

Пайпер підійшла і нахмурилася.

— Що ти маєш на увазі?

Перш ніж Лео устиг відповісти, Нісса крикнула:

— Агов, подивіться на це!

Вона стояла біля одного з робочих столиків і перегортала сторінки альбому — схеми безлічі різних машин і зброї.

— Ніколи не бачила нічого подібного, — промовила вона. — Тут більше приголомшливих задумів, ніж у майстерні Дедала. На одні лише прототипи піде ціле століття.

— Хто збудував це місце? — запитав Джейк Мейсон. — І навіщо?

Хірон мовчав, але Лео зосередився на настінній мапі, яку бачив у свій перший візит. На ній був зображений Табір напівкровок з рядом трирем[53] у затоці, катапультами на пагорбах навколо долини, окопами й місцями засідок.

— Це штаб-квартира воєнних часів, — сказав він. — На табір нападали, чи не так?

— Під час Війни Титанів? — запитала Пайпер.

Нісса похитала головою.

— Ні. До того ж ця мапа здається дуже старою. Ця дата… хіба там не 1864 рік?

Усі повернулися до Хірона.

Кентавр збентежено змахнув хвостом.

— На табір нападали багато разів, — визнав він. — Ця мапа з часів останньої Громадянської війни.

Вочевидь, Лео був не єдиним, хто заплутався. Інші діти Гефеста глянули одне на одного і нахмурились.

— Громадянська війна… — промовила Пайпер. — Тобто американська Громадянська війна, яка відбувалась сто п’ятдесят років тому?

— І так, і ні, — відповів Хірон. — Два конфлікти — у смертних та напівбогів — віддзеркалюють одне одного, як зазвичай і траплялось у західній історії. Пригадайте будь-яку громадянську війну чи революцію з часів падіння Риму. Вони відзначають час, коли напівбоги бились одне з одним. Але ця Громадянська війна була особливо жахливою. Для американських смертних це досі найкровопролитніший конфлікт усіх часів — гірший за втрати під час двох світових війн. Для напівбогів вона була так само спустошливою. Навіть тоді ця долина була Табором напівкровок. У цих лісах відбулась жахлива битва, що тривала багато днів і скінчилась надзвичайними втратами з обох боків.

— З обох боків, — промовив Лео. — Ви маєте на увазі, що табір розділився навпіл?

— Ні, — втрутився Джейсон. — Ні, він має на увазі дві різні групи. Табір напівкровок був однією стороною у війні.

Лео був непевен, що хоче знати відповідь, але запитав:

— Хто був на другій стороні?

Хірон підвів очі на порваний прапор Дев’ятого Бункера, так наче пригадував день, коли його здійняли.

— Відповідь небезпечна, — застеріг він. — Я присягнувся рікою Стікс ніколи про це не говорити. Після американської Громадянської війни боги були настільки ошелешені кількістю втрат, яких вона завдала, що присягнулись навіки перешкодити чомусь подібному. Дві групи розділили. Боги спрямували всю свою волю, щоб сплести Туман, настільки щільний, наскільки це було можливо. Вороги більше не пам’ятали одне одного, ніколи не зустрічалися на завданнях, і завдяки цьому кровопролиття вдавалось уникнути. Ця мапа залишилась з останніх трагічних днів 1864-го, останнього разу, коли дві групи бились одне з одним. З того часу ми декілька разів опинялися в небезпеці. Шістдесяті роки минулого століття були особливо неспокійними. Але нам вдавалось уникнути громадянської війни — принаймні поки що. Точнісінько як здогадався Лео, цей бункер був штаб-квартирою будиночка Гефеста. У минулому столітті його декілька разів відкривали знову, зазвичай, у якості сховища у дуже неспокійні часи. Але приходити сюди небезпечно. Це ворушить старі спогади, пробуджує стару ворожнечу. Навіть минулого року, коли нам загрожували титани, я вирішив, що користь від цього місця не варта ризику.

Несподівано відчуття тріумфу Лео перетворилось на провину.

— Агов, бачте, це місце знайшло мене. Так судилося. Це на краще.

— Сподіваюсь, ти маєш рацію, — сказав Хірон.

— Маю! — Лео дістав із кишені старий малюнок і розгорнув його на столі, щоб усім було видно.

— От, — гордо промовив він. — Це повернув мені Еол. Я намалював це, коли мені було п’ять. Це моя доля.

Нісса нахмурилась.

— Лео, це крейдяний малюнок човна.

— Подивися. — Він вказав на найбільшу схему на дошці — намітки грецької триреми.

Його сусіди по будиночку порівняли два ескізи, і їхні очі повільно почали розширюватися. Кількість щогл і весел, навіть малюнки на щитах і вітрилах були точнісінько такими ж, як і на малюнку Лео.

— Це неможливо, — промовила Нісса. — Цьому кресленню щонайменше сто років.

— Пророцтво — Неясно — Політ, — прочитав Джейк Мейсон з замітки на кресленні. — Це схема летючого корабля. Подивіться, це шасі. І бойова техніка… Святий Гефест: обертальна баліста, складені арбалети, броня з Небесної бронзи. Ця штука мала б стати в біса потужною бойовою машиною. Її збудували?

— Поки що ні, — сказав Лео. — Подивіться на кінець щогли.

Не було сумнівів — фігурою на передній частині корабля була голова дракона. Безперечно, конкретного дракона.

— Фестус, — промовила Пайпер. Усі повернулись і витріщились на голову дракона, що лежала на столі.

— Йому судилося стати нашим кінцем щогли, — сказав Лео. — Нашим талісманом, нашими очима в морі. Гадаю, збудувати цей корабель мушу я. Я назву його Арго II. І, друзі, мені знадобиться допомога.

Джейсон здавався трохи збентеженим, але кивнув.

— Лео має рацію. Цей корабель саме те, що потрібно для нашої подорожі.

— Якої подорожі? — сказала Нісса. — Ви щойно повернулися!

Пайпер пробігла пальцями по старому малюнку.

— Ми повинні зустрітись з Порфіріоном, царем велетнів. Він сказав, що знищить богів у самій їх основі.

— Безумовно, — сказав Хірон. — Більша частина Великого Пророцтва Рейчел залишається для мене таємницею, але одне зрозуміло. Ви троє — Джейсон, Пайпер і Лео — одні з семи напівбогів, які повинні взятися за це завдання. Ви мусите зустрітись з велетнями на їх батьківщині, де вони мають найбільшу силу. Ви повинні зупинити їх, перш ніж вони встигнуть цілковито пробудити Гею, перш ніж знищать гору Олімп.

— Е-е… — Нісса смикнулась. — Ви Мангеттен маєте на увазі, так?

— Ні, — промовив Лео. — Первісну гору Олімп. Ми повинні плисти до Греції.

LIV ЛЕО

Минуло декілька хвилин, перш ніж присутні усвідомили все. А потім його брати і сестри водночас почали ставити запитання. Хто четверо інших напівбогів? Скільки часу знадобиться, щоб збудувати корабель? Чому б усім не поїхати до Греції?

— Герої! — Хірон стукнув копитом об підлогу. — Усіх подробиць ми поки що не знаємо, але Лео має рацію. Йому знадобиться допомога, щоб побудувати «Арго П». Дев’ятий Будиночок, можливо, ніколи не брався за більш величну роботу, навіть ураховуючи бронзового дракона.

— На це знадобиться щонайменше рік, — припустила Нісса. — У нас є стільки часу?

— У вас є не більше шести місяців, — сказав Хірон. — Вам слід відпливти до літнього сонцестояння, коли сила богів у зеніті. До того ж ми, очевидно, не можемо довіряти вітряним богам, а літні вітри найменш могутні і під ними легше пливти. Якщо ви вирушите пізніше, то, можливо, стане занадто пізно, щоб спинити велетнів. Ви повинні уникати пересування по землі, подорожувати тільки небом або морем, отже, цей корабель підходить вам якнайкраще. Джейсон — син небесного бога…

Його голос обірвався, але Лео здогадався, що Хірон думав про зниклого учня, Персі Джексона, сина Посей- дона. Було б чудово мати його в цій подорожі.

Джейк Мейсон повернувся до Лео.

— Ну, одне ми знаємо точно. Тепер ти старший староста. Такої честі наш будиночок ще не отримував. Хтось заперечує?

Ніхто не заперечував. Усі його сусіди по будиночку усміхались до нього, і на мить Лео відчув, як прокляття їх будиночка розсіюється, а відчуття безнадійності тане.

— Тоді це офіційно, — сказав Джейсон. — Вітаю!

Уперше за довгий час Лео втратив дар мови. З того самого часу, коли загинула мама, він не припиняв втікати. Тепер він знайшов дім і родину. Знайшов гідну справу. І як би це не лякало, Лео не кортіло втекти — анітрохи.

— Ну, — промовив він зрештою, — якщо ви обрали мене головним, ви, певно, божевільніші навіть за мене. Пропоную будувати надпотужну бойову машину!

LV ДЖЕЙСОН

Джейсон чекав на самоті у Першому Будиночку. Аннабет і Рейчел мали з’явитись на збори старост з хвилини на хвилину, і Джейсону був потрібен час поміркувати.

Те, що йому наснилось минулої ночі, не хотілось розповідати нікому… навіть Пайпер. Спогади досі були туманними, але потроху все поверталося. Ніч коли Лупа випробовувала його в «Будинку Вовка», щоб вирішити, стане він вовченям чи їжею. Довга подорож на південь до… він не пам’ятав, але частки минулого життя спалахували в голові. День, коли він отримав татуювання. День, коли його підняли на щит і проголосили претором. Обличчя його друзів: Дакоти, Гвендоліна, Хейзл, Боббі. І Рейни. Безперечно, там була дівчина на ім’я Рейна. Він не знав, яке вона мала для нього значення, але спогади змушували його запитати себе, що він відчуває до Пайпер? І головне: чи робить він щось неправильне? Біда була в тому, що Пайпер йому дуже подобалася.

Джейсон пересунув свої речі до ніші в кутку, де колись спала його сестра. Він причепив світлину з Талією назад до стіни, щоб не почуватися самотньо. Він підняв очі на нахмурену статую Зевса, могутнього і гордого, але вона більше його не лякала. Лише трошки засмучувала.

— Я знаю, що ти мене чуєш, — сказав Джейсон статуї.

Статуя не відповіла. Намальовані очі наче впились у нього.

— Якби ж ми могли поговорити віч-на-віч, — продовжив Джейсон, — але я розумію, що ти не можеш цього зробити. Римські боги не дуже полюбляють взаємодіяти зі смертними, і… ну, ти цар. Ти повинен бути прикладом.

Знову запала тиша. Джейсон сподівався хоч на щось — голосніший, ніж зазвичай, гуркіт грому, яскраве світло, усмішка. Хоча ні. Усмішка б була моторошною.

— Я дещо пам’ятаю, — сказав він. Що більше він говорив, то менш ніяково йому ставало. — Пам’ятаю, що важко бути сином Юпітера. Усі дивилися на мене, як на лідера, але я завжди почувався самотнім. Ти, мабуть, почуваєшся так само на Олімпі. Інші боги беруть під сумніви твої рішення. Іноді тобі доводиться робити важкий вибір, а інші тебе засуджують. І ти не можеш поспішити мені на допомогу, як інші боги. Ти мусиш тримати мене на відстані, щоб не здавалося, що ти знайшов собі улюбленця. Гадаю, я просто хотів сказати…

Джейсон глибоко вдихнув.

— Я розумію все це. Усе гаразд. Я буду старатися щосили. Докладатиму зусиль, щоб ти мною пишався. Але мені дійсно не завадила б якась допомога, тату. Якщо є хоч щось, що ти можеш зробити, — допоможи мені, щоб я міг допомогти своїм друзям. Я боюсь, що через мене вони загинуть. Я не знаю, як захистити їх.

Він відчув мурашок на шиї і усвідомив, що хтось стоїть позаду нього. Він повернувся і побачив жінку в чорних одіяннях з каптуром, плащем із козячої шкіри на плечах і схованим у піхви римським мечем — гладіусом — у руках.

— Гера, — промовив він.

Вона скинула каптур.

— Для тебе я завжди була Юноною. І твій батько вже надіслав тобі допомогу, Джейсоне. Він послав тобі Пайпер і Лео. Вони не тільки твоя відповідальність. Вони також твої друзі. Прислухайся до них — і чудово впораєшся.

— Юпітер послав вас сюди сказати це мені?

— Ніхто нікуди мене не посилає, герою, — відповіла вона. — Я не якийсь посланець.

— Але ви втягнули мене в це. Навіщо ви послали мене у цей табір?

— Думаю, ти знаєш, — сказала Юнона. — Обмін лідерами був необхідним. Це був єдиний спосіб ліквідувати розрив.

— Я на це не погоджувався.

— Ні. Але Зевс віддав твоє життя мені, і я допомагаю тобі здійснити своє призначення.

Джейсон намагався стримати злість. Він опустив очі на свою помаранчеву футболку, татуювання на руці і збагнув, що ці речі несумісні. Він став суперечністю — сумішшю не менш небезпечною, ніж будь-яке зілля Медеї.

— Ви не віддаєте мені всі спогади, — промовив він. — Хоч і обіцяли.

— Більшість повернеться з часом, — відповіла Гера. — Але ти повинен самотужки знайти шлях назад. Тобі потрібні ці наступні декілька місяців з новими друзями, у новій домівці. Ти здобуваєш їхню довіру. До того часу, коли ви вирушите на своєму кораблі, ти станеш ватажком у цьому таборі. І будеш готовий стати примирителем двох могутніх сил.

— Що, коли ви не кажете правди? — запитав ВІН. — Що, коли ви робите все це, щоб спричинити ще одну громадянську війну?

Вираз обличчя Гери було неможливо прочитати — подив? Зневага? Ніжність? Можливо, все разом. Хоч як би вона не нагадувала людину, Джейсон знав, що вона нею не була. Він досі пам’ятав те сліпуче світло — справжню форму богині, що випалила йому мозок. Вона була Юноною і Герою. Вона існувала в багатьох місцях водночас. Її мотиви ніколи не були простими.

— Я богиня сім’ї, — промовила вона. — Моя сім’я була розділена занадто довго.

— Нас розділили, щоб ми не повбивали одне одного, — відповів Джейсон. — Начебто вагома підстава.

— Пророцтво вимагає, щоб ми змінились. Велетні повстануть. Кожного може вбити тільки союз бога і напівбога. Ці напівбоги мусять бути сімома найвеличнішими героями свого часу. Зараз вони у двох різних місцях. Якщо ми залишимося розділеними, то не переможемо. Гея розраховує на це. Ти мусиш об’єднати героїв Олімпу і вирушити з ними до Греції, де ви зустрінетесь із велетнями на стародавніх полях битв. Тільки так можна переконати богів приєднатись до вас. Діти богів ще ніколи не виконували небезпечніше завдання.

Джейсон знову підняв очі на сердиту статую батька.

— Це несправедливо, — сказав він. — Я можу все зіпсувати.

— Можеш, — погодилася Гера. — Але богам потрібні герої. Завжди були потрібні.

— Навіть вам? Гадав, ви ненавидите героїв.

Богиня сухо посміхнулася.

— Така в мене добра слава. Але якщо хочеш знати правду, Джейсоне, я завжди заздрила іншим богам через те, що вони мають смертних дітей. Ви, напівбоги, живете в обох світах. Гадаю, це допомагає вашим божественним батькам — навіть Юпітеру, чорт його забирай — розуміти смертний світ краще за мене.

Юнона так нещасно зітхнула, що, незважаючи на свою злість, Джейсон майже їй співчував.

— Я богиня шлюбу, — промовила вона. — Віроломність не властива моїй природі. У мене є тільки двоє дітей-богів — Арес і Гефест — обидва розчарування. Я не маю героїв, які могли б виконувати мої розпорядження, тому я так часто була сувора до напівбогів — до Геракла, до Енея, до кожного з інших. Але з тієї ж причини я прихильно ставилась до Ясона, чистокровного смертного, який не мав божественних матері чи батька, що могли б його направляти. Ти станеш найвеличнішим з героїв та принесеш єдність напівбогам, а разом із цим і Олімпу.

Її слова, наче торби з піском, важкою ношею лягли на його плечі. Два дні тому він був нажаханий думкою очолити напівбогів у здійсненні Великого Пророцтва, відпливти на битву з велетнями і врятувати світ.

Він досі був нажаханий, але щось змінилось. Він більше не почувався самотнім. Тепер він мав друзів, домівку, за яку варто боротись. Він навіть мав богиню-покровитель- ку, яка наглядала за ним, яка на щось сподівалась, нехай навіть довіряти їй було трохи важко.

Джейсон мусив сміливо зустріти свою долю, так само, як він зустрівся віч-на-віч з Порфіріоном з голими руками. Авжеж це здавалось нездійсненним. Можливо, він загине. Але друзі розраховують на нього.

— А якщо я зазнаю невдачі? — запитав він.

— Велика перемога вимагає великого ризику, — визнала вона. — Зазнаєш поразки — і почнеться кровопролиття, подібного до якого світ ще не бачив. Напівбоги знищать одне одного. Велетні спустошать Олімп. Прокинеться Гея, і земля стряхне все, що ми збудували за віки. Це стане кінцем для нас усіх.

— Чудово. Просто чудово.

Хтось постукав у двері.

Гера знову натягнула каптур. А потім протягнула Джейсону схований у піхви гладіус.

— Візьми це на заміну зброї, яку втратив. Ми ще поговоримо. Подобається тобі це чи ні, але я твій поручитель, твій зв’язок з Олімпом. Ми потрібні одне одному.

Двері скрипнули, і богиня розчинилась у повітрі — ввійшла Пайпер.

— Аннабет і Рейчел тут, — промовила вона. — Хірон зібрав нараду.

LVI ДЖЕЙСОН

Нарада виявилася зовсім не такою, якою її уявляв Джейсон. Почати можна хоча б з того, що вона відбувалась за столом для пінг-понгу в кімнаті дозвілля Великого Будинку, а ще один із сатирів подавав начос та содову. Хтось приніс голову леопарда Сеймура з вітальні і повісив її на стіну. Час від часу якийсь староста жбурляв йому сосиску.

Джейсон огледів кімнату і намагався пригадати імена. На щастя, Лео і Пайпер сиділи поряд з ним — це були їхні перші збори в ролі старост. Клариса, ватажок будиночка Ареса, закинула ноги на стіл, але це начебто нікого не переймало. Кловіс із будиночка Гіпноса хропів у кутку, а Бутч з будиночка Іриди з’ясовував, скільки олівців вміститься у ніздрі Кловіса. Тревіс Стоул з будиночка Гермеса тримав запальничку під м’ячиком для пінг-понгу, щоб подивитися, чи він загориться, а Вілл Соліс з будиночка Аполлона з відсутнім поглядом то розгортав, то згортав бинтову пов’язку на зап’ястку. Староста з будиночка Гекати, здається, Лу Елен, грався з Мірандою Гардінер у «Я вкрав твій ніс», тільки от він насправді від’єднав ніс Міранди чаклунством, і та намагалась повернути собі вкрадене.

Джейсон сподівався, що Талія з’явиться — усе ж таки вона обіцяла, — але її ніде не було видно. Хірон сказав йому не перейматись через це. Талія часто затримувалася через битви з чудовиськами або через завдання Артеміди, але мусила незабаром прибути. І все ж Джейсон хвилювався.

Оракул Рейчел Дер сиділа поряд з Хіроном на чолі столу. Вона була вдягнена у шкільну форму академії «Клеріон», що здавалось дещо дивним, і посміхалась Джейсону.

Аннабет не здавалась розслабленою. Зверх табірного одягу на ній були обладунки. На боці висів кинджал, а волосся було стягнене у хвіст. Щойно Джейсон увійшов, вона впилась у нього сповненим надії поглядом, наче намагалась витягти з нього відомості однією силою думки.

— Почнемо нараду, — сказав Хірон. — Лу Елен, віддай, будь ласка, Міранді ніс. Тревіс, не міг би ти згасити палаючий м’ячик? І, Бутч, гадаю, двадцять олівців — це забагато для будь-яких людських ніздрів. Дякую. А тепер, як бачите, Джейсон, Пайпер і Лео успішно повернулись… більш-менш успішно. Деякі з вас чули частини розповіді, однак нехай вас ознайомлять докладніше.

Усі подивились на Джейсона. Він прокашлявся і почав розповідати. Час від часу втручались Лео і Пайпер та додавали подробиці, про які він забув.

Він розповідав лише кілька хвилин, але під стількома поглядами йому здавалось, що минуло набагато більше часу. Тиша давила на нього, і якщо стільки гіперактивних напівбогів були здатні нерухомо сидіти і слухати стільки часу, розповідь, певно, здавалась дуже шаленою. Він закінчив візитом Гери, що відбувся точнісінько перед зборами.

— Отже, Гера була тут, — промовила Аннабет. — І говорила з тобою.

Джейсон кивнув.

— Слухай, я не кажу, що довіряю їй…

— Це розумно, — сказала Аннабет.

— …але вона не видумала ту, другу групу напівбогів. Я один з них.

— Римляни. — Клариса жбурнула Сеймуру сосиску. — Ти очікуєш, що ми повіримо в те, що десь існує ще один табір з напівбогами, які є послідовниками римських богів? А ми ніколи навіть не чули про них.

Пайпер нахилилась уперед.

— Боги тримали дві групи окремо, тому що щоразу, коли ті зустрічались, то намагались убити одне одного.

— Це я можу зрозуміти, — сказала Клариса. — І все ж як ми ніколи не перетиналися на завданнях?

— О, перетиналися, — сумно промовив Хірон. — Багато разів. Це завжди трагедія, і боги завжди докладають усіх зусиль, щоб начисто стерти спогади причетних. Ворожнеча продовжується аж з часів Троянської війни, Кларисо. Греки вторглись у Трою і спалили її вщент. Троянський герой Еней утік і зрештою дістався Італії, де заснував рід, який одного дня став Римом Римляни ставали дедалі могутнішими, вклоняючись тим самим богам, але з іншими іменами і трохи іншими характерами.

— Більш войовничі, — промовив Джейсон. — Більш згуртовані. Більш спрямовані на поширення, завоювання і дисципліну.

— Якось це не дуже, — втрутився Тревіс.

Деякі з інших напівбогів, здавалось, так само відчували незручність, і тільки Клариса знизала плечима так, наче те, що вона почула, її цілком влаштовувало.

Аннабет крутнула свій ніж на столі.

— А ще римляни ненавиділи греків. Вони помстились, коли завоювали грецькі острови, і зробили їх частиною Римської імперії.

— Не те, щоб ненавиділи, — відповів Джейсон. — Римляни захоплювалися грецькою культурою і трохи їм заздрили. У відповідь греки вважали римлян варварами, але поважали їхню військову силу. Тож у римські часи напівбоги почали ділитися — або грек, або римлянин.

— І так тривало з того самого часу, — припустила Аннабет. — Але це якесь божевілля. Хіроне, де були римляни під час війни з титанами? Вони не хотіли допомагати?

Хірон погладив бороду.

— Вони допомогли, Аннабет. Поки ви з Персі очолювали битву за спасіння Мангеттену, хто, по-твоєму, захопив гору Отріс, базу титанів у Каліфорнії?

— Стривайте, — сказав Тревіс. — Ви говорили, що гора Отріс просто розсипалась, коли ми перемогли Кроноса.

— Ні, — сказав Джейсон. Він пам’ятав уривки битви — велетня у яскравому панцирі та шоломі з баранячими рогами. Він пам’ятав своє військо напівбогів, що здіймалось на гору Тем, пробиваючись крізь полчища змієподібних чудовиськ. — Вона не просто впала. Ми її зруйнували. Я власноручно вбив титана Кріоса.

Очі Аннабет оскаженіли, наче у вентуса. Джейсон уявив, як шалено вона складає докупи всі думки.

— Затока. Нам завжди говорили триматись подалі від неї, тому що там знаходилась гора Отріс. Але це була не єдина причина, так? Римський табір… він має бути десь поряд із Сан-Франциско. Можу закластися, що його розмістили там, щоб наглядати за територією титанів. Де він знаходиться?

Хірон смикнувся у візку.

— Не можу сказати. Якщо чесно, мені ніколи не довіряли цю таємницю. Моя колега, Лупа, не з тих, хто ділиться інформацією. А спогади Джейсона були знищені.

— Табір приховують потужні чари, — сказав Джейсон. — І добре охороняють. Ми можемо шукати його роками, і все одно не знайдемо.

Рейчел Дер схрестила пальці. З усіх людей у кімнаті тільки вона не здавалась збентеженою цією розмовою.

— Але ж ви спробуєте, еге ж? Ви побудуєте човен Лео, «Арго II». І перш ніж вирушити до Греції, ви вирушите на пошуки римського табору. Вам знадобиться їхня допомога у битві з велетнями.

— Кепський задум, — застерегла Клариса. — Якщо римляни побачать воєнний корабель, вони вирішать, що ми нападаємо.

— Скоріш за все, ти маєш рацію, — погодився Джейсон. — Але ми повинні спробувати. Мене послали сюди, щоб ознайомитись із Табором напівкровок, спробувати переконати вас, що два табори не мають бути ворогами. Це знак примирення.

— Гм, — промовила Рейчел. — Тому що Гера впевнена, що нам потрібні два табори, щоб перемогти у війні з велетнями. Сім героїв Олімпу… деякі греки, деякі римляни.

Аннабет кивнула.

— Твоє Велике Пророцтво — який там останній рядок?

— «…до Брами Смерті йдуть ворожі сили».

— Гея відчинила Браму Смерті, — промовила Аннабет. — Вона випускає найгірших лиходіїв з Підземного царства на битву з нами. Медея, Мідас… Будуть інші, я певна. Можливо, рядок означає, що римські та грецькі напівбоги об’єднаються, знайдуть Браму і зачинять її.

— Або це може означати, що вони битимуться одне з одним біля Брами Смерті, — відзначила Клариса. — Там не сказано, що ми будемо співпрацювати.

Запанувала тиша, поки таборяни усвідомлювали цю приємну думку.

— Я піду, — сказала Аннабет. — Джейсоне, коли ви збудуєте свій корабель, дозволь мені піти з вами.

— Я сподівався, що ти це запропонуєш, — сказав Джейсон. — Саме ти… ти нам потрібна.

— Стривайте, — нахмурився Лео. — Тобто я не проти. Але чому саме Аннабет?

Аннабет і Джейсон глянули одне на одного, і Джейсон зрозумів, що він має все пояснити. Вона знала неприємну істину.

— Гера сказала, що моє прибуття було обміном ватажків, — сказав Джейсон. — Спосіб двом таборам дізнатись про існування одне одного.

— Еге? — сказав Лео. — І?

— Обмін двосторонній, — сказав Джейсон. — Коли я потрапив сюди, моя пам’ять була стерта. Я не знав, хто я і звідки прийшов. На щастя, ви, друзі, взяли мене до себе, і я знайшов новий дім. Я знаю, що ви мені не вороги. Римський табір… вони не такі дружелюбні. Ти маєш швидко довести, що чогось вартий, або не вцілієш. Вони, можливо, не будуть такі гостинні до нього, а якщо дізнаються, звідки він прийшов, то він може потрапити в серйозну халепу.

— Він? — запитав Лео. — Про кого ти говориш?

— Про мого хлопця, — рішуче промовила Аннабет. — Він зник приблизно в той час, коли з’явився Джейсон. Якщо Джейсон прийшов до Табору напівкровок…

— Саме так, — погодився Джейсон. — Персі Джексон у другому таборі і, швидше за все, навіть не пам’ятає, хто він.

Примітки

1

Дарт Вейдер — персонаж серії фільмів «Зоряні війни». — Прим. пер.

2

1 миля = близько 1,6 км. — Прим. ред.

3

Техаська футбольна команда. — Прим. пер.

4

Лорд Ситхів — Дарт Вейдер із епопеї «Зоряні війни». — Прим. пер.

5

Фут — близько 30,5 см. Отже, відстань до ріки — понад 150 м. — Прим. пер.

6

«Стар трек» (від англ. Star Trek) — культовий серіал про космічні подорожі. Один з головних героїв серіалу, Спок, був з планети Вулкан. — Прим. пер.

7

Австралійська тварина, яка нагадує маленького ведмедя. Відома тим, що має послід у формі кубиків. — Прим. пер.

8

Район Нью-Йорка. — Прим. пер.

9

1 дюйм = 2,5 см. 18 дюймів = 45 см. — Прим. пер.

10

Легендарний індіанський вождь. — Прим. пер.

11

Популярна марка дитячих зошитів для писання в Америці. — Прим. пер.

12

Тітонька (ісп.). — Прим. пер.

13

Компанія, що виробляє продукти борошномельної промисловості. На їхніх обгортках зображений біленький пухкенький чоловічок-кухар, зліплений з тіста. — Прим. пер.

14

Гострий мексиканський соус. — Прим. пер.

15

Відома наприкінці XX століття аркадна комп’ютерна гра. — Прим. пер.

16

Свято. Відоме здебільшого у франкомовних країнах чи регіонах. — Прим. пер.

17

Тут і далі йдеться про давньогрецького героя Ясона. Англійською його ім’я вимовляється як «Джейсон» (англ. Jason). — Прим. пер.

18

Узбережжя в Каліфорнії, відоме своєю мальовничістю. — Прим. пер.

19

Ідеться про «Hang ten» — маневр у серфінгу, коли серфінгіст чіпляється усіма пальцями ніг за передній край дошки. — Прим. пер.

20

Богині долі.

21

Мій синку (ісп.). — Прим. пер.

22

Диявол (ісп.). — Прим. пер.

23

Відсилка до відомого американського містичного серіалу з однойменною назвою. — Прим. пер.

24

Нічого (ісп.). — Прим. пер.

25

Дуже гострий сорт перцю. — Прим. пер.

26

Saving grace — англійською «остання надія», слова вовчиці уві сні Джейсона. — Прим. пер.

27

Популярна зачіска 80-х, по боках та спереду волосся ко ротко стрижене, а позаду довге. — Прим. ред.

28

1 фунт = близько 0,45 кг. — Прим. ред.

29

Ласкаво просимо. Я цар Борей. А ви? — Прим. пер.

30

Ваша величносте, я Пайпер МакЛін. А це Джейсон, син Зевса. — Прим. пер.

31

Ви говорите французькою? Дуже добре! — Прим. пер.

32

Так, ваша величносте. — Прим. пер.

33

Завжди (фр.). — Прим. пер.

34

Правильно (фр.)- Прим. пер.

35

Персонаж японського аніме про перегони.

36

Традиційний соус мексиканської кухні. — Прим. пер.

37

Процес поступового руйнування металу під дією перемінних напружень. — Прим. ред.

38

Сир з соєвих бобів. — Прим. пер.

39

Фірмова фраза Людини-факела з коміксу «Фантастична четвірка». — Прим. пер.

40

Відома мережа американських універмагів. — Прим. ред.

41

Популярне американське телешоу. Аналог «Поля чудес». — Прим. пер.

42

Назва спортивної команди університету Небраски. — Прим. пер.

43

Спортивний напій. — Прим. ред.

44

Ім'я «Рірег» з англійської «сопілкар». — Прим. пер.

45

Порода великих собак. — Прим. пер.

46

У США бензин називають газом. — Прим пер

47

Стрибки з висоти на еластичному тросі. — Прим. пер.

48

Американська льотчиця, яка здійнялася на своєму літаку в небо, та зникла безвісти. Тіло льотчиці так і не було знайдено. — Прим. пер.

49

Монета діаметром у 24,26 мм. — Прим. пер.

50

Огр — велетень-людожер в кельтській міфології. — Прим. пер.

51

Привіт (ісп.). — Прим. пер.

52

Добрий вечір, друзі мої (фр.). — Прим. пер.

53

Давньоримські військові кораблі.

Content

Ріордан Рік Зниклий герой

Герої Олімпу. Книга 1. Зниклий герой

I ДЖЕЙСОН

ІІ ДЖЕЙСОН

ІІІ ПАЙПЕР

IV ПАЙПЕР

V ЛЕО

VI ЛЕО

VII ДЖЕЙСОН

VIII ДЖЕЙСОН

IX Пайпер

X ПАЙПЕР

XI ЛЕО

XII ЛЕО

XIII ДЖЕЙСОН

XIV ДЖЕЙСОН

XV ПАЙПЕР

XVI ПАЙПЕР

XVII ЛЕО

XVIII ЛЕО

XIX ДЖЕЙСОН

XX ДЖЕЙСОН

XXI ПАЙПЕР

XXII ПАЙПЕР

XXIII ЛЕО

XXIV ЛЕО

XXV ДЖЕЙСОН

XXVI ДЖЕЙСОН

XXVII ПАЙПЕР

XXVIII ПАЙПЕР

XXIX ЛЕО

XXX ЛЕО

XXXI ДЖЕЙСОН

ХХХІІ ДЖЕЙСОН

XXXIII ПАЙПЕР

XXXIV Пайпер

XXXV ЛЕО

XXXVI ЛЕО

XXXVII ДЖЕЙСОН

XXXVIII ДЖЕЙСОН

XXXIX ПАЙПЕР

XL ПАЙПЕР

XLI ЛЕО

XLII ЛЕО

XLIII ДЖЕЙСОН

XLIV ДЖЕЙСОН

XLV ПАЙПЕР

XLVI ПАЙПЕР

XLVII ЛЕО

XLVIII ЛЕО

XLIX ДЖЕЙСОН

L ДЖЕЙСОН

LI ПАЙПЕР

LII ПАЙПЕР

LIII ЛЕО

LIV ЛЕО

LV ДЖЕЙСОН

LVI ДЖЕЙСОН

Примітки