Ріордан Рік

Син Нептуна

Герої Олімпу. Книга 2. Син Нептуна. Рік Ріордан

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ для всіх українців в 2025 році

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців і Захисників України.

Присвячується Беккі, яка поділила зі мною притулок у Новому Римі. Навіть Гера не змусила б мене забути тебе.

І ПЕРСІ

Змієголові жіночки починали дратувати Персі.

Їм слід було померти ще три дні тому, коли він скинув на них ящик шарів для боулінгу у «Барген-Марті»[1] в Напі. Вони мали б померти два дні тому, коли він переїхав їх, поліцейським авто у Мартінесі. І вони вже напевне мали б померти цього ранку, коли він відрубав їм голови в парку Тілдена.

Скільки б разів він їх не вбивав, скільки б разів на власні очі не бачив, як від жіночок залишаються купки пилу, ті знову й знову відроджувалися. Персі навіть не міг далеко від них утекти.

Він дістався вершини пагорба і перевів подих. Коли він убивав їх востаннє? Десь дві години тому. Здається, довше вони тепер мертвими не залишаються.

Останні кілька днів Персі майже не спав. Їв усе, що вдавалося дістати дорогою: желейних ведмедиків з автомату, черстві бублики, навіть одне буріто із сумнівною начинкою (опускатися нижче вже нікуди). Одяг був розірваний, місцями обпалений і заплямований слизом чудовиськ.

Персі залишався живим тільки тому, що змієголові жіночки — горгони (так вони себе називали), схоже, теж не могли його вбити. Їхні пазурі не різали його шкіру. Їхні ікла ламалися під час кожної спроби його вкусити. Але сили Персі майже вичерпалися. Незабаром він виснажиться, і тоді… як би важко не було його вбити, хлопець не сумнівався, горгони знайдуть спосіб.

Куди тікати?

Він озирнувся навкруги. За інших обставин Персі б милувався краєвидом. Ліворуч розкинулися золотисті пагорби з озерами, лісами і стадами корів на галявинах. Праворуч простягнулися на захід рівнини Берклі та Окленда — величезна шахівниця житлових районів з кількома мільйонами людей, які навряд чи воліли, щоб їм псували ранок два чудовиська і немитий напівбог.

Ще далі на заході під сріблястим серпанком блищала затока Сан-Франциско. А за нею стіна туману приховувала саме місто, залишивши відкритими лише верхівки хмарочосів та башти моста «Золота брама».

Незрозумілий смуток здавив Персі груди. Щось підказувало йому, що він уже відвідував Сан-Франциско. Якимсь чином місто було пов’язано з Аннабет — єдиною людиною, яку він пам’ятав зі свого минулого. Спогади про неї були гнітюче туманними. Вовчиця обіцяла, що він зустріне Аннабет знову й поверне свої спогади… якщо досягне успіху в цій подорожі.

Спробувати перетнути затоку?

Спокусливо. Персі відчував за небокраєм силу океану. Вода завжди відновлювала його сили. Особливо солона. Він з’ясував це два дні тому, коли знищив морське чудовисько у Каркінезській протоці. Якщо він дістанеться затоки, то зможе дати бій, можливо, навіть утопить горгон. Але до узбережжя щонайменше дві милі[2]. Доведеться перетнути ціле місто.

Персі вагався ще й з іншої причини. Вовчиця Лупа навчила його загострювати відчуття — довіряти інстинктам, а ті вели його на південь. Зараз внутрішній радар Персі дзвенів як навіжений. Кінець подорожі наближався і був майже під ногами. Але як таке можливо? На вершині пагорба не було зовсім нічого.

Вітер змінив напрямок. Персі відчув кислий запах плазунів. На сто ярдів[3] нижче по схилу щось дерлося крізь ліс: тріскотіло гіллям, шелестіло листям і шипіло.

Горгони.

Укотре Персі прокляв їхній чудовий нюх. Вони щоразу казали, що відчувають його запах — запах напівбога, напівкровного сина якогось римського бога. Персі намагався кататись у бруді, пересуватися струмками, він навіть носив у кишенях ароматичні палички, щоб пахнути новеньким авто, та вочевидь сморід напівбога приховати було неможливо.

Він кинувся до західного боку вершини — занадто круто, щоб спускатися. Урвище заввишки вісімдесят футів[4] стрімко летіло вниз і закінчувалося дахом житлового комплексу, вбудованого у пагорб. Ще на п'ятдесят футів нижче з підніжжя пагорба випливала автомагістраль, що вела у напрямку Берклі.

Приголомшливо. Іншого шляху з пагорба не було. Вдалось же йому загнати себе у глухий кут!

Персі втупив очі в потік авто, що нісся на захід, до Сан-Франциско. От би опинитись в одному з них… І тут він усвідомив, що автомагістраль проходить крізь пагорб. Отже, тут мусить бути тунель… просто під його ногами.

Внутрішній радар Персі оскаженів. Він у правильному місці, тільки зависоко. Потрібно перевірити той тунель і дістатись автомагістралі. Негайно!

Персі скинув з плечей рюкзак. У «Барген-Марті» йому вдалось захопити купу припасів: портативний навігатор, скотч, запальничку, суперклей, пляшку води, туристичний килимок, зручну подушку у вигляді панди (бачив таку в рекламі) і швейцарській ніж — словом усе, що міг побажати сучасний напівбог. Однак у нього не було нічого, що можна використати як парашут чи санчата.

Залишалося два варіанти: стрибнути з висоти у вісімдесят футів назустріч смерті або залишитись і битись. Обидва здавалися кепськими.

Персі лайнувся і дістав з кишені ручку.

Вона не здавалась особливою — звичайна дешева кулькова ручка. Та коли Персі зняв ковпачок, ручка перетворилася на блискучий бронзовий меч. Клинок бездоганно збалансований. Шкіряне руків’я лягало в долоню так, наче було виготовлене особисто для Персі. Уздовж Гарди було вигравіювано давньогрецьке слово, яке Персі, на диво, зрозумів: «Анаклузмос» — стрімка течія.

Він прокинувся із цим мечем у руці першої ночі у «Будинку Вовка». Два місяці тому? Раніше? Він уже заплутався. Тоді Персі просто опинився на внутрішньому дворі зруйнованого маєтку посеред лісу — у шортах, помаранчевій футболці та зі шкіряним намистом з купи дивних глиняних бусин. Анаклузмос був у руці, але Персі не мав жодного уявлення, звідки він у нього. Хлопець ледве-ледве пам’ятав, ким є сам. Босий, змерзлий і розгублений… А потім прийшли вовки…

Зовсім поряд пролунав знайомий голос і висмикнув Персі з минулого:

— Ось ти де!

Персі відсахнувся від горгони і ледь не впав зі схилу.

Це була усмішлива горгона — Біно.

Ну, не зовсім Біно. Наскільки Персі встиг зрозуміти, у нього була дислексія — слова переплутувалися під час кожної спроби щось прочитати. Коли він уперше зустрів горгону на вході «Барген-Марту», на ній був величезний зелений бейджик із написом: «Ласкаво просимо! Мене звати СТЕНО». Але Персі вирішив, що там написано «БІНО».

На горгоні досі був зелений жилет працівника «Барген-Марту», з-під якого стирчала квітчаста сукня. Якби ви швидко поглянули на неї, то, напевне, прийняли б стареньку низеньку бабусю, та це поки не помітите її ноги і не усвідомите, що вони в неї, наче у півня. А піднявши очі, побачите ще й червоні ікла, що стирчать з кутків її рота. Очі у горгони палали червоним полум’ям, а замість волосся на голові — виводок яскраво-зелених змій.

А знаєте, що було найжахливішим? У руках вона досі тримала велетенську сріблясту тацю з безкоштовними зразками «Хрустких сирних ковбасок». Піднос добряче пом’явся після всіх тих разів, коли Персі вбивав горгону, однак ковбаски виглядали цілком неушкодженими. Стено несла їх через усю Каліфорнію, щоб запропонувати Персі закуску, перш ніж убити. Нащо вона це робила? Хто його знає. Але якщо Персі колись знадобиться броня, він виготовить її з «Хрустких сирних ковбасок». Ці штуки — просто незнищенні.

— Скуштуєш одну? — запропонувала Стено.

Персі відмахнувся мечем.

— Де твоя сестра?

— Ой, прибери меча, — пробурчала Стено. — Ти мав би вже зрозуміти, що небесна бронза нас надовго не вбиває. Поласуй ковбасками! Цього тижня вони за знижкою, і мені б дуже не хотілося вбивати тебе з порожнім шлунком.

— Стено!

Друга горгона з’явилася поряд так швидко, що Персі не встиг відреагувати. На щастя, вона була занадто захоплена тим, що свердлила поглядом свою сестру, аби звернути увагу на нього.

— Я наказала тобі підкрастися і вбити його!

Усмішка Стено зблякла.

— Але ж, Евріело… — Вона вимовила ім’я так, що почулося «М’юріел». — Можна мені спочатку пригостити його ковбаскою?

— Ні, дурепо! — Евріела обернулась до Персі й блиснула іклами.

Якби не волосся, що було виводком червоних, а не зелених змій, вона б виглядала точнісінько як сестра. Її барген-мартовський жилет, квітчаста сукня і навіть ікла вкривали знижкові ярлики. Бейджик, на якому мало б бути зазначено ім’я, казав: «Вітаю! Мене звати ПОМРИ, НАПІВБОЖИЙ ПОКИДЬКУ!»

— Ти змусив нас добряче побігати, Персі Джексоне, — промовила Евріела. — Але тепер ти у глухому куті й помсти не уникнути!

— Сирні ковбаски лише за 2 долари 99 центів, — послужливо додала Стено. — Продуктовий відділ, третій рядок.

— Стено! «Барген-Март» був прикриттям! — гаркнула Евріела. — Ти занадто вжилась у роль! Негайно поклади цю дурнувату тацю і допоможи мені вбити напівбога! Чи ти забула, що це він убив Медузу?

Персі ступив крок назад. Ще шість дюймів — і він полетить у прірву.

— Слухайте, жіночки, ми вже через це проходили. Я не пам’ятаю, щоб я вбивав Медузу. Я зовсім нічого не пам’ятаю! Чому б нам не влаштувати перемир’я, посидіти, потеревенити про тижневі пропозиції?

Стено ображеними очима глянула на сестру. У поєднанні з велетенськими жовтими іклами ця картина виглядала кумедно.

— Можна?

— Ні! — Червоні очі Евріели вп’ялись у Персі. — Мені байдуже, що ти там пам’ятаєш, сину морського бога! Я відчуваю кров Медузи на тобі. Запах слабкий, йому вже декілька років, але це ти переміг її востаннє. Вона досі не повернулась із Тартару. Ти за це відповіси!

Персі не дуже розумів, про що йдеться. Від усієї цієї дурні з помиранням і повертанням з Тартару в нього голова пішла обертом. Авжеж, до цього ще були причетні ручка, що перетворюється на меч, чудовиська, які приховують себе за допомогою якогось Туману, і те, що Персі був сином якогось укритого черепашками бога, якому понад п’ять тисяч років, Але в усе це він дійсно вірив. Хоч його пам’ять і стерли, Персі знав, що він напівбог, так само як знав своє ім’я. З першої своєї розмови з вовчицею Лупою він усвідомив, що цей скажений світ богів і чудовиськ — його дійсність. Задоволення ще те.

— Може, погодимося на нічию? — поцікавився він. — Я не можу вбити вас. Ви не можете вбити мене. Якщо ви сестри Медузи — тієї Медузи, що перетворювала людей на каміння, — хіба мені вже не. час скам’яніти?

— Ці герої! — з огидою промовила Евріела. — Завжди вони про це згадують, точнісінько як наша матуся! «Чому ви не можете перетворювати людей на каміння? Ваша сестра от може перетворювати людей на каміння». Ну, вибач, що не виправдали твоїх сподівань, хлопче! Тільки у Медузи було таке прокляття. Це вона була найстрахітливішою в родині! їй дісталася вся вдача!

— Мама казала, що я найстрахітливіша, — Стено здавалась ображеною.

— Замовкни! — гаркнула Евріела. — А щодо тебе, Персі Джексоне, ти справді маєш Ахіллесову мітку. Тому тебе дещо важче вбити. Але не переймайся. Ми якось упораємось.

— Чию мітку?

— Ахіллесову, — бадьоро промовила Стено. — Ох, такий був красунчик! Бач, його маленького занурили в річку Стікс, через що він був майже повністю невразливим, окрім крихітного містечка на щиколотці. Те саме трапилось із тобою, любчику! Хтось напевно кинув тебе в Стікс, і твоя шкіра тепер наче залізо. Але не переймайся! У вас, героїв, завжди є слабке місце. Нам тільки потрібно його знайти, а потім ми тебе вб’ємо. Хіба це не чудово? Скуштуй ковбаску!

Персі намагався думати. Він не пам’ятав жодних занурень у Стікс. А хоча, Персі взагалі мало що пам’ятав. Шкіра начебто залізною не була, однак це пояснювало, як він стільки протримався проти горгон.

Може, і стрибати з гори… безпечно? Ризикувати не хотілося — принаймні без чогось, що могло уповільнити падіння: санчат або…

Він подивився на велетенську сріблясту тацю Стено.

Хм…

— Передумав? — запитала Стено. — Дуже розумно, любчику! Я додала до них трохи горгонської крові, щоб твоя смерть була швидкою та безболісною.

У Персі стиснуло горлянку.

— Ти додала свою кров у сирні ковбаски?

— Зовсім трошки. — Стено усміхнулася. — Крихітний поріз на руці. Але це так мило, що ти переймаєшся. Бач, кров з нашого правого боку здатна зцілити від будь-чого, але кров з лівого боку — смертельна…

— Дубоголова! — заверещала Евріела, — Нащо ти йому це розповіла?! Хто їстиме ковбаски, якщо ти сказала, що вони отруєні?!

Стено була приголомшена.

— Не їстиме?. Але ж я сказала, що це буде швидко та безболісно.

— Грець із ним! — Нігті Евріели витягнулись у пазурі. — Уб’ємо його в менш приємний спосіб — нападай, поки не знайдеш слабке місце. Коли ми переможемо Персі Джексона, то станемо відомішими за Медузу! Покровителька чудово нас винагородить!

Персі стиснув меча. Потрібно розрахувати кожен рух: на кілька секунд відволікти горгон, схопити лівою рукою тацю…

«Відволікай їх балачками», — подумав він.

— Перш ніж ви поріжете мене на шматочки, — промовив Персі, — хто ця покровителька, про яку ти згадала?

Евріела презирливо усміхнулася.

— Богиня Гея, хто ж іще! Та, що повернула нас із забуття! Ти не доживеш до зустрічі з нею, але твої друзі незабаром відчують її лють. Уже зараз її військо прямує на південь. На Святі Фортуни вона пробудиться, і всі напівбоги кануть у небуття як… як…

— Як високі ціни у «Барген-Марті»! — підказала Стено.

— Та стули пельку! — Евріела обернулася до сестри.

Персі довго не барився. Він схопив тацю Стено, здійнявши отруєні ковбаски в повітря, і вдарив Евріелу, розрубавши її навпіл. Потім підняв тацю перед очима Стено. Вона побачила своє засалене відображення.

— Медуза! — заволала Стено.

Її сестра Евріела, яка щойно розсипалась на пил, уже починала відроджуватися і зараз нагадувала підталу снігову бабу.

— Стено, бісова дурепо! — забулькала вона. Її наполовину відновлене обличчя вже здіймалось з купки праху. — Це твоє власне віддзеркалення! Хапай його!

Персі вдарив металевою тацею по голові Стено — і та знепритомніла.

Він поклав тацю собі під сідниці, подумки помолився тому римському богові, який міг відповідати за всілякі дурнуваті санчата, і зістрибнув з пагорба.

ІІ ПЕРСІ

У з’їжджанні по схилу на. таці зі швидкістю п’ятдесят миль на годину є один незначний недолік — коли розумієш, що це невдала вигадка, уже запізно.

Персі ледве не влетів у дерево, ковзнув по валуну і зробив повний оберт на триста шістдесят градусів на шляху до шосе. У дурнуватої таці, звісно, не було нормального керма. Персі чув, як верещать сестри-горгони, і краєм ока навіть помітив на вершині пагорба червоне зміясте волосся Евріели, та перейматися цим не було часу. Дах житлового комплексу, схожий на ніс бойового корабля, загрозливо збільшувався перед його очима. Зіткнення відбудеться за десять, дев’ять, вісім…

Персі вдалося розвернутися так, щоб не зламати ноги. Таця ковзнула по даху і здійнялась у повітря: вона в один бік, Персі — в інший.

Коли він летів у бік дороги, то обмірковував жахливий розвиток подій: тіло грюкається об лобове скло позашляховика, і якийсь розсерджений водій намагається позбутися його склоочисником зі словами: «Бісові летючі підлітки! Я запізнююсь!»

Дивом шквал вітру відніс Персі вбік — він пролетів повз шосе і гепнувся в зарості кущів. Не м’яка посадка, але краща за асфальт.

Персі застогнав. Йому хотілося впасти там і заснути, але необхідно було рухатися далі.

Він важко підвівся. Руки подряпалися, але кістки начебто вціліли. Рюкзак досі був на плечах. Меч загубився десь на схилі, але Персі був певен, що з часом той знову з’явиться в кишені у вигляді ручки. Це було частиною магії.

Персі глянув на пагорб. Горгон з їхнім барвистим зміїним волоссям і яскраво-зеленими барген-мартовськими жилетками важко було не помітити. Вони просувалися схилом повільніше, ніж Персі, але значно впевненіше. Їхні курячі ніжки добре підходили для лазіння. Персі усвідомлював, що має близько п’яти хвилин, перш ніж горгони його наздоженуть.

Перед ним була сіткова огорожа, що розділила шосе і житловий район зі звивистими вулицями, затишними будиночками та височенними евкаліптами. Огорожа, напевно, стояла для того, щоб ніхто не міг вибігти на шосе або утнути якусь дурість на кшталт вильоту на швидкісну смугу верхи на таці для закусок, однак величезних дірок у сітці було чимало. Неважко буде потрапити крізь одну з них у місто. Можливо, пощастить знайти авто і поїхати на захід до океану. Викрадати автомобілі Персі не подобалось, але останніми тижнями, у життєво важливих ситуаціях, доводилося «позичити» декілька, включно з патрульною. Хлопець планував повертати машини господарям, однак жодна з них до цього не доживала.

Персі глянув на схід. Як він і передбачав, за сто ярдів від нього шосе проходило крізь підніжжя скелі. Два входи до тунелів, по одному на кожен напрямок руху, витріщалися на нього, наче очниці велетенського черепа. Посередині, де мав би бути ніс, зі скелі випиналася цементна стіна з металевими дверима, що нагадували вхід до бункера.

Можливо, ремонтний тунель. Так, напевно, уважали смертні, якщо взагалі помічали ті двері. Але смертні не здатні бачити крізь Туман. А Персі розумів, що за дверима щось значно важливіше.

Обабіч входу стояли двоє підлітків. На них було дивацьке поєднання римських шоломів з плюмажем, нагрудників, піхов, синіх джинсів, пурпурових футболок і білих кросівок. Вартовий праворуч був схожим на дівчину, хоч з усіма тими обладунками сказати напевно було важко. Ліворуч стояв кремезний хлопчина з луком і сагайдаком за спиною. Обидва підлітки тримали, палиці із залізними наконечниками, схожі на старомодні гарпуни.

Внутрішній радар Персі наче оскаженів. Після стількох жахливих днів він врешті-решт досяг мети.

Якщо вдасться пройти крізь ті двері, Персі інстинктивно відчував, що опиниться в безпеці — уперше відтоді, коли вовки послали його на південь.

Чому тоді йому так страшно?

Горгони вгорі вже дерлися по даху будинку. Ще три хвилини… можливо, менше.

Частина Персі хотіла поспішати до дверей у пагорбі. Необхідно перетнути шосе, щоб потрапити на розділювальну смугу, а потім залишиться тільки один ривок. Він устигне зробити це, перш ніж горгони дістануться до нього.

Іншу частину тягнуло на захід, до океану. Там найбезпечніше. Там його сила найбільша. Ці римські вартові змушували його нервувати. Щось усередині нього говорило: «Це чужа територія! Це небезпечно!»

— Авжеж, ти маєш рацію, — пролунав поряд чийсь голос.

Персі відстрибнув. Спочатку він вирішив, що це Біно знову вдалося підкрастись до нього, але стара жіночка, яка сиділа в кущах, була навіть відразливішою, ніж горгона. Вона нагадувала хіпі, яку вижбурнули на узбіччя дороги років сорок тому, і відтоді вона збирала сміття і лахміття, щоб вижити. На ній була сукня з різнокольорових клаптів тканини і поліетиленових пакетів. Кучерява копиця каштанового із сивиною волосся нагадувала пивну піну і підтримувалася стрічкою з пацифіком[5]. Бородавки й родимки вкривали все обличчя. Коли вона усміхнулась, показалися точнісінько три зуби.

— Це не ремонтний тунель, — повідомила вона. — Це вхід до табору.

Персі затремтів. «Табір». Так, звідти він. З табору. Можливо, це і є його дім. Можливо, Аннабет десь поряд.

Але щось тут не так.

Горгони досі були на даху багатоповерхівки. Раптом Стено завищала від захоплення і вказала у напрямку Персі.

Стара жіночка-хіпі здійняла брови.

— Часу обмаль, дитино. Ти мусиш зробити вибір. — Хто ви така? — запитав Персі, хоч і не певен був, що хоче це знати. Найменше зараз він прагнув, щоб ще одна на вид звичайна смертна виявилася чудовиськом.

— О, клич мене Джун[6]. — Очі старої жінки блиснули, наче вона щойно дуже дотепно пожартувала. — Зараз червень, еге ж? Вони назвали місяць на мою честь!

— Гаразд… Слухайте, мені час. Зараз прийдуть дві горгони. Я не хочу, щоб вони вас скривдили.

Джун склала долоні біля серця.

— Яка гарна дитина! Але це залежить від твого вибору!

— Мого вибору… — Персі стурбовано глянув на пагорб. Горгони скинули свої зелені жилети. За їхніми спинами виросли крила — маленькі кажанові крила, що блищали наче латунь.

З яких пір у них крила? Можливо, вони тільки для краси? Можливо, замалі, аби підняти горгон у небо?

Тоді дві сестри зістрибнули з будинку й кинулися на Персі.

Чудово. Просто чудово.

— Так, вибір, — промовила Джун так, наче нікуди не квапилась. — Ти можеш залишити мене тут на милість горгон і вирушити до океану. Ти дістанешся туди безпечно, запевняю. Горгони охоче нападуть на мене, а ти тим часом утечеш. У морі тебе не. потурбує жодне чудовисько. Ти зможеш почати нове життя, дожити до глибокої старості та уникнути безлічі страждань, що чекають на тебе.

— Або? — Персі не сумнівався, що йому не сподобається другий варіант.

— Або можеш зробити добру справу для старої жінки. Віднести мене до табору.

— Віднести вас? — Персі сподівався, що вона жартує.

Тоді Джун підтягнула спідницю й показала йому розпухлі пурпурові ступні.

— Я не можу дійти самотужки. Віднеси мене до табору — через шосе, тунель і ріку.

Персі не знав, про яку ріку вона говорить, але справа не здавалася легкою. Та і Джун також.

Горгони вже перебували за п’ятдесят ярдів — неквапливо планерували до нього, наче були певними, що полювання майже завершилося.

Персі подивився на стару жінку.

— Отже, я маю віднести вас до цього табору, тому що?

— Тому що в тебе добре серце! А якщо не віднесеш, боги помруть, знайомий нам світ загине, і кожну людину з твого старого Життя вб’ють. Певна річ, ти їх не пам’ятатимеш, тож, гадаю, це не має значення. Ти опинишся у безпеці на морському дні…

Персі глитнув. Горгони з пронизливим сміхом наближалися до здобичі.

— Якщо я піду до табору, — промовив він, — я поверну собі спогади?

— З часом. Але попереджаю, твої жертви будуть значними! Ти втратиш Ахіллесову мітку. На тебе чекають біль, страждання і втрати, яких ти не здатен навіть уявити. Але ти отримаєш шанс урятувати старих друзів і родину, повернути старе життя.

Горгони кружляли просто над ними. Певно, розглядали стару жінку, намагаючись з’ясувати, хто це така, перш ніж напасти.

— А що з тими вартовими біля дверей? — запитав Персі.

Джун посміхнулася.

— О, вони тебе впустять, любий. Ти можеш їм довіритися. То що скажеш? Допоможеш беззахисній старій?

Персі сумнівався, що Джун така вже й беззахисна. У гіршому випадку це пастка. У кращому — якесь випробування.

Він ненавидів випробування. Відтоді, коли він втратив пам'ять, усе його життя було суцільним бланком для письмового іспиту.

Я,________ з____________. Почуваюся як _____________, і якщо чудовиська мене спіймають, то я ____________.

Тоді Персі згадав про Аннабет — єдину частину старого життя, у якій він був упевнений. Він мусить її знайти.

— Я понесу вас. — Персі підхопив стару.

Вона була легшою, ніж здавалося. Персі намагався не зважати на неприємний запах з її рота і мозолисті руки, що обхопили його шию. Він перетнув першу автомобільну смугу. Якийсь водій засигналив. Ще один прокричав щось, але слова віднесло вітром. Більшість просто оминали їх з роздратованими виразами на обличчі, наче тут, у Берклі, їм ледве не щодня доводилося стикатись з брудними підлітками, які носять старих хіпі через автостраду.

Над Персі нависла тінь, і його весело окликнула Стено:

— Який розумник! Знайшов собі кишенькову богиню, га?

Богиню?

Джун задоволено хихикнула, а потім буркнула: «Гей!», коли їх ледве не збила машина.

Трохи подалі, з лівого боку, заверещала Евріела: — Хапай їх! Дві здобичі ліпші за одну!

Персі помчав через решту автомобільних смуг. Якимсь чином він дістався розділювальної смуги живим. Горгони мчали в його напрямку, пролітаючи над машинами і змушуючи ті рухатися з одного боку в інший. «Цікаво, що зараз бачать смертні крізь Туман, — подумав Персі. — Велетенських пеліканів? Дельтапланеристів, які відхилилися від курсу? Вовчиця Лупа говорила, що смертні душі здатні повірити в будь-що — тільки не в істину.

Персі кинувся до дверей у пагорбі. З кожним кроком Джун у його руках ставала дедалі важчою. Серце Персі калатало. Ребра боліли.

Один з вартових закричав. Хлопчина з луком натягнув тятиву.

— Стривай! — заволав Персі.

Але хлопчина цілив не в нього. Стріла пролетіла над головою Персі. І одна з горгон болісно завила. Інший вартовий зі списом напоготові несамовито підганяв Персі жестами.

П’ятдесят ярдів до дверей. Тридцять футів.

— Попався! — вискнула Евріела.

Персі озирнувся, і тієї самої миті у чоло горгони влучила стріла. Евріела впала на шосе… У неї врізалася вантажівка і віднесла її на сто ярдів, але горгона перелізла через кабіну, витягла з голови стрілу і знову здійнялась у повітря.

Персі добіг до дверей.

— Дякую, — сказав він вартовим. — Чудовий постріл.

— Це мало б її вбити! — запротестував лучник.

— Ласкаво прошу до мого світу, — буркнув Персі.

— Френку, — промовила дівчина. — Відведи їх усередину, швидко! Це горгони.

— Горгони? — лучник пискнув. Важко сказати про нього щось напевне через шолом, однак він здавався таким собі дебелим борцем років чотирнадцяти, може, п’ятнадцяти. — Двері їх утримають?

Джун на руках у Персі хихикнула.

— Ні, не втримають. Уперед, Персі Джексоне! Крізь тунель, до ріки!

— Персі Джексон? — Вартова мала темну шкіру, а з-під її шолома стирчало кучеряве волосся. Вона здавалася молодшою за Френка — років тринадцяти. Піхви меча діставали їй майже до щиколотки. Проте, головною здавалася тут саме вона.

— Гаразд, ти вочевидь напівбог. Але хто?.. — дівчина глянула на Джун. — Немає значення. Просто йдіть усередину. Я їх затримаю.

— Хейзел, — сказав хлопець. — Не дури.

— Ідіть! — наполягла вона.

Френк лайнувся іноземною мовою — латиною чи що? — і відчинив двері.

— Ходімо!

Персі пішов за ним, хитаючись під вагою старої жіночки, яка, без сумнівів, ставала важчою. Він не знав, як та дівчинка Хейзел затримає горгон, але був занадто втомлений, щоб сперечатися.

Тунель проходив крізь скелю і був заввишки та завширшки зі шкільний коридор. Спочатку він нагадував ремонтний тунель: електричні кабелі, застережні знаки, коробки із запобіжниками на стінах, лампи в клітках на стелі. Проте далі, цементна підлога поступилася місцем мозаїчній. Лампи змінились на смолоскипи, що горіли, але диму від них не було. За сто ярдів попереду Персі побачив квадрат денного світла.

Стара жіночка вже була важча за купу мішків з піском. Руки Персі тремтіли від напруження. Джун наспівувала під ніс якусь пісеньку латиною, щось схоже на колискову, і це тільки заважало Персі зосередитися.

Позаду в тунелі відбилися луною голоси горгон. Крикнула Хейзел. Персі хотів було кинути Джун і поспішити дівчинці на допомогу, але тут увесь тунель затрясся і каміння з гуркотом попадало на землю. Пронісся пронизливий виск, схожий на той, який видали горгони, коли Персі скинув на них ящик із шарами для боулінгу в Напі. Він озирнувся. На західному кінці тунелю здійнявся пил.

— Може, нам перевірити, як Хейзел? — запитав Персі.

— З нею все гаразд… сподіваюсь, — відповів Френк. — Вона добре орієнтується під землею. Просто рухайся далі! Ми вже майже там.

— Майже де?

— Усі дороги ведуть туди, дитино! — Джун хихикнула. — Хто-хто, а ти мусив би це знати.

— До виправної школи?

— До Рима, дитино. До Рима.

Персі не певен був, що добре її розчув. Авжеж, він утратив пам’ять. І мало в чому був упевнений, відтоді, коли прокинувся у «Будинку Вовка». Однак він. майже не сумнівався, що Рим не в Каліфорнії.

Хлопці продовжували бігти. Світло в кінці тунелю ставало яскравішим, і зрештою вони опинилися назовні.

Персі завмер на місці. Під його ногами на декілька миль розкинулася чашоподібна долина. Низенькі пагорби, золотисті поля та ліси вкривали її дно. Невелика срібляста річка починалась від озера у центрі й обвивала всю площу, чим нагадувала велику літеру G.

Така місцевість могла знаходитися будь-де в Каліфорнії — велетенські дуби й евкаліпти, золотисті пагорби й ясне небо. Величезна гора (як там її, Діабло?) здіймалась у далечині, точнісінько там, де і мусила бути.

І все ж Персі здавалось, що він потрапив у якийсь загадковий світ. У центрі долини, біля озера, влаштувалося невеличке містечко з білими мармуровими будинками під червоними черепичними дахами. У деяких були куполи та галереї з колонами, наче в історичних пам’яток. Інші своїми золотистими дверима й величезними садами нагадували палаци. Персі побачив майдан з декоративними колонами, фонтанами і статуями. Поряд з витягнутою овальною ареною, схожою на іподром, блищав на сонці п’ятиповерховий римський Колізей.

На протилежному березі озера, на схилі іншого пагорба, стояли урозсип ще більш вражаючі споруди. «Храми», — подумав Персі. Декілька кам’яних мостів перетинали річку на її звивистому шляху повз долину, а на півночі, від пагорбів до самого міста, тягнулась низка цегляних арок. «Нагадує підняту на естакаду залізницю», — подумав Персі. А потім збагнув, що це акведук.

Найдивніша частина долини була розташована найближче. Приблизно за дві сотні ярдів, одразу за річкою, знаходилося щось на зразок військового табору. Площа не менше чверті квадратної милі була зусібіч оточена земляними валами з частоколом. За стінами тягнувся сухий рів, також укритий кілками. По кутах табору височіли чотири дерев’яні вежі з величезними станковими арбалетами та вартовими. З башт звисали пурпурові прапори. За великими воротами на дальньому боці табору був шлях до міста. Менші ворота на березі ріки стояли зачиненими. Усередині фортеці вирувало життя: безліч підлітків ходили від барака до барака, переносили зброю, полірували обладунки. Персі чув брязкіт молотів і відчував запах смаженого на відкритому вогні м’яса.

Щось таке у цьому місці було дуже знайоме, однак не зовсім правильне.

— Табір Юпітера, — промовив Френк. — Ми будемо в безпеці, якщо…

У тунелі позаду почулися кроки — Хейзел вирвалася на світло. З ніг до голови вкрита пилом, вона ледве не задихалася. Шолом десь загубився, і кучеряве каштанове волосся спадало на плечі. На обладунках виднілися. довгі порізи від горгонських пазурів. Одне з чудовиськ причепило на неї ярлик з п’ятдесятивідсотковою знижкою.

— Я їх затримала, — промовила вона. — Але вони опиняться тут з хвилини на хвилину.

Френк лайнувся.

— Нам треба перетнути ріку.

Джун сильніше стиснула шию Персі.

— Ох, авжеж, якщо ваша ласка. Мені не можна мочити сукню.

Персі прикусив язика. Якщо ця жіночка богиня, то напевно богиня смердючих, важких та ледачих хіпі. І все ж він уже стільки її протягнув за собою. Мабуть, варто робити це й далі.

«Тому що в тебе добре серце, — пролунав у голові голос Джун. — А якщо не віднесеш, боги помруть, знайомий нам світ загине і кожну людину з твого старого життя вб’ють».

Якщо це випробовування, він не може не витримати його.

Поки вони бігли до ріки, Персі декілька разів спотикнувся. Френк і Хейзел допомогли йому втриматися на ногах.

Вони добігли до берега, і Персі зупинився перевести подих. Ріка була стрімкою, але начебто не глибокою. До фортечних воріт залишалось лише декілька кроків.

— Поквапся, Хейзел. — Френк вклав дві стріли і натягнув тятиву. — Проведи Персі, щоб вартові не почали стріляти. Моя черга затримувати негідниць.

Хейзел кивнула й увійшла у воду.

Персі хотів було піти за нею, але щось змусило його завагатись. Зазвичай він був радий воді, але ця ріка здавалась… могутньою, і не зовсім дружелюбною.

— Малий Тибр, — співчутливо промовила Джун. — Він тече із силою справжнього Тибра, імперської ріки. Твоя остання можливість відступити, дитино. Ахіллесова мітка — грецьке благословення. Якщо ти перейдеш на римську землю, вона зникне. Тибр її змиє.

Персі був занадто виснаженим, щоб усе це зрозуміти, але головну думку усвідомив.

— Якщо перетну ріку, більше не матиму залізної шкіри?

Джун посміхнулась.

— То що обереш? Безпеку чи майбутнє з його болем та можливостями?

Позаду, завиваючи, вилітали з тунелю горгони. Френк випустив стріли.

— Персі, ну ж бо! — крикнула Хейзел із середини ріки.

На сторожових вежах пролунали горни. Вартові кричали і повертали арбалети на горгон.

«Аннабет», — подумав Персі.

І зайшов у ріку.

Вода була крижаною, а течія значно стрімкішою, ніж Персі очікував, але це його не спинило. Нові сили наповнили його зсередини. Відчуття загострились, наче в жили вприснули кофеїн. Персі дістався протилежного берега й опустив стару жінку на землю. Табірні ворота відчинилися, і назовні ринув натовп підлітків в обладунках.

Хейзел повернулась і з полегшенням усміхнулась. А потім вона подивилась через плече Персі — її охопив страх.

— Френк!

Френк був на середині ріки, коли горгони його наздогнали. Вони напали на хлопця з неба і вхопили за обидві руки. Пазурі вп’ялись у шкіру, і Френк заволав від болю.

Вартові закричали, але Персі розумів, що вони можуть зробити невлучний постріл зі своїх арбалетів. Френка вб’ють свої ж. Решта підлітків оголяли мечі, готові ринути у воду, але їм нізащо не встигнути на допомогу.

Залишався тільки один вихід.

Персі простягнув руки. Тіло сильно напружилося, і Тибр підкорився його волі. Ріка здійнялась. Обабіч Френка утворилися вири, і велетенські водяні руки, повторюючи рухи Персі, вирвались із води. Вони схопили горгон, які від несподіванки впустили Френка, і, міцно стискаючи, здійняли переляканих чудовиськ до неба.

Персі почув, як скрикують і відступають інші діти, але не дозволив собі відволіктись від справи. Він змахнув кулаками в повітрі, і велетенські руки занурили горгон у Тибр. Чудовиська вдарились об дно і розсипались на пил. Блискучі клуби горгонської сутності щосили намагались об’єднатись, але ріка розкидала їх по різні боки. За мить усі залишки горгон змило течією. Вири зникли, і потік повернувся до нормального стану.

Персі стояв на березі. Одяг і шкіра димились, наче води Тибру влаштували йому кислотний душ. Хлопець почувався незахищеним, ослабленим… вразливим.

Френк бовтався посеред Тибру, ошелешений, але цілковито неушкоджений. Хейзел кинулася у воду, щоб допомогти йому дістатися берега. І тільки тепер Персі помітив, яка тиша запанувала навкруги.

Усі витріщались на нього. Лише стара жіночка Джун не видавалась здивованою.

— Що ж, це була чарівна подорож, — промовила вона. — Дякую, Персі Джексоне, що доставив мене до Табору Юпітера.

Одна з дівчат-таборян немов поперхнулась.

— Персі… Джексон? — вимовила вона так, наче впізнала ім’я.

Персі пильно дивився на неї з надією впізнати обличчя.

Вона безумовно була тут головною. Зверху обладунків звивався величний пурпуровий плащ. На грудях блищали медалі. Дівчина була приблизно того самого віку, що і Персі, з пронизливим поглядом темних очей і довгим чорним волоссям. Персі її не впізнавав, але вона дивилась на нього так, наче неодноразово бачила у кошмарах.

Джун із захопленням розсміялась.

— О, так. Вам буде весело разом!

А потім, наче на сьогодні було замало дивних подій, стара жіночка засяяла і почала змінюватися. Вона збільшувалася, доки не перетворилась на семифутову богиню у блакитній сукні з накидкою через плече, схожою на козлячу шкуру. Обличчя її було суворим і величним, а рука стискала жезл, увінчаний квіткою лотоса.

Вирази облич таборян стали ще більш ошелешеними. Дівчина з пурпуровим плащем впала навколішки. Решта наслідували її. Один з дітлахів так швидко опустився на землю, що ледве не проткнув себе власним мечем.

Хейзел заговорила першою.

— Юнона…

Вони з Френком також впали навколішки, залишивши Персі єдиним, хто стояв на ногах. Він розумів, що йому теж, швидше за все, слід опуститися навколішки. Але після того, скільки він протягнув цю жіночку на руках, Персі не бажав виявляти їй таку пошану.

— Юнона, отже? — промовив він. — Якщо я витримав твоє випробовування, можна мені повернути мої спогади і моє. життя?

Богиня посміхнулась.

— З часом, Персі Джексоне, якщо впораєшся зі своїм призначенням. Сьогодні ти впорався чудово, що для початку непогано. Мабуть, ти не такий уже й безнадійний.

Вона повернулась до решти дітей.

— Римляни, відрекомендовую вам сина Нептуна. Місяцями він дрімав і тепер прокинувся. Його доля у ваших руках. Свято Фортуни вже близько, і якщо ви сподіваєтесь здобути перемогу в битві, потрібно звільнити Смерть. Не підведіть мене!

Юнона замерехтіла і зникла. Персі глянув на Френка і Хейзел, сподіваючись хоч на якесь пояснення, але вони здавались не менш розгубленими. Він помітив дещо у Френка в руках: дві глиняні пляшечки з дерев’яними пробками, схожі на мікстури, по одній у кожній руці. Персі гадки не мав, звідки вони з’явились, але побачив, як здоровань сховав їх у кишені. Френк поглянув на нього так, наче повідомляв: «Поговоримо про це потім».

Дівчина в пурпуровому плащі вийшла вперед. Вона з підозрою оглянула Персі, і він не міг позбутися відчуття, що їй кортить заколоти його кинджалом.

— Отже, — холодно промовила вона, — син Нептуна, який прийшов до нас із благословення Юнони.

— Бачте, — сказав Персі, — мої спогади дещо розпливчасті. Їх немає, якщо бути точнішим. Ми знайомі?

Дівчина завагалась.

— Я Рейна, претор Дванадцятого легіону. І… ні, ми не знайомі.

Останні слова були неправдою. Персі зрозумів це по очах дівчини. Але так само він розумів: якщо почати сперечатися з нею перед її солдатами, вона цього не пробачить.

— Хейзел, — промовила Рейна, — відведи його всередину. Я допитаю його у принципи. Після цього відправимо його до авгура. Треба дізнатись, що скажуть ауспіції, перш ніж вирішимо, що з ним робити.

— Тобто вирішимо, що зі мною робити? — перепитав Персі.

Рукою Рейна стиснула кинджал. Вочевидь вона не звикла до того, що хтось бере під сумнів її накази.

— Перш ніж прийняти когось у табір, ми повинні його допитати і прочитати ауспіції. Юнона сказала, що твоя доля у наших руках. Ми маємо дізнатись, привела нам богиня новобранця… — Рейна змірила Персі очима, наче вважала цей варіант сумнівним. — Чи, — промовила вона більш упевнено, — ворога, якого необхідно вбити.

III ПЕРСІ

Дякувати богам, Персі не боявся привидів.

Бо в таборі половина людей були мертвими.

Частина мерехтливих воїнів у пурпурових одежах стояла біля арсеналу та полірувала примарні мечі. Решта вешталась перед бараками. Хлопчик-привид ганявся вулицею за собакою-привидом. А біля стайні сяючий здоровань з головою вовка у червоному одязі охороняв стадо… А це що — єдинороги?

Ніхто з таборян на привидів не зважав, а от самі духи, коли помічали Персі з його супроводом — Рейною попереду і Френком та Хейзел обабіч, — полишали свої справи й витріщались на нього. Деякі виглядали сердитими. Хлопчик-привид вискнув щось на кшталт «Греггус!» і розчинився у повітрі.

Хотів би Персі теж розчинитись у повітрі. Після тижнів, проведених на самоті, від усієї цієї уваги йому було ніяково. Він тримався Хейзел і Френка та намагався бути непомітним.

— Я марю? — запитав він. — Чи це…

— Привиди? — Хейзел повернулась. Вона мала разючі очі, наче з чистого золота. — Це лари. Домашні боги.

— Домашні боги, — промовив Персі. — На зразок… боги, але приручені?

— Духи предків, — пояснив Френк.

Він зняв шолом, відкривши дитяче обличчя, що зовсім не пасувало до його воєнної зачіски та масивної постаті. Френк був схожий на немовля, яке прийняло стероїди та подалося до морського флоту.

— Лари — це щось на кшталт духів-талісманів, — продовжив він. — Зазвичай вони доброзичливі. Ніколи не бачив їх такими знервованими.

— Вони витріщаються на мене, — сказав Персі. — Той хлопчина-привид назвав мене Греггусом. Але моє ім’я не Грег.

— Грекус, — промовила Хейзел. — Коли пробудеш тут деякий час, почнеш розуміти латину. У напівбогів природжена схильність до цієї мови. Грекус означає «грек».

— Це погано?

Френк прокашлявся.

— Може, й ні. У тебе зовнішність типова: темне волосся і таке інше. Можливо, вони вважають, що ти справжній грек. Твоя родина звідти?

— Не знаю. Я вже казав, мої спогади зникли.

— Або можливо… — Френк завагався.

— Що?

— Мабуть, нічого, — відповів Френк. — Між римлянами та греками давня ворожнеча. Іноді римляни використовують слово «грекус», щоб образити чужинця — ворога. Але я б цим не переймався.

Та здавалось, що він переймався.

Вони зупинились у центрі табору, де дві широкі бруковані дороги утворювали літеру «Т».

Вуличний вказівник позначав дорогу до головних воріт, як «Віа Преторія»[7]. Інша дорога, що перетинала центр табору, називалася «Віа Принципаліс»[8]. Під цими написами також були інші, написані рукою: «Берклі, 5 миль»; «Новий Рим, 1 миля»; «Старий Рим, 7280 миль»; «Підземне царство, 2310 миль» (зі стрілочкою вниз); «Рено, 208 миль»; «НЕМИНУЧА ЗАГИБЕЛЬ: ВИ ТУТ!»

Як на неминучу загибель, місце виглядало вельми чистим і впорядкованим. Нещодавно побілені будівлі розташовувалися рівними рядками, наче їх розставив доскіпливий учитель математики. У бараків були тінисті веранди, де таборяни відпочивали у гамаках або грали в карти і пили газовані напої. Кожний будинок мав свій набір прапорів, на яких були зображені римські цифри і різні тварини: орел, ведмідь, вовк, кінь та якась тваринка, що нагадувала хом’яка.

Уздовж вії Преторії рядки крамниць продавали їжу, обладунки, зброю, каву, гладіаторське спорядження і прокатні тоги. Перед агентством з продажу колісниць містилося величезне оголошення: «Цезарь XLS! Антиблокувальна система. У кредит без денаріїв!»

На перехресті доріг стояла найбільш вражаюча будівля — двоповерхова трикутна призма з білого мармуру з колонадою, як у старомодного банку. Перед будівлею стояли римські вартові. Над входом висів великий пурпуровий прапор із золотистими літерами SPQR, прикрашений лавровим вінком.

— Ваша штаб-квартира? — поцікавився Персі.

Рейна поглянула на нього, так само холодно і вороже.

— Це називається принципія.

Вона оглянула натовп допитливих таборян, які йшли за ними ще від ріки.

— Усім повернутись до своїх обов’язків. Новини будуть на вечірніх зборах. Не забудьте, що після вечері — воєнні ігри.

Від думки про вечерю у Персі забурчав живіт. Від аромату смаженого м’яса з обідньої зали потекла слина. З пекарні поблизу дороги пахло не менш дивовижно, але хлопець сумнівався, що Рейна дозволить це.

Натовп неохоче розійшовся. Дехто з дітлахів шепотілись про шанси Персі.

— Каюк йому, — сказав один.

— Так само як і тим двом, які його знайшли, — сказав інший.

— Еге ж, — буркнув третій. — Нехай вступає у П’яту. когорту. Греки й недотепи.

Декілька дітлахів розсміялись, але Рейна люто зиркнула, і ті розійшлись.

— Хейзел, — промовила Рейна. — Підеш із нами. Мені потрібен твій звіт про те, що сталося біля воріт.

— А я? — запитав Френк. — Персі врятував мені життя. Ми повинні дозволити йому…

Рейна так суворо глянула на Френка, що той позадкував.

— Мушу тобі нагадати, Френку Чжане, — промовила вона, — ти сам на пробатіо. Від тебе достатньо неприємностей цього тижня.

Френкові вуха спалахнули. Він повертів у руках маленьку табличку, що висіла у нього на шиї. Персі не одразу звернув на неї увагу, та здавалось, що це свинцевий іменний жетон.

— Іди до арсеналу, — наказала йому Рейна. — Зроби інвентаризацію. Якщо знадобишся, я тебе покличу.

— Але… — Френк запнувся. — Так, Рейно.

Він поспішив геть.

Рейна зробила знак рукою у напрямку штаб-квартири.

— Що ж, Персі Джексоне, подивимось, чи можна поліпшити твою пам’ять.

Усередині принципія вражала навіть більше, ніж назовні. На стелі сяяла мозаїка із зображенням Ромула і Рема, які сиділи під своєю прийомною матір’ю-вовчицею (Лупа безліч разів розповідала Персі цю історію). Підлога була з блискучого мармуру. Стіни прикрашав оксамит, тож Персі здавалось, що він усередині найдорожчого намету у світі. Уздовж дальньої стіни стояв стенд зі штандартами і дерев’яними палями, прикрашеними бронзовими медалями. «Військові символи», — здогадався Персі. Посередині був один порожній стенд, наче головний прапор зняли для чищення або ще чогось.

У дальньому кутку кімнати знаходилися сходи, що вели донизу. Вони були перекриті залізними ґратами, чим нагадували в’язничні двері. «Цікаво, що там, — подумав Персі. — Чудовиська? Скарби? Напівбоги без спогадів, які натрапили на Рейну, коли вона була в поганому настрої?»

У центрі кімнати стояв довгий дерев’яний стіл, завалений сувоями, записниками, планшетними комп'ютерами, кинджалами. Також на столі стояла величезна чаша з мармеладками, яка здавалась тут дещо недоречною. Обабіч від столу стояли дві статуї хортів[9] у натуральну величину — одна срібна, інша золота. Рейна обійшла стіл і сіла на один з двох стільців із високою спинкою. Персі б не відмовився сісти на другий стілець, але Хейзел залишилась стояти. Він підозрював, що і йому належить робити те саме.

— То… — почав було він.

Собаки-статуї оголили ікла і загарчали.

Персі завмер. Узагалі-то він любив собак, але ці свердлили його своїми яскраво-червоними очима. Їхні ікла здавались гострими, наче бритви.

— Тихо, хлопці, — наказала хортам Рейна.

Вони припинили гарчати, але не відводили від Персі січей, наче вже уявили, наскільки він смачний.

— Вони не нападуть, — промовила Рейна, — хіба що ти щось вкрадеш, або я накажу. Це Аргентум і Аурум.

— Срібло і Золото, — переклав Персі. Латинські означення постали в голові, як і казала Хейзел. Він ледве не запитав, хто з них хто. Але потім зрозумів, що це безглузде запитання.

Рейна поклала кинджал на стіл. Персі ніяк не міг позбутися відчуття, що вони вже зустрічались. Волосся у дівчини було чорне і блискуче, наче вулканічний камінь, і косою спадало на спину. Вона мала поставу фехтувальника — розслаблена та водночас пильна, готова щомиті кинутись у бій. Зморшки навколо очей робили її старшою, ніж вона насправді була.

— Ми зустрічались, — вирішив Персі. — Не пам’ятаю коли. Будь ласка, якщо ти можеш хоч щось мені розповісти…

— Усе згодом, — відповіла Рейна. — Я хочу почути твою розповідь. Що ти пам’ятаєш? Як ти сюди дістався? І кажи правду. Мої собаки не люблять брехунів.

Аргентум і Аурум загарчали, на підтвердження її думки.

Персі все розповів — як він прокинувся у зруйнованому маєтку в лісах Сономи. Він описав ті дні, що провів у товаристві Лупи та її зграї, навчаючись мистецтва виживати і битись.

Це Лупа розповіла йому про напівбогів, чудовиськ і богів. Вона пояснила йому, що є одним з духів-охоронців Давнього Риму. Напівбоги, такі як Персі, й до сьогодні зобов’язані продовжувати римські звичаї — битися з чудовиськами, служити богам, захищати смертних і підтримувати пам’ять про імперію. Лупа тренувала його багато тижнів, поки він не став сильним, витривалим і лютим, як вовк… Коли її вдовольнили навички Персі, вона відправила його на південь і пообіцяла, що він знайде новий дім і поверне свої спогади, якщо вціліє.

Жодне зі сказаного начебто не здивувало Рейну. Можна навіть сказати, що все це здалось їй досить звичайним — за винятком одного.

— Зовсім немає спогадів? — поцікавилася вона. — Ти досі нічого не пам’ятаєш?

— Розпливчасті уривки.

Персі глянув на хортів. Йому не хотілось згадувати про Аннабет. Це здавалось занадто особистим, до того ж він досі гадки не мав, де її шукати. Він був певен, що вона в таборі… але це було не те місце.

До того ж йому не хотілось ділитись своїм єдиним чітким спогадом: обличчя Аннабет, її. світле волосся і сірі очі, те, як вона сміялась, пригортала його до себе і цілувала щоразу, коли він виробляв щось безглузде.

«Вона певно багато мене цілувала», — подумав Персі.

Він боявся, що варто йому розповісти комусь про цей спогад, і він розтане, як сон. Персі не міг так ризикувати.

Рейна крутнула свій кинджал.

— Більшість з того, що ти описуєш, звична справа для напівбогів. У певному віці, у різний спосіб, ми потрапляємо до «Будинку Вовка». Нас випробовують і тренують. Якщо Лупа вирішує, що ми гідні, вона відправляє нас на південь вступити в легіон. Однак я ніколи не чула, щоб хтось втрачав спогади. Як ти знайшов Табір Юпітера?

Персі розповів їй про. останні три дні: про горгон, які ніяк не помирали; про бабусю, що виявилась богинею; і зрештою про зустріч з Хейзел та Френком біля тунелю в пагорбі.

Після цього розповідати почала Хейзел. Вона назвала його сміливим і відважним, через що Персі зніяковів. Він усього-то ніс одягнену в пакети хіпі-бабцю.

Рейна не відводила від нього пильних очей.

— Тобі забагато років, як на новобранця. Скільки тобі виповнилося? Шістнадцять?

— Мабуть, — відповів Персі.

— Жити стільки років на самоті, без тренувань чи допомоги. Ти мав би вже бути мертвим. Син Нептуна? У тебе має бути могутня аура, що привертає увагу всіх можливих чудовиськ.

— Еге, — сказав Персі. — Вони казали, що від мене погано тхне.

Рейна майже посміхнулась. Це обнадіювало. Можливо, в ній є щось людське.

— Мав же ти десь жити до «Будинку Вовка», — промовила вона.

Персі знизав плечима. Юнона казала щось про сон, і у нього самого було Неясне відчуття, що він спав, — можливо, тривалий час. Але це здавалось якимсь безглуздям.

Рейна зітхнула.

— Що ж, собаки тебе не з’їли, тож, мабуть, ти кажеш правду.

— Чудово, — сказав Персі. — Наступного разу можна мені детектор брехні?

Рейна підвелась і почала походжати перед прапорами. Металеві пси спостерігали за нею.

— Навіть якщо я погоджусь із тим, що ти не ворог, — промовила вона, — ти не звичайний новобранець. Щоб цариця Олімпу просто так з’явилась у таборі й повідомила про нового напівбога? Востаннє, коли старший бог навідував нас таким чином… — вона похитала головою. — Я чула про таке лише в легендах. До того ж син Нептуна… це не краще передвістя. Особливо зараз.

— Що не так з Нептуном? — запитав Персі. — І що означає «особливо зараз»?

Хейзел застережливо зиркнула на нього.

Рейна продовжувала ходити туди-сюди.

— Ти бився із сестрами Медузи, яких не бачили тисячі років. Ти схвилював наших ларів, які назвали тебе грекусом. І на тобі дивні символи — ця футболка, намисто. Що вони означають?

Персі поглянув на свою розірвану помаранчеву футболку. Колись на ній були якісь слова, але тепер вони занадто вицвіли, щоб їх можна було прочитати. Він мав би викинути її багато тижнів тому — вона зносилась до ганчір’я, але змусити себе позбутися її було йому не до снаги. Персі просто прав футболку у струмках і фонтанах принагідно, а потім знову одягав.

Щодо намиста, то на кожній із чотирьох глиняних намистин були зображені різні символи. На одній — тризубець. На іншій — мініатюрне Золоте Руно. На третій була вирізьблена схема лабіринту, а на останній — зображення будівлі (можливо, Емпайр-Стейт-Білдінг?) та слова навколо неї, розрізнити які Персі не міг. Намистини здавались важливими, наче світлини із сімейного фотоальбому, але він не пам’ятав, що вони означають.

— Я не знаю, — сказав він.

— А твій меч? — поцікавилася Рейна.

Персі перевірив кишеню. Ручка знову була там, як і завжди. Він дістав її, але потім усвідомив, що не показував Рейні меча. Хейзел і Френк так само його не бачили. Звідки вона дізналась?

Було запізно вдавати, що меча не існує… Персі зняв ковпачок. Анаклузмос показався назовні. Хейзел охнула. Хорти сторожко загавкали.

— Що це? — поцікавилася Хейзел. — Ніколи не бачила таких мечей.

Я бачила, — похмуро промовила Рейна. — Він дуже старовинний — грецьких часів. У нас було декілька таких в арсеналі до того… — Вона запнулась. — Назва цього металу — небесна бронза. Він згубний для чудовиськ, як імперське золото, але навіть більш рідкісний.

— Імперське золото? — перепитав Персі.

Рейна дістала свій кинджал із піхов. Без сумнівів, клинок був золотим.

— Метал освятили у давні часи в римському Пантеоні. Таємниця його існування зберігалась імператорами — із його допомогою римські герої вбивали чудовиськ, які загрожували імперії. Колись у нас було більше подібної зброї, але зараз… що ж, маємо що маємо. Я користуюсь цим кинджалом. У Хейзел — спата, кавалерійський меч. Більшість легіонерів носять коротші мечі, що називаються «гладіус». Але твій меч узагалі не римський. Це ще одна ознака того, що ти не звичайний напівбог. І твоя рука…

— Що з нею? — поцікавився Персі.

Рейна показала своє передпліччя. Персі тільки тепер помітив, що на внутрішній стороні руки вона має татуювання: літери SPQR, схрещені меч і факел, а під ними чотири паралельні лінії, наче для відзначення рахунка.

Персі глянув на Хейзел.

— Вони є у кожного з нас, — підтвердила вона, показавши руку. — В усіх повноправних легіонерів.

У татуюванні Хейзел так само були літери SPQR, однак вона мала лише одну смужку, і символ був інший: чорний знак, схожий на хрест, увінчаний здійнятими над головою руками:

Персі поглянув на власні руки. Декілька подряпин, бруд і шматок сирної ковбаски, але. жодних татуювань.

— Отже, ти ніколи не входив до складу легіону, — промовила Рейна. — Ці символи неможливо видалити. Я гадаю, що може…

Вона потрясла головою, наче відкидаючи думку.

Хейзел нахилилась уперед.

— Якщо він стільки часу протримався одинаком, можливо, він зустрічав Джейсона. — Вона повернулась до Персі. — Ти коли-небудь зустрічав такого напівбога, як ми? Хлопець у пурпуровій футболці із символами на руці…

— Хейзел, — голос Рейни став суворим. — Персі й без цього є про що турбуватися.

Персі торкнувся кінчика свого меча, і Анаклузмос стиснувся до форми ручки.

— Я ніколи не бачив нікого, схожого на вас. Хто такий Джейсон?

Рейна невдоволено поглянула на Хейзел.

— Він мій… був моїм колегою. — Вона вказала рукою на другий порожній стілець.

Легіон зазвичай має двох обраних преторів. Джейсон Грейс, син Юпітера, був нашим претором, перш ніж зник у жовтні минулого року.

Персі спробував підрахувати. Коли він жив у лісі, то нечасто дивився на календар, але Юнона сказала, що зараз червень.

— Тобто його немає вже вісім місяців, а ви його не замінили?

— Він може бути живим, — сказала Хейзел. — Ми не втрачаємо надії.

Біль скривив обличчя Рейни. Здавалось, цей хлопчина Джейсон був для неї кимось більшим, ніж просто колегою.

— Претором стають тільки двома шляхами, — промовила Рейна. — Або легіон здіймає когось на щит після значної перемоги на полі битви, а в нас поки що не було значних битв, або ми влаштовуємо вибори на Святі Фортуни, увечері двадцять четвертого червня. Це за п’ять днів.

Персі здійняв брови.

— Святі тунця[10]?

— Фортуни, — повторила Хейзел. — Це богиня удачі. Усе, що відбувається під час свята на її честь, може вплинути на решту року. Вона може подарувати табору везіння… або безліч неприємностей.

Рейна і Хейзел обидві поглянули на порожній стенд так, наче думали про те, що звідти зникло.

Спиною Персі пройшовся холодок.

— Свято Фортуни… горгони згадували про нього. І Юнона. Вони казали, що цього дня на табір нападуть, і щось про могутню богиню на ім’я Гея, і про військо, і про звільнення Смерті. Хочете сказати, що це вже цього тижня?

Пальці Рейни стиснулись на піхвах кинджалу.

— Ані слова про це за межами цієї кімнати, — наказала вона. — Я не дозволю сіяти паніку в таборі.

— Отже, це правда, — сказав Персі. — Ти знаєш, що повинно статись? Ми можемо якось завадити?

Персі щойно зустрів цих людей. Він навіть не певен був, чи Рейна йому подобається. Але хотів допомогти. Вони напівбоги, так само як і він. У них спільні вороги. До того ж Персі пам’ятав, що сказала йому Юнона: під загрозою опинився не тільки цей табір. Його старе життя, боги, цілий світ під загрозою знищення. Що б не назрівало, воно мало величезне значення.

— Поки що годі розмов, — промовила Рейна. — Хейзел, відведи його на Священний пагорб. Знайди Октавіана. Дорогою можеш відповісти на запитання Персі. Розкажи, йому про легіон.

— Так, Рейно.

У Персі досі постало стільки запитань, що здавалось мозок от-от вибухне. Але Рейна чітко дала зрозуміти: розмову скінчено. Вона сховала кинджал у піхви. Металеві пси піднялись і загарчали, випроваджуючи Персі.

— Щасти з ауспіціями, Персі Джексоне, промовила вона. — Якщо Октавіан дозволить тобі жити, можливо, ми більше поговоримо… про твоє минуле.

IV ПЕРСІ

Дорогою з табору Хейзел пригостила його еспресо і вишневим кексом, що купила у Бомбіло, двоголового торговця кавою.

Персі за секунду проковтнув кекс і взявся за напій.

Кава була неймовірною. «Тепер, — подумав хлопець, — помитись би, перевдягнутись, подрімати — і я буду, як новенька монетка. Можливо, навіть з імперського золота».

Він побачив, як гурт дітлахів у плавках і з рушниками прямує до будівлі, з купи димоходів якої валила пара. Зсередини лунали сміх і плескіт води, наче там був басейн — Персі такі місця були до вподоби.

— Лазня, — промовила Хейзел. — Сподіваюсь, ми встигнемо туди до вечері. Поки не побував у римській лазні, уважай, що й не жив.

Персі зітхнув, смакуючи наперед.

Чим ближче до головних воріт, тим більшими і гарнішими ставали бараки. Навіть привиди виглядали краще — з вишуканішими обладунками і яскравішим світінням. Персі спробував розшифрувати прапори та символи перед будівлями.

— Ви поділені на різні будиночки? — запитав він.

— Щось на кшталт цього. — Хейзел швидко присіла, і просто над її головою пронісся хлопчина на велетенському орлі. — У нас є когорти, у кожній когорті приблизно по сорок підлітків. Когорти поділені на бараки, по десять… сусідів по кімнаті, так би мовити.

Математика ніколи не давалася Персі легко, але він усе ж спробував помножити.

— Хочеш сказати, у таборі дві сотні підлітків?

— Приблизно.

— І всі вони діти богів? А боги не нудьгують.

Хейзел розсміялась.

— Не всі з них діти старших богів. Існують сотні молодших римських богів. До того ж багато таборян — нащадки у другому або третьому поколінні. Можливо, їхні батьки були напівбогами. Або дідусь чи бабуся.

Персі кліпнув очима.

— Діти напівбогів?

— А чому тебе це дивує?

Персі не знав відповіді. Останні декілька тижнів він тільки й думав про те, як би йому вижити. Можливість прожити достатньо довго, щоб стати дорослим і мати власних дітей, здавалась нездійсненною мрією.

— Ці нащадки…

— Ага.

— Вони мають здібності, як у напівбогів? — запитав Персі.

— Іноді. А іноді ні. Але їх можна навчити. Усі найкращі римські генерали та імператори стверджували, що походять від богів. І здебільшого вони говорили правду. А табірний авгур, до якого ми йдемо, Октавіан — нащадок Аполлона. Він має дар пророкування, начебто.

— Начебто?

Хейзел зробила кислу міну.

— Сам побачиш.

Такі новини не дуже радували, усе ж таки доля Персі була в руках цього Октавіана.

— А ваші дивізії… когорти, чи як їх там… вас поділяють залежно від того, якого бога ви діти?

Хейзел витріщилась на нього.

— Що за жахлива вигадка! Ні, це офіцери вирішують, куди назначити новобранця. Якщо б нас ділили за батьками, когорти були б нерівними. Я взагалі залишилася б одна.

Персі стало сумно, наче він і сам опинявся в подібній ситуації.

— Чому? Яке в тебе походження? — поцікавився він.

Перш ніж Хейзел встигла відповісти, хтось позаду крикнув:

— Стривайте!

До них біг привид з круглим, наче м’яч, животом і тогою, настільки довгою, що чоловік весь час через неї перечіплявся. Він наздогнав їх і почав хапати ротом повітря, від чого його пурпурова аура почала сильно мерехтіти.

— Це він? — задихаючись, вимовив привид. — Сподіваюсь, новенький у П’ятій когорті?

— Вітеллію, — сказала Хейзел, — ми, як би це сказати, поспішаємо.

Привид насупив брови і походжав навколо Персі, розглядаючи його, як потримане авто.

— Не знаю, — пробурчав він. — Нам у когорту потрібні лише найкращі. У нього всі зуби на місці? Уміє битись? Прибирає стайні?

— Так, так і ні, — відповів Персі. — Хто ви такий?

— Персі, це Вітеллій. — Вираз обличчя Хейзел говорив: просто потурай йому. — Він один з наших ларів. Зацікавлений у новобранцях.

На веранді поблизу інші привиди сміялися, споглядаючи, як Вітеллій поважно закрокував туди-сюди, чіпляючись за тогу і підтягуючи пояс із мечем.

— Так, — промовив Вітеллій, — за часи Цезаря — Юлія Цезаря, щоб ти розумів — із хлопцями з П’ятої когорти не жартували! Дванадцятий легіон Фульміната — гордість Риму! А тепер що? Ганьба! На що ми перетворились? Поглянь он на Хейзел з її спатою. Обурлива зброя для римського легіонера — вона для кінноти! А ти, хлопче, смердиш, як грецька клоака[11]. Ти що не миєшся?

— Зайнятий був — з горгонами бився, — відповів Персі.

— Вітеллію, — втрутилась Хейзел, — мені треба відвести Персі до авгура, перш ніж він зможе вступити до когорти. Чому б тобі не провідати Френка? Він зараз в арсеналі перевіряє зброю. Ти ж знаєш, як він цінує твою допомогу.

Пишні пурпурові брови привида різко здійнялись.

— Марсе всемогутній! Вони дозволили пробатіо перевіряти зброю? Лихо всім нам!

Вітеллій помчався вниз вулицею, зупиняючись кожні декілька футів, аби підняти меч або поправити тогу.

— Чу-у-у-дово, — промовив Персі.

— Вибач, — сказала Хейзел. — Вітеллій дивакуватий, але є одним з найстаріших ларів. Він тут аж із часів заснування легіону.

— Він назвав легіон… Фульмінатою?

— Озброєний блискавкою, — переклала Хейзел. — Наше гасло. Дванадцятий легіон існував від самого заснування Римської імперії. Коли Рим пав, багато легіонів просто зникли. А ми пішли у підпілля та діяли за таємним наказом самого Юпітера: виживати, набирати напівбогів та їхніх дітей, продовжувати спадщину Риму. З тих ще часів ми цим і займаємося, пересуваючись туди, де римський вплив найсильніший. Останні декілька століть ми мешкаємо в Америці.

Якою б нісенітницею не здавалася ця розповідь, але Персі було нескладно в неї повірити. Чесно кажучи, вона навіть здавалася знайомою, наче він завжди її знав.

— Отже, ти у П’ятій когорті, — припустив хлопець. — І вона, певно, не найбільш популярна?

Хейзел посміхнулась.

— Еге ж. Вступила у вересні минулого року.

— Це… лише за кілька тижнів до зникнення того хлопця, Джейсона?

Персі зрозумів, що влучив у вразливе місце. Хейзел опустила очі. Вона мовчала настільки довго, що часу б вистачило порахувати всі камінці бруківки.

— Ходімо, — зрештою промовила дівчина. — Покажу тобі мій улюблений краєвид.

Вони зупинились за головною брамою. Табір знаходився на найвищий точці долини, тож їм було видно майже все.

Дорога вела до ріки і там розходилася. Один шлях ішов на південь, через міст до пагорба з храмами. Інший — на північ, до міста, що було зменшеною копією Стародавнього Риму. На відміну від військового табору місто виглядало яскравим та безладним — будівлі тулились одна до одної бозна-як. Навіть звідси Персі було видно, як на площі збираються люди, на ринку кружляють покупці, а в парках батьки граються зі своїми дітьми.

— У вас тут родинами мешкають? — запитав він.

— У місті — так, — відповіла Хейзел. — Коли тебе приймають у легіон, ти служиш десять років. Після цього можна піти у відставку, коли заманеться. Більшість напівбогів вирушають у світ смертних. Але для декого там досить небезпечно. Ця долина — притулок для таких. Можна піти до коледжу в місті, одружитися, мати дітей, відійти від справ, коли станеш старий. Це єдине безпечне місце для таких, як ми. Тому багато ветеранів і знаходять свою домівку там, під заступництвом легіону.

Дорослі напівбоги. Напівбоги, які можуть жити без страху, одружитися, створити сім’ю… Персі важко було в це повірити. Занадто гарно, щоб бути правдою.

— А якщо на долину нападуть?

Хейзел насупилася.

— Ми захищені. У нас чарівні кордони. Хоча зараз наша сила не така, як раніше. Останнім часом чудовиська нападають дедалі частіше. Те, що ти сказав про горгон, що вони не вмирають… ми теж це помітили, стосовно інших чудовиськ.

— Ви знаєте, чому так відбувається?

Хейзел відвела погляд. Персі зрозумів, що вона щось приховує — щось таке, про що їй не можна розповідати.

— Це… це важко пояснити, — промовила вона. — Мій брат каже, що Смерть не…

Її перервав слон.

Хтось позаду заволав:

— Дорогу!

Хейзел відтягнула Персі з дороги, і повз них верхи на дорослому слоні промчав напівбог. Спину тварини вкривала чорна кевларова[12] броня, збоку якої виднівся надпис — «СЛОН» (що Персі здалось дещо очевидним).

Слон прогуркотів далі дорогою та повернув на північ, у напрямку великого поля, на якому будувались якісь укріплення.

Персі виплюнув пил із рота.

— Що це?…

— Слон, — пояснила Хейзел.

— Так, я вмію читати. Чому у вас слон у куленепробивному жилеті?

— Увечері військове навчання. Це Ганнібал. Він засмучується, коли його не беруть із собою.

— О! Дійсно, цього допускати не можна.

Хейзел розсміялась. Важко було повірити, що лише мить тому вона була такою сумною. «Що Хейзел збиралася сказати? — думав Персі. — У неї є брат. Однак вона ж говорила що залишилась би одна, якби таборян ділили за божественими батьками».

Персі було не під силу її розкусити. Дівчина здавалась приємною і товариською, розважливою як на ту, якій не більше тринадцяти років. Та водночас здавалося, що вона тримає на душі якусь сумну таємницю, наче відчуває провину за щось.

Хейзел вказала рукою на південь. За рікою, над Священним пагорбом, збирались темні хмари. Червоні спалахи блискавки заливали статуї багряним світлом.

— Октавіан за роботою, — промовила Хейзел. — Нам краще поспішити туди.

* * *

На шляху до пагорба вони зустріли якихось хлопців із козлиними ногами, які вештались уздовж дороги.

— Хейзел! — крикнув один із них і підбіг, широко посміхаючись.

Вище пояса на ньому була вицвіла гавайська сорочка, а нижче, де мали б бути штани, — густе коричневе козляче хутро. Кучерява копиця волосся на голові колихалася від кожного кроку. Очі ховались за маленькими круглими окулярами з веселковим забарвленням. Він тримав картонку з написом: «ПОПРАЦЮЮ, ЗАСПІВАЮ, ПОГОВОРЮ, ЗАЛИШУ У СПОКОЇ за денарій».

— Привіт, Доне! — промовила Хейзел. — Вибач, у нас немає часу…

— О, це ж круто! Це круто! — Дон закрокував поряд із ними. — Агов, а цей хлопчина новенький! — Він посміхнувся до Персі. — Не знайдеться в тебе трьох денаріїв на автобус? Тому що я залишив гаманець удома, а мені потрібно дістатись до роботи, і…

— Доне, — обірвала його Хейзел. — У фавнів немає гаманців. І роботи. І дома. І автобусів у нас тут немає.

— Дійсно, — весело промовив фавн, — але ж денарії у вас є?

— Тебе звуть Дон? Дон Фавн? — запитав Персі.

— Еге ж. І що?

— Нічого. — Персі намагався зберегти серйозний вираз обличчя. — А чому у фавнів немає роботи? Хіба вони не повинні працювати на табір?

Дон бекнув.

— Фавни! Працювати на табір! Сміхота!

— Фавни, так би мовити, вільні духи, — пояснила Хейзел. — Вони вештаються тут, тому що, ну… тут безпечно вештатись і жебракувати. Ми не зважаємо, але…

— Ох! Хейзел — просто чудо, — перервав Дон. — Вона така люб’язна! Усі інші таборяни такі: «Пішов геть, Доне». Але вона така: «Будь ласка, іди геть, Доне!» Я її обожнюю!

Фавн здавався незагрозливим, та все одно бентежив Персі. Хлопець ніяк не міг позбутися відчуття, що фавни повинні бути чимось більшим, ніж безхатьками, які клянчать денарії.

Дон глянув на землю перед ними і скрикнув.

— Оце так пощастило!

Він потягнувся до чогось, але Хейзел заволала:

— Доне, ні!

Вона відштовхнула його і вхопила щось маленьке та блискуче. Перш ніж Хейзел заховала предмет у кишеню, Персі мигцем побачив його. Хлопець міг присягнутись, що то був алмаз.

— Та годі тобі, Хейзел, — поскаржився Дон. — На нього можна купити запас пончиків на цілий рік!

— Доне, будь ласка, — сказала Хейзел. — Іди геть.

У її голосі було чутно таку збентеженість, наче вона щойно врятувала Дона від нападу куленепробивного слона.

Фавн зітхнув.

— Ех, не можу я на тебе довго гніватись. Але присягаюсь, ти наче ходяче везіння. Щоразу, коли ти проходиш…

— До побачення, Доне! — швидко промовила Хейзел. — Ходімо, Персі.

Вона так прискорилася, що Персі довелось ледь не бігти за нею.

— Що це було? — поцікавився він. — Той алмаз на дорозі…

— Прошу тебе, не питай.

Решту шляху до Священного пагорба вони пройшли в ніяковому мовчанні. Крива кам’яна дорога вела повз химерні ряди крихітних вівтарів і масивних склепів з куполами. Статуї богів, здавалось, проводжали Персі очима.

Хейзел вказала на храм Беллони.

— Богиня війни, — промовила вона. — Це мама Рейни.

Потім вони пройшли повз величезний червоний склеп, прикрашений людськими черепами на залізних кілках.

— Будь ласка, скажи мені, що нам не туди, — сказав Персі.

Хейзел похитала головою.

— Це храм Марса Ультора.

— Марс… Арес — бог війни?

— Це його грецьке ім’я. Але так, це він. Ультор означає «месник». Він другий за старшинством бог Риму.

Персі ця новина не дуже тішила. Невідомо чому, один тільки вид цієї потворної будівлі викликав у нього гнів.

Він указав на вершину. Над найбільшим храмом (круглим павільйоном з білими колонами по колу і куполоподібним дахом) виром кружляли хмари.

— Дай-но вгадаю, це храм Зевса… тобто Юпітера? Туди ми йдемо?

— Ага. — Голос Хейзел здавався стурбованим. — Октавіан читає ауспіції там — у храмі Юпітера Оптимуса Максимуса.

Персі довелось напружити мозок, але зрештою латинські слова переклалися рідною мовою.

— Юпітер… найкращий і найвеличніший?

— Так.

— А який титул у Нептуна? Найкрутіший та найвідпадніший?

— Ну, не зовсім. — Хейзел вказала на маленьку блакитну будівлю розміром із комору для інструментів. Над дверима на цвяхах висів укритий павутинням тризубець. Персі заглянув усередину. На маленькому вівтарі стояла чаша з трьома засохлими цвілими яблуками.

У Персі аж серце занило.

— А сюди таки частенько навідуються.

— Мені шкода, Персі. Просто… римляни завжди боялись моря. Вони користувались човнами, тільки якщо інших варіантів зовсім не було. Навіть у наші часи поява дитини Нептуна в таборі вважається поганим передвістям. Востаннє, коли така дитина вступила до легіону… Це було 1906 року, коли Табір Юпітера знаходився ще на іншому березі затоки Сан-Франциско. Тоді стався той жахливий землетрус…

— Хочеш сказати, його спричинила дитина Нептуна?

— Так кажуть. — Хейзел наче відчувала провину. — Що б там не було… римляни Нептуна бояться, але не дуже поважають.

Персі витріщився на павутиння на тризубці. Чудово! Навіть якщо він вступить до табору, його ніколи не будуть любити. У кращому разі його боятимуться, а якщо він дуже постарається, то можуть дати йому кілька цвілих яблук.

І все ж, стоячи біля вівтаря Нептуна, Персі відчув, як щось забурлило всередині нього, наче жилами покотилися хвилі.

Він попорпався в рюкзаку та дістав останню їжу, що залишилась у нього з подорожі — черствий бублик. Безперечно, не їжа богів, та все ж Персі поклав його на вівтар.

— Привіт… е-е… тату. — Розмовляючи з фруктовою чашею, він почувався неабияким дурнем. — Якщо чуєш мене, допоможи, а? Поверни мені спогади. Скажи… скажи, що мені робити.

Його голос затремтів. Персі не планував скиглити, але був дуже виснаженим і наляканим. А ще він занадто довго почувався розгубленим, тож не відмовився би від будь-якої допомоги. Йому хотілось хоча б у чомусь бути певним. Він втомився хапатись за втрачені спогади.

Хейзел поклала руку йому на плечі.

— Усе буде добре. Тепер ти тут. Ти один з нас.

Персі почувався незручно від того, що. його втішає восьмикласниця, яку він ледве знає. І все ж був радий, що вона поряд.

Над ними прогуркотів грім. На вершині пагорба спалахнула червона блискавка.

— Октавіан майже закінчив, — промовила Хейзел. — Ходімо.

Порівняно з Нептуновою коморою, храм Юпітера безперечно був і оптимус, і максимус.

Мармурову підлогу вкривали фантастичні мозаїки та латинські написи. За шістдесят футів над ними блищала золотом опукла стеля. Весь храм продувало вітром.

У центрі стояв мармуровий вівтар, на якому підліток у тозі здійснював якийсь ритуал перед величезною золотою статуєю єдиного і неповторного — Юпітера, бога небес, одягненого в шовкову пурпурову тогу розміру ХХХL, з блискавкою в руці.

— Вона якась не така, — пробурмотів Персі.

— Що? — запитала Хейзел.

— Та оця блискавка.

— Про що ти говориш?

— Я… — Персі нахмурився. Якоїсь миті йому здалось, що він щось пригадав. Але потім усе зникло. — Нічого, мабуть.

Хлопець біля вівтаря здійняв руки. У небі спалахнуло ще більше червоних блискавок — і храм затрясся. А потім хлопчина опустив руки, і гуркіт стихнув. Хмари змінились із сірих на білі й розступилися.

Досить вражаючий трюк, особливо якщо подивитися на виконавця. Високий і худий, з волоссям кольору соломи, хлопець не вражав. У завеликих джинсах; мішкуватій футболці й просторій тозі він нагадував садове опудало, на яке начепили простирадло.

— Що він робить? — пробурмотів Персі.

Хлопчина в тозі повернувся. У нього була крива посмішка і трошки шалений погляд, наче він щойно грав у напружену відеогру. В одній руці він тримав ніж. У другій — щось схоже на мертву тварину. Від чого виглядав ще більш шаленим.

— Персі, — промовила Хейзел, — це Октавіан.

— Грекус! — виголосив Октавіан. — Як цікаво!

— Е-е, привіт, — відповів Персі. — Ви тут убиваєте маленьких тваринок?

Октавіан поглянув на пухнасту річ у руці й розсміявся.

— Ні, ні. Колись убивали. Ми дізнавались волю богів, досліджуючи нутрощі тварин — курок, козлів і таке інше. У наш час ми користуємось оцим.

Він жбурнув Персі пухнасту річ. Випатраний плюшевий ведмедик. І Персі помітив під статуєю Юпітера ще цілу купу знівечених іграшок.

— Серйозно? — запитав Персі.

Октавіан зійшов з помосту. Йому було близько вісімнадцяти, але він був такий худий і нездорово блідий, що видавався молодшим. Спочатку хлопчина здався незагрозливим, але коли наблизився, Персі передумав. Очі Октавіана блищали моторошною допитливістю, наче авгур міг випатрати Персі так само легко, як іграшкового ведмедика, якби вирішив, що таким чином можна про щось дізнатися.

Октавіан примружив очі.

— Ти щось нервуєш.

— Ти мені когось нагадуєш, — промовив Персі. — Не пам’ятаю кого.

— Можливо, мого тезка — Октавіана Августа Цезаря. Подейкують, що ми неймовірно схожі.

Персі сумнівався, що справа в цьому, але точної причини визначити не міг.

— Чому ти назвав мене греком?

— Я бачив це в ауспіціях. — Октавіан указав ножем на купу плюшу на вівтарі. — У посланні сказано: грек прибув. Або, можливо: гусак заплакав. Маю передчуття, що правильне перше тлумачення. Ти хочеш вступити до легіону?

Хейзел відповіла за Персі. Вона розповіла Октавіану все, що сталося після їхньої зустрічі біля тунелю: про горгон, про бій біля ріки, про те, як з’явилась Юнона, і про розмову з Рейною.

Коли вона згадала про богиню, Октавіан, здавалось, здивувався.

— Юнона, — задумливо промовив він. — Ми називаємо її Юнона Монета. Та, що попереджає. Вона з’являється в часи кризи, щоб попередити Рим про велику загрозу.

Він зиркнув на Персі, наче мовив: наприклад, про загадкових греків.

— Я чув, що Свято Фортуни цього тижня, — промовив Персі. — Горгони говорили, що цього дня відбудеться напад. Ти бачив це у своєму плюші?

— На жаль, ні, — зітхнув Октавіан. — Волю богів важко зрозуміти. А останнім часом мої видіння стали навіть більш неясними.

— Хіба у вас немає… не знаю, — промовив Персі, — оракула чи когось подібного?

— Оракул! — Октавіан усміхнувся. — Яка чарівна думка. Ні, гадаю, вони в нас скінчились. Однак, коли б когось відправили на пошуки Сивілиних книг, як я радив…

— Сиві… що? — поцікавився Персі.

— Пророцькі книги, — відповіла Хейзел, — якими Октавіан одержимий. У минулому римляни шукали в них поради, коли траплялося лихо. Уважається, що вони згоріли, коли Рим пав.

— Деякими людьми так уважається, — зауважив Октавіан. — На лихо, наше теперішнє керівництво відмовляється призначити пошуки…

— Тому що Рейна не дурна, — промовила Хейзел.

— …і тому у нас є лише уривки із цих книг, — продовжив Октавіан. — Декілька загадкових пророцтв, як оці.

Він кивнув на написи, що прикрашали мармурову підлогу. Персі припав очима до рядків, навіть не сподіваючись, що зрозуміє їх. І ледве не вдавився.

— Оце. — Він вказав і почав читати вголос, одразу перекладаючи — На поклик озвуться сім напівкровок, у полум’ї й бурі світ гине знову…

— Так, так, — Октавіан, не дивлячись, закінчив вірш — клятви дотримайся на краю могили, до Брами Смерті йдуть ворожі сили.

— Я… вже це чув. — Персі вирішив, що храм знову трясеться від грому. А потім усвідомив — тремтить усе його тіло. — Це важливо.

Октавіан підняв брову.

— Авжеж це важливо. Ми називаємо це Пророцтвом Сімох, але йому декілька тисяч років. Ми не знаємо, що воно означає. Щоразу, коли хтось намагається його розтлумачити… ну, Хейзел може тобі розповісти. Трапляється погане.

Хейзел пильно дивилася на нього.

— Просто прочитай ауспіцію для Персі. Може він вступити до легіону чи ні?

Персі майже відчував, як працює мозок Октавіана, як авгур обмірковує, чи буде від новоприбулого якась користь. Хлопчина простягнув руку до рюкзака. Персі.

— Прекрасний екземпляр. Можна?

Персі не зрозумів, що той має на увазі, але Октавіан уже схопив подушку-панду з «Барген-Марту», що стирчала з рюкзака. Це була лише дурнувата плюшева іграшка, але Персі подолав із нею довгий шлях. Він, так би мовити, полюбив її. Октавіан повернувся до вівтаря і здійняв ніж.

— Агов! — запротестував Персі.

Октавіан розсік живіт панди і висипав плюш на вівтар. Він жбурнув геть випатрану іграшку, пробурмотів декілька слів над плюшем і повернувся з широкою посмішкою на обличчі.

— Чудові новини! — сказав він. — Персі може вступити до легіону. Ми призначимо його до когорти на вечірніх зборах. Передайте Рейні моє схвалення.

Хейзел, здавалось, відчувала полегшення.

— Ну… чудово. Ходімо, Персі.

— О, ще дещо, Хейзел, — промовив Октавіан. — Я радий привітати Персі в легіоні. Але коли відбудуться вибори претора, сподіваюсь, ти згадаєш…

— Джейсон не мертвий, — випалила Хейзел. — Ти авгур. Ти повинен його шукати.

— О, я шукаю! — Октавіан вказав на купу випатраних плюшевих іграшок. — Я звертаюсь до богів щодня! На жаль, минуло вже вісім місяців, а я не знайшов нічого. Авжеж, я досі шукаю. Але якщо до Свята Фортуни Джейсон не повернеться, ми змушені діяти. Терпіти вакуум у владі більше неможливо. Сподіваюсь, ти підтримаєш мою кандидатуру. Це дуже багато означатиме для мене.

Хейзел стиснула кулаки.

— Мені. Підтримувати. Тебе?

Октавіан скинув тогу і повісив її на вівтар разом із ножем. Персі помітив сім ліній на Октавіановій руці — сім років у таборі, здогадався він. Знаком авгура була арфа — символ Аполлона.

— Усе ж таки, — сказав Октавіан до Хейзел, — я можу тобі допомогти. Буде прикро, якщо ці жахливі плітки не припинять поширюватися поміж людей… або, бороніть боги, виявляться правдою.

Персі сунув руку В кишеню І ВХОПИВ ручку. Цей тип погрожує Хейзел. Це очевидно. Один знак від Хейзел — і Персі вихопить Анаклузмос та подивиться, чи сподобається авгуру, коли погрожують йому.

Хейзел глибоко вдихнула. Її кулаки аж побіліли.

— Я про це поміркую.

— Чудово, — сказав Октавіан. — До речі, твій брат тут.

Хейзел завмерла.

— Мій брат? Навіщо?

Октавіан знизав плечима.

— Оце й мені цікаво, навіщо він узагалі тут вештається? Чекає на тебе біля храму вашого батька. Просто… не запрошуй його залишатись надовго. Він погано впливає на інших. А тепер, якщо не заперечуєте, я повинен продовжити пошуки нашого бідолашного зниклого друга Джейсона. Приємно було познайомитись, Персі.

Хейзел кинулась геть з павільйону, і Персі пішов за нею. Без сумнівів, він ще ніколи в житті так не радів нагоді забратися з храму.

Хейзел спускалася по схилу і лаялась латиною. Персі розумів не все, але йому вдалось розрізнити «сина горгони», «жадну до влади зміюку» і декілька пропозицій стосовно того, куди б Октавіану засунути свого ножа.

— Ненавиджу цього типа, — пробурмотіла вона англійською. — Якби моя воля…

— Його ж не оберуть претором, еге ж? — запитав Персі.

— Хотіла б я бути в цьому впевнена. В Октавіана багато друзів, більшість з яких він підкупив. Решта табору його боїться.

— Боїться цього чахлика?

— Не недооцінюй його. Рейна непогана, але якщо Октавіан матиме таку саму владу… — Хейзел здригнулась. — Ходімо до мого брата. Він захоче з тобою познайомитись.

Персі не сперечався. Йому хотілося познайомитись із цим загадковим братом, можливо, дізнатися щось про Хейзел — чия вона донька та яку таємницю приховує, наприклад. Персі не вірилось, що вона могла накоїти щось таке, через що слід відчувати провину. Хейзел здавалась занадто доброю. Проте Октавіан поводився так, наче мав на неї якийсь першокласний брудний компромат.

Хейзел відвела Персі до чорного склепу, вбудованого в бік пагорба. Біля нього стояв підліток у чорних джинсах і льотній куртці.

— Привіт! — покликала Хейзел. — Я привела друга.

Хлопець обернувся. Персі знову охопило химерне відчуття, наче вони вже зустрічалися раніше. Хлопчина був не менш блідим Ніж Октавіан, але відрізнявся від того темними очима та розпатланим чорним волоссям. Брат зовсім не був схожим на Хейзел. У нього на руці було срібне кільце у формі черепа, замість пояса — ланцюг, а чорна футболка розписана черепами. На ланцюгу висів абсолютно чорний меч.

Аише на мить, коли хлопець побачив Персі, він здався здивованим — навіть стривоженим, наче його наздогнали небезпечні переслідувачі.

— Це Персі Джексон, — промовила Хейзел. — Він гарний хлопець. Персі — це мій брат, син Плутона.

Хлопець опанував себе і простягнув руку.

— Приємно познайомитись, — промовив він. — Ніко ді Анжело.

V ХЕЙЗЕЛ

Хейзел здавалось, що вона щойно познайомила між собою дві атомні бомби. І тепер чекала, яка з них вибухне першою.

До цього ранку її брат Ніко був наймогутнішим з-поміж усіх їй знайомих напівбогів. Решта в Таборі Юпітера бачила в ньому лише дивака-мандрівника, не більш загрозливого ніж фавни. Хейзел розуміла, що це не так. Вона не зростала з Ніко, навіть познайомилась із ним тільки нещодавно. Але розуміла, що він небезпечніший за Рейну чи Октавіана, чи, можливо, навіть за Джейсона.

А потім вона зустріла Персі.

Спочатку, коли Хейзел побачила, як він шкандибає вздовж шосе зі старою жіночкою на руках, то вирішила, що це замаскований бог. Дарма що він був побитим, брудним і горбився від виснаження, у нього була могутня аура. А ще він мав вроду римського бога — ці очі кольору морської хвилі й чорне волосся, що здіймалось на вітру.

Хейзел наказала Френкові не стріляти. Вирішила, що, можливо, боги їх випробовують. Вона чула подібні міфи: хлопчина зі старою жіночкою просять притулку, і коли нахабні смертні їм відмовляють — бум, їх перетворюють на бананових слимаків.

А потім Персі заволодів рікою і знищив горгон. Перетворив ручку на бронзовий меч. Змусив весь табір стурбовано промовляти «грекус».

Син морського бога…

Багато років тому Хейзел сказали, що її врятує нащадок Нептуна. Та чи справді Персі здатен зняти з неї прокляття? У це було важко повірити.

Персі та Піко потиснули руки. Вони з опаскою огледіли одне одного, і у Хейзел виникло бажання втекти. Якби ці двоє вхопились за свої чарівні мечі, сталась би катастрофа.

Зовні Ніко не справляв враження небезпечного. Худий та неохайний, у м’ятому чорному одязі. Його волосся, як завжди, виглядало так, наче він щойно підвівся з ліжка.

Хейзел пригадала їхню першу зустріч. Коли вона вперше побачила, як Ніко оголив той чорний меч, вона ледве не розсміялась. Він назвав його «стигійською сталлю» і зробив це з таким серйозним виразом обличчя, що виглядав сміховинно. Який з кістлявого блідого хлопчика воїн! Хейзел ні за що б не повірила, що вони родичі.

Досить швидко її ставлення до Ніко змінилось.

Персі насупив брови.

— Я… я тебе знаю.

Ніко теж нахмурився.

— Знаєш?

Він поглянув на Хейзел, сподіваючись на пояснення.

Хейзел завагалась. Щось таке дивне було в братовій реакції. Він щосили намагався поводитись невимушено, але Хейзел помітила, що, коли той уперше побачив Персі, на його обличчі промайнув спалах тривоги. Ніко знає Персі. Вона була впевнена в цьому. Навіщо тоді вдає протилежне?

Хейзел змусила себе заговорити.

— Е-е… Персі втратив пам’ять.

Вона розповіла братові все, що трапилось після того, як Персі опинився біля воріт.

— Тож, Ніко… — обережно продовжила вона, — я подумала… ну, ти всюди буваєш. Можливо, ти зустрічав таких напівбогів, як Персі, або…

Обличчя Ніко стало похмурішим за Тартар. Хейзел уявлення не мала чому, але натяк зрозуміла: не зараз.

— Ці новини про армію Геї, — промовив Ніко. — Ви попередили Рейну?

Персі кивнув.

— А хто ця Гея, до речі?

У Хейзел пересохло в роті. Варто їй було тільки почути це ім’я… І все, на що. вона була здатна, — втриматися, аби не впасти навколішки. Дівчина пригадала м’який і сонний жіночий голос, сяючу печеру і те відчуття, коли легені наповнюються нафтою.

— Вона богиня землі. — Ніко зиркнув на землю, наче та їх підслуховувала. — Найстаріша богиня з-поміж усіх. Більшість часу вона перебуває в глибокому сні, а ще ненавидить богів та їхніх дітей.

— Матінка-земля… лиха?

— Дуже, — серйозно промовив Ніко. — Вона вмовила свого сина, титана Кроноса… е-е, тобто Сатурна… убити власного батька, Урана, і захопити владу над світом. Титани панували тривалий час. А потім діти титанів, Олімпійські боги, їх скинули.

— Ця розповідь здається знайомою, — голос Пер-сі був здивованим, наче якийсь старий спогад частково винирнув у його голові. — Але не вважаю, що колись чув частину про Гею.

Ніко знизав плечима.

— Вона знавісніла, коли боги захопили владу. Знайшла собі нового чоловіка — Тартара, духа безодні, — і дала життя расі велетнів. Вони намагались знищити Олімп, але зрештою боги їх перемогли. Принаймні… уперше.

— Уперше? — повторив Персі.

Ніко глянув на Хейзел. Не здавалося, щоб він хотів викликати в неї відчуття провини, але це чомусь сталося. Коли б Персі знав правду про неї і про те, що вона накоїла…

— Минулого літа, — продовжив Ніко, — Сатурн спробував повернутись. Відбулась друга війна титанів. Римляни з Табору Юпітера взяли приступом його штаб-квартиру на горі Отріс, що за затокою, і знищили його трон. Сатурн зник…

Ніко завагався і поглянув на Персі. Він наче боявся, що до Персі повернуться якісь спогади.

— Одним словом, — продовжив він, — Сатурн, швидше за все, знову в безодні. І всі ми гадали, що війна завершена. Але, здається, поразка титанів розворушила Гею. Вона прокидається. До мене доходять чутки про відроджених велетнів. Якщо вони збираються знову кинути виклик богам, то, напевне, почнуть зі знищення напівбогів…

— Ти розповів це Рейні? — запитав Персі.

— Авжеж. — Щелепи Ніко напружились. — Римляни не довіряють мені. Тому я сподіваюсь, що вона послухає тебе. Діти Плутона… ну, без образ, але нас вважають навіть гіршими за дітей Нептуна. Ми приносимо нещастя.

— Хейзел дозволяють тут знаходитись, — помітив Персі.

— Це інше, — відповів Ніко.

— Чому?

— Персі, — утрутилась Хейзел, — слухай, велетні — це не найгірша з проблем. Навіть… навіть Гея не найгірша з проблем. Те, що ти помітив стосовно горгон, — це наша найбільша біда — вони не вмирають. — Хейзел подивилась на Ніко. Вона небезпечно наблизилась до своєї таємниці, але з якоїсь причини довіряла Персі. Можливо, тому що той теж був білою вороною, можливо, тому що він урятував Френка на ріці. Він заслуговував знати, яка перед ними стоїть загроза. — Ми з Ніко, — боязко промовила вона, — ми вважаємо, що те, що відбувається… Смерть не…

Перш ніж вона встигла закінчити, з верху пагорба пролунав крик.

До них біг Френк, у джинсах, пурпуровій табірній футболці й джинсовій куртці. Його руки вкривало мастило після чищення зброї.

Як і завжди, коли вона бачила Френка, серце Хейзел закалатало — що дуже дратувало дівчину. Авжеж, він був чудовим другом — єдиним у таборі, хто не поводився з нею так, наче вона була носієм чуми. Але він подобався їй не тільки як друг.

Френк був на три роки старший, і його не можна було назвати принцом на білому коні. Із цим дивним поєднанням дитячого обличчя і кремезного тіла борця він нагадував миленьку коалу з мускулами. А через те, що в таборі весь час намагались зробити з них пару «Дві найбільші невдахи у таборі! Ви ідеально підходите одне до одного!»), Хейзел ще запекліше боролась зі своїми почуттями.

Але у серця були інші плани. Воно шаленіло щоразу, коли Френк перебував поблизу. Хейзел не відчувала нічого подібного… з часів Семі.

«Припини! Ти тут з однією метою — і це не новий хлопець», — думала Хейзел.

До того ж, Френк не знав її таємниці. Якби знав, не був би таким добрим до неї.

Френк добіг до храму.

— Привіт, Ніко…

— Френку. — Ніко усміхнувся. Френк, здавалось, йому подобався, можливо, тому що цей хлопчина був єдиним у таборі, хто не нервував поряд із дітьми Плутона.

— Рейна відправила мене за Персі, — сказав Френк. — Октавіан прийняв тебе?

— Еге ж, — відповів Персі. — Поганець убив мою панду.

— Він… О, ауспіція? Еге, плюшеві ведмедики, певно, бачать цього хлопця у нічних жахах. Але ти тепер з нами! Треба тебе причепурити до вечірніх зборів.

Хейзел усвідомила, що сонце вже майже сіло. Як це так швидко минув день?

— Маєш рацію, — сказала вона. — Нам краще…

— Френку, — перервав Ніко, — чому б тобі не відвести Персі? Ми з Хейзел трохи тут затримаємось.

«Овва», — подумала Хейзел. Вона намагалася не виказати стурбованість.

— Це… це чудова думка, — спромоглась вона. — Ідіть уперед. Ми вас наздоженемо.

Персі ще раз глянув на Ніко, наче досі намагався вхопитись за якийсь спогад.

— Хотілось би ще з тобою поговорити. Не можу позбутися відчуття…

— Авжеж, — погодився Ніко. — Пізніше. Я залишусь на ніч.

— На ніч? — вирвалось у Хейзел. — Таборяни будуть у захваті — син Нептуна і син Плутона прибувають в один день. Тепер бракує тільки пари-трійки чорних кіпіок і розбитих дзеркал.

— Іди вперед, Персі, — промовив Ніко. — Облаштовуйся.

Він повернувся до Хейзел, і вона відчула, що найгірша частина дня ще й не починалась.

— Нам із сестрою слід поговорити.

* * *

— Ти його знаєш, еге ж? — промовила Хейзел.

Вони сиділи на даху храму Плутона, вкритому кістками та алмазами. Наскільки Хейзел знала, кістки тут були завжди. Алмази з’явилися через неї. Якщо вона достатньо довго сиділа на одному місці, вони починали вискакувати, наче гриби після дощу. Камінці вартістю в декілька мільйонів доларів блищали на даху, та, на щастя, інші таборяни ніколи їх не чіпали. Їм доставало клепки не красти в богів — особливо у Плутона, — а фавни ніколи сюди не заходили.

Хейзел здригнулась, пригадавши, як декілька годин тому Дон ледве не підняв алмаз. Якщо б вона не виявилась швидшою і не вхопила той камінець… Їй не хотілось про це думати. Їй не потрібна на совісті ще одна смерть.

Ніко дриґав ногами, наче маленький хлопчик. Стигійський меч лежав біля нього, поряд зі спатою Хейзел. Хлопець вдивлявся вдаль, де на Марсовому полі будівельні бригади зводили укріплення для вечірніх військових навчань.

— Персі Джексон. — Він промовив це ім’я наче заклинання. — Хейзел, я мушу бути обережним з тим, що кажу. Надто багато покладено на карту. Деякі таємниці повинні залишатись таємницями. Хто-хто, а ти маєш це розуміти.

Щоки Хейзел запалали.

— Але він не такий… не такий, як я?

— Ні. Вибач, що не можу розповісти більше. Мені не можна втручатись. Персі мусить самотужки віднайти свій шлях у цьому таборі.

— Він небезпечний?

— Дуже. — Ніко ледь помітно посміхнувся. — Для своїх ворогів. Але він не загроза Табору Юпітера. Ти можеш йому довіряти.

— Як довіряю тобі, — єхидно промовила Хейзел.

Ніко покрутив свій перстень. Навколо нього затряслись кістки, наче збиралися утворити скелет. Ніко завжди впливав таким чином на померлих, коли в нього погіршувався настрій. Це чимось нагадувало прокляття Хейзел. Брат і сестра становили дві сфери впливу Плутона: смерть і багатство. Іноді Хейзел здавалось, що Ніко отримав кращу частину спадку.

— Слухай, я розумію, це важко, — промовив Ніко. — Але в тебе є інший шанс. Ти можеш усе виправити.

— Нічого тут не виправити. Якщо вони дізнаються правду про мене…

— Не дізнаються, — пообіцяв Ніко. — Незабаром призначать пошуки. Мусять призначити. Я певен, що буду пишатися тобою. Повір мені, Б…

Він запнувся, але Хейзел зрозуміла, що він ледве не назвав її Б’янкою. Ім’ям його справжньої сестри, з якою він зростав. Ніко може й піклувався про Хейзел, але їй ніколи не стати Б’янкою. Вона лише тимчасова заміна — втішний приз із Підземного царства.

— Вибач, — промовив він.

Щелепи Хейзел скував смак металу, наче золоті самородки вискакували в неї під язиком.

— Отже, це правда… стосовно Смерті? Це справа рук Алкіонея?

— Мабуть. У Підземному царстві справжній гармидер. У тата ледве дах не зриває від того, що він намагається тримати все під контролем. Судячи з розповіді Персі про горгон, тут справи теж погіршуються. Але послухай, саме тому ти тут. Усе те божевілля з твого минулого — його можна обернути на користь. Ти в цьому таборі своя.

Це прозвучало так безглуздо, що Хейзел ледве не розсміялась. Вона тут не своя. Вона навіть у цьому сторіччі не своя.

Вона чудово розуміла, що не можна зациклюватися на минулому, і все ж ухопилась за спогади того дня, коли її старе життя розбилось ущент. В очах так швидко потемніло, що Хейзел не встигла навіть охнути. Вона перемістилась у минуле. Не в сон чи видіння. Спогади насунули з такою бездоганною ясністю, що, здавалось, вона насправді там.

Її останній день народження. Їй щойно виповнилося тринадцять. Сімнадцяте грудня, але не минулого року, а 1941-го — останній день її життя в Новому Орлеані.

VI ХЕЙЗЕЛ

Хейзел поверталася додому з кінного клубу. Незважаючи на холодний вечір, сама вона випромінювала тепло — Семі щойно поцілував її у щоку. День видався водночас і чудовим, і жахливим. Діти у школі дражнили її через маму, називаючи відьмою та іншими жахливими словами. Авжеж, це був далеко не перший раз, але щодня ставало дедалі гірше. Чутки про прокляття Хейзел продовжували поширюватися. Школа, у якій навчалася дівчинка, називалась Академією Святої Агнесси для кольорових дітей та індіанців — назва, що не змінювалась протягом ста років. Школа, точнісінько як і її назва, приховувала неймовірну жорстокість під тонкою завісою доброти.

Хейзел не розуміла, як інші темношкірі діти можуть бути такими злими. Хіба їм самим не доводилось весь час стикатися з паплюженням. І все ж вони кричали на неї та цупили її обіди, не припиняли вимагати ті славнозвісні коштовності: «Де ті кляті алмази, дівчисько? Віддай їх мені, або буде боляче!». Вони відштовхували її від фонтанчика для пиття і жбурляли в неї каміння, якщо вона намагалась наблизитись до них на ігровому майданчику.

Якими б жорстокими вони не були, Хейзел ніколи не давала нікому алмазів чи золота. Вона їх ненавиділа, але не настільки. До того ж один друг у неї був — Семі, — і цього було достатньо.

Семі полюбляв жартувати, що він бездоганний учень для їхньої школи. Він був американцем мексиканського походження, тож уважав себе і кольоровим, і індіанцем.

— Мені повинні видавати подвійну стипендію, — говорив він.

Семі не був дебелим або сильним, але мав шалену посмішку і вмів розсмішити Хейзел.

Того дня, після полудня, він відвів її у кінний клуб, де працював конюхом. Авжеж, то був кінний клуб тільки для білих, але його зачиняли на будні, а оскільки тривала війна, подейкували, що його доведеться закрити зовсім, поки японці не капітулюють і солдати не повернуться додому. Семі часто вдавалось провести Хейзел усередину, де вона допомагала йому дбати про коней. І час від часу вони їздили верхи.

Хейзел обожнювала коней. Вони, здавалось, були єдиними на світі істотами, які її не боялись. Аюди її ненавиділи. Кішки на неї шипіли. Собаки гарчали. Навіть дурнуватий хом’як у кабінеті пані Фінлі пищав від жаху, коли вона давала йому моркву. А от коні не зважали. Коли Хейзел була у сідлі, то неслась так швидко, що жодний коштовний камінь не встигав з’явитись під її ногами. У такі миті вона майже почувалась вільною від прокляття.

Того дня Хейзел узяла чалого жеребця з чарівною чорною гривою і пустила його в поля таким галопом, що залишила Семі далеко позаду. Коли він її наздогнав, то був запихканий не менше, ніж його кінь.

— Від чого ти тікаєш? — він розсміявся. — Хіба я настільки потворний?

Було занадто холодно для пікніка, але їх це не спинило. Вони влаштувались під магнолією, а коней прив’язали до паркану. Семі приніс їй маленький кекс зі святковою свічкою. Кекс розчавився під час їзди, і все ж милішого подарунка Хейзел ніколи не отримувала. Друзі поділили його навпіл і з’їли.

Семі говорив про війну. Скаржився, що недостатньо дорослий. Він запитав Хейзел, чи писала б вона йому листи, якби він служив в армії за морем.

— Авжеж, дурнику, — відповіла вона.

Він усміхнувся. А потім, наче під впливом раптового пориву, нахилився уперед і поцілував її в щоку.

— З днем народження, Хейзел.

Начебто дрібниця. Лише один поцілунок, і навіть не в губи. Але Хейзел почувалась на сьомому небі. Вона майже не пам’ятала, як вони повернулись до стайні чи як прощались із Семі. Він сказав їй: «Побачимось завтра», як робив завжди. Але вона ніколи більше його не побачила.

Коли Хейзел повернулась до Французького кварталу, уже сутеніло. Із наближенням до домівки відчуття тепла почало згасати, поступаючись місцем страху.

* * *

Хейзел з мамою — Королевою Марі, як та себе називала, — мешкали у старій квартирі над джаз-клубом. Незважаючи на початок війни, в окрузі панував веселий настрій. Новобранці вештались вулицями, сміялись та обговорювали, як дадуть прочуханки японцям. Вони робили собі татуювання в салонах і освідчувались коханим просто на тротуарі. Дехто піднімався до матері Хейзел, щоб дізнатися свою долю або придбати талісман у Марі Левек, славнозвісної королеви ґрі-ґрі.

— Уявляєш? — говорили вони. — Я віддав четвертак за цей талісман. Відніс його одному знайомому хлопцеві, і він сказав, що це справжній срібний самородок. Вартий двадцяти доларів! Ця чаклунка несповна розуму!

Деякий час такі балачки чудово забезпечували Королеву Марі. Прокляття Хейзел набувало сили поступово. Спочатку воно здавалось благословенням. Коштовне каміння й золото з’являлись зрідка, завжди в незначній кількості. Королеві Марі вистачало на життя. Раз на тиждень вони їли біфштекси на обід. І Хейзел навіть отримала нову сукню. Але потім почали поширюватися історії. Місцеві жителі усвідомлювали, скільки лиха траплялось із тими, хто купував талісмани або отримував коштовності Королеви Марі як оплату. Чарлі Ґаско втратив у комбайні руку, на яку вдягнув золотий браслет. Пан Генрі з побутової крамниці звалився мертвим від серцевого нападу після того, як Королева Марі заплатила йому рубіном.

Народ почав шепотітись про Хейзел — про те, що вона знаходила прокляті коштовності, просто гуляючи на вулиці. Тепер до Королеви Марі приходили тільки приїжджі, та й ті нечасто. Вона стала дратівливою. А Хейзел увесь час відчувала на собі її розлючені погляди.

Дівчинка піднімалась сходами якомога тихіше, на випадок, якщо у мами були відвідувачі. Знизу, у клубі, музичний гурт налаштовував інструменти. У сусідній булочній вже почали смажити пончики на завтра і заповнили прогін ароматом розпеченої олії.

Коли Хейзел уже була нагорі, їй здалось, що зсередини квартири лунають два голоси. Та коли вона зазирнула в кімнату, мати сиділа за столом для спіритичних сеансів одна, із заплющеними очима, наче у трансі.

Хейзел бачила її такою багато разів. Так мати поводилася перед клієнтами, удаючи, що розмовляє з духами. Але зараз вона була на самоті.

Королева Марі завжди повторювала Хейзел, що її ґрі-ґрі — нісенітниця і дешевий трюк. Що вона ніколи не вірила ані в талісмани, ані у ворожіння, ані у привидів. І що вона лише артистка, така ж, як співачка чи актриса, яка показує вистави за гроші.

Але Хейзел знала, що в певне чаклунство її мати вірить. Прокляття Хейзел не було дешевим трюком. Королева Марі просто не хотіла визнавати, що причетна до нього — що якимсь чином саме вона зробила Хейзел такою.

— Усе твій бісів батько, — бурчала Королева Марі, коли була в найгіршому настрої. — Заходить він сюди у своєму вишуканому чорному костюмі. Єдиний раз, коли я дійсно викликаю духа, — і що я отримую? Здійснив одне бажання, але зруйнував усе життя. Я мусила стати справжньою королевою. Це він винний, що ти стала такою.

Мати ніколи не пояснювала, що означають ці слова, а Хейзел швидко зрозуміла, що розпитувати про батька не слід — через це мати тільки злішала.

Хейзел спостерігала, як Королева Марі щось бурмотить сама до себе. Її обличчя було спокійним і розслабленим. Хейзел вразило, яка вродлива мати без сердитого погляду і нахмурених брів. Вона мала пишне золотисто-каштанове волосся, як у Хейзел, і таку ж саму темну шкіру, коричневу, наче засмажене кавове зерно. Зараз на ній не було екстравагантних темно-помаранчевих одіянь чи золотих браслетів, які вона чіпляла на себе, щоб вражати клієнтів, — лише звичайна біла сукня. І все ж мати мала величний вигляд, рівно й гордовито сидячи у своєму позолоченому кріслі, наче й справді була королевою.

— Там ти будеш у безпеці, — пробурмотіла вона. — Далеко від богів.

Хейзел придушила крик. Мати говорила не своїм голосом. Він наче належав старій жінці. Тон був м'яким і заспокійливим, але водночас наполегливим, наче у гіпнотизера, який віддає накази.

Королева Марі напружилась. Її спокійне обличчя скривилось, і вона промовила власним голосом:

— Це занадто далеко. Занадто холодно. Занадто небезпечно. Він заборонив.

Інший голос відповів:

— І чим він тобі за це віддячить? Він дав тобі цю згубну дитину! Але ми можемо скористатись її даром. Ми можемо обернути його проти богів. На півночі, далеко від богів, ти будеш під моєю опікою. Я зроблю свого сина твоїм захисником. Нарешті ти житимеш як королева.

Королева Марі зморщилась.

— А як же Хейзел…

А потім презирлива усмішка скривила її обличчя. Обидва голоси заговорили в унісон, наче нарешті в чомусь дійшли згоди: «Паскудна дитина».

Хейзел побігла сходами вниз. Її серце калатало.

На останніх сходинах вона влетіла у чоловіка в темному костюмі. Він стиснув її плечі сильними холодними пальцями.

— Тихо, дитино, — промовив чоловік.

Хейзел помітила срібний перстень у вигляді черепа на його пальці, а потім і химерну тканину його костюма. У пітьмі чорна гладка вовна рухалася і вирувала, утворюючи зображення облич у муках. Здавалося, наче загублені душі намагались звільнитися зі згинів його одягу.

Його краватка була чорною зі смужками кольору платини. Сорочка — сірою, наче надгробок. А від погляду на його обличчя серце Хейзел ледве не вистрибнуло із грудей. Шкіра була настільки блідою, майже блакитною, як крижане молоко. Волосся коротке, чорне і лискуче. Усмішка здавалась доброю, але очі палали гнівом і були сповнені шаленства та могутності. Хейзел бачила такий погляд у кінохроніці в кінотеатрі. Цей чоловік нагадував того жахливого Адольфа Гітлера. У нього, щоправда, не було вусів, але окрім цього, вони могли б бути близнюками… або батьком та сином.

Хейзел спробувала вивільнитись. Навіть коли чоловік її відпустив, вона, здавалось, не могла поворушитись, її прикували до місця його очі.

— Хейзел Левек, — сумно промовив він. — Ти виросла.

Хейзел затремтіла. Під ногами чоловіка тріснула цементна підлога сходового майданчика. Блискучий камінець вискочив із бетону, наче земля виплюнула кавунове насіння. Чоловік глянув на нього, анітрохи не здивований, а потім нагнувся.

— Ні! — заволала Хейзел. — Він проклятий.

Чоловік підняв камінець — бездоганної форми смарагд.

— Так, проклятий. Але не для мене. Такий гарний… мабуть, коштує більше ніж ця будівля. — Він сунув смарагд у кишеню. — Мені прикро за твою долю, дитино. Мабуть, ти ненавидиш мене.

Хейзел розгубилась. Чоловік здавався таким сумним, наче безпосередньо він відповідав за її життя. Раптом вона все зрозуміла: дух у сріблясто-чорному одязі, який здійснив бажання її матері й зруйнував їй життя.

Очі Хейзел розширились.

— Ти? Ти мій…

Він підніс свою долоню до її підборіддя.

— Я — Плутон. Моїм дітям ніколи не випадає легка доля, і все ж у тебе особливо важка ноша. Тепер, коли тобі виповнилося тринадцять, ми повинні вжити запобіжних заходів…

Хейзел відштовхнула його руку.

— Ти зробив це зі мною? — випалила вона. — Ти прокляв мене і мою маму? Ти залишив нас?

В очах запекло від сліз. Цей заможній білий чоловік у дорогому костюмі — її батько? Тільки тепер, коли їй виповнилося тринадцять, він з’являється, уперше за весь цей час, і каже, що йому прикро?

— Ненавиджу! — закричала вона. — Ти зруйнував наші життя!

Очі Плутона звузились.

— Що тобі розповіла мати, Хейзел? Вона ніколи не говорила, чого побажала? Не розповіла, чому ти народилась із прокляттям?

Хейзел була занадто розлюченою, щоб відповісти, але Плутон здавалось зрозумів усе з її обличчя.

— Ні…— зітхнув він. — Гадаю, що ні. Обвинувачувати мене значно легше.

— Що ти маєш на увазі?

Плутон зітхнув.

— Бідолашна дитино, ти народилася занадто рано. Я не здатен ясно передбачити твоє майбутнє, але колись ти знайдеш своє місце у світі. Нащадок Нептуна забере твоє прокляття і подарує тобі спокій. Але боюсь, до цього ще багато років…

Хейзел не зрозуміла жодного слова. Перш ніж вона встигла відповісти, Плутон простягнув руку. У його долоні з’явились альбом для малювання та коробка кольорових олівців.

— Я так розумію, тобі подобаються мистецтво і верхова їзда. Оце для мистецтва. А щодо їзди… — Його очі заблищали. — Це тобі доведеться влаштовувати самотужки. А зараз я мушу поговорити з твоєю матір’ю. Із днем народження, Хейзел.

Він відвернувся та пішов нагору — отак от легко, наче викреслив Хейзел зі списку справ на сьогодні та вже встиг про неї забути. «З днем народження. Піди щось намалюй. Побачимось за тринадцять років».

Вона була настільки шокованою, настільки розлюченою і розгубленою, що просто стояла, наче прикована, на сходовому майданчику. Їй хотілось жбурнути кольорові олівці під ноги й розтоптати їх. Хотілось кинутися за Плутоном і дати йому копняка. Хотілось утекти звідти, знайти Семі, вкрасти коня, залишити місто і ніколи більше не повертатись. Але вона нічого цього не зробила.

Нагорі відчинились двері до їхньої квартири, і Плутон зайшов усередину.

Хейзел досі тремтіла після його крижаного дотику, але вона все одно прокралась нагору подивитись, що він робитиме. Що він скаже Королеві Марі? Хто йому відповість — мати Хейзел чи той старечий голос?

Коли Хейзел дісталась до дверей, то почула суперечку. Вона заглянула всередину. Мати повернулась до звичного стану — розлючено репетувала і жбурляла речі, у той час як Плутон намагався її заспокоїти.

— Марі, це безглуздя, — промовив він. — Ти будеш далеко за межами моєї влади. Я не зможу тебе захистити.

— Захистити мене? — заволала Королева Марі. — Коли ти взагалі мене захищав?

Плутонів темний костюм замерехтів так, наче ув’язнені у тканині душі почали хвилюватись.

— Ти не розумієш, про що говориш, — промовив він. — Завдяки мені ви живі, ти і твоя дитина. Мої вороги всюди: і серед богів, і серед людей. А тепер, коли почалась війна, усе тільки погіршиться. Ви повинні залишатись там, де я можу…

— Ти сам обернув мене проти себе! — Вона схопила порцелянову вазу і жбурнула її в нього. Та розбилась об підлогу — навсібіч розлетілись коштовні камінці: смарагди, рубіни, діаманти. Уся колекція Хейзел.

— Вам не вижити, — промовив Плутон. — Якщо поїдете на північ, то обидві загинете. Як ти цього не розумієш?

— Забирайся геть! — промовила мати. Л

* * *

Хейзел хотілось, щоб Плутон залишився і сперечався далі. Про що б не говорила мати, дівчинці це не подобалось. Але батько змахнув рукою і розчинився у темряві… наче він і дійсно був духом.

Королева Марі заплющила очі. Вона глибоко вдихнула. Хейзел боялась, що той химерний голос знову ею заволодіє. Та коли мати заговорила, вона досі була собою.

— Хейзел, — випалила вона, — вийди з-за дверей.

Тремтячи, Хейзел вийшла. Вона притиснула до грудей альбом і олівці.

Мати зміряла її поглядом так, наче донька була найбільшим розчаруванням у її житті. «Паскудна дитина», — сказали ті голоси.

— Збирай речі, — наказала мати. — Ми переїжджаємо.

— К-куди? — запитала Хейзел.

— На Аляску, — відповіла Королева Марі. — Зробиш нарешті щось корисне. Ми почнемо нове життя.

Вона промовила це так, наче вони збирались почати це «нове життя» для когось іншого… або, можливо, чогось іншого.

— Про що говорив Плутон? — поцікавилася Хейзел. — Він справді мій батько? Він сказав, що ти побажала.».

— Мерщій до своєї кімнати! — крикнула мати. — Збирайся!

Хейзел втекла, а за мить її висмикнуло з минулого.

* * *

Ніко трусив її за плечі.

— Ти знову це зробила.

Хейзел закліпала очима. Вони досі сиділи на даху храму Плутона. Сонце продовжувало опускатися нижче. Навколо неї з’явилося ще більше алмазів, а очі пекло від сліз.

— В…вибач, — пробурмотіла вона.

— Не вибачайся. Де ти була?

— У маминій квартирі. У день, коли ми переїхали.

Ніко кивнув. Він розумів її краще, ніж будь-хто. Ніко так само був дитиною із сорокових. Він народився лише на кілька років пізніше за Хейзел, і був замкнений у чарівному готелі на декілька десятиліть. Але минуле Хейзел було значно гіршим, ніж у нього. Вона зазнала стільки болю та страждань…

— Ти повинна щось робити із цими провалами, — застеріг Ніко. — Якщо щось подібне трапиться в бою…

— Знаю. Я стараюсь.

Ніко стиснув її долоню.

— Це не страшно. Гадаю, це побічний ефект від… ну, перебування у Підземному царстві. Певен, з часом ставатиме легше.

Хейзел у цьому сумнівалась. Минуло вже вісім місяців, а провали у свідомості ставали дедалі гіршими, наче її душа намагалась жити у двох часових проміжках водночас. Ніхто ще не повертався з того світу — принаймні, не таким чином як вона. Ніко намагався її якось підбадьорити, та ані він, ані вона сама не знали, що чекає на неї у майбутньому.

— Я не можу знову вирушити на північ, — промовила Хейзел. — Ніко, якщо мені доведеться повернутись туди, де це сталось…

— Усе буде гаразд, — пообіцяв він. — Цього разу з тобою будуть друзі. Персі Джексон — він відіграє значну роль у цьому. Ти ж це відчуваєш, чи не так? На нього можна покластися.

Хейзел пригадала, що колись давно сказав їй Плутон: «Нащадок Нептуна забере твоє прокляття і подарує тобі спокій».

Персі і є той самий нащадок Нептуна? Можливо, але Хейзел відчувала, що все не буде так просто, як хотілося б. Вона не була певна, що Персі під силу пережити те, що чекає на них на півночі.

— Звідки він прийшов? — запитала вона. — Чому привиди називають його греком?

Перш ніж Ніко встиг відповісти, на іншому березі ріки пролунали горни. Легіонери йшли на вечірні збори.

— Ходімо, — промовив Ніко. — Здається мені, що сьогоднішні воєнні ігри будуть цікавими.

VII Хейзел

На зворотному шляху Хейзел перечепилася через золотий злиток.

Вона чудово розуміла, що їй не слід бігти так швидко, та водночас вона боялась спізнитися на збори. У П’ятій когорті були найдобріші центуріони в таборі. Проте навіть їм довелось би покарати її за спізнення. Римські покарання були суворими: комусь доводилось начищати вулиці зубною щіткою, комусь — прибирати загони биків в амфітеатрі, а декого засовували в мішок, наповнений розлюченими горностаями, і кидали в Малий Тибр. Приємних варіантів не було.

Золотий злиток вискочив із землі точнісінько перед її ногами. Ніко намагався зловити Хейзел, але вона все одно впала і подряпала руки.

— Ти як? — Ніко став навколішки біля неї й потягнувся до золотого злитка.

— Стій! — застерегла Хейзел.

Ніко застиг.

— Твоя правда. Вибач. Просто… Матінко рідна, ця штука величезна. — Він дістав склянку нектару зі своєї куртки і вилив трохи на руки Хейзел. Тієї самої миті подряпини почали загоюватись. — Можеш підвестись?

Ніко допоміг їй звестися на ноги. Вони разом витріщились на золотий злиток. Він був розміром з буханець хліба, з відтиснутими серійним номером та словами «Державна скарбниця США».

Ніко похитав головою.

— Звідки це, Тартар його забирай?..

— Не знаю, — промовила Хейзел. — Може, закопали грабіжники, або впало з фургона сотню років тому. Можливо, переселилося з найближчого банківського сховища. Що б не знаходилося під землею, коли я поблизу… воно просто вискакує. І що більш воно коштовне…

— …то більш небезпечне. — Ніко нахмурився. — Може, якось його прикриємо? Якщо його знайдуть фавни…

Хейзел уявила, як здіймається над дорогою вибухова хмара, а підсмажені фавни летять у різні боки. Таке навіть уявляти було страшно.

— З часом він втягнеться назад під землю, після того як я піду, але щоб напевно…

Хейзел уже кілька разів практикувала цей трюк, але з чимось настільки важким і твердим — уперше.

Вона спрямувала руку на золотий злиток і зосередилась.

Золото піднялось у повітря. Хейзел сконцентрувала свою злість (що зробити було не важко — вона ненавиділа це золото, ненавиділа своє прокляття, ненавиділа пригадувати своє минуле й усі свої припущені помилки). Пальці защипало. Золотий злиток засвітився від жару.

Ніко важко глитнув.

— Е-е… Хейзел, ти впевнена?..

Вона стиснула долоню в кулак. Золото зігнулось, наче мастика. Хейзел змусила його скрутитись у велетенське незграбне кільце. А потім стряхнула рукою, і коштовний пончик ударився об землю. Він занурився так глибоко, що на його місці залишились лише ямка та свіжа земля.

Ніко витріщив на неї очі.

— Це було… щось.

Хейзел не вважала, це «щось» настільки вражаючим, принаймні порівняно зі здатністю оживляти скелети та повертати людей з того світу, і все ж їй було приємно, що хоч раз дивує вона брата, а не навпаки.

У таборі знову затрубили в роги. Незабаром когорти почнуть перекличку, і Хейзел не хотіла опинитись у мішку з горностаями.

— Треба поспішати! — сказала вона Ніко, і вони побігли до воріт.

* * *

Коли Хейзел уперше побачила, як збирається легіон, то настільки перелякалася, що ледве не втекла назад у свій барак. І навіть після дев’яти місяців у таборі, вона досі вважала цю картину вражаючою.

Перші чотири когорти, у кожній рівно по сорок дітей, стояли рядами перед бараками по обидва боки від віа Преторії. П’ята когорта зібралась останньою, перед принципією, оскільки їхні бараки запхнули в далекий кут табору, поряд зі стайнями і туалетами.

Таборяни були в повній бойовій готовності. Відполіровані кольчуги і поножі блищали поверх пурпурових футболок і джинсів. Їхні шоломи прикрашали малюнки з мечами та черепами. Грізно виглядали навіть шкіряні військові черевики із залізними шипами, зручними за потреби пройти крізь болото або розтоптати чиєсь обличчя.

Наче рядок велетенських костей доміно, стояли перед легіонерами їхні червоні й золотисті щити розміром з двері від холодильника. Кожний солдат мав при собі гарпуноподібний спис (який називається пілумом), гладіус, кинджал і близько ста фунтів іншого спорядження. Якщо ти вступав до легіону не в кращій фізичній формі, то це було ненадовго. Одна тільки хода в обладунках уже була непоганим тренуванням для всього тіла.

Хейзел і Ніко бігли вулицею в той час, коли всі вишикувались у ряди, тож їхня поява не лишилася непоміченою. Звуки їхніх кроків відбивались від бруківки. Хейзел намагалась уникати поглядів, та все одно помітила, як самовдоволено посміхається до неї Октавіан. Цей задавака очолював Першу когорту у своєму шоломі центуріона з плюмажем та купою медалей на грудях.

Хейзел досі кипіла від його погроз. Тупий авгур і його тупий дар провидця — чому з усіх у таборі, дізнатись її таємницю мусив саме він? Дівчина була певна, що він би вже давно доніс на неї, якби не розумів, що значно вигідніше шантажувати її. Треба було залишити той золотий злиток, щоб зараз жбурнути його поганцю у пику.

Хейзел пробігла повз Рейну. Претор легким галопом ходжала на своєму пегасі Скіпіо, якого всі називали просто Скіпі. Металеві пси Аурум і Арґентум бігали поряд із нею. За її спиною майорів пурпуровий офіцерський плащ.

— Хейзел Левек, — покликала вона, — дуже рада, що ви змогли приєднатись до нас.

Хейзел достало здорового глузду не відповідати. Більшість її спорядження було відсутнє, але вона все одно поквапилась до свого місця у строю поряд із Френком і набула положення «струнко». Їхній головний центуріон, сімнадцятирічний здоровань на ім’я Дакота, саме вигукнув її ім’я — останнє в списку.

— Присутня! — вискнула Хейзел.

Дякувати богам. Технічно — вона не спізнилась.

Ніко пішов до Персі, який стояв поодаль від усіх із двома вартовими. Волосся Персі було мокрим від купання. Він перевдягнувся в чистий одяг, та все одно, здавалося, почувався незручно. Хейзел його розуміла. Його незабаром відрекомендують двом сотням важкоозброєних підлітків.

Лари приєднались останніми. Їхні пурпурові постаті мерехтіли, поки вони ставали на свої місця. У них була набридлива звичка встрявати поміж живих людей, через що армія скидалась на розмиту світлину, та зрештою центуріони все владнали.

Октавіан заволав:

— Прапори!

Прапороносці вийшли наперед. На їхніх плечах були накидки з левових шкур, а в руках — списи, прикрашені символами відповідної когорти. Останнім прапороносцем був Джейкоб. Він мав би нести орла легіону. Посада вважалась почесною, але Джейкоб її ненавидів. Хоча сама Рейна наполягала на продовженні звичая, щоразу, коли піднімалась жердина без орла, Хейзел відчувала сум’яття, що прокочувалось поміж легіонерами.

Рейна спинила пегаса.

— Римляни! — виголосила вона. — Ви напевно вже чули про сьогоднішнє вторгнення. Цей новоприбулий, Персі Джексон, змив у ріку двох горгон. Сама Юнона направила його сюди і проголосила сином Нептуна.

Дітлахи із задніх рядів витягли шиї, щоб подивитись на Персі. Той підняв руку і сказав:

— Привіт!

— Він бажає вступити до легіону, — продовжила Рейна. — Що кажуть ауспіції?

— Я бачив послання в нутрощах! — оголосив Октавіан так, наче він лева голіруч убив, а не розірвав бідолашну плюшеву панду. — Ауспіції прихильні. Він придатний для служби!

Таборяни заголосили:

— Аве! Слава!

Френк трохи спізнився зі своїм «аве», тож воно пролетіло пронизливою луною. Решта легіонерів загигикали.

Рейна жестом наказала старшим офіцерам вийти вперед — по одному з кожної когорти. Октавіан, як найстарший центуріон, повернувся до Персі.

— Новобранцю, у тебе є характеристика? — поцікавився він. — Рекомендаційний лист?

Хейзел пам’ятала, як відбувалось те саме, коли прибула вона. Багато дітей приносили листи від старших напівбогів із зовнішнього світу, дорослих, які були ветеранами табору. У деяких новобранців були заможні та відомі поручителі. Деякі були таборянами третього чи четвертого покоління. Гарний лист міг забезпечити місце в кращій когорті, іноді навіть шановану посаду, на кшталт посланця легіону. А це звільняло від такої пекельної праці, як риття канав або відмінювання латинських дієслів.

Персі зніяковів.

— Лист? Ну… ні.

Октавіан зморщив носа.

«Нечесно! — кортіло крикнути Хейзел. — Персі на руках приніс у табір богиню. Хіба може бути краща рекомендація?»

Але родина Октавіана відправляла дітей до табору вже понад століття, і він обожнював нагадувати новобранцям, що вони менш значущі за нього.

— Листа немає, — із жалем промовив Октавіан. — Хтось із легіонерів хоче поручитися за нього?

— Я хочу! — Френк вийшов уперед. — Персі врятував мені життя!

Миттєво залунали заперечні крики з інших когорт. Рейна здійняла руку, закликаючи до тиші, і люто зиркнула на Френка.

— Френку Чжане, — промовила вона, — удруге за день нагадую тобі, що ти на пробатіо. Тебе ще навіть не визнали боги. Ти не маєш права поручатись за іншого таборянина, поки не заслужиш першу нашивку.

Френк так зніяковів, що, мабуть, ладен був провалитись крізь землю.

Хейзел мусила йому допомогти. Вона вийшла із шеренги і промовила:

— Френк хоче сказати, що Персі врятував життя нам обом. Я повноцінний член легіону. Я поручаюсь за Персі Джексона.

Френк вдячно глянув на неї, але інші таборяни почали бурчати. Хейзел сама ледве мала на це право. Вона отримала свою нашивку лише кілька тижнів тому, і той «подвиг», за який її дали, був швидше випадковістю. До того ж Хейзел була дочкою Плутона, членом опальної П’ятої когорти. Її підтримку важко було назвати послугою.

Рейна зморщила носа, а потім повернулась до Октавіана. Авгур посміхнувся і знизав плечима, наче ця думка його забавляла.

«Звісно. Чому б ні, — подумала Хейзел. — Назначити Персі в П’яту, означає зменшити можливу загрозу з його боку. Октавіану подобається, коли всі його вороги в одному місці».

— Чудово, — виголосила Рейна. — Хейзел Левек, ти можеш поручитись за новобранця. Твоя когорта приймає його?

Інші когорти закашлялись, стримуючи сміх. Хейзел розуміла, про що вони думають: «Ще один невдаха для П’ятої».

Френк ударив щитом об землю. Інші члени П’ятої когорти зробили те саме, хоч і неохоче. Їхні центуріони, Дакота і Ґвен, обмінялись страдницькими поглядами, наче мовляли: «От тобі й знову».

— Моя когорта виявила свою волю, — промовив Дакота. — Ми приймаємо новобранця.

Рейна зі співчуттям глянула на Персі.

— Вітаю, Персі Джексоне. Ти на пробатіо. Тобі видадуть табличку з ім’ям і номером когорти. За рік або одразу після подвигу, ти станеш повноцінним членом Дванадцятого легіону. Служи Риму, дотримуй уставу легіону і з честю захищай табір. Senatus Populusque Romanus!

Решта легіону озвалась луною.

Рейна відвернула пегаса від Персі, наче була рада закінчити з ним. Скіпі розгорнув свої прекрасні крила, і Хейзел охопив спалах заздрощів. Вона б усе на світі віддала за такого коня, та про це можна було навіть не мріяти.

Коні були тільки для офіцерів або для варварської кінноти, не для римських легіонерів.

— Центуріони, — промовила Рейна, — ви і ваші когорти маєте одну годину на вечерю. Після цього ми зустрінемось на Марсовому полі. Перша і Друга когорти обороняються. Третя, Четверта і П’ята — нападають. Нехай щастить!

Здійнялись схвальні вигуки на честь вечері та військового навчання. Легіонери полишили стрій і помчали до їдальні.

Хейзел помахала Персі, який разом із Ніко проштовхувався крізь натовп. На її подив, Ніко сяяв усмішкою.

— Молодець, сестричко, — промовив він. — Тобі не забракло сміливості поручитись за нього.

Він ніколи ще не називав її сестричкою. Цікаво, чи називав він так само Б’янку?

Один з вартових видав Персі табличку пробатіо. Персі повісив її на свій шкіряний шнур з дивними намистинами.

— Дякую, Хейзел; — сказав він. — Е-е… а що саме це означає…ну, що ти поручилась за мене?

— Я забезпечую твою гарну поведінку, — пояснила Хейзел. — Розповідаю про устав, відповідаю на запитання, переконуюсь, що ти не зганьбиш легіон.

— А… якщо я Скою щось погане?

— Тоді мене вб’ють разом із тобою. Зголоднів? Ходімо поїмо.

VIII Хейзел

Принаймні їжа в таборі була смачною. Невидимі вітряні духи, аури» чекали на таборян і, здавалось, точно знали, хто чого бажає. Вони приносили на вітрах тарілки й чашки так швидко, що їдальня перетворювалася на смачний ураган. Якщо ти підводився занадто швидко, то майже напевно отримував квасолею в око або горщиком тушкованого м’яса по потилиці.

Хейзел принесли гамбо[13] з креветками — її улюблену домашню страву. Завдяки цьому супові вона знову почувалася маленькою дівчинкою в Новому Орлеані, ще до того як відкрилось її прокляття, а маму охопила злоба. Персі отримав чизбургер і химерний на вигляд газований напій — його колір був яскраво-блакитним. Хейзел не зрозуміла, що це, але Персі скуштував напій і широко усміхнувся.

— Воно мене радує, — промовив він. — Не знаю чому… але радує.

Лише на мить одна з аур стала видимою — дівчина, схожа на ельфа в білій шовковій сукні. Вона хихикнула, підливши ще напою у склянку Персі, і зникла з поривом вітру.

Цього вечора їдальня здавалась особливо гамірною. Сміх відлунював від стін. Бойові прапори шелестіли на кедрових балках під стелею, а аури носились туди-сюди, наповнюючи всім тарілки. Таборяни вечеряли в римському стилі, сидячи на тахтах навколо низьких столів. Дітлахи постійно піднімались і мінялись місцями, поширюючи чутки про те, хто кому подобається та таке інше.

Як зазвичай П’ята когорта зайняла найменш поважне місце. Її столи розташовувалися в кінці їдальні поряд із кухнею. За столом Хейзел завжди було найменше людей. Сьогодні там, як зазвичай, сиділи вона та Френк, але до них приєдналися Персі з Піко та їхній центуріон Дакота, який уважав своїм обов’язком привітати новобранця.

Дакота похмуро валявся на тахті, додавав цукор у свої напої й швидко їх поглинав. Це був здоровезний хлопчина з кучерявим чорним волоссям і очима, що знаходились не зовсім на одному рівні, тож щоразу, коли Хейзел на нього дивилась, їй здавалось, що світ нахиляється. Те, що він так багато пив у цей час, нічого гарного не віщувало.

—. Ну! — Дакота відригнув і змахнув келихом. — Вітаю у Персі, командо, — а потім нахмурився. — У команді, Персі!

— Е-е… дякую, — відповів Персі, але вся його увага була прикута до Ніко. — Я гадав, може, ми поговоримо… про те, де я міг тебе бачити раніше.

— Авжеж, — промовив Ніко дещо поспішно. — Справа в тому, що я більшість часу проводжу в Підземному царстві. Тож хіба що ми зустрілись там якимсь чином…

— Вісник Плутона, так його називають. — Дакота відригнув. — Рейна ніколи не знає, що робити із цим хлопцем, коли він навідується. Бачили б ви її обличчя, коли він з’явився з Хейзел і попросив Рейну її прийняти. Е-е… без образ.

— Усе гаразд. — Ніко, здавалось, відчув полегшення від зміни теми. — Дакота дуже допоміг, коли поручився за Хейзел.

Дакота почервонів.

— Еге, що ж… Вона здалась мені нормальною малою. Виявилось, що я мав рацію. Минулого місяця, коли вона врятувала мене від, ну, розумієте.

— Ох, оце було видовище! — Френк відірвав очі від смаженої риби з картоплею. — Персі, бачив би ти її! Так Хейзел отримала свою нашивку. Єдинорогів охопив панічний страх…

— Облишмо це, — промовила Хейзел.

— Облишмо? — заперечив Френк. — Дакоту б затоптали! Ти стала перед ними, розігнала їх геть, урятувала його шкуру. Ніколи не бачив нічого подібного.

Хейзел прикусила губу. Вона не любила про це розмовляти і почувалась незручно через те, що Френк робив з неї героя. Насправді, Хейзел дуже боялась, що єдинороги в паніці нашкодять одне одному. Їхні роги з коштовних металів — золота й срібла, — тож їй удалось розвернути їх у різні боки просто силою думки. Вона спрямувала тварин назад до стайні, керуючи ними за допомогою їхніх рогів. Так і заробила собі повноцінне місце в легіоні, а разом із тим і чутки про свої химерні здібності — чутки, що нагадували їй сумне минуле.

Персі вдивлявся в неї. Його очі кольору морської хвилі змушували дівчину хвилюватись.

— Ви з Ніко зростали разом? — запитав він.

— Ні, — відповів за неї Ніко. — Я дізнався, що Хейзел моя сестра нещодавно. Вона з Нового Орлеану.

Правда, звісно, але не вся. Зі слів Ніко всі вирішили, що він натрапив на неї в сучасному Новому Орлеані, після чого привів до табору. Це було легше, ніж розповідати правдиву історію.

Хейзел намагалась удавати із себе сучасного підлітка. Було непросто. На щастя, напівбоги в таборі майже не користувались технікою. Їхні сили зазвичай виводили з ладу електричні прилади. Та коли вона вперше вирушила у відпустку до Берклі, її ледве не розбив параліч. Телевізори, комп’ютери, айподи, інтернет… Через усе це вона була рада повернутись у світ привидів, єдинорогів і богів. Це здавалось значно меншою фантастикою ніж життя у двадцять першому сторіччі.

Ніко досі розповідав про дітей Плутона.

— Таких, як ми, небагато, тож ми тримаємось одне одного. Коли я знайшов Хейзел…

— У тебе є інші сестри? — поцікавився Персі, майже таким тоном, наче заздалегідь знав відповідь.

У голові Хейзел знову постали запитання. Коли вони з Ніко зустрічались? Що приховує її брат?

— Одна, — визнав Ніко. — Але вона загйнула. Я бачив її духа в Підземному царстві декілька разів, окрім останнього разу, коли вирушив туди…

«Щоб повернути її», — подумала Хейзел, хоч Ніко цього і не сказав.

— Вона зникла, — голос Ніко став хриплим. — Раніше вона була в Елізіумі — це щось на кшталт раю в Підземному царстві, — але вирішила переродитись в іншу форму життя. Тепер я ніколи її більше не побачу. Мені пощастило, що я знайшов Хейзел… ну, у Новому Орлеані.

Дакота крякнув.

— Хіба що ти не віриш чуткам. Не кажу, що я вірю…

— Чуткам? — запитав Персі.

З іншого кінця кімнати заволав фавн Дон:

— Хейзел!

Хейзел ще ніколи так йому не раділа. Донові, узагалі-то, забороняли знаходитись у таборі, та він усе одно примудрився якимось чином прослизнути. Він проштовхувався до їхнього столу, усміхаючись до легіонерів, хапаючи їжу з тарілок та вказуючи пальцем на таборянок: «Привіт! Зателефонуй мені!» Летюча піца ляснула його по голові, і він зник за тахтою. Але потім вискочив знову, так само з усмішкою на обличчі, і пробрався до столу Хейзел.

— Моя улюблена дівчинко! — Від нього тхнуло, наче від мокрого козла, огорнутого запліснявілим сиром. Він нахилився над їхніми тахтами і поглянув на їжу. — Слухай, новенький, ти це доїдатимеш?

Персі нахмурився.

— Хіба фавни не вегетаріанці?

— Не чизбургер, матінко рідно! Тарілку! — Він понюхав волосся Персі. — Слухай… що це за запах?

— Доне! — випалила Хейзел. — Не будь нахабою.

— Та ви що, я ж просто…

Їхній домашній бог Вітеллій замерехтів поряд, його тіло було наполовину занурене у Френкову тахту.

— Фавни в їдальні! Куди ми котимось? Центуріоне Дакота, виконуй свій обов’язок!

— А я виконую, — буркнув Дакота у свій келих. — Я вечеряю!

Дон досі шмигав носом навколо Персі.

— Друзяко, у тебе духовний зв’язок із фавном! Персі відхилився від нього.

— Який зв’язок?

— Духовний! Він дуже слабкий, наче хтось його придушив, але…

— Знаєте що! — Ніко зненацька підвівся. — Хейзел, чому б вам із Френком не розповісти Персі суть справи? Ми з Дакотою навідаємо претора. Доне і Вітеллію, ходімо з нами. Обговоримо стратегію для воєнних ігор.

— Стратегію програшу? — буркнув Дакота.

— Блідий хлопчина має рацію! — промовив Вітеллій. — Легіон б’ється гірше, ніж бились ми в Юдеї, а тоді ми вперше загубили орла. Авжеж, якби тоді командував я…

— Можна я спочатку з’їм тарілку? — запитав Дон.

— Уперед! — Ніко вийшов з-за столу і схопив Дона та Вітеллія за вуха.

Ніхто, окрім Ніко, не міг торкнутись ларів. Вітеллій обурено закричав, тоді як його тягли до столу претора.

— Ай! — протестував Дон. — Друзяко, обережно з моїм афро[14]!

— Ходімо, Дакото! — покликав Ніко через плече.

Центуріон неохоче підвівся. Він витер рота, хоча це було марним — навколо його губ завжди були червоні плями.

— Незабаром повернусь.

Він здригнувся, наче собака, що струшує із себе воду. А потім пошкутильгав геть, розплескуючи всюди свій напій.

— Що це таке було? — поцікавився Персі. — І що не так із Дакотою?

Френк зітхнув.

— З ним усе гаразд. Він син Вакха, бога вина. У нього залежність від певного напою.

Очі Персі округлились.

— Ви дозволяєте йому пити вино?

— О боги, ні! — випалила Хейзел. — Це було б катастрофою. У нього залежність від червоного «Кул-Ейда»[15]. П’є його з потрійною дозою цукру, а Дакота і без цього СПАУ… ну, розумієш, синдром порушення активності й уваги. Ще один такий день, і в нього вибухне голова.

Персі поглянув на стіл претора. Більшість старших офіцерів розмовляли з Рейною. Ніко і двоє його полонених, Дон та Вітеллій, стояли трохи поодаль. Дакота бігав туди-сюди вздовж щільного рядка щитів і стукав по них келихом наче по ксилофону.

— СПАУ, — промовив Персі. — І не кажи.

Хейзел ледве стримала смішок.

— Ну… більшість напівбогів такі. Або дислексики. Якщо ти напівбог, твій мозок улаштований інакше. От ти, наприклад… ти ж казав, що тобі важко читати.

— І ви такі самі? — запитав Персі.

— Не знаю, — визнала Хейзел. — Можливо. У мої часи таких дітей, як ми, просто називали ледачими.

Персі нахмурився.

— У твої часи?

Хейзел подумки лайнулась.

На щастя, заговорив Френк:

— Хотів би я мати СПАУ або дислексію. Усе що мені дісталось — непереносимість лактози.

Персі усміхнувся.

— Серйозно?

Френк, можливо, був і не найрозумнішим напівбогом у світі, та Хейзел подумала, що він дуже милий, коли засмучується. Плечі Френка важко опустились.

— Я ж морозиво обожнюю…

Персі розсміявся. Хейзел теж не втрималась. Приємно було сидіти так за вечерею і почуватись, наче справді серед друзів.

— Гаразд, а тепер розкажіть мені, чому так погано чути у П’ятій когорті? Ви ж такі круті.

Від похвали Хейзел почервоніла.

— Це складно пояснити. Наприклад, я, окрім того, що дитина Плутона, ще хочу бути вершником.

— Тому ти носиш кавалерійський меч?

Вона кивнула.

— Це тупо, мабуть. Прийняття бажаного за дійсне. У таборі є лише один пегас — Рейни. Єдинорогів тримають тільки заради ліків — стружка з їхніх рогів знешкоджує отруту, ну і все інше. Що б там не було, римська армія — це завжди піхота. А кіннота… римляни дивляться не неї зверхньо. Тож до мене у них таке ж ставлення.

— Їм же гірше, — промовив Персі. — Ну а ти що, Френку?

— Стрільба з лука, — буркнув той. — Це їм подобається не більше. Хіба що ти дитина Аполлона — тоді маєш виправдання. Хотілось би, щоб моїм батьком виявився Аполлон, але я на це майже не розраховую. Я не дуже ладнаю з віршами. І зовсім не певен, що хочу бути братом Октавіана.

— Чудово тебе розумію, — відповів Персі. — Але ж ти так вправно володієш луком. Як ти продірявив тих горгон! Забудь про все, що базікають.

Обличчя Френка почервоніло, наче Дакотин, «Кул-Ейд».

— Якби ж я міг. Усі вони вважають, що такий нескладний здоровань мусить бути мечником. — Він подивився на своє тіло, наче не вірив, що воно справді його. — Кажуть, що я занадто кремезний як на лучника. Можливо, якщо батько колись мене визнає…

Декілька хвилин вони їли мовчки. Батько, який тебе не визнає… Хейзел було знайоме це відчуття. Та і Персі, здавалось, теж.

— Ти запитав про П’яту, — зрештою промовила вона. — Чому це найгірша когорта. Це взагалі-то почалося ще до нас.

Вона вказала на дальню стіну, де висіли прапори легіону.

— Бачиш той голий спис посередині?

— Орел, — промовив Персі.

Хейзел була ошелешена.

— Звідки ти знаєш?

Персі знизав плечима.

— Вітеллій казав, що легіон загубив орла колись у далекому минулому… уперше. Він говорив про це, як про велику ганьбу. Тож припускаю, що там мусив бути орел. А ще я зробив висновок з твоєї розмови з Рейною. Схоже, що ви загубили орла вдруге, нещодавно, і це якось пов’язано з П’ятою когортою.

Хейзел подумки зробила замітку більше не недооцінювати Персі. Коли він тільки прибув, вона вирішила, що він не дуже кмітливий — занадто дивні запитання він ставив. Та, вочевидь, Персі був розумнішим, ніж удавав.

— Ти маєш рацію, — промовила вона. — Саме це й трапилось.

— То що це таке взагалі — цей ваш орел? Чому стільки галасу навколо нього?

Френк подивився навкруги, щоб упевнитись, що ніхто не підслуховує.

— Це символ усього табору — великий золотий орел. Він повинен захищати нас під час битви й сіяти страх серед ворогів. Кожний орел наділяв свій легіон певною силою, а наш був від самого Юпітера. Вважається, що Юлій Цезар назвав наш легіон «Фульміната» — озброєний блискавкою — через те, на що був здатний орел.

— Не люблю блискавку, — промовив Персі.

— Проте, — сказала Хейзел, — він не робив нас непереможними. Дванадцятий легіон загубив свого орла вперше ще у давні часи, під час Юдейського повстання.

— Здається, я бачив таке кіно, — сказав Персі.

Хейзел знизала плечима.

— Можливо. Існує багато книг і кінострічок з цієї теми — як легіони втрачали своїх орлів. На жаль, траплялось це не раз. Орли мали величезне значення… археологи досі не знайшли жодного орла з часів стародавнього Риму. Кожний легіон обороняв свій символ до останнього живого солдата, тому що орел був наділений силою богів. Вони б радше сховали його або розплавили, ніж віддали ворогу. Спочатку Дванадцятому пощастило — Ми повернули свого орла. Але удруге…

— Ви там були?

Вони обидва похитали головами.

— Я майже такий саме новенький, як і ти. — Френк поплескав по своїй табличці пробатіо. — Прибув сюди лише Минулого місяця. Але цю історію знають усі. Уважається, що навіть розмовляти про це — на лихо. У вісімдесяті на Аляску відправили величезний загін…

— Пам’ятаєш пророцтво, що ти помітив у храмі, — продовжила Хейзел, — про сімох напівбогів і Браму Смерті? Нашим старшим претором на той час був Майкл Варус із П’ятої когорти. Тоді вона була найкращою в таборі. Майкл вирішив, що уславить легіон, якщо дізнається, про що йдеться у пророцтві та врятує світ від полум’я, бурі тощо. Він поговорив з авгуром, і той сказав, що відповідь чекає на Алясці. Але він також попередив Майкла, що час ще не настав. Пророцтво призначалось не для нього.

— Але він все одно пішов, — здогадався Персі. — Що сталось?

Френк ледве не шепотів.

— Довга і страшна історія. Майже вся П’ята когорта загинула. Більшість зброї з імперського золота, яку мав легіон, була втрачена, разом з орлом. Уцілілі або збожеволіли, або відмовились розповідати, що на них напало.

«Я знаю», — похмуро подумала Хейзел. Але продовжила мовчати.

— Оскільки орла загубили, — продовжив Френк, — табір почав слабшати. Завдання стають дедалі небезпечнішими. Чудовиська частіше нападають на наші кордони. Бойовий дух зникає. А десь з минулого місяця справи почали погіршуватися ще швидше.

— А вину поклали на П’яту когорту, — здогадався Персі. — Тож усі вважають, що ми прокляті.

Хейзел збагнула, що її гумбо охолонув. Вона з’їла одну ложку, але домашня їжа вже не подарувала відчуття домівки.

— Відтоді ми в опалі… ну, з часів нещастя на Алясці. Наша репутація поліпшилась, коли Джейсон став претором…

— Хлопчина, який загубився? — поцікавився Персі.

— Так, — відповів Френк. — Я ніколи його не зустрічав. Він зник до мого прибуття. Але я чув, що він був чудовим ватажком. Він буквально зріс у П’ятій когорті. Йому було байдуже, якої думки про нас інші. Він почав наново заробляти нам добре ім’я. А потім зник.

— Що відкинуло нас на самий початок, — гірко промовила Хейзел. — Знову зробило нас проклятими. Мені шкода, Персі. Тепер ти знаєш, у що вплутався.

Персі сьорбнув свого блакитного напою і задумливо глянув в інший кінець кімнати.

— Я не знаю, навіть звідки прийшов… але здається мені, що в опалі вже бував. — Він глянув на Хейзел і спромігся на усмішку. — До того ж вступити до легіону — це краще, ніж тікати лісами від чудовиськ. І тепер у мене є друзі. То що, змінимо ставлення до П’ятої когорти на краще, га?

У кінці кімнати пролунала сурма. Офіцери біля столу претора підвелись — навіть Дакота, з червоним, наче в упиря, ротом.

— Нехай почнуться ігри! — оголосила Рейна.

Таборяни схвально заволали і кинулись збирати спорядження, що стояло вздовж стін.

— Отже, ми нападаємо? — запитав Персі поміж галасу. — Це добре?

Хейзел знизала плечима.

— Гарна новина — у нас слон. Погана…

— Дай-но здогадаюсь, П’ята когорта завжди програє.

— Обожнюю цього хлопця. — Френк хлопнув Персі по плечу. — Ходімо, друзяко! Запишемо мені на рахунок тринадцяту поразку поспіль!

IX Френк

Поки Френк ішов на ігри, він пригадував події минулого дня. Важко було повірити, що він настільки наблизився до смерті.

Цього ранку на варті, перш ніж з’явився Персі, Френк ледве не розповів Хейзел свою таємницю. Вони вже не першу годину стояли на тому пронизуючому холодом тумані, спостерігаючи за рухом автомобілів по шосе № 24. Хейзел скаржилась, що змерзла.

— Будь-що віддала би, аби зігрітися, — промовила вона, клацаючи зубами. — Якби ж у нас було багаття.

Навіть в обладунках вона виглядала приголомшливо. Френку подобалось, як прядки її волосся кольору кориці випадали з-під шолома, і як з’являлась ямочка на її підборідді, коли вона насуплювалася. Хейзел була крихітною порівняно з Френком, через що він почувався, як величезний і неповороткий віл. Йому кортіло обняти її, щоб зігріти, але він так і не наважився. Вона б, швидше за все, дала йому стусана, і він втратив би єдиного друга в таборі.

«Я міг би розкласти по-справжньому вражаюче вогнище, — подумав він. — Хоча горітиме воно лише декілька хвилин, а потім я помру…»

Навіть те, що це спало йому на думку, уже лякало до смерті. Так на нього впливала Хейзел. Щоразу, коли вона чогось хотіла, у нього з’являлось несвідоме бажання це їй дати. Йому хотілось бути старомодним лицарем, який скаче їй на допомогу, і це було досить смішно, оскільки вона в усьому була вправніша за нього.

Він уявив, що сказала б його бабуся: «Френк Чжан скаче на допомогу? Ба! Він радше звалиться з того коня і зламає собі шию».

Важко було повірити, що лише шість тижнів тому він залишив бабусин дім — лише шість тижнів тому поховали маму.

Чого тільки не трапилось за цей час: поява вовків на бабусиному порозі; подорож до Табору Юпітера; тижні, проведені у П’ятій когорті, де він намагався не здатися цілковитим невдахою. Весь цей час у кишені його куртки лежала напівспалена скіпка, загорнута в клапоть тканини.

«Тримай її біля себе, — попередила бабуся. — Поки вона в безпеці, у безпеці й ти».

Біда була в тому, що скіпка дуже легко спалахувала. Френк пригадав свою подорож на південь з Ванкувера. Біля гори Іуд температура повітря впала нижче нуля, Френк дістав скіпку та подумав, що вогонь би йому не завадив. Тієї самої миті обвуглений кінець спалахнув пекучим жовтим полум’ям. Вогонь зігрівав Френка всю ніч, проте хлопець відчував, як потроху витягується з нього життя, наче згорав він, а не дерево. Френк устромив скіпку в замет. Якусь жахливу мить вона продовжувала горіти, а коли вогонь нарешті згаснув, Френк ледве себе опанував. Він огорнув скіпку в тканину й поклав назад до кишені куртки, вирішивши ніколи більше не діставати. Але забути про неї він уже не міг.

Це наче йому сказали: «Що б не сталося, не згадуй про палаючу паличку!» А тому, звісно, він тільки про неї й думав.

На варті з Хейзел він намагався відволіктись. Френк обожнював проводити з нею час. Він запитував її про дитинство в Новому Орлеані, але вона через це завжди дратувалась, тож натомість вони базікали про всілякі дурниці. Іноді, просто заради сміху, намагались розмовляти одне з одним французькою. У Хейзел були креольські корені з боку матері. А Френк вивчав французьку в школі. Жоден із них не розмовляв вільно, до того ж луїзіанська французька настільки відрізнялась від канадської, що спілкуватись було майже неможливо. Коли Френк поцікавився у Хейзел, чи сподобалась їй яловичина, а вона відповіла, що його черевик зелений, вони облишили це заняття.

А потім з’явився Персі Джексон.

Авжеж Френк не вперше бачив, як б’ються підлітки з чудовиськами. Він і сам бився з багатьма дорогою з Ванкувера. Але ніколи ще не бачив горгон. I богинь також. А те, як Персі приборкав Малий Тибр? Це було щось незвичайне! Хотів би Френк мати таку силу.

Він досі відчував, як стискуються на його руках пазурі горгон, відчував їхнє зміїне дихання — запах дохлої миші та отрути. Коли б не Персі, ці тварюки забрали б його із собою. І зараз він був би купою кісток на задньому подвір’ї «Барген-марту».

Після випадку біля ріки Рейна відправила Френка в арсенал, що дало йому більше часу на роздуми, ніж було потрібно. Поки він начищав мечі, то пригадав попередження Юнони про те, що необхідно звільнити Смерть.

На жаль для Френка, він чудово розумів, що мала на увазі богиня. Він намагався приховати своє потрясіння, коли з’явилась Юнона, та вона виглядала точнісінько, як описувала її бабуся, — не забула навіть про накидку з козячої шкіри.

«Вона визначила твою долю багато років тому, — сказала бабуся. — І ця доля не буде легкою».

Френк глянув на свій лук у куті арсеналу. Йому б стало легше, якби Аполлон визнав його своїм сином. Френк був певен, що батько зробить це на його шістнадцятий день народження, але відтоді минуло вже декілька тижнів.

Шістнадцятиріччя вважалось важливою подією в житті римлянина. До того ж це був перший день народження Френка в таборі. Однак нічого не трапилось. Тепер Френк сподівався, що його визнають на Святі Фортуни, хоч за словами Юнони цього дня їм доведеться боротися за своє життя.

Його батько мусить бути Аполлоном. Стрільба з лука — єдина річ, у якій Френк вправний. Багато років тому мати сказала, що їхнє прізвище, Чжан, у перекладі з китайської означає «майстер лука». Це, вочевидь, було натяком на його батька.

Френк опустив ганчірку, якою полірував зброю, і поглянув на стелю.

— Будь ласка, Аполлоне, якщо ти мій тато, скажи про це. Я хочу бути лучником як ти.

— Ні, не хочеш, — буркнув хтось.

Френк скочив зі стільця. Позаду нього мерехтів Вітеллій, лар П’ятої когорти. Його повним ім’ям було Гай Вітеллій Ретикулій, але інші когорти називали його просто — Вітеллій Пузокуля.

— Хейзел Левек послала мене перевірити, як у тебе справи, — промовив Вітеллій, підтягуючи свій пояс. — І недаремно. Ви тільки подивіться на стан цих обладунків!

Кому ж, як не Вітеллію, було робити висновки про чиєсь спорядження. Тога обвисла, туніка ледве вміщає черево, а піхви падають з поясу кожні три секунди. Та Френк не став на це звертати увагу, йому й без того доставало клопоту.

— А щодо стрільби з лука, — промовив привид, — це доля слабаків! У мої часи нею займалися тільки варвари. Справжній римлянин повинен бути у вирі подій, колоти ворогів списом і мечем, як належить цивілізованій людині! Саме так ми робили під час Пунічних війн. Де твоя римська кров, хлопче?

Френк зітхнув.

— Я вважав, ти був в армії Цезаря.

— Був!

— Вітеллію, Цезар народився за сотні років після Пунічних війн. Ти не міг жити так довго.

— Ти що називаєш мене брехуном? — Вітеллій так розлютився, що його пурпурова аура засвітилась. Він оголив свій примарний гладіус і заволав: — От тобі!

Вітеллій ударив Френка декілька разів у груди мечем, що зашкодив хлопцеві не більше, ніж лазерна указка.

— Ай, — промовив Френк із чемності.

Вітеллій цим начебто вдовольнився і сховав меч.

— Сподіваюсь, тепер ти двічі подумаєш, перш ніж сумніватись у словах старших! Ось що… тобі нещодавно виповнилось шістнадцять, чи не так?

Френк кивнув. Він не певен був, звідки Вітеллій дізнався про день народження, оскільки говорив про нього тільки з Хейзел, але привиди мали свої способи дізнаватись таємниці. Наприклад, робитися невидимими та підслуховувати.

— То от чому ти такий сварливий, гладіаторе! Це можна зрозуміти. Шістнадцятий день народження — день змужнілості! Твій божественний батько мав би тебе визнати, навіть не сумнівайся. Можливо, це був дуже непомітний знак? А може, він вирішив, що ти молодший? Ти здаєшся молодшим, сам знаєш, із цим пухкеньким дитячим обличчям.

— Дякую, що нагадав, — буркнув Френк.

— Ага, пам’ятаю своє шістнадцятиріччя, — замріяно промовив Вітеллій. — Дивовижний знак! Курча у спідній білизні.

— Перепрошую, що?

Вітеллій пихкнув з почуттям гордості.

— Саме так! Я був біля ріки, перевдягався для лібералії. Посвята у чоловіки, ну ти розумієш. У ті часи ми робили все як належить. Я вже зняв свою дитячу тогу й мився, щоб потім одягнути дорослу. І тут зненацька бозна-звідки вибігло сніжно-біле курча, стрибнуло в мою пов’язку і втекло разом із нею. Тієї миті вона-вже була не на мені.

— Радий за тебе, — промовив Френк. — Та можна більше без подробиць?

— Ох. — Вітеллій не слухав. — Це був знак, що я нащадок Ескулапія, бога лікування. Я узяв собі когномен Ретікулій, тому що це означає «спідня білизна», щоб він нагадував мені той благословенний день, коли курча поцупило мою пов’язку на стегна.

— То… отже, твоє ім’я — пан Спідня Білизна?

— Хвала богам! Я став військовим лікарем легіону. Ну а що було далі — усім відомо. — Він великодушно розкрив обійми. — Не втрачай віри, хлопче. Можливо, твій батько запізнюється. Звісно, здебільшого знаки не такі яскраві, як моє курча. Був у мене колись товариш, то йому жук-гнойовик…

— Дякую, Вітеллію, але мені треба закінчити з поліруванням обладунків…

— А як же горгонська кров?

Френк завмер. Він нікому про це не розповідав. Наскільки йому було відомо, тільки Персі бачив, як він привласнив собі пляшечки, знайдені біля ріки, і їм так і не вдалося про це поговорити.

— Спокійно, — буркнув Вітеллій. — Я лікар. Я чув легенди про кров горгон. Покажи-но мені пляшечки.

Неохоче Френк дістав дві, керамічні фляги, знайдені в Малому Тибрі. Коли чудовиська розчиняються, від них часто залишаються трофеї: чи то ікло, чи то зброя, чи навіть ціла голова чудовиська. Френк одразу зрозумів, що це за пляшечки. За звичаєм, вони належали Персі, який убив горгон, але Френк не міг позбавитися думки, що пляшечки здатні йому допомогти.

— Так. — Вітеллій схвально поглянув на трофеї. — Кров, узята з правого боку тіла горгони, здатна вилікувати від будь-якої хвороби, навіть повернути мертвого до життя. Богиня Мінерва якось подарувала таку пляшечку моєму божественному пращуру Ескулапію. А от кров з лівого боку горгони миттєво вбиває. То де з них яка?

Френк опустив очі на пляшечки.

— Не знаю. Вони однакові.

— Га! Але ти сподіваєшся, що правильна пляшка розв’яже твою проблему з підпаленою паличкою, еге ж? Можливо, зруйнує твоє прокляття?

Френк був такий ошелешений, що не міг вимовити жодного слова.

— О, не хвилюйся, хлопче, — хихикнув привид. — Я нікому не розповім. Я ж лар, захисник когорти! Я б нізащо не наразив тебе на небезпеку.

— Ти встромив мені меча в груди.

— Довірся мені, хлопче! Я тобі співчуваю — ти носиш на собі прокляття аргонавтів.

— Яке прокляття?

Вітеллій відмахнувся від запитання.

— Не будь таким скромним. Ти маєш давнє коріння. Не тільки римське, а й грецьке. Не дивно, що Юнона… — Лар підвів голову, наче почув зверху чийсь голос. Його обличчя зблідло, а аура замерехтіла зеленим кольором. — Ну, я сказав достатньо! Хай там як, вирішуй сам, кому дістанеться горгонська кров. Припускаю, що цьому новоприбулому Персі вона теж може стати в пригоді, з його втраченими спогадами.

«Що Вітеллій хотів сказати, — подумав Френк. — І що його так налякало?» Френк навіть гадки не мав, проте відчував, що надалі Вітеллій має намір тримати язика за зубами.

Френк поглянув на дві пляшки. А йому навіть не спало на думку, що вони можуть знадобитися Персі. Хлопець відчував провину за те, що планував використати кров для себе.

— Так. Авжеж. Слід віддати їх йому.

— Як знаєш, але якщо хочеш пораду… — Вітеллій знову стурбовано глянув угору. — Вам обом слід почекати з використанням горгонської крові. Якщо мої джерела кажуть правду, вона може знадобитись під час вашого завдання.

— Завдання?

Двері в арсенал із шумом відчинилися.

Усередину ввірвалась Рейна з металевими хортами. Вітеллій розчинився в повітрі. Йому, може, й подобались курки, але от собак претора він любив не дуже.

— Френку! — Рейна здавалась занепокоєною. — Облиш це! Знайди Хейзел. Приведи сюди Персі Джексона. Щось він там занадто затримався. Не хочу, щоб Октавіан… — Вона завагалась. — Просто приведи Персі сіоди.

* * *

Тож Френк помчався стрімголов до Священного пагорба.

На зворотному шляху Персі поставив йому безліч запитань про брата Хейзел, Ніко, але Френкові нічого було відповісти.

— Начебто непоганий хлопчина, — сказав Френк. — Він не такий, як Хейзел…

— Тобто?

— О, ну… — Френк закашлявся. Він мав на увазі, що Хейзел добріша та привабливіша, але вирішив цього не казати. — Ніко якийсь таємничий. Поряд із ним усі нервують — син Плутона і все таке.

— Але ти не нервуєш?

Френк знизав плечима.

— Плутон крутий. Він не винний, що керує Підземним царством. Йому просто не пощастило, коли боги ділили світ. Ти ж чув цю історію? Юпітер отримав небеса, Нептун — моря, а Плутон — підземелля.

— Тебе не лякає смерть?

Френк ледве не розсміявся. «Анітрохи! Сірників не знайдеться?»

Натомість він сказав:

— У давні часи, тобто грецькі, коли Плутона називали Аїдом, у ньому бачили лише бога смерті. А коли він став римським богом, то став більш… ну, не знаю, поважним, може. Він став ще й богом багатства. Усе, що під землею, належить йому. Тому я й не уявляю його таким уже жахливим.

Персі почухав голову.

— Як бог може стати римським? Якщо він грецький, хіба він не мусить залишатись грецьким?

Френк зробив декілька кроків, розмірковуючи над цим. Вітеллій би вже влаштував Персі годинну лекцію на цю тему, імовірно, навіть із презентацією в павер-поінт. Та Френк сказав, як міг:

— Римляни бачили це так: вони запозичили грецьку культуру та вдосконалили її.

— Вдосконалили? — Персі зробив кислу міну. — А що з нею було не так?

Френк пригадав слова Вітеллія: «Ти маєш давне коріння. Не тільки римське, а й грецьке». Його бабуся колись сказала щось схоже.

* * *

— Не знаю, — визнав він. — Рим був успішнішим за Грецію. Римляни створили величезну імперію. І боги в римські часи відігравали більшу роль — вони стали могутнішими, отримали більші сфери впливу. Тому вони й досі поряд. Не злічити, скільки цивілізацій збудовано на основі Римської імперії. Боги стали римськими, тому туди змістився центр влади. Римський Юпітер став відповідальнішим за Зевса. Марс — впливовішим і дисциплінованішйм.

— А Юнона стала хіпі-бабцею, — зазначив Персі. — То ти хочеш сказати, що старі грецькі боги узяли й перетворились на римських? І нічого грецького в них не залишилось?

— Ну… — Френк озирнувся навсібіч, аби переконатися, що поряд немає таборян чи ларів, хоч до головних воріт залишалося ще не менше сотні ярдів. — Це делікатна тема. Дехто каже, що грецький вплив і досі існує… ну, типу, боги частково залишаються греками. Я чув історії про напівбогів, які залишають Табір Юпітера. Вони відмовляються від римських тренувань і намагаються продовжувати грецькі звичаї — стають героями-одинаками замість того, щоб працювати в команді, як це заведено в легіоні. А ще, у давні часи, коли Рим пав, східна частина імперії — грецька — вціліла.

Персі витріщився на нього.

— Цього я не знав.

— Вона називалась Візантією, — Френку подобалося промовляти це слово, воно круто звучало. — Східна частина імперії протрималася ще тисячу років, але завжди була більше грецькою, ніж римською. Для тих із нас, хто продовжує римські традиції, це, так би мовити, болюче питання. Тому, у якій би країні ми не влаштувались, Табір Юпітера завжди розміщується на заході — на римській частині місцевості. Схід уважається нещасливим.

— От як… — Персі нахмурився.

Френку не важко було зрозуміти розгубленість Персі. У нього самого паморочилося в голові від цієї греко-римської плутанини.

Вони дійшли до воріт.

— Я відведу тебе до лазні, щоб ти міг помитися, — промовив Френк. — Але спершу… щодо тих пляшечок, які я знайшов біля ріки.

— Горгонська кров. Одна пляшка лікує. Інша — вбиває.

— То тобі відомо? — Очі Френка викотилися від здивування. — Слухай, я не мав наміру їх привласнювати. Я просто…

— Я знаю, чому ти це зробив, Френку.

— Знаєш?

— Еге. — Персі усміхнувся. — Якби я прийшов до табору з пляшкою отрути в руці, то мав би поганий вигляд. Ти хотів мене захистити.

— О… так? — Френк потер спітнілі долоні. — Нам би дізнатися, що в якій з пляшок. Це може повернути твої спогади.

Усмішка Персі згасла. Він задумливо поглянув на пагорби вдалечині.

— Можливо… Але тобі слід притримати ці пляшки. Наближається битва. Вони можуть знадобитись нам, щоб урятувати комусь життя.

Френк витріщився на нього, ледве не з благоговінням. Цей хлопець має можливість повернути собі пам’ять, але не робить цього через те, що комусь пляшка може знадобитися більше за нього? Звісно, римляни повинні бути безкорисливими та готовими допомогти товаришам, але Френк сумнівався, що в таборі ще хтось здатен на таке саме рішення.

— То ти зовсім нічого не пам’ятаєш? — запитав Френк. — Родину, друзів?

Персі доторкнувся до глиняних намистин, що висіли на його шиї.

— Тільки проблиски. Усе туманне. Дівчину… Я гадав, що вона буде в таборі. — Він з опаскою глянув на Френка, наче сумнівався: казати далі чи ні. — Її звали Аннабет. Ти такої не знаєш, еге ж?

Френк похитав-головою.

— Я знаю у таборі всіх, і Аннабет тут немає. А твоя родина? Твоя мати смертна?

— Гадаю, що так… Вона напевно шаленіє від хвилювань. Ти часто бачишся зі своєю мамою?

Френк зупинився біля входу до лазні. Узяв кілька рушників із комори.

— Вона померла.

Персі нахмурився.

— Як?

Зазвичай Френк брехав. Він казав «нещасний випадок» і змінював тему. В іншому разі емоції виходили з-під контролю. У Таборі Юпітера не можна було плакати. Не можна було виказувати будь-яку слабкість. Та говорити з Персі виявилось легше.

— Мало хто з американців про це знає. — Френк пхнув. — Але так. Канада має там свої загони. Мама була капітаном. Одна з перших жінок, які загинули в бою. Вона врятувала декількох солдатів, які потрапили під ворожий обстріл. Але сама… сама вона Загинула. Похорон був саме перед тим, як я вирушив сюди.

Персі кивнув. Він не розпитував подробиці, за що Френк був удячний. Не сказав, що йому прикро чи чогось подібного, що, начебто, мало підбадьорювати, але, насправді, завжди дратувало: «Ох, бідолашний. Тобі, мабуть, так важко. Прийми мої найщиріші співчуття».

Персі наче вже стикався зі смертю і розумів, що таке горе. Він просто слухав — і це було головним. Не потрібно слів про співчуття. Полегшити біль можна тільки рухаючись далі — рухаючись уперед.

— Покажеш мені лазні? — запропонував Персі. — Я надзвичайно брудний.

— Еге ж. — Френк спромігся на усмішку. — Є трошки.

Поки вони проходили до парильні, у голові Френка зринали думки про бабусю, про маму і про його жахливе, завдяки Юноні та її скіпці, дитинство. Він майже шкодував, що не може, забути своє минуле, як забув своє Персі.

X Френк

Френк майже не пам’ятав самого похорону.

Але він пам’ятав години, що йому передували — коли бабуся знайшла його на задньому подвір’ї. Він тоді розстрілював з лука її порцелянові вази.

Бабуся Френка мешкала у величезному маєтку із сірого каміння, розташованому на дванадцяти акрах у Північному Ванкувері. Заднє подвір’я будинку виходило просто до парку Лінн — Каньйон.

Ранок видався холодним і мрячним, але Френк не відчував холоду. Він був одягнений у чорний вовняний костюм і чорне пальто. Обидві речі колись належали його дідусеві. Френк був занадто збентеженим і засмученим, абй помітити, що одяг йому дуже пасував. Від нього тхнуло нафталіном у суміші з жасмином. Тканина його була колючою, але теплою. У цьому костюмі, зі своїм луком та сагайдаком Френк походив на дуже розлюченого дворецького.

Френк навантажив візок бабусиною порцеляною і викотив на двір. Свої мішені він розставив на стовпах огорожі. Френк стріляв так довго, що пальці почали втрачати чутливість. З кожною стрілою хлопець уявляв, як розв’язує одну зі своїх проблем.

Снайпери в Афганістані. Бах! Чайник розлетівся від удару стріли.

Медаль за пожертву, цей срібний диск на чорно-червоній стрічці, наданий за смерть під час виконання службових обов’язків. Її вручили Френкові, наче це мало якесь значення, наче залізяка могла щось виправити. Хлоп! Чайна чашка полетіла в зарості.

Офіцер, який прийшов сказати йому: «Твоя мати героїня. Капітан Емілі Чжан загинула, рятуючи своїх товаришів». Тріск! Блакитно-біла тарілка розлетілась, на уламки.

Докори його бабусі: «Чоловіки не плачуть. Особливо чоловіки з родини Чжан. Терпи, Фаю».

Ніхто не називав його Фаєм — тільки бабуся.

«Що за дурнувате ім’я — Френк? Це не китайське ім’я», — бувало бурчала вона.

«Я не китаєць», — думав Френк, але не наважувався цього говорити. Мати ще багато років тому сказала йому: «Не сперечайся з бабусею. Буде тільки гірше». Вона мала рацію. До того ж окрім бабусі у Френка нікого більше не залишилось.

Стук! Четверта стріла вдарилась у стовп огорожі й застрягла там, тремтячи.

— Фаю, — промовила бабуся.

Френк озирнувся.

Бабуся стискала в руках невеличку скриню з червоної деревини, яку Френк бачив уперше. Через чорну сукню з високим комірцем та тугий пучок сивого волосся бабуся нагадувала вчительку початку XIX століття.

Вона обвела очима гармидер — побачила свою порцеляну у візку, уламки улюблених чайних сервізів, розкидані по газону, і Френкові стріли, що стирчали із землі, дерев, стовпів огорожі, а одна — з голови веселого садового гнома.

Френк уважав, що зараз бабуся закричить і вдарить його цією скринькою. Він ще ніколи не скоював нічого настільки поганого. Ще ніколи його так не переповнювала лють.

Бабусине обличчя виказувало несхвалення та розчарування. Вони з мамою Френка анітрохи не були схожими. Як це мама вийшла такою милою — завжди усміхненою, завжди лагідною? Уявити те, як вона зростає з бабусею, було важче, ніж уявити її на полі бою, хоч умови в обох, випадках, напевно, були досить схожими.

Френк очікував, що бабуся скипить від гніву. Можливо, вона зрівняє його із землею, і не доведеться йти на похорон. Френкові хотілось завдати бабусі болю за те, що вона завжди була такою злою, за те що відпустила маму на війну, за те що сварила його за слабкість. Усе, що її турбувало, — її дурнувата колекція.

— Припини так безглуздо поводитись, — промовила бабуся. Її голос не здавався роздратованим. — Де твоя гідність?

На подив Френка вона відкинула ногою один зі своїх улюблених чайників.

— Авто незабаром прибуде. Нам треба поговорити.

Френк був ошелешений. Він придивився уважніше до червоної скрині. На якусь жахливу мить у голові промайнула думка, що всередині лежить прах його матері. Ні, це було неможливим. Бабуся казала, що буде військове поховання. Але чому тоді вона тримає цю коробку так, наче її засмучує те, що лежить всередині?

— Ходімо до будинку, — промовила вона.

Не переконуючись у тому, що Френк іде за нею, бабуся повернулась і покрокувала до будинку.

У вітальні Френк сів на оксамитовий диван. Його оточували старі родинні світлини, порцелянові вази (ті, що виявилися завеликими для візка), і червоні китайські прапори з майстерно виведеними ієрогліфами. Френк не знав значення цих ієрогліфів. Його це ніколи особливо не цікавило. Людей на більшості світлин він теж не знав.

Щоразу коли бабуся починала лекцію про його пращурів — як вони припливли з Китаю, як досягли процвітання в торгівлі, як стали зрештою однією з най-заможніших родин у Ванкувері, — Френк помирав від нудьги. Він був канадцем у четвертому поколінні. Йому були байдужими і Китай, і весь цей застарілий антикваріат. Єдиним китайським словом, яке він знав, було його прізвище — Чжан: майстер лука. Це було круто.

Бабуся сіла поряд із ним. Постава, як завжди, тверда. Руки, складені на скрині.

— Твоя мати хотіла, щоб він був у тебе, — неохоче промовила бабуся. — Вона зберігала його ще відтоді, коли ти був малям. Коли вона пішла на війну, то довірила його мені. Але її більше немає з нами. І ти теж незабаром підеш.

— Піду? Куди?

— Я стара, — промовила бабуся так, наче це для когось було несподіванкою. — Незабаром і на мене чекає зустріч зі Смертю. Я не можу дати тобі потрібних навичок, і не можу нести цей тягар. Якщо з ним щось станеться… я нізащо собі цього не пробачу. Ти помреш.

Френк не певен був, що добре її розчув. Від бабусиних слів створювалось таке враження, що його життя залежить від цієї скриньки. Цікаво, чому він ніколи раніше її не бачив? Бабуся, певно, тримала її під замком на горищі — у єдиному місці, куди Френкові заборонялося ходити. Вона завжди говорила, що там зберігаються її найцінніші скарби.

Бабуся передала йому скриньку. Тремтячими пальцями Френк підняв кришку. Усередині, на м’яких оксамитових підкладках лежав жахаючий, доленосний, життєво важливий… шматок дерева.

Він нічим не відрізнявся від тих шматків дерев, що восени прибиває до берега — твердий, гладенький, хвилястої форми. Розміром він був приблизно з дистанційний пульт для телевізора, з одним обвугленим краєм. Френк доторкнувся до підпаленого кінця — той досі був теплим. Зола залишила чорну пляму на пальці.

— Це паличка, — сказав хлопець. Він не міг збагнути, чому бабуся така напружена і серйозна.

Її очі заблищали.

— Фаю, ти багато чув про пророцтва? Чув про богів?

Від цих запитань Френку стало, незручно. Він подумав про бабусині дурнуваті золоті статуетки китайських безсмертних, про її забобони щодо розташування меблів у певних місцях і уникання нещасливих чисел. Пророцтва викликали у нього думки про печиво з передбаченнями. Печиво було навіть не китайським (ну, не зовсім китайським), але це не спиняло шкільних задирак дражнити його подібною дурнею: «Конфуцій каже…» і таке інше. Френк навіть ніколи не бував у Китаї. Він не мав жодного бажання бути причетним до всього цього. Але, звісно, бабуся чути про це не хотіла.

— Трішки, бабусю, — відповів він. — Небагато.

— Більшість людей посміялась би з розповіді твоєї матері, — промовила вона. — Але не я. Я чула багато речей про пророцтва і богів. Грецькі, римські, китайські — усі вони пов’язані з нашою родиною. Я не сумнівалась у її словах про твого батька.

— Стривайте… що?

— Твій батько був богом, — чітко промовила вона.

Якби у бабусі було Почуття гумору, можна було б подумати, що вона жартує. Але бабуся ніколи не глузувала. Може, в неї почався старечий маразм?

— Годі на мене витріщатись! — випалила вона. — Немає в мене маразму. Хіба тебе ніколи не цікавило, чому твій батько так і не з’явився тут?

— Він… — Френк запнувся. Йому боліла втрата матері. І думати зараз ще й про батька зовсім не хотілося. — Він служив в армії, як мама. Він зник безвісти. В Іраку.

— Ба! Він був богом. Закохався у твою матір, тому що вона була природженим воїном. Вона була схожою на мене — сильною, хороброю, доброю і вродливою.

Сильною і хороброю — із цим Френк міг погодитись. Але уявити бабусю доброю та вродливою було значно важче.

Він досі підозрював, що вона трішки несповна розуму, і все ж запитав:

— Яким богом?

— Римським. Більше я нічого не знаю. Твоя мати ніколи не говорила, або, може, й сама не знала. Ураховуючи наше походження, немає нічого дивного в тому, що бог у неї закохався. Він певно знав, що в її жилах текла шляхетна кров.

— Стривайте… ми ж китайці. Навіщо римському богові стосунки з канадкою китайського походження?

Бабусині ніздрі роздулися до розміру кратерів.

— Коли б ти потрудився дослідити сімейну історію, Фаю, то може б і знав навіщо. Китай і Рим не такі вже й різні й не такі відособлені, як тобі могло здатись. Наша родина родом із провінції Ґаньсу, з міста, що колись мало назву Лі Гьєн. Але важливіше за це… як я вже казала, шляхетна кров. Кров князів і героїв.

Френк просто витріщався на неї.

Вона роздратовано зітхнула.

— Навіщо я марную свої сили на цього молодого вола? Ти дізнаєшся все в таборі. Можливо, твій батько тебе визнає. Але поки що я мушу розповісти тобі про цей шматок дерева.

Вона вказала на великий камін.

— Невдовзі після твого народження на нашому порозі з’явився гість. Я і твоя мати сиділи тут на дивані, точнісінько там, де зараз сидимо ми. Ти був крихітний. Вона загорнула тебе в блакитні пелюшки і колисала на руках.

Це мало б бути приємним спогадом, але бабуся розповідала про. нього таким гірким тоном, наче ще тоді знала, що Френк виросте величезним та незграбним роззявою.

— Біля вогню з’явилась жінка, — продовжувала вона. — Біла жінка — ґвайпо[16] — одягнена у блакитний шовк і з дивною накидкою, схожою на козячу шкуру.

— Козячу, — бездумно Повторив Френк.

Бабуся грізно на нього зиркнула.

— Так, прочисти собі вуха, Фаю Чжане! Я занадто стара, щоб розповідати все двічі! Жінка з козячою шкурою була богинею. Я такі речі одразу розумію. Вона усміхнулась до малюка — до тебе — і промовила до твоєї матері Чистою мандаринською, будь-чим присягнусь: «Він зімкне коло. Він поверне твою родину до її коріння й уславить вас». — Бабуся фиркнула. — Я не сперечаюсь із богинями, але ця, певно, бачила майбутнє не дуже чітко. Хай там як, вона сказала: «Він вирушить до табору й поверне вам добре ім’я. Він звільнить Танатоса від крижаних кайданів…»

— Хвилиночку, кого-кого?

— Танатоса, — нетерпляче промовила бабуся. — Грецьке ім’я Смерті. А тепер, можна я продовжу без переривання? Богиня сказала: «Пілоська кров перейшла цій дитині від матері. Вона отримає дар родини Чжан, але володітиме ще й силами свого батька».

Раптом сімейна історія припинила здаватись Френкові нудною. Йому страшенно кортіло запитати, що все це означає: сили, дари, пілоська кров. Що це за табір? І хто його батько? Але не хотілося знову переривати бабусю. Він хотів, щоб вона розповідала далі.

— За кожні сили потрібно платити, Фаю. Перш ніж богиня зникла, вона вказала на вогонь і сказала: «Він стане найсильнішим у вашому роді й найвеличнішим. Але мойри вирішили, що він має бути і найбільш вразливим. Його життя палатиме яскраво й недовго. Щойно згорить цей шматок дерева — он той, що на краю каміну, — твій син помре».

Френк ледве дихав. Він глянув на скриньку у своїх руках і на брудний від золи палець. Розповідь здавалась безглуздою, проте несподівано шматочок дерева в скринці наче став більш зловісним, холодним і важким.

— Це… це…

— Так, мій дубоголовий воле. Це та сама паличка. Богиня зникла, і я миттю висмикнула цей шмат дерева з вогню. Ми оберігаємо його відтоді.

— Якщо він згорить, я помру?

— Немає в цьому нічого дивного. Римляни, китайці… Людську долю часто можна передбачити, а іноді й надурити, принаймні на деякий час. Деревинка тепер у твоєму розпорядженні. Тримай її біля себе. Поки вона в безпеці, у безпеці й ти.

Френк потрусив головою. Йому хотілось заперечити все — сказати, що це просто дурнувата байка. Може, бабуся намагалась його налякати у відплату за розбиту порцеляну?

Але в її очах був виклик. Вона наче провокувала Френка: «Якщо не віриш — спали її».

Френк закрив скриню.

— Якщо це так небезпечно, чому б не оточити цю скіпку чимось, що не загориться, наприклад, металевою коробкою? Чому б не покласти її до сейфа у банку?

— Що б могло статися, — задумливо промовила бабуся, — якби ми оточили паличку іншим матеріалом? Може, ти б задихнувся. Я не знаю. Твоя мати нізащо б не ризикувала так. Вона ані на хвилину не розлучалась із нею, боялась, що щось піде не так. Банки можна пограбувати. Будівлі спалити. Дивні речі трапляються, коли хтось намагається надурити долю. Твоя мати вважала, що тільки з нею ця паличка у безпеці, поки не вирушила на війну. Тоді вона передала її мені. — Бабуся невдоволено зітхнула. — Емілі вчинила безрозсудно, коли пішла служити, хоч мушу визнати, я завжди знала, що така в неї доля. Вона сподівалася знову зустріти твого батька.

— Вона вважала… вона вважала, що він в Афганістані?

Бабуся розвела руками, наче це було поза її розумінням.

— Вона пішла. Відважно загинула. Думала, що родинний дар її захистить. Не сумніваюсь, що саме так вона врятувала тих солдатів. Але дар ніколи не захищав нашу родину. Він не допоміг моєму батькові чи батькові мого батька. Не допоміг мені. А тепер ти став чоловіком. І мусиш продовжити родинний звичай.

— Але… який звичай? Який у нас дар — стрільба з лука?

— Знову ти зі своєю стрільбою! Дурне хлопчисько! Незабаром ти дізнаєшся. Сьогодні ввечері, після похорону, ти вирушиш на південь. Твоя мати сказала, що, якщо вона не повернеться з війни, Лупа відправить своїх посланців. Вони супроводять тебе до місця, де дітей богів готують до їхньої долі.

У серце Френка наче випустили стрілу, і воно розлетілося на порцелянові уламки. Він мало що зрозумів із бабусиних слів, але одна річ не потребувала пояснень — вона збиралась виставити його з дому.

— І ти просто мене відпустиш? — поцікавився він — Останню рідну людину?

Бабусині губи затремтіли. Очі наповнилися вологою. Френк із жахом усвідомив, що вона ледь стримує сльози. Бабуся втратила чоловіка багато років тому, потім дочку, а невдовзі відішле свого єдиного онука. Але вона підвелася з дивана — постава, як завжди, правильна й тверда.

— Коли прибудеш до табору, — почала наставляти вона, — ти Мусиш віч-на-віч поговорити з претором. Скажи їй, що твоїм прадідом був Шен Лун. Минуло багато років з часів випадку в Сан-Франциско. Сподіваюсь, вони не вб’ють тебе за те, що він накоїв, але можливо, тобі доведеться благати про прощення за його дії.

— Усе це подобається мені дедалі більше, — пробурмотів Френк.

— Богиня сказала, що ти зімкнеш коло нашої родини. — У голосі бабусі не було й нотки співчуття. — Вона визначила твою долю багато років тому, і ця доля не з легких. Але тепер нам час на похорон. У нас є обов’язки. Ходімо. Машина вже чекає.

Спогади про церемонію були розпливчастими: похмурі обличчя, стукіт дощу об навіс над могилою, залп рушниць, труна, яку опустили в землю…

Того самого вечора прийшли вовки. Вони завили на ґанку. Френк вийшов до них. Він узяв свій похідний рюкзак, найтепліший одяг, лук і сагайдак. Поміж речей Френк сховав мамину медаль. Обвуглена паличка, ретельно огорнута в три шари тканини, лежала в кишені його куртки, біля серця.

Почалась його подорож на південь — до «Будинку Вовка» в Сономі, і далі до Табору Юпітера, де Френк віч-на-віч, як наставляла бабуся, поговорив із Рейною. Він благав прощення для прадіда, про якого зовсім нічого не знав. Рейна дозволила йому вступити до легіону. Вона так і не сказала, чим провинився його прадід, але їй це точно було відомо. Френк відчував: це щось дуже погане.

— Я суджу людей за їхні власні заслуги, — сказала йому Рейна. — Але більше не згадуй імені Шен Луна ані перед ким. Це мусить залишитись нашою таємницею, коли ж ні — на добре ставлення не очікуй.

На жаль, жодних власних заслуг Френк не мав. Свій перший місяць у таборі він провів, перекидаючи ряди зброї, ламаючи колісниці та збиваючи з ніг цілі когорти під час маршів. Улюбленим його заняттям був догляд за слоном Ганнібалом, але навіть тут Френкові вдалось дати маху — він улаштував Ганнібалові розлад травлення, нагодувавши його арахісом. Звідки Френкові було знати, що у слонів непереносимість арахісу? Рейна, мабуть, шкодувала, що дозволила йому вступити до легіону.

Щодня Френк прокидався зі страхом, що скіпка якимось чином спалахне — і його не стане.

* * *

Усі ці думки проминали у Френковій голові, поки вони разом із Хейзел та Персі йшли на воєнні ігри.

Френк розмірковував про паличку в кишені куртки і про появу Юнони в таборі. Невже він невдовзі помре? Хотілося сподіватись, що ні. Френк поки що не приніс родині жодної слави — у цьому можна було не сумніватися. Можливо, сьогодні Аполлон визнає його і пояснить усе про сили та дари?

П’ята когорта утворила на виході з табору дві колони за своїми центуріонами — Дакотою і Ґвен. Вони крокували на північ, обігнули місто й попрямували в бік Марсового поля — найбільшої рівної ділянки в долини. Трава на полі була нещадно общипана єдинорогами, биками та фавнами-безхатьками, які тут паслися. Земля — порита воронками від снарядів і порубцьована борознами після попередніх ігор. На північному кінці поля знаходилася їхня ціль. Інженери побудували там кам’яну фортецю із залізними опускними ґратами, вартовими вежами, скорпіонами, водяними гарматами і, без сумнівів, безліччю інших неприємних для штурмовиків несподіванок.

— А вони сьогодні не байдикували, — зауважила Хейзел. — Це кепсько для нас.

— Стривай-но, — промовив Персі. — Ти хочеш сказати, що цю фортецю побудували сьогодні?

Хейзел широко посміхнулась.

— Легіонерів навчають будувати. За необхідності ми можемо зруйнувати весь табір і побудувати його деінде. Знадобиться два-три дні, але це цілком можливо.

— Обійдемося без перевірки, — сказав Персі. — То щовечора ви атакуєте різні фортеці?

— Не щовечора, — відповів Френк. — У нас різні тренування. Іноді смертобол… ну, це як пейнтбол, тільки з отрутою, кислотою і вогняними кулями. Іноді ми влаштовуємо перегони на колісницях, іноді гладіаторські бої, іноді воєнні ігри.

Хейзел указала на фортецю.

— Десь усередині Перша і Друга когорти тримають свої прапори. Наше завдання: потрапити туди й захопити їх, не отримавши при цьому смертельної дози копняків. Зробимо це — перемога наша.

Очі Персі загорілись.

— Це як захоплення прапора. Здається, мені таке до вподоби.

Френк розсміявся.

— Хлопче… це важче, ніж здається. Нам потрібно обійти скорпіонів і водяні гармати на стінах, пробитись усередину фортеці, знайти прапори й перемогти вартових, а водночас з усім цим захищати власні прапори та загони. А ще наша когорта змагається з іншими двома когортами-нападниками. Ми начебто працюємо разом, але кожен сам за себе. Когорта, яка захоплює прапори, отримує всі лаври.

Персі спіткнувся, намагаючись іти в ногу з рештою легіонерів. Френк йому співчував — перші два тижні він тільки те й робив, що падав.

— А навіщо взагалі такі тренування? — запитав Персі. — Вам часто доводиться штурмувати укріпленні міста?

— Співпраця, — відповіла Хейзел. — Швидке ухвалення рішень. Тактика. Бойові навички. Ніколи не знаєш, чого тебе навчать наступні воєнні ігри.

— Наприклад, що не всім варто довіряти, — промовив Френк.

— Це особливо, — погодилась Хейзел.

Вони дійшли до середини Марсового поля і вишикувались у шеренги. Третя й Четверта когорти стали якомога далі від П’ятої. Центуріони сторони нападників зібрались для наради. Рейна кружляла вгорі на своєму пегасі Скіпіо, готова судити гру. Півдюжини велетенських орлів строєм летіли позаду неї. Вони мали за потреби винести з поля бою постраждалих. Єдиний, хто не брав участі в іграх, був Ніко ді Анжело, «посланець Плутона». Він видерся на спостережну вежу за двісті ярдів від укріплень і збирався стежити за всім через бінокль.

Френк підпер свій пілум щитом і перевірив обладунки Персі. Кожний ремінець належно затягнутий. Кожна частина броні бездоганно відрегульована.

— Ти зробив усе правильно, — здивовано промовив він. — Персі, ти напевно вже брав участь у воєнних іграх.

— Мабуть. Хто його знає.

Нормам не відповідав лише сяючий бронзовий меч Персі — не з імперського золота і не гладіус. Клинок мав форму листа, а написи на рукоятці були грецькими. Один тільки вигляд /цього меча бентежив Френка.

— Нам же можна користуватись справжньою зброєю, так? — нахмурившись, запитав Персі.

— Так, — погодився Френк. — Авжеж. Я просто ніколи не бачив таких мечей.

— А якщо я когось пораню?

— Ми їх вилікуємо, — відповів Френк. — Або постараємось. Лікарі в легіоні досить вправно працюють з амброзією, нектаром і настоянками з рогів єдинорогів.

— Ніхто не помирає,— промовила Хейзел. — Ну, зазвичай. А якщо помирають…

— Вони слабаки! — Френк зімітував голос Вітеллія. — У мої часи ми тільки те й робили, що помирали, і нам це подобалось!

Хейзел розсміялась.

— Просто тримайся біля нас, Персі! Швидше за все, ми виконуватимемо найбруднішу роботу і швидко залишимо змагання. Кинуть нас на стіну першими, щоб ослабити оборону. А потім Третя і Четверта пройдуть усередину і заберуть собі всю славу. Якщо взагалі зможуть пробити оборону.

Задули в роги. Дакота і Ґвен з похмурими обличчями повернулися з офіцерської наради.

— Гаразд, от який план! — Дакота швидко сьорбнув «Кул-Ейда» зі своєї похідної фляги. — Нас кидають на стіну, щоб ослабити оборону.

Уся когорта невдоволено загула.

— Знаю, знаю, — промовила Ґвен. — Можливо, цього разу нам пощастить!

Оптимізму у 1 вен завжди було через край. Усі її любили, тому що вона піклувалась про своїх людей і намагалась підтримувати бойовий дух. Їй навіть удавалось стримувати Дакоту під час його цукрових сплесків гіперактивності. І все ж таборяни виказували невдоволення та скаржились. Ніхто не вірив у талан П’ятої когорти.

— Перша лінія нападу йде з Дакотою, — наказала Ґвен. — Зімкніть щити й просувайтеся «черепахою» до головних воріт. Тримайте стрій. Відволікайте вогонь на себе. Друга лінія… — Без особливого запалу Ґвен повернулась до Френкової шеренги. — Вас сімнадцятеро, закінчуючи Бобі. Візьмете на себе слона та штурмові драбини. Спробуйте зайти у фланг і вдарити по західній стіні. Можливо, вдасться розосередити захист. Френку, Хейзел, Персі… ну, робіть що доведеться. Покажіть Персі мотузки. Подбайте, щоб його не вбили. — Вона знову звернулась до всієї когорти. — Якщо хтось потрапить за стіну першим, я особисто подбаю про те, щоб він отримав «Муровану корону». Слава П’ятій!

Когорта мляво повторила вигук і розійшлась.

Персі Здійняв брови.

— Робити що доведеться?

— Еге ж, — Хейзел зітхнула. — Видно, що нам довіряють.

— Що таке «Мурована корона»?

— Військова медаль, — відповів Френк. Його змусили завчити напам’ять назви геть усіх нагород. — Велика честь. Нею нагороджують солдата, який першим проникне у ворожу фортецю. Якщо придивишся, то помітиш, що ніхто у П’ятій такої не має. Зазвичай, ми взагалі у фортецю не потрапляємо, тому що палаємо, чи тонемо, чи… — Він запнувся, і поглянув на Персі. — Водяні гармати!

— Що «водяні гармати»? — запитав Персі.

— Гармати на стінах. Вони витягують воду з акведука. Там ціла система насосів… Трясця, не знаю, як вони там працюють, але вони під високим тиском. Якщо ти зможеш ними керувати, як тоді рікою…

— Френку! — Хейзел аж засяяла. — Слушна думка!

Персі дещо розгубився.

— Я не знаю, як робив це біля ріки. Не певен, що можу керувати гарматами з такої відстані.

— Ми подбаємо про те, щоб ти дістався ближче. — Френк вказав на східну стіну фортеці, яку П’ята когорта не мала наміру штурмувати. — Там захист буде найслабшим. Хто серйозно сприйматиме трьох солдатів? Гадаю, ми зможемо тихенько наблизитися, перш ніж нас помітять.

— Наблизитися? Як? — запитав Персі.

Френк повернувся до Хейзел.

— Зможеш знову зробити, як тоді?

Вона стукнула його в груди.

— Ти обіцяв нікому не розповідати!

На Френка наче відро води вилили. Ця ідея атаки так його захопила…

Хейзел буркнула собі під ніс.

— Не зважай. Усе гаразд. Персі, він говорить про траншеї. Марсове поле пронизане тунелями. Деякі обвалені, деякі Занадто глибокі, але є багато таких, якими досі можна пройти. У мене непогано виходить їх знаходити і використовувати. Я навіть можу їх обвалити за потреби.

— Як обвалила на горгон, — промовив Персі, — щоб затримати їх.

Френк схвально кивнув.

— Я ж казав, що Плутон крутий. Він бог усього, що під землею. Хейзел здатна знаходити печери, тунелі, люки…

— І це було нашою таємницею, — буркнула вона.

Френк відчув, як червоніє його обличчя.

— Так, вибач. Але якщо ми зможемо дістатися ближче…

— І якщо зможемо зламати водяні гармати… — Персі Кивнув, наче думка починала йому, подобатись. — А що потім робитимемо?

Френк перевірив сагайдак. Він завжди запасався особливими стрілами. Йому ще не випадало нагоди ними скористатись, але, можливо, цей вечір був тим самим. Можливо, йому нарешті вдасться зробити щось достатньо помітне, аби привернути увагу Аполлона.

— Решту я беру на себе, — промовив він. — Ходімо.

XI Френк

Френк ще ніколи не почувався таким упевненим, і ця обставина його бентежила. Жоден з його задумів ще добре не завершувався. Він завжди примудрявся зламати, зруйнувати, спалити, роздавити або перекинути щось важливе. І все ж він знав, що цей план спрацює.

Хейзел легко знайшла для них тунель. Чесно кажучи, Френк підозрював, що вона їх не зовсім знаходить. Складалося таке враження, що тунелі утворюються самі, аби задовольнити потреби дівчини. Роками завалені проходи раптом розчищалися і змінювали напрямок так, щоб Хейзел потрапила, куди хотіла.

Вони просувались крізь темряву, освітлюючи шлях сяючим мечем Персі. Над ними лунали звуки битви: крики дітей, радісний рев слона Ганнібала, дзвін наконечників стріл і залп водяних гармат. Тунель затрясся. На них зі стелі посипалась земля.

Френк сунув руку під обладунки. Шматочок дерева неушкоджений досі лежав у кишені його куртки, хоча хороший постріл «скорпіона» легко міг його спопелити…

«Поганий Френк, — посварив він себе. — «Спопелити» — це заборонене слово. Не думай про це».

— Вихід уже поряд, — повідомила Хейзел. — Ми опинимося за десять футів від східної стіни.

— Як ти це визначила? — поцікавився Персі.

— Не знаю. Але я впевнена.

— Ми не можемо пройти по тунелю просто у фортецю? — поцікавився Френк.

— Ні, — відповіла Хейзел. — Інженери про це подбали. Вони збудували стіни на старому фундаменті, який стоїть на скельних породах. І не запитуйте, звідки я це знаю. Просто знаю, і все.

Френк перечепився об щось і лайнувся. Персі підніс меч, щоб роздивитись, що там. Виявилось, що Френк спіткнувся об блискучу брилу.

Френк присів.

— Не чіпай! — випалила Хейзел.

Френкова рука зупинилась за декілька дюймів від брили, що нагадувала велетенський трюфель у сріблястій обгортці, розміром не менший за його кулак.

— Оце так здоровило, — промовив Френк. — Срібло?

— Платина. — Хейзел здавалась наляканою до смерті. — Вона зникне за мить. Будь ласка, на торкайся. Вона дуже небезпечна.

Френк не розумів, як металева брила може виявитися небезпечною, але не сумнівався в словах Хейзел. У них на очах платина занурилась у землю.

Він витріщився на Хейзел.

— Звідки ти знала?

У світлі Анаклузмоса дівчина нагадувала примару.

— Я поясню потім, — пообіцяла вона.

Вибух угорі знову струсив тунель, і вони поспішили далі.

Вихід на поверхню був точнісінько там, де передбачила Хейзел. Попереду здіймалась східна стіна фортеці. Френк побачив, як ліворуч від них просувається «черепахою» перша лінія нападу П’ятої когорти, з панциром із щитів над головами і по боках. Вони намагались наблизитись до головних воріт, але захисники осипали їх камінням і обстрілювали палаючими стрілами зі скорпіонів, утворивши навколо нападників купу воронок. Із шаленим гуркотом вистрелила водяна гармата, і струмінь води прорізав у землі траншею просто перед когортою.

Персі присвиснув.

— Еге, тиску там немало.

Третя і Четверта когорти навіть не наступали. Вони стояли поодаль і реготали, спостерігаючи за тим, як дають прочуханки їхнім «союзникам». Захисники фортеці юрбились на стіні над воротами й викрикували образи на адресу «черепахи», яка хиталась то в один, то в інший бік. Воєнні ігри перетворились на «Дай П’ятій прочухана».

Гнів застилав Френкові очі.

— Нумо із цим кінчати!

Він потягнувся до сагайдака й витягнув звідти найважчу стрілу. Залізний наконечник її мав форму носового конуса ракети. А з оперення стріли звисала тонюсінька золотиста мотузка.

Точний постріл через стіну потребував сили та майстерності, притаманних не всім лучникам, але у Френка були для цього і сильні руки, і гострий зір.

«Можливо, Аполлон зараз дивиться», — з надією подумав хлопець.

— Що це? — запитав Персі. — Абордажна кішка?

— Це стріла-гідра, — відповів Френк. — Ти можеш зняти водяні гармати?

На стіні з’явився один із захисників.

— Агов! — крикнув він до своїх товаришів. — Ходіть сюди! Тут ще жертви!

— Персі, — сказав Френк, — зараз саме час.

На стіні з’явились ще підлітки і почали глузувати з невдах П’ятої когорти. Декілька підбігли до найближчої водяної гармати та спрямували її на Френка.

Персі заплющив очі та здійняв руку.

Нагорі хтось крикнув: «Начувайтесь, невдахи!»

БАБАХ!

Гармата вибухнула синім, зеленим і білим кольорами. Ударна хвиля розкидала волаючих підлітків по стіні. Деякі з них полетіли вниз, але їх підхопили велетенські орли і понесли в безпечне місце. А потім затряслась уся східна стіна — вибухи пішли по всьому трубопроводу. Одна за одною вибухнули всі водяні гармати на стінах. Вода загасила вогняні снаряди скорпіонів. Ошелешені захисники розбіглись хто куди. Тих, кому пощастило найменше, віджбурнуло в повітря, що добряче розім’яло крила рятувальним орлам. П’ята когорта біля головних воріт забула про свою «черепаху». Спантеличені, вони опустили щити та витріщилися на гармидер угорі.

Френк випустив стрілу. Вона злетіла в небо, потягнувши за собою блискучу мотузку. Діставшись верхівки металевий кінець стріли розкрився і з нього вивалилася дюжина мотузок. Вони розлетілись навсібіч, чіпляючись за все, на що натрапляли: за виступи в стіни, за скорпіона, за зламану водяну гармату. Двоє таборян, які залементували, а потім грюкнулись об зубці мури, також стали кріпленням для тросів. З головної мотузки на відстані у два фути одна від одної витягнулися опори, утворивши драбину.

— Уперед! — випалив Френк.

— Ти перший, Френку. — Персі усміхнувся. — Це твоя вечірка.

Френк завагався. А потім кинув за плечі лук й почав підніматись. Він уже був на півшляху до вершини, коли захисники оговтались і зчинили тривогу.

Френк озирнувся на головний загін П’ятої когорти. Приголомшені, вони витріщались на нього.

— Агов? — заволав Френк. — Уперед!

Ґвен оговталась першою. Вона ошкірилась і повторила наказ. Бойовий поклик здійнявся над полем битви. Радісно заревів Ганнібал, але Френк не мав часу дивитись на це. Він видерся на стіну, де троє захисників намагались розрубити його канатну драбину.

Є деякі переваги в тому, щоб бути незграбним здорованем, обвішаним обладунками, — ти наче важкоброньована куля для боулінгу. Френк навалився на захисників, і ті попадали, як кеглі. Він здійнявся на ноги й кинувся в напад, розмахуючи пілумом і збиваючи солдатів з ніг. Дехто стріляв у нього з лука. Дехто намагався непомітно підкрастися з мечем, але Френк почувався нездоланним. А потім поруч з’явилась Хейзел, рубаючи своїм кавалерійським мечем так, наче була народжена для бою.

Персі вскочив на стіну й здійняв Анаклузмос.

— Весело, — промовив він.

Разом вони очистили стіну від її захисників. Унизу пробили ворота. Ганнібал увірвався у фортецю. Стріли та каміння, не завдаючи шкоди, відскакували від його кевларової броні.

П’ята когорта ринула в атаку за слоном і вступила в ближній бій.

Нарешті здійнявся бойовий заклик на іншому кінці Марсового поля. Третя та Четверта когорти пішли в наступ.

— Трошки запізно, — буркнула Хейзел.

— Не можна дозволити їм захопити прапори, — промовив Френк.

— Так, — погодився Персі. — Прапори наші.

Більше у словах не було потреби. Вони втрьох водночас зірвалися з місця так, наче роками працювали в команді, і помчали вниз до штабу ворогів.

XII Френк

А потім битва перетворилась на бійню.

Френк, Персі й Хейзел пробирались крізь ворожі ряди, змітаючи всіх на своєму шляху. Перша і Друга когорти — гордість Табору Юпітера, налагоджена і вимуштрувана військова машина — розвалювались під тиском нападників. Вони були ошелешені незвичністю програшного положення.

Немало клопоту обороні завдавав Персі. Він бився, наче диявол: проносився вихором крізь ворожі ряди в цілковито незвичній манері. Прокочувався у них під ногами, рубав мечем, а не колов, як звичайний римлянин, глушив таборян пласкою частиною клинка й узагалі сіяв масову паніку. Октавіан несамовито верещав — чи то наказував Першій когорті утримувати позицію, чи то намагався співати сопрано, — але Персі поклав цьому край. Він зробив у повітрі сальто над рядами щитів і стукнув Октавіана по шолому рукояткою меча. Центуріон звалився, наче маріонетка.

Френк випускав стріли, поки не спорожнів сагайдак. Він для ігор користався стрілами з тупими наконечниками: вони не могли вбити, але залишали вельми кепські синці. Френк зламав свій пілум об голову якогось захисника і неохоче оголив гладіус.

Тим часом Хейзел видерлась на спину Ганнібала. Посміхаючись до друзів, вона мчала до центру фортеці.

— Уперед, черепахи! — вигукнула дівчина.

«О, боги Олімпійські, яка вона прекрасна», — подумав Френк.

Хлопці помчали за Хейзел. Цитадель була майже незахищеною. Вочевидь, захисники навіть не припускали, що штурмовики здатні зайти так далеко. Ганнібал розтрощив величезні двері. Усередині за столом сиділи прапороносці Першої й Другої когорт та грали в «Міфи та Магію» з карточками та фігурками. Прапор когорт підлітки безтурботно поставили вздовж стіни.

Хейзел з Ганнібалом поспішили всередину, і прапороносці попадали зі стільців. Слон наступив на стіл — ігровий набір розлетівся кімнатою.

Поки решта когорти їх наздогнала, Персі та Френк роззброїли супротивників, схопили прапори й видерлись до Хейзел, на спину Ганнібала. Тримаючи ворожі штандарти, вони переможно вийшли з цитаделі.

П’ята когорта вишикувалась навколо слона. Урочистим маршем вони виишли з фортеці, минаючи ошелешених супротивників і ряди не менш спантеличених союзників.

Рейна на пегасі опустилася нижче й кружляла над ними.

— Гра скінчена! — Вона, здавалось, ледве втримувалась від сміху. — Збирайтесь на нагородження!

Повільно таборяни зібрались на Марсовому полі. Френк побачив купу незначних поранень — декілька опіків, кілька зламаних кісток, підбиті очі, глибокі й не дуже порізи, а також безліч кумедних зачісок, утворених вогнем і вибухами водяних гармат, — але нічого такого, чого не можна було вилікувати або виправити.

Френк зісковзнув зі слона. Товариші обліпили його з усіх боків. Вони стукали його по спині, хвалили. Хлопцеві не вірилось, що все відбувається насправді. Це був найкращий вечір у його житті… поки він не побачив Ґвен.

— Допоможіть! — заволав хтось.

Пара таборян вискочила з фортеці, несучи на ношах дівчину. Вони поклали її на землю, інші підлітки помчали до них. Ще здалеку Френк розгледів, що це Ґвен. Вона була в жахливому стані — лежала на боці, а з її броні стирчав пілум, так наче вона тримала його під пахвами. Тільки ось крові було занадто багато…

Френк відмовлявся вірити своїм очам.

— Ні, ні, ні…— бурмотів він, поки біг до неї.

Санітари гаркали на всіх, щоб ті тримались на відстані й не заважали пораненій дихати. Весь легіон завмер у мовчанні, поки цілителі робили свою справу: вони намагались прикласти марлю з порошком єдинорогів під обладунки Ґвен, щоб зупинити кровотечу, намагались силою влити нектар їй до рота… Але вона не рухалась. Її обличчя було сірим, наче попіл.

Зрештою один з санітарів підвів очі на Рейну й похитав головою.

На якусь мить запанувала така тиша, що було чутно лише, як тонким струмочком тече по стіні фортеці. вода зі зруйнованих гармат. Ганнібал тикнувся хоботом у волосся Ґвен.

Рейна з висоти обвела поглядом таборян. Вираз її обличчя був сталевим —. холодним і твердим.

— Ми проведемо розслідування. Хто б це не зробив, він позбавив легіон чудового офіцера. Почесна смерть у битві — це одна справа, але це…

Френк не дуже розумів, що вона має на увазі. А потім він помітив символи, вирізані на древку пілума: КГРТ І ЛЕГІОН XII Ф. Зброя належала Першій когорті, й наконечник стирчав з передньої частини броні. Ґвен ударили в спину… можливо, вже після завершення гри.

Френк огледів натовп у пошуках Октавіана. Центуріон спостерігав за всім більше із зацікавленістю, ніж зі стурбованістю, наче розглядав одного зі своїх дурнуватих випатраних плюшевих ведмедиків. Пілума у нього не було.

Кров закипіла у Френкових жилах. Закортіло голіруч придушити Октавіана, але тієї самої миті Ґвен охнула.

Ґвен спробувала підвестись, але не змогла.

— Там була ріка, і чоловік, що просив… монету? Я озирнулась і побачила, що вихід відчинений. Тож я просто… просто пішла назад. Я нічого не розумію. Що трапилось?

Френк схопився за древко пілума нижче, наконечника, але руки його тремтіли, а дерево було слизьким.

— Персі, Хейзел… допоможіть мені.

Один із санітарів збагнув, що вони планують.

— Не робіть цього! — випалив він. — Ви можете…

— Що? — огризнулась Хейзел. — Зробити гірше?

Френк глибоко вдихнув.

— Міцно тримайте її. Раз, два, три!

Він витягнув пілум за передню частину. Ґвен навіть не поморщилась. Кров швидко зупинилась.

Хейзел нахилилась оглянути рану.

— Вона загоюється сама собою, — промовила дівчина. — Не знаю як, але…

— Я чудово почуваюсь, — поскаржилась Ґвен. — Чого всі такі стурбовані?

За допомогою Френка та Персі вона підвелась. Френк люто зиркнув на Октавіана, але центуріон відповів лише маскою люб’язного занепокоєння.

«Потім, — подумав Френк. — Розберуся з ним потім».

— Ґвен, — м’яко промовила Хейзел, — не знаю, як про це розповісти. Але ти була мертвою. Якимсь чином ти повернулась.

— Я… що? — вона оступилась і впала на Френка. Руки притиснулися до рваного отвору в броні. — Як… як?

— Слушне запитання. — Рейна повернулась до Ніко, який похмуро спостерігав за всім поодаль від натовпу. — Це якась сила Плутона?

Ніко похитав головою.

— Плутон нікого не відпускає з того світу.

Він глянув на Хейзел, наче попереджаючи, щоб та мовчала. Френк здивувався такій поведінці Ніко, але обмірковувати її не було часу.

Над полем прогримів грізний голос: «Смерть втрачає хватку. Це тільки початок».

Таборяни приготували зброю. Ганнібал збентежено проревів. Скіпіо здибився, ледве не скинувши Рейну.

— Я знаю цей голос, — промовив Персі. Він не здавався дуже радісним.

Посеред легіону здійнявся в небо стовп вогню. Жар обпалив Френкові вії. Намочений гарматами одяг таборян миттєво висохнув. З вогню почав виходити велетенський солдат, усі позадкували.

Френк мав небагато волосся, але і те, що було стало сторчма. Солдат був десять футів заввишки, одягнений у пустельну уніформу збройних сил Канади. Він випромінював упевненість у собі та силу. Коротке чорне волосся було підстрижене, як у Френка. Вкрите шрамами обличчя мало гострі й грубі риси. Очі, приховані за інфрачервоними окулярами, палали вогнем. На поясі висіли кобура, ніж і декілька гранат. У руках чоловік тримав збільшеного розміру гвинтівку М-16.

Найгіршим було те, що Френка потягнуло до нього. Коли всі позадкували, Френк ступив крок уперед. Він усвідомив, що солдат подумки наказує йому підійти.

Френкові відчайдушно хотілось утекти і сховатись, але тіло не слухалось. Він ступив ще три кроки. А потім став на коліно.

Решта таборян зробили те саме. Навіть Рейна спішилась.

— Похвально, — промовив солдат. — Схиляти коліна похвально. Давно я не бував у Таборі Юпітера.

Френк помітив, що один з таборян не схилив коліна. Персі Джексон, досі тримаючи меч у руці, свердлив поглядом солдата.

— Ти Apec, — промовив Персі. — Що тобі треба?

Двісті таборян і навіть слон, усі як один, роззявили рота. Френк хотів сказати щось у виправдання Персі, аби якось улестити бога, але на думку нічого не спадало. Він боявся, що бог війни зробить з його нового друга решето своєю величезною гвинтівкою.

Натомість бог оголив блискучо-білі зуби.

— Нахабства у тебе нівроку, напівбожку, — промовив він. — Apec — моя грецька форма. Але для цих послідовників, для дітей Риму, я — Марс, покровитель імперії, божественний батько Ромула та Рема.

— Ми зустрічалися, — сказав Персі. — Ми… ми билися…

Бог почухав своє підборіддя, наче намагався пригадати.

— Я багато з ким б’юсь. Але запевняю тебе — ти ніколи не бився зі мною, як з Марсом. Коли б бився, був би вже мертвий. А тепер схили коліно, як належить дитині Риму, поки в мене не скінчилось терпіння.

Навколо Марсових ніг затремтіла земля, охоплена полум’ям.

— Персі, — промовив Френк, — будь ласка.

Персі це не подобалось, але коліно він схилив.

Марс оглянув натовп.

— Римляни, прислухайтесь до мене! — він розсміявся приємним і щирим реготом, настільки заразливим, що ледве не змусив Френка усміхнутись, хоч хлопець і досі тремтів від жаху. — Давно хотів промовити цю фразу[17]. Я прибув з повідомленням від Олімпу. Юпітеру не подобається, коли ми спілкуємось зі смертними особисто, але для мене він зробив виняток, оскільки ви, римляни, завжди були моїм улюбленим народом. Мені дозволено говорити лише кілька хвилин, тож слухайте уважно.

Він указав на Ґвен.

— Вона мала б бути мертвою, але жива. Чудовиська, з якими ви б’єтесь, більше не повертаються у Тартар, коли ви їх убиваєте. Деякі смертні, померлі дуже давно, знову ходять по землі.

Була це Френкова уява, чи бог справді люто зиркнув на Ніко ді Анжело?

— Танатоса закули в кайдани, — продовжив Марс. — Брама Смерті відчинена і ніхто за нею не наглядає — у всякому разі безпристрасно. Гея впускає у світ смертних безліч наших ворогів. Її сини, велетні, збирають війська для війни проти вас — війська, які неможливо вбити. Якщо Смерть не повернеться до своїх обов’язків, усіх вас знищать. Ви повинні знайти Танатоса і звільнити його з полону велетнів. Тільки він здатен повернути нормальний перебіг подій.

Марс подивився навкруги і помітив, що всі досі мовчки стоять навколішки.

— О, можете вже підвестися. Є запитання?

Рейна невпевнено підвелась. Вона підійшла до бога. Слідом за нею почовгав Октавіан, кланяючись і шаркаючи ногами, як першокласний підлабузник.

— Володарю Марсе, — промовила Рейна. — Велика честь.

— Неймовірно велика, — сказав Октавіан. — Настільки велика честь…

— Ну? — обірвав Марс.

— Ну, — промовила Рейна, — Танатос… бог смерті, заступник Плутона?

— Еге, — відповів бог.

— І ви кажете, що його схопили велетні.

— Еге.

— Із цієї причини люди більше не вмиратимуть?

— Не всі одразу. Але межа між життям та смертю тоншатиме й надалі. Ті, хто знають, як цим скористатися, неодмінно зроблять це. Убити чудовисько вже зараз важче, ніж було раніше. Незабаром це стане зовсім неможливо. Деякі напівбоги так само зможуть повертатися з Підземного царства… як он ваша подружка — Центуріон на Вертелі.

— Це я центуріон на вертелі? — Ґвен поморщилась.

— Якщо не покласти цьому край, — продовжив Марс, — навіть смертні усвідомлять, що вмерти неможливо. Можете уявити світ, у якому ніхто і ніколи не помирає?

Октавіан піднес руку.

— Але ж всемогутній, усесильний Марсе, якщо ми не можемо померти, хіба це не добре? Якщо ми можемо залишатись живими назавжди…

— Ти що клепку загубив, малий? — заревів Марс. — Нескінченне кровопролиття без результатів? Бойня без жодної мети? Вороги, що повстають знову і знову, і яких неможливо вбити?. Цього ти хочеш?

— Ти ж бог війни, — втрутився Персі. — Хіба ти не хочеш нескінченної бойні?

Марсові інфрачервоні окуляри запалали ще яскравіше.

— А ти нахаба, хлопче. Можливо, я й бився з тобою раніше. Не важко уявити, що мені захотілося тебе прикінчити. Я бог Риму, дитино. Бог військової сили, що служить праведному ділу. Захисник легіонів. Я радий розтоптати моїх ворогів, але я не б’юсь без причини. Мені не потрібна війна без кінця. Ти це ще зрозумієш. Ти служитимеш мені.

— Аякже, — промовив Персі.

Знову Френк завмер в очікуванні, що бог розчавить Персі. Але той лише ошкірився, наче це були просто балачки між давніми приятелями.

— Наказую влаштувати пошуки! — оголосив бог. — Ви вирушите на північ і знайдете Танатоса в землях, що знаходяться поза владою богів. Ви звільните Смерть і зірвете плани велетнів. Остерігайтесь Геї! Остерігайтесь її сина — старшого велетня!

Хейзел, яка стояла поруч із Френком, видала щось схоже на писк.

— Землі поза владою богів?

Марс утупив у неї очі, його пальці стиснулись на гвинтівці.

— Саме так, Хейзел Левек. Ти знаєш, про що я. Кожний з вас пам’ятає землі, де легіон утратив свою честь! Можливо, якщо пошуки будуть успішними, і ви встигнете повернутися до Свята Фортуни… можливо, ваша честь буде відновлена. А якщо зазнаєте поразки, повертатись буде нікуди. Рим зруйнують і його спадок буде втрачено назавжди. Тому моя вам порада: зробіть усе належним чином.

— Е-е… володарю Марсе, одна крихітна деталь. — Октавіану якимсь чином вдалось припасти до землі ще нижче. — Пошуки потребують пророцтва, загадкового вірша, що направлятиме нас. Колись їх надавали нам Сивілині книги, але тепер тлумачити. волю богів — обов’язок авгура. Тож якби ви дозволили мені збігати за приблизно сімома десятками плюшевих тварин і, можливо…

— Ти авгур? — перервав бог.

— Т-так, мій володарю.

Марс дістав сувій з-за пояса.

— Є в когось ручка?

Легіонери витріщились на нього.

— Дві сотні римлян, і в жодного немає ручки? — Марс зітхнув. — Гаразд, грець із ним!

Він закинув гвинтівку за спину і дістав ручну гранату. Над натовпом здійнявся лемент. Але граната перетворилась на кулькову ручку, і Марс почав писати.

Френк витріщився на Персі круглими очима і майже нечутно прошепотів:

— Твій меч теж може перетворитися на гранату?

— Ні. Замовкни, — так само відповів Персі.

— От! — Марс закінчив писати і жбурнув сувій Октавіану. — Пророцтво. Можеш покласти його до книг чи вигравірувати на підлозі, мені байдуже.

Октавіан прочитав пророцтво.

— Тут написано: «їдьте до Аляски. Знайдіть Танатоса і звільніть його. Поверніться до заходу сонця двадцять четвертого червня або помрете».

— Так, — промовив Марс. — Усе зрозуміло?

— Але, володарю… зазвичай, пророцтва незрозумілі. Вони мають форму загадок. Вони римуються, і…

— І? — Марс з байдужим обличчям зняв ще одну гранату з пояса.

— Пророцтво зрозуміле! — оголосив Октавіан. — Оголошено пошуки!

— Чудова відповідь. — Марс постукав гранатою по підборіддю. — Так, що там ще було? Було ще дещо… А, так.

Він повернувся до Френка.

— Ходи-но сюди, малий.

«О, ні», — подумав Френк. Підпалена паличка в кишені наче поважчала. Ноги ледве ворушились. Його охопило страшне передчуття, гірше ніж у день, коли біля їхніх дверей з’явився той офіцер.

Він знав, що зараз станеться, але не міг цьому завадити.

Проти своєї волі Френк ступив крок уперед.

Марс ошкірився.

— Ти чудово попрацював на стіні, малий. Хто судив цю гру?

Рейна підняла руку.

— Ґав не ловила, суддя? — запитав Марс. — То був мій малий. Перший видерся на стіну, вирвав перемогу для своєї команди. За таке тільки сліпий медаль не дасть. Ти ж не сліпа, ні?

Обличчя Рейни було таке, наче її змусили проковтнути мишу.

— Ні, володарю Марсе.

— Тоді подбай, щоб він отримав «Муровану корону», — наполегливо промовив Марс. — Оце мій малий! — заволав він на легіон, на випадок того, що хтось ще цього не розчув. Френк був ладний крізь землю провалитися.

— Син Емілі Чжан, — продовжив Марс. — Вона була чудовим солдатом. Чудовою жінкою. Цей малий Френк довів сьогодні, що теж чогось вартий. З минулим днем народження, малий! Час тобі перейти на справжню чоловічу зброю.

Він жбурнув Френкові свою гвинтівку. Якусь мить Френк уважав, що вона його зараз розчавить, але зброя в польоті почала змінювати форму, стаючи меншою і тоншою. Коли Френк спіймав її, це вже був спис. Ратище було з імперського золота, а дивний наконечник скидався на білу кістку і спалахував примарним світлом.

— Кінець виготовлений з драконового ікла, — промовив Марс. — Ти ще не навчився користуватись здібностями своєї матері, еге ж? Ну що ж… цей спис тебе підстрахує, поки не навчишся. Він має лише три заряди, тож користуйся ним розумно.

Френк нічого не зрозумів, але Марс, вочевидь, не збирався нічого роз’яснювати.

— А тепер до справи. Пошуки очолить мій малий, хіба що хтось заперечує.

Авжеж ніхто не промовив жодного слова. Але багато таборян дивилися на Френка очима, сповненими заздрості, злості й обурення.

— Можеш узяти із собою двох товаришів, — продовжив Марс. — Такі правила. Один із них має бути цей малий. — Він указав пальцем на Персі. — У подорожі він навчиться поважати Марса або помре під час спроби зробити це. Щодо другого супутника — мені байдуже. Бери кого заманеться. Можете влаштувати дебати в сенаті. Ви це вмієте.

Постать бога замерехтіла. У небі спалахнула блискавка.

— Кличуть, — промовив Марс. — До наступних зустрічей, римляни! Не розчаруйте мене!

Полум’я охопило бога, і за мить він зник.

Рейна обернулась до Френка. На її обличчі були водночас і подив, і відраза, наче вона врешті-решт проковтнула ту кляту мишу. Вона здійняла руку в римському вітанні:

— Аве, Френку Чжане, сину Марса.

Весь легіон повторив за нею, але Френк більше не жадав їхньої уваги. Бездоганний вечір було зіпсовано.

Його батько — Марс, бог війни. І він відправляє свого сина на Аляску. Тому на свій день народження Френк отримав спис і смертний вирок.

XIII Персі

Персі спав як жертва Медузи торгони — інакше кажучи, як камінь.

Він не робив цього у безпечному та зручному ліжечку відтоді… що ж, він навіть не пам’ятає відколи. Незважаючи на шалений день і безліч думок, що вирували в голові, тіло взяло гору та наказало хлопцеві: «Спи».

Авжеж, він бачив сни. Він завжди бачив сни, але вони проминали як розпливчасті картинки у вікні потяга. Він бачив кучерявого фавна у рваному одязі, який намагався його наздогнати.

— У мене нема дрібних грошей, — кричав Персі.

— Що? — запитав фавн. — Ні, Персі. Це я, Гровер! Залишайся на місці! Ми незабаром тебе знайдемо. Тайсон близько… принаймні ми вважаємо, що він найближче. Ми намагаємось визначити твоє місце знаходження.

— Що? — крикнув Персі, але фавн зник у тумані.

А за мить поруч із ним уже бігла Аннабет.

— Дякувати богам! — крикнула вона, простягаючи руку до нього. — Ми шукали тебе місяцями! З тобою все гаразд?

Персі пригадав, що говорила Юнона — «місяцями він дрімав, але тепер прокинувся». Богиня навмисно його приховувала, але навіщо?

— Ти справжня? — поцікавився він в Аннабет.

Йому відчайдушно хотілось у це вірити. Груди стискало так, наче на них стояв слон Ганнібал. Але обличчя дівчини почало зникати. Вона вигукнула наостанок:

— Залишайся на місці! Так Тайсону буде легше тебе знайти! Залишайся там, де ти зараз!

Вона зникла. Картинки прискорились. Персі побачив величезний корабель у сухому доці. Побачив робітників, які завзято завершували роботу над корпусом. Хлопця з паяльною лампою, який зварював бронзову драконову голову з носом корабля. А потім бога війни, який наближався до нього по хвилях з мечем у руці.

Зображення, змінилось. Персі опинився на Марсовому полі. Перед очима здіймались пагорби Берклі. Золотиста трава заколихалась, і посеред пейзажу з’явилося обличчя сплячої жінки, утворене тінями і згинами рельєфу. Її очі залишалися заплющеними, але голос залунав у голові Персі:

— Отже, це той самий напівбог, який убив мого сина Кроноса. Враження ти справляєш таке собі, Персі Джексоне, і все ж я покладаю на тебе великі сподівання. Вирушай на північ. Зустрінься з Алкіонеєм. Юнона може скільки завгодно бавитись у свої ігри з греками та римлянами, але врешті-решт ти все одно станеш моїм пішаком. Ти станеш ключем до поразки богів.

Зображення потемнішало. Персі опинився у збільшеній версії табірної штаб-квартири — у принципії з крижаними стінами та пронизуючим до кісток туманом у повітрі. Скелети в римських обладунках та скрижаніла зброя з імперського золота вкривали всю підлогу. У кінці кімнати сиділа величезна темна постать. Шкіра незнайомця блищала золотом і сріблом, наче він був роботом, як собаки Рейни. Позаду нього стояла колекція пошкоджених римських емблем і рваних знамен та великий золотий орел на залізній жердині.

Голос велетня загримів на всю кімнату.

— Ми чудово розважимось, Нептунів сину! Я вже цілу вічність не ламав хребет напівбогу твого рівня. Чекаю на тебе у крижаних землях.

Персі прокинувся. Усе тіло тремтіло. Якусь мить він не розумів, де знаходиться. А потім пригадав: Табір Юпітера, бараки П’ятої когорти. Він ліг на спину, втупив очі в стелю та спробував заспокоїти шалене серцебиття.

Золотий велетень чекає нагоди зламати йому хребет. Чудово. Та значно більше його турбувала та спляча жінка посеред пагорбів. «Ти станеш моїм пішаком». Персі не грав у шахи, але дуже сумнівався, що бути пішаком добре. Вони весь час помирають.

Непокоєння викликала навіть незагрозлива частина сну. Його шукав фавн на ім’я Гровер. Можливо, тому Дон помітив… як він там це назвав… духовний зв’язок із фавном. А ще його шукав хтось на ім’я Тайсон, і Аннабет сказала йому залишатись на одному місці.

Персі сів на ліжку. Його сусіди по кімнаті метушилися, одягалися та чистили зуби. Дакота кутався в довгий клапоть білої тканини, вкритої червоними плямами — тогу. Один з ларів підказував йому, куди що совати і де робити складки.

— Час снідати? — з надією запитав Персі.

З першого ярусу його двоповерхового ліжка висунулась голова Френка. У нього під очима були мішки, схоже, він погано спав.

— Короткий сніданок. А потім у нас нарада сенату.

Голова Дакоти застрягла в тозі. Він нагадував заплямованого «Кул-Ейдом» привида.

— Слухай, — промовив Персі, — я теж маю вдягати простирадло?

Френк пирхнув.

— Це тільки для сенаторів. Усього їх десятеро. Обираються раз на рік. Слід мешкати в таборі не менше п’яти років, щоб отримати таке право.

— То з якого дива нас запросили на цю нараду?

— Тому що… ну ти знаєш: пошуки. — Френк здавався збентеженим, наче боявся, що Персі дасть задню. — Ми повинні бути присутніми під час обговорення. Ти, я і Хейзел. Ну, якщо ти хочеш…

Френк навряд хотів викликати у Персі почуття провини, але серце того наче скрутилось у вузол. Він співчував Френкові. Отримати визнання бога війни перед цілим табором — той ще жах. До того ж, як міг Персі відмовити цьому Велетенському пухкому дитячому личку? Френкові доручили неймовірно відповідальне завдання, під час виконання якого він, швидше за все, помре. Хлопець був наляканий, тому підтримка Персі була йому необхідна..

До того ж учора з них трьох вийшла чудова команда. Хейзел і Френк були надійними товаришами. Вони прийняли Персі, як члена родини. І все. ж сама ідея пошуків була йому не до вподоби, здебільшого тому, що надходила від Марса. А тепер ще після його снів…

— Я… мені варто підготуватись… — Персі виліз із ліжка й почав одягатися.

З голови все не виходила Аннабет. Допомога вже на шляху. Він може повернути собі старе життя. Усе що потрібно — залишатись на місці.

Під час сніданку таборяни зиркали на Персі — не помітити цього було важко. Усі шепотілись про минулий вечір:

— Два боги в один день…

— Неримська манера бою…

— Водомет мені в носа…

Персі був занадто голодним, щоб цим перейматись. Він проковтнув цілу купу млинців, яєць, бекону, віденських вафель і яблук та випив декілька склянок апельсинового соку. Він, мабуть, з’їв би ще більше, але Рейна оголосила про збір сенату, і всі підлітки з тогами почали підніматися з-за столів.

— Пішло-поїхало. — Хейзел вертіла в руках каміння, схоже на рубін у два карати.

Поряд із ними замерехтів пурпуровим світлом привид Вітеллій.

— Bona fortuna[18] вам трьом! Ох, нарада сенату. Пам’ятаю я одну таку нараду. Тоді вбили Цезаря. Ну й крові ж було на його тозі…

— Дякуємо тобі, Вітеллію, — перервав Френк. — Нам уже час.

Рейна й Октавіан очолили процесію сенаторів. Металеві пси Рейни носились туди-сюди вздовж дороги. Хейзел, Френк і Персі плентались позаду. Персі помітив у групі Ніко ді Анжело, він був у чорній тозі й розмовляв із Ґвен. Дівчина була трохи блідою, але окрім цього виглядала на подив чудово, враховуючи те, що минулого вечора померла. Ніко помахав йому рукою і швидко повернувся до бесіди, підтвердивши здогадки Персі, що брат Хейзел уникає розмови з ним.

Дакота йшов, чіпляючись через свою заплямовану тогу. Решта сенаторів, здавалось, так само не дуже ладнали зі своїм вбранням — наступали на береги, поправляли його на плечах. Персі радів, що на ньому зараз звичайні пурпурова футболка та джинси.

— Як римлянам вдавалось ходити в цих штуках? — поцікавився він.

— Тоги були лише для урочистих випадків, — відповіла Хейзел. — Як смокінги. Закладаюсь, давні римляни ненавиділи їх не менше, ніж ми зараз. До речі, ти ж не брав із собою зброї?

Рука Персі опустилась у кишеню, де як завжди лежала його ручка.

— А що? Не можна було?

— За померієм зброя заборонена.

— За чим?

— Померієм, — відповів Френк. — Це кордон міста. Усередині — священна «безпечна зона». Озброєні легіонери не мають права туди входити. Будь-яка зброя заборонена. Це щоб нарада сенату не перетворилася на різанину.

— Як у випадку з вбивством Юлія Цезаря? — поцікавився Персі.

Френк кивнув.

— Не переймайся. Такого не траплялось уже багато місяців.

Персі сподівався, що друг жартує.

Що більше вони наближались до міста, то більше Персі захоплювався його красою. Черепичні дахи і золотисті куполи блищали на сонці. У садах квітували жимолості та троянди. На вимощеній білим і сірим камінням головній площі красувалися статуї, фонтани та позолочені колони. Уздовж брукованих вулиць тягнулись рядки свіжопофарбованих будиночків, крамниць і кав’ярень, були закладені парки. Удалечині здіймались амфітеатр та іподром.

Персі помітив, що вони вже дісталися кордонів міста, тільки коли сенатори попереду сповільнили темп.

З одного боку від дороги стояла біла мармурова статуя — м’язистий кучерявий чоловік у натуральну величину, без рук і з незадоволеним обличчям. Можливо, він був обурений тим, що його витесали тільки вище пояса. Нижче він був мармуровою брилою.

— В одну колону, будь ласка! — промовила статуя. — Приготуйте свої особові посвідчення.

Персі подивився ліворуч, праворуч. Він тільки зараз помітив, що такі самі статуї оточили все місто, розташовуючись на відстані у декілька сотень ярдів одна від одної.

Сенатори пройшли без перешкод. Статуя оглянула татуювання на передпліччі кожного і назвала їх на ім’я.

— Ґвендолін, сенатор, П’ята когорта, так. Ніко ді Анжело, вісник Плутона… дуже чудово. Рейна, претор, нема питань. Хенк, сенатор, Третя когорта… О! Гарні черевики, Хенку! Так, а це хто такі?

Хейзел, Френк і Персі були останніми.

— Терміне, — промовила Хейзел, — це Персі Джексон. Персі, це Термін, бог кордонів.

— Новенький, га? Ага, табличка пробатіо. Чудово. Гей, у тебе зброя у кишені? Дістань її! Дістань!

Персі гадки не мав, звідки Термін дізнався про це, але ручку дістав.

— Дуже небезпечна, — промовив Термін. — Залиш її в кошику. Заждіть, де моя помічниця? Джуліє!

Маленька дівчинка приблизно шести років визирнула з-за п’єдесталу. Вона була в рожевій сукні, з волоссям, заплетеним у косички, та пустотливою посмішкою, якій бракувало двох зубів.

— Джуліє? — Термін озирнувся, але Джулія побігла в інший бік. — Куди ділося це дівча?

Термін подивився в інший, бік і встигнув помітити Джулію, перш ніж та сховалась. Дівчинка захоплено вискнула.

— О, он ти де, — промовив Термін. — Просто під носом. Принеси кошик.

Джулія вийшла вперед і пригладила сукню. Потім підняла кошик і піднесла його Персі. Усередині лежало декілька сікачів, штопор, велетенська пляшка лосьйону для засмаги і пляшка води.

— Ти зможеш забрати свою зброю дорогою назад, — промовив Термін. — Джулія про неї подбає. Вона досвідчений фахівець.

Дівчинка кивнула.

— Фа-хі-вець, — вона ретельно промовила кожний склад, наче намагаючись завчити слово.

Персі глянув на Френка й Хейзел, ті, здавалось, не, вбачали в цьому нічого дивного. Проте він зовсім не бажав довіряти смертоносну зброю малечі.

— Справа у тому, — промовив він, — що ручка повертається до моєї кишені мимоволі, тож навіть якщо я її віддам…

— Не хвилюйся, — запевнив його Термін. — Ми подбаємо про те, щоб вона не втекла. Еге ж, Джуліє?

— Так, пане Терміне.

Неохоче Персі поклав ручку до кошика.

— А. тепер, оскільки ти новенький, кілька правил, — промовив Термін. — Ти заходиш на територію міста. Не порушуй спокій. Стеж за колісничним рухом, коли переходиш дорогу. У будівлі Сенату сідай ліворуч. А он там — бачиш, куди я вказую?

— Е-е… у вас немає рук, — промовив Персі.

Вочевидь, це була болюча тема для Терміна. Мармурове обличчя стало темно-сірим.

— Дотепник, чи що? Гаразд, пане Жартівник, отам унизу, на форумі, — Джуліє, покажи за мене, якщо твоя ласка…

Джулія слухняно опустила кошик і вказала на головну площу.

— Крамниця з блакитним навісом, — продовжив Термін, — це універмаг. Вони продають вимірювальні рулетки. Придбай одну! Я хочу, щоб твої штани були точнісінько на дюйм вище щиколотки, і волосся було підстрижене згідно з нормами. І засунь футболку в штани.

— Дякую, Терміне, — промовила Хейзел. — Нам уже час.

— Гаразд, Гаразд, проходьте, — пробурчав бог. — Але тримайтеся правого боку дороги! А ще он той камінь… Ні, Хейзел, дивись, куди я вказую. Ось цей камінь стоїть занадто близько до того дерева. Пересуньте його на два дюйми ліворуч.

Хейзел зробила, як він попросив, і вони продовжили свій шлях. Термін не припиняв викрикувати накази їм услід, а Джулія тим часом робила колесо на. траві.

— Він завжди такий? — запитав Персі.

— Ні, — визнала Хейзел. — Сьогодні він був стриманим. Зазвичай, він більш нав’язливий та знервований.

— Він живе в кожному прикордонному камені навколо міста, — промовив Френк. — Так би мовити, остання лінія оборони, якщо на місто нападуть.

— Термін узагалі-то непоганий, — додала Хейзел. — Просто краще його не дратуй, інакше він змусить тебе поміряти кожну травинку в долині.

Персі подумки занотував для себе цю інформацію.

— А дівча? Джулія?

Хейзел посміхнулась.

— Так, кумедна мала. Її батьки мешкають у місті. Ходімо вже. Нам потрібно наздогнати сенаторів.

Вони наблизились до форуму. Від кількості людей на ньому у Персі перехопило подих. Біля фонтана гуляли студенти. Деякі з них помахали сенаторам, коли ті проходили повз. Біля прилавка булочної хлопчина років тридцяти залицявся до дівчини, яка замовляла собі каву. Подружжя поруч наглядало за малюком у підгузках і мініатюрній футболці Табору Юпітера, який шкандибав за чайками. Продавці відчиняли свої крамниці й виставляли стенди, що латиною рекламували гончарні вироби, коштовності та квитки на іподром зі знижкою.

— Усі ці люди напівбоги? — запитав Персі.

— Або нащадки напівбогів, — відповіла Хейзел. — Як я вже казала, це чудове місце, щоб вступити до коледжу або створити родину і не хвилюватись про щоденні напади чудовиськ. Тут живе двісті, може, триста людей. Ветерани — це типу наші радники, а за потреби — резервні сили. Та здебільшого вони живуть звичайним життям звичайних людей.

Персі уявив, як би це було: отримати помешкання в цій маленькій копії Рима та жити під захистом легіону та Терміна, нав’язливого й нервозного бога кордонів. Він уявив, як тримає Аннабет за руку у кав’ярні. І можливо, через якийсь час вони наглядають за власним малим, який ганятиме чайок по форуму…

Персі швидко прогнав ці думки. Не можна дозволяти собі фантазувати. Більшість його спогадів зникли, але це місто, безперечно, не його дім. Він мусить бути в іншому місці, разом зі своїми друзями.

До того ж Табір Юпітера був у небезпеці. Якщо Юнона має рацію, то напад здійсниться менше ніж за п’ять днів. Персі пригадав те обличчя сплячої жінки, Геї, яке утворилось на пагорбах над табором. Уявив лавину чудовиськ, що обрушується на долину.

«Якщо зазнаєте поразки, повертатись буде нікуди, — попередив їх Марс, — Рим зрівняють із землею. Його спадок буде втрачено назавжди».

Персі подумав про дівчинку Джулію, про родини з дітьми, про нових друзів у П’ятій когорті, навіть про тих кумедних фавнів. Що станеться з ними всіма, якщо це місто зруйнують? Він не хотів цього навіть припускати.

Сенатори зайшли у велику будівлю з білим куполом на західному кінці площі. Персі зупинився біля входу, намагаючись не думати про Юлія Цезаря, якого зарізали на нараді сенату. Він глибоко вдихнув і увійшов за Хейзел та Френком усередину.

XIV Персі

У середині будівля сенату нагадувала лекційну аудиторію. Навпроти декількох рядів сидінь, розташованих півколом, стояв поміст із кафедрою та двома стільцями. Стільці були порожніми, але на одному з них лежав маленький оксамитовий згорток.

Персі, Хейзел і Френк сіли на лівій частині півкола. Десять сенаторів та Ніко ді Анжело зайняли решту передніх рядів. Декілька дюжин привидів і ветеранів з міста, усі в урочистих тогах, заповнили верхні ряди. Октавіан стояв спереду з ножем і плюшевим левеням, на випадок якщо комусь знадобиться порада бога іграшкових колекцій. Рейна підійшла до кафедри й здійняла руку, закликаючи до уваги.

— Це термінова нарада, — промовила вона. — Тож не гаятиму час на формальності.

— Я люблю формальності! — поскаржився один з привидів.

Рейна люто на нього зиркнула.

— По-перше, — промовила вона, — ми тут не для того, щоб голосувати за самі пошуки. Почати їх наказав Марс Ультор, покровитель Риму. Ми підкорюємося його волі. Обговорювати вибір супутників Френка Чжана ми так само не станемо.

— Усі троє з П’ятої когорти? — викрикнув Хенк з Третьої. — Це несправедливо.

— І нерозумно, — сказав хлопець поруч із ним. — П’ята неодмінно з чимось напартачить. Потрібен хтось вправний.

Дакота схопився так швидко, що розлив свій «Кул-Ейд».

— Учора нам достало вправності, щоб надерти тобі подекс[19], Ларі!

— Годі, Дакото, — промовила Рейна. — Подекс Ларі цих обговорень не стосується. Як командир пошуків Френк має право обрати супутників. Він обрав Персі Джексона і Хейзел Левек.

Привид з другого ряду заволав:

— Absurdus[20]! Френк Чжан навіть не повноправний член легіону! Він на пробатіо! Пошуки повинен очолювати хтось зі званням центуріона — не нижчим. Це цілковита…

— Като, — обірвала Рейна. — Ми повинні коритись волі Марса Ультора. Це означає, що можливі тільки… певні врегулювання.

Рейна плеснула в долоні — й Октавіан вийшов уперед. Він опустив ніж і левеня та взяв зі стільця оксамитовий згорток.

— Френку Чжане, — промовив він. — Вийди вперед.

Френк збентежено поглянув на Персі, а потім підвівся і пішов до авгура.

— З величезним… задоволенням, — промовив Октавіан, силоміць витягнувши із себе останнє слово, — нагороджую тебе «Мурованою короною» за досягнення під час облоги. — Октавіан простягнув йому бронзовий значок у формі лаврового вінка. — А також, наказом претора Рейни, підвищую тебе до звання центуріона.

Авгур вручив Френкові ще один значок — бронзовий півмісяць, — і сенат вибухнув вигуками протесту.

— Він усе одно пробачок! — крикнув один.

— Неможливо! — крикнув другий.

— Водомет мені в носа! — заволав третій.

— Тихо! — Голос Октавіана здавався значно мужнішим, ніж минулого вечора на полі бою. — Наш претор усвідомлює, що нижчий званням за центуріона не може очолитй пошуки. На щастя це чи на лихо, але Френк повинен їх очолити… Тому наш претор вирішила, що Френка Чжана треба зробити центуріоном.

Персі раптом усвідомив, наскільки майстерним оратором був Октавіан. У його голосі вчувалися розважливість та підтримка, але вираз на обличчі був сповнений страждання. Він ретельно добирав слова, щоб перекласти всю відповідальність за це рішення на Рейну. «Це була її ідея», — наче мовив він. Якщо щось піде не так, винною залишиться вона. Якби ж тільки претором був Октавіан, тоді б усе вирішили значно розсудливіше. Та, на жаль, він не має вибору і змушений підтримувати Рейну, тому що він — відданий римський солдат.

Октавіану вдалось передати свої думки, не промовляючи їх, водночас заспокоївши сенат і виказавши своє співчуття. Уперше за весь час Персі усвідомив, що це кощаве й нескладне опудало-хлопчисько може бути небезпечним ворогом.

Рейна певно теж це зрозуміла. На її обличчі спалахнуло роздратування.

— У нас саме звільнилась посада центуріона, — промовила вона. — Один з наших офіцерів, а також сенатор, вирішив піти у відставку. Після десяти років служби в легіоні вона переїде до міста й уступить у коледж. Ґвен з П’ятої когорти, ми дякуємо тобі за службу!

Усі повернулись до Ґвен. Дівчина зобразила на обличчі хоробру посмішку. Вона здавалась утомленою після вчорашніх шалених подій, але вочевидь відчувала полегшення. Персі неважко було її зрозуміти. Якщо порівнювати з пілумом у грудях, коледж був чудовою перспективою.

— Як претор, — продовжила Рейна, — я маю право заміщати офіцерів. Визнаю, це незвично, коли таборянина на пробатіо підвищують одразу до центуріона, але, гадаю, усі погодяться, що… минулий вечір звичним не був. Френку Чжане, твоє особове посвідчення, будь ласка!

Френк зняв свинцеву табличку з шиї й віддав її Октавіану.

— Руку, — промовив авгур.

Френк простягнув руку. Октавіан здійняв долоні вгору.

— Дванадцятий легіон Фульміната приймає тебе, Френку Чжане, сину Марса, на перший рік служби. Ти присягаєшся посвятити своє життя служінню сенату і римському народові?

Френк пробурмотів щось схоже на «Пир-пирсяюсь». Але потім прокашлявся і вимовив:

— Присягаюсь.

Сенатори вигукнули:

— Senatus Populusque Romanus!

На Френковому передпліччі спалахнув вогонь. На якусь мить очі хлопця наповнилися жахом. Персі злякався, що друг знепритомніє. А потім дим і полум’я згаснули, а на Френковій шкірі зажевріли нові символи: SPQR, зображення схрещених списів і одна риска, що вказувала на перший рік служби.

— Можеш повернутись на своє місце. — Октавіан оглянув слухачів, наче мовляв: «Не я все це вигадав, народе».

— А тепер, — промовила Рейна, — треба обговорити пошуки.

Сенатори засіпались і загомоніли, тоді як Френк повертався до свого місця.

— Боляче було? — пошепки поцікавився Персі.

Френк подивився на своє передпліччя, над яким досі здіймалась пара.

— Еге. Дуже.

Він здавався спантеличеним значками, що тримав у руках, — символом центуріона та «Мурованою короною» — наче не знав, що з ними робити.

— Дозволь мені. — Очі Хейзел світилися від гордості.

Вона причепила медалі до Френкової футболки.

Персі усміхнувся. Він знав Френка лише день, але теж ним пишався.

— Ти їх заслужив, друзяко, — промовив він. — Учора з тебе вийшов відмінний ватажок.

Френк нахмурився.

— Але центуріон…

— Центуріоне Чжане, — покликав Октавіан. — Ти чув запитання?

Френк кліпнув очима.

— Е-е… перепрошую, що?

Октавіан обернувся до сенату й самовдоволено посміхнувся, наче мовляв: «А я вам що казав?»

— Я запитував, — промовив Октавіан, наче спілкувався з трирічною дитиною, — чи спланував ти пошуки. Ти хоча б знаєш, куди маєш вирушити?

— Е-е…

Хейзел поклала руку Френкові на плече й підвелась.

— А ти вчора чим слухав, Октавіане? Марс начебто не говорив загадками. Ми вирушаємо в землі поза владою богів — на Аляску.

Сенатори у своїх тогах засіпались. Деякі з привидів замерехтіли й зникли. Навіть металеві пси Рейни перекотились на спини та заскавучали.

Зрештою піднявся сенатор Ларі.

— Я пам’ятаю, що сказав Марс, і все ж це божевілля. Аляска проклята! Її не без підстав називають землею поза владою богів. Вона так далеко на півночі, що римські боги там безсильні. Місце наповнене чудовиськами. Жоден напівбог не повернувся з того місця живим відтоді…

— Відтоді, коли ви втратили орла, — промовив Персі.

Ларі так змішався, що гепнувся на свій подекс.

— Слухайте, — продовжив Персі, — знаю, що я тут новенький. Знаю, що ви не любите згадувати той жах вісімдесятих…

— Він згадав його! — вискнув один з привидів.

— Але хіба ви не розумієте? — продовжив Персі. — П’ята когорта очолювала той похід. Ми зазнали невдачі, і ми зобов’язані все виправити. Саме тому Марс відправляє туди нас. Велетень, син Геї, — це він переміг ваші загони тридцять років тому. Я впевнений у цьому. Тепер він сидить там із закутим у кайдани богом смерті та всією вашою зброєю. Він збирає військо й планує відправити його на південь, на ваш табір.

— Невже? — запитав Октавіан. — Щось ти забагато знаєш про плани ворогів, Персі Джексоне!

Персі міг скинути з рахунків більшість образ: слабак, ідіот і таке інше. Але Октавіан натякає на те, що він шпигун, зрадник. Це було таким незвичним для Персі, таким чужим, що він ледве зміг витримати цю обурливу образу. Хлопець напружився. Кортіло знову плеснули Октавіана по голові, але він розумів, що авгур його дражнить, намагається виставити неврівноваженим.

Персі глибоко вдихнув.

— Ми зустрінемось із цим сином Геї, — промовив він, ледве стримуючи себе. — Повернемо орла і звільнимо бога…

Він глянув на Хейзел.

— Танатоса, так?

Вона кивнула.

— Лет, у римлян. Але його давнє грецьке ім’я — Танатос. Коли йдеться про бога смерті… ми тільки раді, щоб він залишався греком.

Октавіан роздратовано зітхнув.

— Гаразд, називай його як хочеш… але як ви збираєтесь зробити все це і встигнути повернутись до Свята Фортуни? Це вечір двадцять четвертого. Сьогодні двадцяте. Ви хоча б знаєте, де шукати? Знаєте, хто взагалі цей син Геї?

— Так. — Хейзел відповіла з такою впевненістю, що здивувала навіть Персі. — Я не знаю напевне, де він, але знаю, як його знайти. Ім’я велетня — Алкіоней.

Це ім’я наче знизило температуру в кімнаті градусів на п’ятдесят — сенатори здригнулись.

Рейна вхопилась за кафедру.

— Звідки тобі це відомо, Хейзел? Це тому що ти дитина Плутона?

Ніко ді Анжело поводився так тихо, що Персі майже забув, про його перебування в кімнаті. Зараз він підвівся. У своїй чорній тозі Ніко виглядав солідно.

— Преторе, якщо не заперечуєте, — промовив він. — Ми з Хейзел… ми дізнались дещо про велетнів від батька. Кожний велетень був народжений з певною метою — протистояти одному з дванадцяти олімпійських богів і позбавити їх влади. Царем велетнів був Порфіріон, супротивник Юпітера. Але найстаршим велетнем був Алкіоней. Він був народжений на противагу Плутонові. Тому ми знаємо про нього трохи більше, ніж про інших.

Рейна нахмурилась.

— Справді? Складається таке враження, що ти дуже добре з ним знайомий.

Ніко поправив свою тогу.

— На чому я спинився… Вбити велетнів було важко. Згідно з пророцтвом перемогти їх можна тільки спільними зусиллями богів і напівбогів.

Дакота відригнув.

— Перепрошую, ти сказав «спільними зусиллями»… тобто пліч-о-пліч? Це неможливо!

— І все ж таке було, — продовжив Ніко. — У першій війні з велетнями боги закликали героїв. Ті приєднались, і разом вони перемогли. Чи повториться це, я не знаю. Але з Алкіонеєм… з ним усе було інакше. Його було абсолютно неможливо вбити, але за однієї умови: якщо він знаходиться на рідній землі. Рідна земля Алкіонея — місце, де він народився. — Ніко зробив паузу, щоб усі усвідомили почуте. — А якщо Алкіоней переродився на Алясці…

— Там його перемогти неможливо, — закінчила Хейзел. — Жодним чином. Тому нащ похід у восьмидесятих був приречений на невдачу.

Здійнялась наступна хвиля криків і сперечань.

— Завдання нездійсненне! — крикнув якийсь сенатор.

— Ми приречені! — завищав один з привидів.

— Дайте ще «Кул-Ейда»! — заволав Дакота.

— Тихо! — гаркнула Рейна. — Сенатори, ми маємо поводитися, як римляни. Марс доручив нам завдання, і ми повинні вірити, що виконаємо його. Ці троє напівбогів вирушать до Аляски. Вони мусять звільнити Танатоса й повернутись до Свята Фортуни. Якщо по ходу справи вдасться повернути втраченого орла — тим краще. Усе, що в наших силах — дати кілька порад і запевнитись, що у них є план. — Рейна глянула на Персі без особливої надії. — Маєте план?

Персі кортіло з хоробрим виглядом вийти вперед і сказати: «Ні, не маємо!» Такою була правда, та подивившись на всі ці збентежені обличчя навколо, він усвідомив, що не зможе цього зробити.

— Спочатку мені необхідно дещо з’ясувати. — Він обернувся до Ніко. — Я гадав, Плутон — бог мертвих. А тепер я чую про цього іншого хлопця, Танатоса. А ще є якась Брама Смерті, що згадувалася в Пророцтві Сімох? Що все це означає?

Ніко важко зітхнув.

— Гаразд, я поясню. Плутон — бог Підземного царства. Але бог самої смерті, який дбає про те, щоб душі відправлялись на той світ і залишались там, — це заступник Плутона, Танатос. Він наче… Ну, уяви, що Життя та Смерть — це дві різні країни. Усі б хотіли мешкати в Житті, так? Тому існує кордон, що перешкоджає тим, хто хоче без дозволу залишити Смерть. Але це довжелезний кордон з купою дірок в огорожі. Плутон намагається латати пробоїни, але з’являються постійно нові. Для цього йому й потрібен Танатос, він наче прикордонний інспектор, поліція.

— Танатос ловить душі; — сказав Персі, — і депортує їх назад у Підземне царство.

— Саме так. Але тепер Танатос у полоні, закутий у кайдани.

Френк підвів руку.

— Е-е… а як узагалі можна закути в кайдани Смерть?.

— Це вже практикувалося раніше, — відповів Ніко. — У давні часи один хлопчина на ім’я Сізіф обдурив Танатоса і зв’язав його. Геркулес якось поборов його у двобої.

— А тепер його полонив велетень, — закінчив Персі. — І якщо ми звільнимо Танатоса, мертві залишатимуться мертвими? — Він глянув на Ґвен. — Е-е… без образ.

— Усе дещо складніше, — відповів Ніко. Октавіан закотив очі.

— І чому це мене не дивує?

— Ти про Браму Смерті? — промовила Рейна, не звернувши увагу на Октавіана. — Вона згадується в Пророцтві Сімох, тому пророцтві, через яке відбувся перший похід на Аляску…

Привид Като фиркнув.

— Усі ми знаємо, чим це скінчилось! Ми, лари, пам’ятаємо!

Решта привидів забурчали на знак згоди.

Ніко приклав пальця до губ, і всі привиди в одну мить замовкли. Деякі виглядали стривоженими, наче їм заклеїли рота. Шкода, що Персі не мав такої сили над деякими живими… над Октавіаном, наприклад.

— Танатос — лише частина рішення, — почав пояснювати Ніко. — Брама Смерті… що ж, це поняття, якого навіть я не цілком розумію. Багато шляхів ведуть до Підземного царства: ріка Стікс, двері Орфея, а ще інші вузькі проходи, що відчиняються час від часу. Поки Танатос ув’язнений, усі ці виходи буде легше використати. Іноді це може бути нам на користь і дати змогу повернутись дружній душі, як от Ґвен. Проте здебільшого це приноситиме вигоду лихим душам і чудовиськам, підлим створінням, які прагнуть втекти. А Брама Смерті — це особистий прохід Танатоса, його швидкісне шосе між Життям та Смертю. Тільки Танатосу відомо, де вона, до того ж її місце розташування час від часу змінюється. Якщо я не помиляюсь, Браму Смерті виламали. Посіпаки Геї захопили владу над нею…

— Це означає, що Гея вирішує, кому повернутися з мертвих, — припустив Персі.

Ніко кивнув.

— Вона може обирати, кого випустити: найстрашніших чудовиськ, найлихіших людей. Якщо ми врятуємо Танатоса, він принаймні знову зможе ловити душі та відсилати їх донизу. Чудовиська помиратимуть, як раніше, і нам у цій війні стане трошки легше. Але якщо не повернути владу над Брамою Смерті, наші вороги однаково не залишатимуться на тому світі надовго і зможуть легко повертатися у світ живих.

— Отже, ми зможемо їх ловити й висилати, — підсумував Персі. — Але вони просто повертатимуться.

— На превеликий жаль, так.

— Але Танатос знає, де брама, так? — Френк почухав голову. — Якщо ми його звільнимо, то він зможе повернути владу над нею.

— Навряд, — промовив Ніко. — Принаймні не самотужки. Йому не здолати Гею. Знадобиться значно більше сил… армія наймогутніших напівбогів.

— До Брами Смерті йдуть ворожі сили, — промовила Рейна. — Пророцтво Сімох…

Вона глянула на Персі. На мить він побачив, наскільки претор налякана. Вона дуже майстерно це приховувала. Персі запитав себе, чи Рейна теж бачить кошмари з Геєю? Чи переслідують її образи майбутнього, у якому табір захоплюють війська безсмертних чудовиськ?

— Якщо це початок здійснення стародавнього пророцтва, то у нас немає людей, щоб відправити армію до Брами Смерті й водночас захищати табір. Навіть сім напівбогів — це вже завелика втрата…

— Усе згодом. — Персі намагався говорити впевнено, хоча відчував, як кімнатою поширюється паніка. — Я не знаю, хто ці семеро, чи що означає це давнє пророцтво. Але спочатку нам треба звільнити Танатоса. Марс сказав, що для подорожі на Аляску знадобляться лише троє. Зосередьмося на цьому і на тому, як нам устигнути повернутися до Свята Фортуни. А тоді вже можна турбуватись про Браму. Смерті.

— Еге, — тихо промовив Френк. — Цього, гадаю, достатньо, як на один тиждень.

— Отже, ви маєте план? — недовірливо запитав Октавіан.

Персі глянув на своїх друзів.

— Дістанемось Аляски якомога швидше…

— А потім вирішимо по ходу справи, — продовжила Хейзел.

— Швидко вирішимо, — додав Френк.

Рейна пильно дивилася на них. Вигляд у неї був такий, наче вона подумки складала напис на їхні могили.

— Чудово, — промовила вона. — Залишається тільки вирішити, яку підтримку ми можемо надати пошуковій групі: транспорт, гроші, чаклунство, зброя.

— Преторе, якщо дозволите, — промовив Октавіан.

— Почалось, — буркнув Персі, — цього тільки бракувало.

— Табір опинився у серйозній небезпеці. Два боги попередили нас, що за чотири дні відбудеться напад. Нам не можна нехтувати ресурсами, а особливо витрачати їх на завдання з малою імовірністю успіху. — Октавіан із жалем поглянув на їхню трійцю, наче мовляв: «Бідолахи ви мої». — Вочевидь Марс обрав найменш придатних для цього завдання кандидатів. Можливо, тому що він вважає їх найменш цінними. Можливо, просто вирішив ризикнути. Хоч би там що, він мудро не наказав влаштовувати масштабний похід, так само як і не наказав виділяти ресурси на цю авантюру. Я вважаю, що нам слід залишити наші ресурси тут і обороняти табір. Саме тут вирішуватиметься результат битви. Якщо ця трійця досягне мети — чудово! Але нехай покладаються лише на власну винахідливість.

Тривожний гомін пройшовся натовпом. Френк скочив на ноги. Але перш ніж він устиг почати бійку, Персі промовив:

— Чудово! Жодних питань. Але надайте нам хоча б якийсь транспорт. Гея — богиня землі, еге ж? Пересуватися по землі… Щось мені підказує, що слід нам цього уникати. До того ж так буде занадто повільно.

Октавіан розсміявся.

— Узяти вам літак на прокат, пане?

Від цієї думки у Персі запаморочилось у голові.

— Ні. Політ… У мене передчуття, що це теж погана думка. А от човен… Ви можете нам принаймні човен дати?

Хейзел щось буркнула собі під ніс. Персі озирнувся. Вона потрясла головою та промовила одними губами: «Марно. Не зважай».

— Човен! — Октавіан обернувся до сенаторів. — Син Нептуна хоче човен. Подорожі морем ніколи не були улюбленим заняттям римлян. Та він не дуже й римлянин!

— Октавіане, — суворо промовила Рейна, — човен — це найменше, що можна просити. І відсутність будь-якої додаткової допомоги здається…

— …традиційним! — вигукнув Октавіан. — Це дуже традиційно! Подивимось, чи достане цим легіонерам сил вижити самотужки, як справжнім римлянам!

Знову гомін охопив кімнату. Очі сенаторів звертались то до Рейни, то до Октавіана в очікуванні, хто з них зламається першим.

Рейна випрямилась на стільці.

— Ну що ж, — напружено промовила вона. — Пропоную голосувати. Сенатори, пропозиція така: пошуковий загін вирушить на Аляску. Сенат зобов’язується надати повний доступ до римського флоту, пришвартованому біля Аламеди. Жодної іншої допомоги надано не буде. Троє легіонерів вціліють або помруть, покладаючись винятково на власні сили. Усі згодні?

Рука кожного сенатора здійнялась угору.

— Пропозиція схвалена. — Рейна обернулась до Френка. — Центуріоне, твій загін вільний. Сенат має обговорити інші питання. Октавіане, ходи-но сюди на хвилину.

Персі був неймовірно радий побачити сонячне світло. У темній залі, під усіма цими поглядами, зверненими до нього, він почувався так, наче цілий світ лежав на його плечах. І чомусь здавалось, що таке вже не вперше.

Він набрав у легені свіжого повітря.

— То… нам, уважай, кінець? — Хейзел підняла з дороги величезнии смарагд і сунула його до кишені.

Френк із нещасним виглядом кивнув.

— Якщо хтось із вас хоче відмовитись, я це зрозумію.

— Знущаєшся? — промовила Хейзел. — І вирушити на варту до кінця тижня?

Френк усміхнувся. Він повернувся до Персі.

Персі оглянув форум. «Залишайся на місці», — сказала Аннабет уві сні. Але, якщо він залишиться на місці, цей табір знищать. Він підвів очі на пагорби та уявив, як крізь тіні виступає усміхнене обличчя Геї. «Ти не переможеш, напівбоже, — наче говорила вона, — залишайся або вирушай у подорож — я однаково буду тобі вдячна».

Персі подумки заприсягся: після Свята Фортуни він знайде Аннабет. Але поки що. необхідно діяти. Не можна дозволити Геї перемогти.

— Я з тобою, — сказав він Френкові. — До того ж мені кортить подивитись на римський флот.

Вони були в центрі форуму, коли хтось покликав:

— Джексоне!

Персі повернувся й побачив Октавіана, який підтюпцем біг до них.

— Що тобі треба? — поцікавився Персі.

Октавіан посміхнувся.

— Уже вирішив, що я тобі ворог? Це необачне рішення, Персі. Я відданий римлянин.

Френк кинувся на нього.

— Ти підступний, слизький…

Персі й Хейзел довелось разом його стримувати.

— Матінко рідна, — промовив Октавіан. — Навряд чи це відповідна поведінка для нового центуріона! Джексоне, я пішов за вами, тільки тому що Рейна доручила мені повідомлення. Вона хоче, щоб ти прийшов у принципію без двох своїх… гм… лакеїв. Рейна зустрінеться з тобою там, коли в сенаті оголосять перерву. Вона хоче поговорити віч-на-віч, перш ніж ти відбудеш на свої пошуки.

— Поговорити про що?

— Гадки не маю. — Рот Октавіана скривила підступна посмішка. — Востаннє вона говорила віч-на-віч із Джейсоном Грейсом. І після цього я його більше не бачив. Щасти й до побачення, Персі Джексоне!

XV Персі

Персі був радий, що Анаклузмос повернувся у кишеню. Побачивши вираз обличчя Рейни, хлопець подумав, що, можливо, йому доведеться оборонятися.

Вона увірвалась у принципію, пурпуровий плащ здіймався за спиною, хорти бігали біля її ніг. Персі сидів на одному з преторських стільців, який пересунув на бік відвідувачів. Робити цього, можливо, було не слід. Він почав було підводитись…

— Сиди! — проричала Рейна. — Ви вирушите після ланчу. Нам необхідно встигнути багато про що поговорити.

Вона з такою силою кинула свій кинджал на стіл, що миска з мармеладними ведмедиками на ньому задеренчала. Аурум й Арґентум зайняли свої місця ліворуч та праворуч від господарки і вп’ялись палаючими очима в Персі.

— Я щось накоїв? — запитав Персі. — Якщо справа у стільці…

— Не в тобі справа. — Рейна насупила брови. — Ненавиджу наради сенату. Коля Октавіан починає балакати…

Персі кивнув.

— Ти — воїн. А Октавіан — балакун. Варто йому опинитися перед сенатом, і він стає головним.

Вона звузила очі.

— А ти розумніший, ніж здаєшся.

— Дотепно, дякую! Я чув, що Октавіана можуть обрати претором, ну, якщо, звісно, табір до цього доживе.

— А це приводить нас до теми: судний день, і як тобі його відвернути. Та перш ніж я покладу долю табору у твої руки, нам потрібно дещо з’ясувати. — Вона сіла і поклала на стіл срібне кільце, на передній частині якого були зображені меч та факел, як на татуюванні Рейни. — Ти знаєш, що це таке?

— Символ твоєї мами. Богині… е-е… війни.

Він спробував пригадати ім’я, але не хотів помилитись — щось схоже на болонью. Чи салямі?

— Символ Беллони, так. — Рейна уважно його роздивлялась. — Ти не пам’ятаєш, де ще бачив це кільце? Ти справді не пам’ятаєш ані мене, ані мою сестру Гіллу?

Персі похитав головою.

— На жаль.

— Це було чотири року тому.

— Перед тим, як ти прийшла у табір.

Рейна нахмурилась.

— Звідки ти?..

— Чотири смуги на татуюванні. Чотири роки.

Рейна глянула на своє передпліччя.

— І справді. А здається, це було так давно. Мабуть, ти не пригадав би мене, навіть якби мав свої спогади. Я була маленькою дівчинкою — однією з багатьох, які були у спа-салоні. Але ти розмовляв із моєю сестрою за мить до того, як ти і та дівчина, Аннабет, зруйнували мій дім.

Персі намагався пригадати. Він справді це робив. Вони з Аннабет дійсно були в спа-салоні та з якоїсь причини вирішили його зруйнувати. Він гадки не мав, нащо їм це знадобилось. Може, не сподобався масаж глибоких тканин? А може, їм зробили поганий манікюр?

— Не пам’ятаю, — промовив він. — Твої пси не нападають, тож сподіваюсь, ти мені повіриш. Я кажу правду.

Аурум й Арґентум загарчали. Персі здалося, що вони думають: «Ну збреши вже. Збреши».

Рейна постукала срібним кільцем.

— Я вірю у твою чесність, — промовила вона. — Але не всі в таборі такої самої думки. Октавіан уважає тебе шпигуном. Гадає, що тебе відправила Гея, аби ти знайшов слабкі місця табору і розсіював нашу увагу. Він вірить у давні легенди про греків.

— Давні легенди?

Рука Рейни опустилася поміж кинджалом і мармеладками. Персі почав сумніватися, що якщо вона зробить раптовий рух, то вхопиться за мармелад.

— Деякі римляни вірять, що грецькі напівбоги досі існують, — промовила вона. — Герої, які залишились послідовниками старих богів. Існують легенди про битви між римськими та грецькими героями у відносно сучасні часи — американська Громадянська війна, наприклад. У мене немає підтверджень цьому, а наші лари, коли й знають щось, то ніколи не розкажуть. І все ж Октавіан вірить, що греки досі десь поряд і планують нас знищити, співпрацюючи з Геєю. Він гадає, що ти один з них.

— І ти в це віриш?

— Я вірю, що ти нам не з неба звалився. Ти важливий і небезпечний. Відтоді, як ти тут з’явився, аж двоє богів зацікавилися тобою. Тож сумніваюсь, що ти ворог Олімпу… або Рима. — Вона знизала плечима. — Звісно, я можу помилятись. Можливо, боги відправили тебе сюди, щоб випробувати мою мудрість. І все ж я гадаю… я гадаю, що тебе прислали сюди, щоб компенсувати втрату Джейсона.

Джейсон… у цьому таборі Персі постійно чув ім’я цього хлопця.

— Ти так про нього говориш… — промовив Персі. — Він був твоїм хлопцем?

Рейна пильно дивилася на нього, наче голодний вовк. Персі бачив достатньо голодних вовків, щоб дещо в цьому розуміти.

— Міг би стати. З часом. Претори постійно працюють пліч-о-пліч. Романтичні стосунки між ними не дивина. Але Джейсон був претором лише кілька місяців перед тим, як зник. Відтоді Октавіан не припиняв набридати мені з виборами наступного претора. Я не піддавалась. Мені потрібен напарник… але я б віддала перевагу комусь на кшталт Джейсона. Мені потрібен воїн, а не інтриган.

Вона зробила паузу. Персі збагнув, що отримує безмовну пропозицію.

У горлі пересохнуло.

— О… ти маєш на увазі… о.

— Я вірю, що боги послали тебе мені на допомогу. Я не знаю, звідки ти взявся, так само як не знала цього чотири роки тому. Але я гадаю, що твоя поява — це своєрідна виплата боргу. Колись ти знищив мій дім. Тепер тебе прислали його врятувати. Я не ображаюся на тебе за минуле, Персі. Так, моя сестра тебе досі ненавидить, але мене доля привела сюди, у Табір Юпітера. Тут я багато чого досягла. Я прошу тебе лиш про одне — об’єднаймо наші сили заради майбутнього. Я збираюсь урятувати цей табір.

Металеві пси свердлили Персі очима, їхні пащі застигли в режимі ричання. Та значно важче було зустрітись поглядом із Рейною.

— Слухай, я допоможу, — пообіцяв він. — Але я тут новенький. У тебе є багато людей, які знають цей табір краще за мене. Якщо пошуки закінчаться успішно, то Хейзел і Френк стануть героями. Ти могла б попросити одного з них…

— Благаю тебе! — відрізала Рейна. — Ніхто не піде за дитиною Плутона. Є щось у цій дівчинці таке… До того ж чутки про те, звідки вони прийшла. Ні вона не підійде. А щодо Френка Чжана — у нього добре серце, але він безнадійно наївний і недосвідчений. До того ж, якщо інші дізнаються історію його родини…

— Історію родини?

— Справа в тому, Персі, що справжня сила цього пошукового загону — ти. Ти — загартований воїн. Я бачила, на що ти здатен. Син Нептуна не найкращий вибір, але якщо ти повернешся, з успіхом виконавши завдання, легіон матиме надію. Посада претора стане твоєю. Разом ми поширимо вплив Рима. Зберемо військо, знайдемо Браму Смерті, розіб’ємо сили Геї раз і назавжди. Я стану тобі відданою..-, подругою.

Вона вимовила це слово так, наче воно мало декілька значень, і він міг обрати будь-яке.

Ноги Персі почали мимоволі постукувати по підлозі, йому кортіло втекти.

— Рейно… Це велика честь для мене і все таке. Справді. Але у мене є дівчина. І я не хочу влади чи посади претора.

— Чоловік, який відмовляється від влади? Не дуже, це по-римські. Ти все ж таки обміркуй це. За чотири дні я буду змушена зробити свій вибір. Якщо нам доведеться відбивати напад, ми повинні мати двох сильних преторів. Я віддаю перевагу тобі, але якщо ти зазнаєш невдачі в пошуках, або не повернешся, або відмовишся від моє пропозиції… ну, я працюватиму з Октавіаном. Я хочу врятувати цей табір, Персі Джексоне. Ситуація значно гірша, ніж тобі здається.

Персі пригадав, що казав Френк про напади чудовиськ.

— Наскільки гірша?

Нігті Рейни врізались у стіл.

— Навіть сенат не знає всієї правди. Я наказала Октавіану не розповідати ауспіції, щоб не сіяти паніку. Він бачив величезну армію, що йде на південь, — значно більшу армію, ніж нам до снаги перемогти. Їх вів велетень…

— Алкіоней?

— Сумніваюся. Якщо він справді невразливий на Алясці, було б безглуздо вирушати сюди. Це, напевно, один з його братів.

— Чудово. Отже, нам доведеться подбати вже про двох велетнів.

Претор кивнула.

— Лупа та її вовки намагаються їх сповільнити, але з таким могутнім військом не впоратися навіть їм. Ворог незабаром з’явиться тут — не пізніше Свята Фортуни.

Персі здригнувся. Він бачив Лупу в дії. Він знав усе про богиню-вовчицю та її зграю. Якщо ворог був не до снаги їм, Табір Юпітера приречений на поразку.

Рейна прочитала вираз на його обличчі.

— Так, ситуація погана, але не безнадійна. Якщо ти повернеш орла, якщо звільниш Смерть, щоб ми змогли насправді вбивати ворогів, тоді ми отримаємо шанс на перемогу. І є ще одна можливість… — Рейна штовхнула до нього срібне кільце. — Я мало чим можу тобі допомогти, але твоя подорож приведе тебе близько до Сієтлу. Я прошу тебе про послугу, що може бути корисною також і тобі. Знайди мою сестру Гіллу.

— Твою сестру… ту, яка мене ненавидить?

— Саме її. Вона би залюбки тебе вбила. Але якщо покажеш їй це кільце, символ моєї запоруки, вона швидше за все тобі допоможе.

— Швидше за все?

— Я не можу говорити за неї. До того ж… — Рейна насупила брови. — До того ж я не говорила з нею вже декілька тижнів. Від неї немає звісток. А оскільки чудовиська проходять повз…

— Ти хочеш, щоб я перевірив, як вона, — здогадався Персі. — Запевнився, що з нею все гаразд.

— Частково, так. Не уявляю, щоб вони її змогли подолати. Вона наділена великою силою. Її території чудово охороняються. Але якщо тобі вдасться її знайти, вона зможе добряче допомогти. Від цього може залежати успіх ваших пошуків. І якщо ти розкажеш про те, що у нас відбувається…

— …вона зможе надіслати допомогу?

Рейна не відповідала, але. Персі побачив у її очах відчай. Вона була налякана, хапалась за будь-яку можливість урятувати табір. Не дивно, що їй потрібна допомога Персі. Вона залишилася єдиним претором. Оборона табору цілковито лягла на її плечі.

Персі взяв кільце.

— Я знайду її. Де мені шукати? Які саме в неї сили?

— Не переймайся цим. Просто дістанься Сієтла. Вони тебе знайдуть.

Не дуже обнадійливі слова, і все ж Персі нанизав кільце на свій шнурок із намистинами та табличкою пробатіо.

— Щасти мені!

— Щасти в бою, Персі Джексоне. — сказала Рейна. — І дякую тобі.

Здавалось, розмова була завершена. Рейна ледве володіла собою, намагаючись підтримувати образ упевненого ватажка. Їй потрібно було залишитися на самоті.

І все ж біля дверей принципії Персі не стримався й обернувся:

— Як ми знищили твій дім — той спа-салон, у якому ти мешкала?

Металеві хорти загарчали. Рейна клацнула пальцями, щоб вони замовкли.

— Ти знищив силу нашої володарки. Звільнив в’язнів, які потім помстились усім нам, мешканцям того острова. Ми із сестрою… ми вціліли. Було важко. Але зважаючи на минуле, я гадаю, це було на краще — те, що ми залишили те місце.

— І все ж, мені шкода. Якщо я заподіяв тобі болю, будь ласка, пробач мені.

Рейна довго витріщалась на нього, наче його слова були незрозумілими.

— Вибачення? Зовсім не по-римські, Персі Джексоне! З тебе вийшов би цікавий претор. Сподіваюсь, ти поміркуєш над пропозицією.

XVI Персі

Обід був більше схожим на поминки. Усі їли без апетиту і майже не розмовляли. Ніхто не здавався по-справжньому веселим. Таборяни не припиняли поглядати на Персі такими очима, наче він був шанованим трупом.

Рейна виступила з короткою промовою, у якій побажала їм успіху. Октавіан розірвав іграшкового левеня й оголосив про похмурі прикмети та важкі часи, але прирік, що табір урятує неочікуваний герой (якого, певно, звали Октавіаном). А потім таборяни розійшлись у своїх справах: гладіаторські бої, латина, пейнтбол з привидами, тренування орлів і ще купа інших занять, що здавалися кращими за самогубне завдання. Персі разом із Френком та Хейзел пішли до бараків — збиратися.

Та Персі й збирати було майже нічого. Він витягнув з рюкзака те, що лишилося з минулої подорожі, і залишив більшість речей з «Барген-Марту». Він поклав у рюкзак чисту пару джинсів і запасну пурпурову футболку, яку отримав від табірного завгоспа, а ще нектар, амброзію, трохи їжі та грошей зі світу смертних і табірне спорядження. Під час обіду Рейна дала йому сувій з рекомендаціями претора й табірного сенату. Припускалось, що кожний відставний легіонер, який трапиться на шляху, не відмовить їм у допомозі, якщо показати йому листа. Хлопець також прихопив із собою шкіряне намисто, срібне кільце й табличку пробатіо, і, Звісно, у його кишені лежав Анаклузмос.

Персі склав свою рвану помаранчеву футболку й поклав її на ліжко.

— Я ще повернусь, — Він почувався неабияким дурником, розмовляючи з футболкою, але справді бачив у ній Аннабет і своє старе життя. — Я повернусь. Я просто мушу допомогти цим людям. Вони прийняли мене. Вони заслуговують на життя.

Футболка не відповіла (на щастя).

Один із сусідів по кімнаті, Бобі, підвіз їхню трійцю до краю долини на спині Ганнібала. З вершини пагорба Персі бачив пейзаж, що відкривався унизу. Малий Тибр вився серед золотистих пасовищ, на яких щипали траву єдинороги. Храми й форуми Нового Рима блищали на сонці. На Марсовому полі працювали будівельники, стягували донизу залишки вчорашнього форту та зводили загородження для смертоболу. Звичайнісінький день для табору… Але на півночі збирались над небокраєм грозові хмари. Тіні рухалися над пагорбами, і Персі уявив, як наближається до них обличчя Геї.

«Об’єднаймо наші сили, — сказала Рейна. — Я хочу врятувати цей табір».

Дивлячись униз на долину, Персі розумів, чому табір означає для неї так багато. Хоч сам він був новеньким, проте відчував нестримне бажання захищати це місто. Безпечний притулок, де напівбоги отримують можливість безтурботного існування. Він хотів, щоб це було частиною і його життя також. Можливо, він уявляв усе не так, як Рейна, але якби він міг жити в цьому місці разом із Аннабет…

Вони злізли зі слона. Бобі побажав їм безпечної подорожі. Ганнібал пригорнув їх до себе хоботом. А потім слоняче таксі вирушило назад у долину.

Персі зітхнув. Він повернувся до Хейзел і Френка та спробував вигадати якісь підбадьорливі слова.

— Посвідчення, будь ласка, — сказав десь поблизу знайомий голос.

На вершині пагорба з’явилась статуя Терміна. Мармурове обличчя бога роздратовано нахмурилось.

— Ну? Підходьте!

— Знову вй? — поцікавився Персі. — Я гадав, ви тільки місто охороняєте.

Термін образився.

— Я теж радий зустрічі з вами, пане Дотепнику! Зазвичай, так, я охороняю місто, але у випадку міжнародних подорожей я забезпечую додаткову перевірку на кордонах табору. Ви взагалі-то зобов’язані були сповістити мене за дві години до запланованого часу відправлення. Але доведеться цього разу вам пробачити. Ходи вже сюди, щоб я тебе обшукав.

— Але ж у вас немає…— Персі спинив себе. — Гаразд, авжеж.

Він став поруч із безрукою статуєю. Термін провів ретельний обшук подумки.

— Начебто чисто, — вирішив Термін. — Хочеш щось зазначити в декларації?

— Так, — відповів Персі. — Хочу зазначити, що це якась дурня.

— Гм! Табличка пробатіо: Персі Джексон, П’ята когорта, син Нептуна. Добре, проходь. Хейзел Левек, дочка Плутона. Добре. Є іноземна валюта або якісь коштовні метали, щоб зазначити в декларації?

— Ні, — буркнула вона.

— Упевнена? Бо минулого разу…

— Ні!

— Ну і сварлива ж ви компанія! Ці пошукові загони! Завжди ви поспішаєте. Так, а тепер… Френк Чжан. О! Центуріон? Молодець, Френку. І ця зачіска цілковито відповідає нормам. Схвально! Ну, ти вільний, центуріоне Чжане. Потрібні якісь вказівки?

— Ні. Ні, мабуть, ні.

— Ідіть просто до станції швидкісних потягів, — усе одно почав Термін. — На Дванадцятій вулиці в Окленді зробите пересадку. Вам потрібна станція Фрутвейл. Звідти можете піти пішки або сісти на автобус до Аламеди.

— А у вас часом немає чарівного швидкісного потяга? — запитав Персі.

— Чарівні потяги! — глузливо промовив Термін. — Може, ви бажаєте ще й особисту захищену колію чи купе бізнес-класу? Просто будьте обережними і не потрапляйте на очі Поліботові. Ох ці правопорушники! Голіруч би його придушив.

— Стривайте… кого?

Термін щосили зморщив лоба і зсунув брови, наче напинав неіснуючі біцепси.

— Ну, то марно. Одне слово, стережіться його. Припускаю, він за милю відчує запах сина Нептуна. Ну, вирушайте вже. Щасти!

Невидима сила викинула їх копняком за межі табору. Коли Персі озирнувся, Термін уже кудись зник. Ба, навіть більше, уся долина кудись зникла. Жодного римського табору на пагорбах Берклі, здавалось, ніколи не існувало.

Персі глянув на друзів.

— Хтось зрозумів, про що говорив Термін? Не попадайтесь на очі… Поліглотові чи як там було?

— По-лі-бо-то-ві? — ретельно вимовила Хейзел. — Ніколи не чула про нього.

— Звучить по-грецькі, — промовив Френк.

— Це обмежує коло підозрюваних. — Персізітхнув. — Що ж, наш запах певно вже з’явився на радарі кожного чудовиська у радіусі п’яти миль. Нам краще вирушати.

* * *

Вони витратили близько двох годин на те, щоб дістатись пристані в Аламеді. Порівняно з подорожами останніх кількох місяців ця видалась легкою. Чудовиська не нападали. Ніхто не дивився на Персі, як на безпритульного малолітнього дикуна.

Френк сховав спис, лук та сагайдак у довгий лижний чохол. Кавалерійський меч Хейзел, загорнутий у скатку постільних речей, висів на її плечах. Усі троє виглядали, як звичайні підлітки, які прямували на ночівлю До лісу. Вони дійшли пішки до станції Рокридж, придбали квитки за гроші смертних і сіли в потяг.

Зійшли вони в Окленді. Їм довелось пройти крізь декілька небезпечних районів, однак ніхто їх не потурбував. Щоразу коли місцеві бандити підходили достатньо близько, щоб побачити очі Персі, вони хутко повертали в інший бік. За останні декілька місяців Персі значно вдосконалив свій вовчий погляд — погляд, що попереджав: «Яким би поганцем ти себе не вважав, я гірший». Персі доводилось душити морських чудовиськ і переїжджати горгон поліцейським авто — якісь бандити його вже давно не лякали. Ніщо у світі смертних його не лякало.

Ближче до вечора вони дістались причалу в Аламеді. Персі оглянув затоку Сан-Франциско й вдихнув солоне морське повітря. Тієї самої миті його наповнили сили. Батькові володіння. З чим би вони не зіткнулись, поки море поряд, перевага на їхньому боці.

Безліч човнів стояли пришвартованими біля пристані — від п’ятдесятифутових яхт до десятифутових рибацьких човнів. Персі оглянув стапелі[21], у пошуках чогось схожого на чарівне судно — трирему чи, може, воєнний корабель з головою дракона, як у його снах.

— Е-е… народе, ви знаєте, що ми шукаємо?

Хейзел і Френк похитали головами.

— Я навіть не знала, що у нас є флот, — Хейзел промовила це так, наче, на її думку, краще б його зовсім не було.

— Там… — Френк вказав пальцем. — Гадаєте це?..

У кінці пристані стояв крихітний човен, не більший за корабельну шлюпку, вкритий пурпуровим брезентом. На побляклому, колись золотистому, полотні були вишиті літери SPQR.

— Не може бути. — Упевненість Персі похитнулась.

* * *

Він зняв брезент. Його руки так легко впорались із вузлами, наче він займався цим усе життя. Під брезентом виявилась стара сталева шлюпка без весел. Колись її пофарбували в темно-синій колір, але тепер каркас укривав такий шар іржі та солі, що шлюпка нагадувала морський синець.

На носі судна досі можна було розрізнити слдво «Пакс»[22], написане золотистими літерами. Намальовані фарбою очі засмучено дивились у воду, наче човен клонило на сон. Усередині були дві лавочки, металева мочалка, старий холодильник та зібраний у купу потертий канат, прикріплений одним кінцем до пристані. На дні човна, у пінистій калюжі глибиною в декілька дюймів, плавали дві порожні бляшанки від кока-коли і поліетиленовий пакет…

— Слава могутньому римському флоту, — промовив Френк.

— Це якась помилка, — промовила Хейзел. — Це ж купа мотлоху.

Персі уявив, як сміється з них Октавіан, але вирішив, що не дасть себе зламати. Яким би дрантям не був «Пакс», але все ж таки це був човен. Персі скочив на борт — і каркас загудів під ногами, відкликаючись на його присутність. Хлопець зібрав весь мотлох у холодильник і переніс його на пристань. Звелів пінистій воді розійтись у боки й вилитись із човна. А потім указав рукою на металеву мочалку — та почала літати по днищу з такою швидкістю, що метал аж задимився. Коли вона закінчила, човен сяяв чистотою. Персі вказав рукою на канат — і той самотужки від єднався від пристані.

Весел не було, але це не мало значення. Персі відчував, що човен уже готовий вирушати і тільки чекає його команди.

— Гаразд, — промовив Персі. — Застрибуйте.

Хейзел і Френк були дещо ошелешеними, але залізли в човен. Хейзел здавалась особливо стурбованою. Коли всі влаштувались на сидіннях, Персі зосередився, і човен вислизнув із пристані.

«А Юнона таки мала рацію, — у голові Персі зашепотів сонний Геїн голос, настільки перелякавши його, що човен похитнувся. — Адже ти міг обрати нове життя в морі. Ти був би в безпеці від мене. А тепер уже запізно. Ти обрав біль і нещастя. Тепер ти важлива частина мого задуму, мій дорогоцінний пішачок».

— Забирайся з мого корабля, — гаркнув Персі.

— Е-е… що? — поцікавився Френк.

Персі зачекав, але голос Геї так і не відповів.

— Нічого, — сказав він. — Гайда подивимось, на що здатна ця шлюпка.

Персі повернув човен на північ, і за мить вони вже мчали зі швидкістю в п’ятнадцять вузлів[23], прямуючи до моста «Золота Брама».

XVII Хейзел

Хейзел ненавиділа човни.

Морська хвороба напала дуже швидко (справжня морська чума). Хейзел не розповіла про це Персі, щоб не зашкодити пошукам, але згадала, яким жахливим було її життя, коли вони з мамою переїхали на Аляску — там не було доріг. Куди б вони не вирушали, їм доводилось сідати на потяг або в човен.

Дівчина сподівалась, що після повернення з того світу їй буде легше. Де ж там! Ба, навіть більше, ця маленька шлюпка «Пакс» дуже нагадувала інші човни з Аляски. Усе це викликало неприємні спогади…

Щойно вони залишили пристань, у животі Хейзел почалася буря. А коли минули причали Ембаркадеро, у голові запаморочилось так, що їй здалось, що в неї почались галюцинації. Шлюпка пронеслася повз зграю морських левів, які ліниво лежали на пристані, і Хейзел могла заприсягтися, що побачила поміж тварин безпритульного старого. Він вказав кощавим пальцем на Персі й нечутно промовив щось на кшталт: «Навіть не мрій».

— Ви це бачили? — запитала Хейзел.

Обличчя Персі було червоним від вечірньою заграви.

— Так. Я бував тут раніше. Начебто. Здається я шукав свою дівчину.

— Аннабет, — згадав Френк. — Це було на шляху до Табору Юпітера?

Персі нахмурився.

— Ні. Раніше.

Він пильно оглядав місце, так наче досі шукав Аннабет, поки вони не пропливли під мостом «Золота Брама» і не повернули на північ.

Хейзел намагалась угамувати живіт приємними спогадами. Вона пригадала піднесений настрій минулого вечора, коли вони перемогли у воєнних іграх, як увірвались у фортецю супротивника на спині Ганні бала і як Френк несподівано перетворився на ватажка. Він був наче іншою людиною, коли видерся на стіну та закликав до нападу П’яту когорту. А як він розкидав захисників… Хейзел ніколи ще не бачила його таким. Вона так ним пишалась, коли прикріплювала емблему центуріона до його футболки.

Потім її думки звернулись до Ніко. Перш ніж вони пішли, брат відвів її вбік, щоб побажати успіхів. Хейзел сподівалась, що Ніко залишиться в таборі, аби допомогти захистити його, але брат сказав, що піде вже сьогодні — повертається до Підземного царства.

— Татові не завадить будь-яка допомога, — сказав він. — Те, що відбувається на Карних полях, досить схоже на тюремний бунт. Фурії ледве підтримують порядок. До того ж… я хочу простежити за втікачами. Можливо, знайду Браму Смерті з іншого боку.

— Будь обережним, — сказала Хейзел. — Якщо Гея її охороняє…

— Не хвилюйся. — Ніко усміхнувся. — Я вмію бути непомітним. Краще сама будь обережною. Що ближче ти до Аляски… Навіть не знаю, чи не стануть твої провали частішими.

«Бути обережною, — гірко подумала Хейзел. — Наче ці пошуки можуть скінчитися для мене добре».

— Якщо ми звільнимо Танатоса, — промовила вона, — я можу ніколи більше тебе не побачити. Танатос відправить мене назад у Підземне царство…

Ніко взяв її руку. Його пальці були такими блідими… ледве вірилось, що у них спільний батько.

— Я хотів, щоб ти змогла потрапити до Елізіума, — промовив він. — Це було найбільшим, що я міг для тебе зробити. Але тепер я хочу знайти інший вихід. Я не хочу втратити сестру.

Він не сказав «знову», але Хейзел знала, що саме про це він подумав. Уперше вона не ревнувала до Б’янки ді Анжело. Вона лише шкодувала, що не може ще трошки побути з Ніко та друзями з табору. Вона не хотіла помирати вдруге.

— Щасти, Хейзел, — сказав він. А потім розчинився в темряві, точнісінько як їхній батько сімдесят років тому.

Човен здригнувся, висмикнувши Хейзел із минулого. Вони зайшли в тихоокеанські води й оминали скелясте узбережжя округу Марін.

У Френка на колінах лежав його лижний чохол. Він переходив на коліна Хейзел і нагадував поперечку безпеки на якому-небудь атракціоні. Хейзел пригадала той раз, коли Семі відвів її в парк атракціонів під час Марді-Ґра[24]… Але вона швидко відкинула ці спогади. Не можна зараз втрачати свідомість…

— З тобою все гаразд? — поцікавився Френк. — Тебе наче нудить.

— Морська хвороба, — зізналась Хейзел. — Не думала, що буде настільки погано.

Френк надувся, так наче це була його провина, і почав ритись у рюкзаку.

— У мене є нектар. І крекери. Бабуся наче казала, що імбир допомагає… У мене його немає, але…

— Усе гаразд. — Хейзел вимучено посміхнулася. — Дякую тобі.

Френк дістав крекер. Той тріснув у його великих пальцях, і крихти полетіли навсібіч.

Хейзел розсміялась.

— О боги, Френку… Вибач. Не гарно, що я з тебе сміюсь.

— Усе гаразд, — сором’язливо промовив він. — Гадаю, ти не їстимеш той крекер.

Персі майже не звертав на них уваги. Його очі були зосереджені на узбережжі. Коли вони минули пляж Стінсон, він указав удалечінь, де здіймалась над зеленими пагорбами височенна гора.

— Я її наче вже бачив, — промовив він.

— Гора Тем, — сказав Френк. — У таборі весь час про неї балакають. На її вершині була стара база титанів. Там відбулася велика битва.

Персі нахмурився.

— Хтось із вас там був?

— Ні, — відповіла Хейзел. — Це було минулого серпня, до того як я… прийшла у табір. Джейсон розповідав мені про неї. Легіон знищив ворожий палац і приблизно мільйон чудовиськ. Джейсону довелось битися з Кріосом — сам на сам із титаном. Уявляєш?

— Уявляю, — пробурмотів Персі.

Хейзел не дуже зрозуміла, що він мав на увазі, але Персі дійсно нагадував їй Джейсона, хоч зовні вони цілковито відрізнялись. У них обох відчувалася прихована сила і ледь помітний смуток, наче вони наперед бачили свою долю і знали, що рано чи пізно зустрінуть чудовисько, яке не зможуть перемогти.

Хейзел це також було знайомо. Вона дивилась, як заходить сонце над океаном, і розуміла, що їй залишилось жити менше тижня. Хоч би яким був результат пошуків, її подорож скінчиться на Святі Фортуни.

Вона пригадала свою першу смерть і місяці, що їй передували: її дім у Сьюарді, шість місяців, проведених на Алясці, ніч на човні в затоці Воскресіння і той проклятий острів.

Коли вона усвідомила свою помилку, було запізно.

В очах потемніло — і Хейзел затягнуло в минуле.

* * *

Дім, який вони винаймали, був обшитою дошками коробкою, що стояла на палях над затокою. Коли потяг з Анкориджа проїжджав повз, меблі тряслись, а картини стукались об стіни. Уночі Хейзел засинала під хлюпання крижаної води об каміння під дошками підлоги. Від вітру будинок скрипів і тріщав.

У них була одна кімната. Кухнею слугували газова плитка та ящик із льодом замість холодильника. Один кут призначили для Хейзел, відгородивши його завісою. Там лежали матрац і скриня з речами. На стіни дівчинка причепила свої малюнки і старі світлини з Нового Орлеану, але через це тільки сильніше сумувала за домівкою.

Матері майже ніколи не було вдома. Вона більше не називала себе Королевою Марі. Тепер це була просто Марі, наймана робітниця. Вона цілими днями куховарила та прибирала на Третій вулиці, у їдальні для рибалок, робітників залізниці й матросів, які час від часу навідувалися туди. А коли поверталась додому, то приносила із собою запах мийних засобів та смаженої риби.

Уночі Марі Левек змінювалась. Контроль над нею перехоплював Голос, він віддавав Хейзел накази і змушував працювати над їхнім жахливим задумом.

Узимку було найгірше. Через постійну темряву Голос залишався надовше. А холод був таким сильним, що Хейзел здавалось, вона більше ніколи не відчує тепла.

Коли наставало літо, Хейзел не могла насититися сонцем. Кожен день літніх канікул вона якомога довше трималась подалі від дому. Але гуляти було майже ніде. Вони жили в маленькому містечку. Інші діти поширювали чутки, що Хейзел була дочкою відьми зі старої халупи на пристані. Якщо вона наближалася, діти дражнили її та кидалися пляшками і камінням. З дорослими було не легше.

Хейзел могла зруйнувати їхні життя. Могла дати їм діаманти, перлини чи золото. На Алясці це було легко. Пагорби приховували стільки золота, що Хейзел могла завалити ним ціле місто без особливих зусиль. Але вона не тримала зла на місцевих. Їй було неважко зрозуміти, чому вони такі жорстокі до неї.

Вона проводила дні, блукаючи по пагорбах. Ворони завжди складали їй компанію. Вони каркали до неї з дерев в очікуванні блискучих дрібничок, що завжди з’являлись під її ногами. Прокляття, здавалось, птахів не зачіпало. А ще вона бачила бурих ведмедів, але ті тримались від неї на відстані. Коли треба було вгамувати спрагу, Хейзел знаходила струмок талої води й пила холодну чисту воду, поки не починало боліти горло. Вона видиралась так високо, як тільки могла, і гріла обличчя на сонячному світлі.

Це був непоганий спосіб проводити час, але вона ані на мить не могла забути, що зрештою їй доведеться повертатися додому.

Іноді Хейзел розмірковувала про батька — того дивного блідого чоловіка в срібно-чорному костюмі. Їй так хотілось, щоб він з’явився і захистив її від мами, можливо, скористався своїми силами, щоб позбутися того жахливого Голосу. Якщо він бог, то має бути на це здатен.

Вона підводила очі на воронів і уявляла, що птахи — його вісники. Їхні очі були темними та шаленими, як у нього. «Чи передають вони йому звістки про мене?» — запитувала себе Хейзел.

Але Плутон попередив її матір про Аляску. Ця земля була поза владою богів. Він не міг захистити їх тут. Може, батько й наглядав за Хейзел, але жодним чином цього не показував. Вона часто розмірковувала, чи не вигадала вона його. Старе життя здавалось їй таким далеким, як радіопередачі, які вона слухала, чи промови президента Рузвельта про війну. Час від часу місцеві мешканці обговорювали японців і сутички на віддалених островах Аляски, але навіть це здавалось чимось дуже далеким і зовсім не таким страшним, як проблеми Хейзел.

Одного разу в середині літа Хейзел затрималась на пагорбах довше, ніж зазвичай — вона погналась за конем.

Усе почалось з хрусту за її спиною. Хейзел обернулась і побачила прекрасного чалого жеребця з чорною гривою — точнісінько на такому вона їздила останнього дня в Новому Орлеані, коли Семі узяв її із собою до стайні. Вона ледве не повірила, що це той самий кінь, але потім збагнула, що таке неможливо. Кінь їв щось на дорозі, і на мить Хейзел злякалась, бо їй здалося, що він гризе один із золотих самородків, які завжди з’являлись у її присутності.

— Агов, хлопче, — покликала вона.

Кінь з опаскою поглянув на неї.

Хейзел вирішила, що він напевне комусь належить. Кінь був занадто чистим і мав занадто лискуче хутро як на дикого. Якщо вона зможе підійти достатньо близько… То що? Знайде його власника? Поверне його?

«Ні, — подумала вона. — Я просто хочу знову поїздити верхи».

До коня залишалося всього десять футів, коли він кинувся геть. Решту дня Хейзел намагалась його спіймати. Іноді їй щастило наблизитися, але кінь щоразу втікав.

Хейзел втратила плин часу, що було недивно, оскільки влітку сонце залишалось у небі дуже довго. Вона зупинилась біля струмка, щоб попити, поглянула на небо і вирішила, що зараз десь третя година дня. Але потім почула свист потягу з іншого кінця долини й усвідомила, що це вечірній потяг з Анкориджа. Отже, була вже десята вечора.

Дівчина люто зиркнула на коня, який мирно щипав траву біля струмка.

— Хочеш, щоб у мене були неприємності?

Кінь тихенько заіржав. А потім… Хейзел певно це здалося. Він кинувся геть і розплився в брунатно-чорну пляму з такою блискавичною швидкістю, що очі ледве за ним устигали. Незрозуміло як, він зник.

Вона витріщилась на місце, де ще мить тому стояв кінь. Над землею звивався димок.

Свисток потяга знову пролунав над пагорбами, і Хейзел, усвідомивши, які неприємності чекають на неї, стрімголов побігла додому.

Матері там не було. На мить Хейзел відчула полегшення. Мабуть, мамі довелось затриматись на роботі. Можливо, сьогодні вони вже нікуди не поїдуть.

А потім дівчина помітила гармидер. Її завіса була зірвана, скриня стояла відкрита, скромне майно лежало розкидане на підлозі, а на матрац наче напала зграя левів. Але найгіршим було те, що її альбом для малювання розірвали дощенту, а геть усі кольорові олівці переламали. Плутонів подарунок на день народження, єдину втіху Хейзел, знищили. На стіні висів останній неушкоджений аркуш з її альбому. Червоні літери на ньому, написані незнайомою рукою, складалися в посилання: «Паскудне дівчисько, чекаю на тебе на острові. Не розчаруй мене». Хейзел схлипнула у відчаї. Їй хотілось плюнути на ці вимоги. Хотілось кудись утекти. Але куди? До того ж мати була в пастці. Голос обіцяв, що справу майже зроблено. Якщо Хейзел продовжить допомагати, маму звільнять. Дівчина не вірила Голосу, але не бачила іншого виходу.

Вона сіла в шлюпку — маленький ялик, який мати придбала за декілька золотих самородків у рибалки, який загинув наступного ж дня, заплутавшись у сітях. Човен у них був тільки один, але мати, здавалось, іноді могла діставатись острова без допомоги транспорту. Хейзел уже розуміла, що розпитувати маму про деякі речі не слід.

Навіть у розпалі літа в затоці Воскресіння плавали крижані брили. Поряд із човном трималися тюлені, вони з надією в очах поглядали на Хейзел і канючили рибні відходи. Усередині затоки морську поверхню розсікала блискуча китова спина.

Як завжди, через хитання човна у Хейзел почалася нудота. Один раз вона зупинилась і її знудило за борт. Сонце нарешті опускалось за гори, фарбуючи небо в криваво-червоний колір.

Хейзел гребла в глиб затоки. Вона озирнулась і подивилась уперед. Просто перед нею в тумані окреслився острів, що складався із соснового лісу, валунів, снігу та узбережжя з чорним піском.

Якщо острів і мав назву, то Хейзел її не знала. Одного разу вона припустилася помилки — запитала місцевих жителів, але ті витріщилась на неї, наче на божевільну.

— Нема там жодного острова, — сказав один рибалка, — коли б був, мій човен врізався би в нього щодня.

До берега залишалось близько п’ятдесяти ярдів, коли на корму присів ворон. Велетенський лискучий птах, розміром ледве не з орла і з гострим, наче обсидіановий ніж, дзьобом.

У його очах блищав розум, тож Хейзел навіть не дуже здивувалась, коли він заговорив.

— Цієї ночі, — каркнув ворон. — Остання ніч.

Хейзел опустила весла. Вона намагалася зрозуміти: попереджає її ворон, дає пораду чи обіцяє щось.

— Ти від батька? — поцікавилася вона.

Ворон похитав головою.

— Остання ніч. Цієї ночі.

Він дзьобнув у ніс човна і полетів до острова.

«Остання ніч, — сказала собі Хейзел. Вона вирішила сприйняти його слова за обіцянку. — Що б вона мені не сказала, я зроблю цю ніч останньою».

Це додало дівчині сил, щоб продовжити гребти. Човен ковзнув на берег, і під ним затріщав тонкий шар криги та чорного піску.

За ці декілька місяців Хейзел з мамою проклали стежку від берега до лісу. Дівчина пішла нею, ретельно стежачи за кожним своїм кроком — цей острів кишів загрозами, як природними, так і магічними. Крізь бурелом продиралися ведмеді. Сяючі білі примари, ледве схожі на людей, ширяли поміж дерев. Хейзел не знала, хто вони, але не сумнівалась, що вони спостерігають за нею, сподіваються, що вона нарешті заблукає.

У центрі острова два масивні чорні валуни утворювали вхід до тунелю. Хейзел зайшла в печеру, яку назвала «Серце Землі».

Це було єдине по-справжньому тепле місце на Алясці, у якому бувала Хейзел. Повітря тут пахло свіжим чорноземом. Приємна вологість наганяла дрімоту, з якою Хейзел боролась. «Якщо я тут засну, — міркувала вона, — моє тіло затягне в землю і воно перетвориться на добриво».

Печера була не меншою за церковну залу у соборі Святого Луїса в Новому Орлеані. Стіни вкривав мох, що світився зеленим, червоним, пурпуровим кольорами. Кімната гуділа від життєвої енергії. «Бум! Бум! Бум!» — лунали звуки, схожі на чиєсь серцебиття. Можливо, це морські хвилі розбивались об каміння на острові, але Хейзел так не вважала. Це місце було живим. Земля тут спала, але пульсувала енергією. Її сни були настільки злісними та гарячковими, що Хейзел відчувала, як втрачає здоровий глузд.

Гея прагнула поглинути її особистість, так само як захопила розум її матері. Вона хотіла поглинути всіх людей, богів і напівбогів, які наважились ходити по ній.

«Усі ви належите мені, — пробурмотіла Гея, наче наспівувала колискову. — Здавайтесь. Повертайтесь у землю».

«Ні, — подумала Хейзел. — Я — Хейзел Левек. І ти мене не отримаєш».

Марі Левек стояла над ямою. За шість місяців мати посивіла, наче смерть, та схудла. Її руки загрубіли від важкої праці. На ній були високі болотні чоботи і заплямована біла сорочка з їдальні. Ніхто на світі на назвав би її у такому вигляді королевою.

— Запізно, — пролунав крізь печеру слабкий голос матері.

Хейзел із жахом усвідомила, що цей голос належить не Геї.

— Мамо?

Марі обернулась. Вона була притомна і при своєму глузді, з розплющеними очима. Хейзел мала б відчувати полегшення; та натомість відчула тривогу. Голос ніколи не відпускав маму на острові.

— Що я накоїла? — безпомічно запитала мати. — О, Хейзел, що я з тобою зробила?

Вона впилась очима у те, що було на дні ями.

Уже кілька місяців вони ходили в це місце чотири чи п’ять ночей на тиждень, як вимагав Голос. Хейзел плакала, падала від виснаження, благала, впадала у відчай. Але Голос, що володів матір’ю, безжалісно її поганяв: «Принеси коштовності із землі. Скористайся своєю силою, дитино. Принеси мені мою найбільш коштовну власність».

Спочатку зусилля Хейзел викликали лише знущання. Золото і коштовне каміння наповнили розколину в. землі й закипіли в густому вариві з нафті. Це нагадувало драконів скарб, кинутий у яму зі смолою. А потім, потроху, немов величезна цибулина тюльпану, почав розпускатися кам’яний паросток. Він збільшувався так повільно, ніч за ніччю, що Хейзел не помічала його зростання. Часто їй доводилося протягом усієї ночі зосереджуватися, щоб виростити його, її тіло і душа виснажувалися, проте різниці, здавалося, не було. Але шпиль ріс.

Зараз Хейзел бачила, чого досягла. Шпиль був заввишки з двоповерхівку. Сплетіння кам’яних вусиків, що виступали з маслянистої драговини, наче наконечник списа. Усередині щось світилось. Хейзел було важко розгледіти, але вона знала, що там відбувалось. Срібло та золото утворювали тіло, у якому замість крові текла нафта, а серце було з необроблених алмазів. Хейзел відроджувала сина Геї. Він був майже готовим прокинутись.

Мати впала навколішки й заридала.

— Пробач мені, Хейзел! Пробач мені, доню!

Вона здавалась безпомічною, одинокою і страшенно сумною. Хейзел мала б розлютитись. Пробач? Роками вона жила в страху перед матір’ю. Її картали й обвинувачували за нещасне життя. Із нею поводились, наче з виродком, її потягли волоком з рідного Нового Орлеана у ці холодні дикі краї та змушували працювати, наче рабиню, під керівництвом безжалісної лихої богині. Пробачити? Хейзел мала б ненавидіти свою матір.

Але вона не могла змусити себе гніватися.

Хейзел стала навколішки й обійняла мати. Від тієї мало що залишилось — тільки шкіра та кістки, і заплямований робочий одяг. Навіть у цій теплій печері вона тремтіла.

— Що нам робити? — поцікавилася Хейзел. — Скажи мені, як це спинити.

Мати похитала головою.

— Вона відпустила мене. Вона знає, що вже запізно. Ми нічого не можемо вдіяти.

— Вона… Голос? — Хейзел боялась радіти, але якщо мати була вільною, то все інше не мало значення. Вони можуть забратися звідси. Можуть утекти назад до Нового Орлеана. — Вона пішла?

Мати швидко обвела печеру наляканими очима.

. — Ні, вона тут. Їй потрібна лише остання моя послуга. Для цього потрібна моя власна воля.

Хейзел не подобались слова матері.

— Забираймося звідси, — випалила вона. — Ця річ у скелі… вона незабаром вилупиться.

— Незабаром, — погодилась мати.

Вона лагідно поглянула на Хейзел… Хейзел не пам’ятала, коли востаннє бачила таку любов у її очах. Дівчина ледве стримувалась, аби не розридатися.

— Плутон попередив мне, — промовила мати. — Сказав, що моє бажання занадто небезпечне.

— Твоє… твоє бажання?

— Усі підземні багатства. Він володів ними. А я їх хотіла. Я так стомилась бути бідною, Хейзел. Так стомилась. Уперше я викликала його… тільки щоб перевірити, чи здатна на це. Я не вважала, що старий талісман ґрі-ґрі спрацює на богові. Але він почав залицятися до мене, казав, що я хоробра і прекрасна… — мати витріщилась на свої висохлі мозолисті руки. — Коли ти народилась, він був таким щасливим і так пишався. Він пообіцяв виповнити будь-яке моє бажання. Заприсягся рікою Стікс. І я попросила всіх його багатств. Він попередив мене, що найжадібніші бажання призводять до найбільших страждань. Але я наполягла. Я уявляла, що житиму як королева — дружина бога! А потім ти… ти отримала прокляття.

Хейзел здавалось, що її от-от розірве зсередини, точнісінько як той шпиль у ямі. Її страждання стануть завеликими, щоб утримати їх у собі, і шкіра на ній лусне.

— Тому я можу знаходити всілякі речі під землею?

— І тому вони приносять тільки страждання. — Мати безсило обвела рукою печеру. — Так вона знайшла мене, і так керувала мною. Я була такою злою на твого батька. Звинувачувала його у своїх бідах. Звинувачувала тебе. Я так злилась, що прислухалась до Геїного голосу. Я була дурепою.

— Має бути якийсь вихід, — промовила Хейзел. — Скажи мені, як її спинити.

Земля затряслась. Безтілесний Геїн голос рознісся печерою.

«Мій найстарший син прокидається, — промовила вона, — найдорогоцінніше, що є в землі. І ти витягла його заглибин, Хейзел Левек. Ти створила його заново. Його народженню не перешкодити. Залишилось тільки одне».

Хейзел стиснула кулаки. Вона була налякана, але тепер, коли мати була вільною, відчувала, що врешті-решт може подивитись ворогу в обличчя. Це створіння, ця лиха богиня, зруйнувала їм життя. Хейзел не збиралась дарувати їй перемогу.

— Я більше не допомагатиму тобі! — крикнула вона.

«Але мені більше не потрібна твоя допомога, дівчинко. Я привела тебе сюди лише з однієї причини. Твоїй матері був потрібен… стимул».

У Хейзел стиснуло горло.

— Мамо?

— Пробач мені, Хейзел. Якщо можеш мені пробачити, прошу тебе… знай, що я зробила це тільки тому, що люблю тебе. Вона пообіцяла, що дозволить тобі жити якщо…

— …якщо ти пожертвуєш собою, — промовила Хейзел, збагнувши правду. — Їй потрібно, щоб ти добровільно віддала своє життя. Щоб відродити цю… цю істоту.

«Алкіоней, — промовила Гея. — Найстарший з велетнів. Він повинен відродитись першим, і ця земля стане його новою батьківщиною — подалі від богів. Він володітиме цими крижаними горами й лісами. Він збере військо чудовиськ. Поки боги розділені Й б’ються одне з одним у цій Світовій війні смертних, його війська знищать Олімп».

Сни земляної богині були настільки потужними, що відкидали на печерні стіни тіні: жахливі зображення нацистських армій, що лютують у Європі, японські літаки, що знищують американські міста. Хейзел нарешті все збагнула. Олімпійські боги підтримуватимуть різні сторони в битвах, як робили це в усіх людських війнах. Поки боги битимуться одне з одним до кривавого кінця, на півночі збиратиметься армія чудовиськ. Алкіоней відродить своїх братів-велетнів і відправить захоплювати світ. Ослаблені боги падуть. Смертні війни бушуватимуть протягом десятиліть, поки всі цивілізації не загинуть і земляна богиня не прокинеться повністю. Гея правитиме вічно.

«Усе це сталось, — замуркотіла Гея, — тому що твоя мати була жадібною й прокляла тебе здатністю знаходити коштовності. У своєму сплячому стані мені знадобились би десятки років, можливо/ навіть століття, перш ніж я змогла би відродити Алкіонея самотужки. Але незабаром він уже прокинеться, а за ним і я!»

Хейзел із жахом усвідомила, що станеться наступної миті. Геї потрібна тільки добровільна жертва — душа, яку можна поглинути, щоб відродити Алкіонея. Її мати стане в розколину й доторкнеться до цього потворного паростка… і він її поглине.

— Хейзел, іди. — Мати важко підвелась. — Вона дозволить тобі жити, але ти мусиш поспішати.

Хейзел знала, що мама каже правду. Це було найжахливішим. Гея дотримає угоди й справді дозволить їй жити. Дівчина вціліє для того, щоб побачити кінець світу, знаючи що спричинила його сама.

— Ні, — вирішила Хейзел. — Я не хочу жити. Не такою ціною.

Вона зазирнула глибоко собі в душу і закликала батька, володаря Підземного царства. Усі багатства, що лежали в його володіннях, потягнулись до неї. Печера затряслась.

Нафта навколо шпиля Алкіонея запузирилась, запінилась і вивергнулась назовні, наче кипляче молоко з казанка.

«Не дури, — промовила Гея, і Хейзел помітила тривогу в її тоні, може, навіть страх. — Ти вб’єш себе, і заради чого! Твоя мати однаково помре!»

Хейзел ледве не завагалась. Вона пригадала батькову обіцянку: одного дня її прокляття заберуть, спокій їй принесе нащадок Нептуна. Він навіть казав, що вона може знайти власного коня. Можливо, той дивний жеребець у пагорбах призначався для неї? Але всього цього не станеться, якщо вона помре зараз. Вона ніколи більше не побачить Семі та не повернеться до Нового Орлеана. Її життя скінчиться після тринадцяти років, гірких років із нещасним кінцем.

Вона зустрілась очима з матір’ю. Уперше її мати не здавалась сумною чи розлюченою. Її очі сяяли гордістю.

— Ти була моїм даром, Хейзел, — промовила вона. — Моїм найціннішим даром. Якою ж, я була дурепою, коли вважала, що мені потрібно щось іще.

Мати поцілувала Хейзел у чоло й пригорнула до себе. Її тепло додало Хейзел мужності продовжити. Вони помруть, але не як жертвоприношення для Геї. Підсвідомо Хейзел розуміла, що їхні останні дії позбавлять Гею сил. Їхні душі відправляться в Підземне царство, а Алкіоней не відродиться… принаймні поки що.

Хейзел закликала останні залишки своєї сили. Повітря стало пекельно гарячим. Шпиль почав тонути. Коштовне каміння й золоті брили вискакували з тріщини з такою швидкістю, що розбивалися об стіни печери й розлітались шрапнеллю, жалячи шкіру Хейзел навіть крізь куртку.

«Припини! — вимогливо промовила Гея. — Ти не здатна цьому перешкодити. У кращому випадку ти відстрочиш його повернення на декілька десятиліть. Ти обміняєш ваші життя на це?»

І Хейзел дала їй гідну відповідь.

«Остання ніч», — сказав ворон.

Розколина вибухнула. Стеля обвалилась. Хейзел заховалась в обійми матері й поринула в темряву, а за мить її легені наповнилися нафтою, і острів поринув у затоку.

XVIII Хейзел

— Хейзел! — Френк тряс її за плечі. Його голос. був стривоженим. — Ну ж бо, будь ласка! Прокинься!

Вона розплющила очі. У нічному небі палали зірки. Човен більше не хитався. Вона лежала на твердій землі поряд зі своїм загорнутим у тканину мечем та рюкзаком.

Вона невпевнено сіла. Голова йшла обертом. Вони були на стрімчаку, що здіймався над узбережжям. Приблизно за сто ярдів блищав у місячному сяйві океан. Прибій лагідно омивав корму їхнього човна, що стояв на березі. Праворуч від неї на краю стрімчака височіла будівля, схожа на маленьку церкву з прожектором на дзвіниці. «Маяк!» — здогадалася Хейзел. Позаду них шелестіли на вітру луки з високою травою.

— Де ми? — запитала вона.

— Дякувати богам, ти прокинулась! — Френк видихнув. — Ми в Мендосіно, приблизно за сто п’ятдесят миль на північ від «Золотої Брами».

— Сто п’ятдесят миль? — застогнала Хейзел. — Я була непритомна настільки довго?

Персі опустився навколішки поруч із нею. Його волосся ворушилось від морського вітру. Він поклав руку їй на чоло, наче перевіряючи, чи є в неї жар.

— Ми не могли тебе розбудити. Зрештою вирішили віднести на берег. Ми подумали: може, морська хвороба…

— Не морська хвороба.

Вона глибоко вдихнула. Приховувати правду ставало дедалі нестерпніше. У голові пролунали слова Ніко: «Якщо це трапиться в бою…»

— Я… я не була чесною з вами, — промовила вона. — У мене був провал свідомості. Це трапляється час від часу.

— Провал? — Френк узяв її за руку, від чого вона розгубилась… але водночас їй стало так приємно. — Це якась Хвороба? Чому я раніше не помічав?

— Я намагалась це приховувати, — зізналась вона. — Поки що мені щастило, але останнім часом стає дедалі гірше. Це не хвороба… не зовсім. Ніко каже, що це побічний ефект мого минулого, того місця, де він мене знайшов.

Напружені зелені очі Персі було важко прочитати. Вона не могла збагнути, він переймається за неї чи насторожився.

— Де саме тебе знайшов Ніко? — запитав він.

Язик Хейзел став наче ватним. Вона боялась, якщо почне розповідати, то провалиться назад у минуле. І все ж, хлопці заслуговували знати правду. Якщо Хейзел підведе їх під час пошуків, знепритомніє у вирішальну мить… Годі! Вона більше не житиме з такими думками.

— Я поясню, — пообіцяла Хейзел і почала порпатися у рюкзаку. Вдалось же їй забути взяти пляшку води. Що за дурепа. — Є… є щось попити?

— Авжеж. — Персі лайнувся грецькою собі під ніс. — Ну я й телепень. Залишив припаси внизу, в човні.

Незручно було просити дбати про неї, але Хейзел опритомніла виснажена і з пересохлим ротом, наче прожила останні декілька годин водночас і в минулому, і в теперішньому часі. Вона закинула на плечі рюкзак і меч.

— Не зважай. Я можу йти…

— Навіть не думай про це, — промовив Френк, — поки чогось не поїси і не поп’єш. Я принесу.

— Ні, я сходжу. — Персі глянув на їхні стиснуті долоні. А потім впився очима в небокрай, наче відчув якусь небезпеку, але там не було нічого незвичного — тільки маяк та зелені луки, що простягались удалечину. — Залишайтесь тут. Я зараз повернусь.

— Ти впевнений? — кволо промовила Хейзел. — Я не хочу, щоб ти…

— Усе гаразд. Френку, будь насторожі! Щось таке в цьому місці… Не знаю.

— Я захищу її, — пообіцяв Френк.

Персі помчав геть.

Коли вони залишились на самоті, Френк наче усвідомив, що досі тримає її долоню. Він прокашлявся і відпустив руку.

— Я, е-е… гадаю, я знаю, чому ти непритомнієш, — сказав він. — І звідки ти.

Серце завмерло.

— Знаєш?

— Ти настільки відрізняєшся від усіх інших дівчат, яких я зустрічав. — Він кліпнув очима й поспішно продовжив. — Ну… не в поганому сенсі. Просто те, як ти розмовляєш. Ті речі, що тебе дивують: наприклад, пісні, чи телепрограми, або жаргон, яким усі користуються. Ти розповідаєш про своє життя так, наче воно було багато років тому. Ти народилась в інші часи, чи не так? Ти з Підземного царства?

Хейзел хотілось розплакатись. Але не тому що їй стало сумно, а тому що це було таким полегшенням — почути, як хтось говорить правду за неї. Френк не здавався обуреним чи наляканим. Він не дивився на неї, наче на привида чи на повсталого мерця.

— Френку, я…

— Ми все владнаємо, — пообіцяв він. — Ти жива. Ми подбаємо, щоб ти залишилась такою.

Позаду них зашелестіла трава. В очах Хейзел кололо від холодного вітру.

— Я не заслуговую на такого друга, — промовила вона. — Ти не знаєш, що я… не знаєш, що я накоїла.

— Припини. — Френк насупив брови. — Ти чудова людина! До того ж ти не одна така з таємницями.

Хейзел витріщилась на нього.

— Не одна?

Френк розкрив було рота, але потім насторожився.

— Що? — запитала Хейзел.

— Вітер стихнув.

Вона подивилась навкруги й усвідомила, що він має рацію. Вітер остаточно вгамувався.

— І що?

Френк збентежено глитнув.

— Чому тоді трава досі колишеться?

Краєм ока Хейзел помітила, як промайнули в траві темні постаті.

— Хейзел! — Френк намагався єхопити її за руки, але було запізно.

Щось відштовхнуло його назад. А потім якась сила — наче вихор у траві — окутав Хейзел і потяг у луки.

XIX Хейзел

Хейзел була ще тим знавцем усякої химери. Вона бачила, як земляна богиня оволоділа свідомістю її матері. Власноруч створила велетня із золота. Знищила острів, померла і повернулась з Підземного царства.

Але щоб її викрала трава? Це було щось новеньке.

Її наче затягло в рослинний смерч. Хейзел чула про сучасних співаків, які стрибають у натовп шанувальників і яких потім над головами передають уперед тисячі рук. Вона припускала, що відчуває щось схоже — тільки от пересувалась значно швидше, а гострі травинки не були схожими на захоплених прихильників.

Хейзел не могла підвестись. Не могла доторкнутись до землі. Її меч досі був у скатці постільної білизни за її спиною, але дотягнутись до нього було марною справою. Рослини заважали їй повернути рівновагу, кидали в різні боки, дряпали обличчя і руки. Крізь мішанину зеленого, жовтого і чорного кольорів перед очима вона ледве розрізняла зірки.

Френкові крики затихали вдалечині.

Важко було зосередити думки, але одне Хейзел знала напевне: вона рухалась дуже швидко. Куди б її не несли, незабаром вона опиниться занадто далеко, щоб друзі змогли її відшукати.

Вона заплющила очі й намагалася не зважати на оберти й тряску, думками вона звернулась до землі під нею. Золото, срібло — вона закликала все, що змогло б розірвати її викрадачів.

Але не відчула нічого. Під землею не було жодних багатств.

Хейзел уже почала зневірюватися, як раптом відчула прохолоду велетенського каменю під собою. Вона спрямувала на нього всю силу, подумки кидаючи якір. Раптом земля загриміла. Вихор рослин відпустив її, й Хейзел злетіла в небо, наче снаряд катапульти.

Вона відчула невагомість і розплющила очі. Тіло перевернулось у повітрі. Земля була за двадцять футів під нею. А тоді Хейзел почала падати. Спрацювали бойові навички — у таборі їй багато разів доводилось стрибати з велетенських орлів. Вона згрупувалась у клубок, перекинулась через голову під час зіткнення із землею і звелася на ноги.

Вона зняла з плечей скатку та оголила меч. За декілька ярдів ліворуч від неї, посеред трав’яного моря стирчала каменюка розміром з гараж для авто. Хейзел усвідомила, що це її якір. Цей камінь викликала вона.

Трава зашелестіла навколо каміння. Розлючені голоси перелякано засичали на велетенську кам’яну брилу, що завадила їхньому руху. Перш ніж рослини встигли знову об’єднатись, Хейзел кинулась до скелі й видерлась нагору.

Рослини заколихались і зашелестіли навколо неї, наче щупальця велетенської актинії[25]. Хейзел відчувала розчарування своїх викрадачів.

— Не можете на цьому рости, га? — крикнула вона. — Забирайтесь під три чорти, купа бур’янів! Теть звідси!

— Засланець! — випалив із трави розлючений голос.

Хейзел здійняла брови.

— Що, перепрошую?

— Засланець! Не сховаєшся засланець!

Черниця з академії Святої Агнеси одного разу вимила Хейзел рота господарським милом за схоже слово, тільки з літерою «р», тож дівчина не знала, що на це відповісти. Тоді викрадачі почали висовуватися з трави навколо її кам’яного острівка. Спочатку вони здались їй схожими на янголят — дюжина пухленьких купідончиків. Але потім вони наблизилися і Хейзел побачила, що зовсім вони не миленькі й не ангельські.

Розміром істоти були не більше ніж однорічна дитина, із жировими складками, як у малят, але з химерною зеленуватою шкірою, наче в їхніх жилах тече хлорофіл. Вони мали сухі й крихкі крила, схожі на кукурудзяне листя, та пучки сивого волосся, що дуже нагадували солому. Зі змучених, укритих зернятками облич дивилися суцільно зелені очі, а з ротів стирчали собачі ікла.

Найбільше зі створінь, із жовтою пов’язкою на стегнах та волоссям-колоссям, що стирчало навсібіч, ступило крок уперед. Воно зашипіло на Хейзел і почало метатися туди-сюди. Та ще й так швидко, що Хейзел злякалась — аби тільки його пов’язка не впала на землю.

— Бісів сланець! — поскаржилось створіння. — Пшениця не росте!

— Сорго не росте! — запищало ще одне.

— Ячмінь! — заволало третє. — Ячмінь не росте. Щоб його цей сланець!

Коліна Хейзел затряслись. Маленькі створіння, може, здавалися кумедними, але вони оточили її, свердлили голодними зеленими очима і скалилися гострими зубами. Вони були наче купідони-піраньї.

— В-ви це про скелю? — спромоглась вимовити вона. — Цей камінь називається сланцем?

— Так, зелене каміння! Сланцева порода! — заволало перше створіння. — Огидний камінь.

Хейзел почала розуміти, як вона його викликала.

— Це коштовний камінь. Він цінний?

— Ба! — випалило створіння в жовтій пов’язці. — Дурнуваті корінні мешканці робили з нього коштовності. Цінний? Може, й так. Але не такий цінний, як пшениця.

— Або сорго!

— Або ячмінь!

Решта створінь приєднались до розмови та почали викрикувати різні види злаків. Вони оточили скелю, але не намагались на неї видертись — принаймні поки що. Та варто було їм напасти разом, і Хейзел нізащо не змогла б відбитися.

— Ви Геїні слуги, — промовила Хейзел.

Вона вирішила зайняти їх балачками. Може, Персі й Френк десь неподалік. Можливо, вони її побачать. Вона ж так високо стоїть над луками. Якби ж її меч сяяв, як у Персі.

Купідон у жовтих підгузках розлючено відповів:

— Ми — карпої, зернові духи. Діти Матінки-землі, так! Ми служимо їй майже цілу вічність. Поки мерзотні люди не почали нас культивувати, ми були дикими. І ми будемо дикими знову! Пшениця знищить усе!

— Ні, Сорго царюватиме!

— Ячмінь мусить правити!

Решта приєдналась. Кожний з карпоїв вигукував власний вид зерна.

— Зрозуміло, — Хейзел придушила свою відразу. — То ти, отже, Пшениця… ти, у жовтих, е-е… штанях.

— Гм, — відповів Пшениця. — Злізай зі свого сланця, напівбогине! Ми повинні віднести тебе до війська нашої повелительки. Вони нас винагородять. Вони вб’ють тебе повільно!

— Спокусливо, але ні, дякую.

— Я дам тобі пшениці! — випалив Пшениця так, наче це була дуже вигідна пропозиція в обмін на її життя. — Силу-силенну пшениці!

Хейзел намагалась міркувати. Як далеко її віднесли? Скільки часу знадобиться друзям, щоб її знайти? Карпої починали сміливішати. По-двоє, по-троє вони наближались до скелі й пошкрябували сланець, щоб подивитись, чи той їм нашкодить.

— Перш ніж я спущусь… — Хейзел підвищила голос, сподіваючись, що вітер віднесе її слова далі. — Е-е… не могли б ви мені дещо пояснити? Якщо ви зернові духи, хіба не мусите бути на боці богів? Хіба богиня землеробства Церера…

— Лихе ім’я! — завив Ячмінь.

— Культивує нас! — випалив Сорго. — Змушує рости мерзенними грядками. Дозволяє людям нас жати. Тьху! Коли Гея знову стане повелителькою світу, ми будемо рости дикими, так!

— Гаразд, зрозуміло. А це її військо, до якого ви маєте намір мене віднести в обмін на пшеницю…

— Або ячмінь, — запропонував Ячмінь.

— Еге, — погодилась Хейзел. — Де це військо зараз?

— Просто за горами! — Сорго схвильовано плеснув долонями. — Матінка-земля, ох, саме вона! Вона сказала нам: «Подбайте про Плутонову дочку, яка знову жива. Знайдіть її! Приведіть живою! Я спланувала безліч тортур для неї». Велетень Полібот винагородить нас за твоє життя! А потім ми рушимо на південь, щоб знищити римлян. Нас неможливо вбити. Але тебе, можливо, так.

— Дивовижно! — Хейзел намагалася здаватись сповненою ентузіазму. Це було нелегко, знаючи що Гея запланувала для неї особливу помсту. — То ви… вас не можна вбити, тому що Алкіоней ув’язнив Смерть, так?

— Саме так! — відповів Ячмінь.

— І він тримає його в кайданах на Алясці. Так, стривайте, як там називалось це місце?

Сорго хотів було відповісти, але Пшениця кинувся на нього й збив з ніг. Усі карпої почали битись, перетворюючись на зернові вихори. Хейзел приготувалась тікати. Але тієї миті Пшениця повернувся до своєї янгольської форми, тримаючи Сорго, як борець, у шийному захваті.

— Годі! — заволав він на решту. — Мультизлакові бійки заборонені!

Карпої знову стали пухленькими купідоноподібними. піраньями.

Пшениця відштовхнув Сорго.

— Хитра напівбогиня, — промовив він. — Намагається обманом витягти з нас таємниці. Дзуськи, ти ніколи не знайдеш лігво Алкіонея!

— Я і без вас знаю, де воно, — промовила вона з фальшивою впевненістю. — Воно на острові в затоці Воскресіння.

— Га! — глумливо вимовив Пшениця. — Це місце затонуло під хвилями багато років тому. Ти мала б це знати! Гея ненавидить тебе саме за це. Коли ти зруйнувала її плани, вона була змушена заснути знову. На довгі десятиліття! А Алкіоней не міг прокинутися аж до темних часів.

— Вісімдесяті, — погодився Ячмінь. — Жах! Жах!

— Еге, — продовжив Пшениця. — А наша повелителька досі спить. Алкіоней був змушений ховатись на півночі. Він чекає, складає плани. Тільки тепер Гея знову заворушилась. Але вона не забула про тебе, ох, не забула, так само як і її син.

Сорго захоплено захихикав.

— Ти ніколи не знайдеш в’язницю Танатоса. Уся Аляска належить велетню. Він може утримувати Смерть будь-де! Ти змарнуєш роки, щоб його знайти, а у твого бідненького табору є лише декілька днів. Краще здавайся. Ми дамо тобі зерна. Безліч зерна.

Меч Хейзел наче поважчав. Її до смерті лякала перспектива повернення на Аляску, але досі вона хоча б знала, де почати шукати Танатоса. Вона вважала, що острів, на якому вона померла, був знищений не повністю або знову здійнявся з глибин, коли прокинувся Алкіоней. Хейзел сподівалась, що його лігво там. Але якщо острова справді більше не існувало, вона гадки не мала, де шукати велетня. Аляска величезна. Вони можуть шукати десятиліттями — і все одно його не знайти.

— Так от, — промовив Пшениця, відчувши її збентеженість. — Здавайся.

Хейзел стиснула спату.

— Нізащо! — Вона знову підвищила голос, сподіваючись, що він якось дійде до друзів. — Якщо доведеться всіх вас знищити, я це зроблю. Я — дочка Плутона!

Карної рушили вперед. Вони вхопились за каміння й засичали так, наче воно було пекельно гарячим, але все одно почали дертись нагору.

— Зараз ти помреш, — пообіцяв Пшениця, клацаючи зубами. — Відчуєш лють злаків!

Зненацька пролунав свист. Пшениця застиг. Він поглянув на золоту стрілу, яка щойно простромилася в його груди, і розлетівся на пластівці сухого сніданку.

XX Хейзел

Якоїсь миті Хейзел була ошелешена не менш, ніж карної. А потім бозна-звідки вистрибнули Френк і Персі та почали нищити всю рослинність, що траплялася їм попідруч. Френк прошив стрілою Ячменя — і той розсипався на зернятка. Персі рубанув мечем Сорго і кинувся на Просо та Овес. Хейзел зістрибнула вниз і приєдналась до битви.

За кілька хвилин від карпоїв залишились тільки купки зернят та різних злакових сніданків. Пшениця почав відроджуватись, але Персі Дістав з рюкзака запальничку і запалив вогонь.

— Тільки спробуй, — загрозливо промовив він, — і я підпалю все поле. Залишайтесь мертвими. Тримайтесь подалі від нас, або траві кінець!

Френк здригнувся, наче його жахала ця ідея. Хейзел не зрозуміла причини, та все одно кричала, звертаючись до злакових купок:

— Він це зробить! Він божевільний!

Залишки карпоїв рознесло вітром. Френк видерся на скелю й простежив за ними.

Персі згасив запальничку та широко посміхнувся до Хейзел.

— Молодець, що кричала. Інакше ми б тебе не знайшли. Як ти їх так надовго затримала?

Вона тицьнула на камінь.

— Сховалась. За сланець.

— Перепрошую?

— Народе, — покликав Френк з вершини скелі. — Ви повинні це бачити.

Персі з Хейзел поспішили до нього. Щойно Хейзел побачила, на що він дивиться, у неї перехопило подих.

— Персі, світло! Сховай меч!

— Щоб його! — Він торкнувся вістря меча — і Анаклузмос перетворився на ручку.

Знизу марширувало військо.

Там, де сільська дорога розходилася на південь і на північ, луки переходили в неглибоку ущелину. На протилежному боці дороги аж до небокраю простягались зелені пагорби. Цивілізація їх майже не торкнулась, за винятком єдиної крамнички з темними вікнами, що самотньо стояла на вершині найближчого пагорба.

А вся ущелина кишіла чудовиськами — шеренга за шеренгою вони крокували на південь. Їх було настільки багато, і вони були настільки близько, що Хейзел здивувалася: як її крики не почули.

Усі разом друзі припали до скелі. Вони спостерігали, як проходять повз декілька дюжин велетенських волохатих людиноподібних істот, одягнених у рвані кольчуги й шкури, і не вірили своїм очам. У кожного створіння було по шість рук, по три з кожного боку, через що вони виглядали наче печерні люди, які еволюціонували від комах.

— Гігіни, — прошепотіла Хейзел. — Земленароджені.

— Ти билася з ними раніше? — поцікавився Персі.

Вона заперечливо похитала головою.

— Просто чула про них на заняттях із чудовиськознавства у таборі.

Їй ніколи не подобалось чудовиськознавство — читати Плінія Старшого та інших застарілих авторів, які описували легендарних чудовиськ з усіх Кутків Римської імперії. Хейзел вірила в чудовиськ, але деякі описи були настільки навіженими, що вона вважала їх безглуздими вигадками.

А тепер ціле військо цих вигадок марширувало повз неї.

— Земленароджені бились з аргонавтами, — пробурмотіла вона. — А ці, що позаду них…

— Кентаври, — промовив Персі. — Але… це неправильно. Кентаври — гарні хлопці.

Френк поперхнувся.

— Нам у таборі розповідали зовсім інше. Кентаври скажені. Вони тільки те й роблять, що напиваються і вбивають героїв.

Хейзел дивилась, як легким галопом минають їх напівлюди-напівконі. Вище пояса вони були людьми, нижче — рябими конями. На них були варварські обладунки зі шкур та бронзи. У руках істоти тримали списи й пращі[26]. Спочатку Хейзел вирішила, що на головах у нйх шоломи вікінгів. Але потім усвідомила, що з кошлатого волосся стирчать справжні роги.

— Хіба в них мають бути бичачі роги? — поцікавилася вона.

— Може, це особлива порода, — промовив Френк. — Але ми не будемо у них про це запитувати, гаразд?

Персі подивився вдалину і його обличчя зблідло.

— О боги… Циклопи.

І справді, услід за кентаврами, важко гримаючи ногами, йшов батальйон однооких огрів. Чоловіки й жінки, кожний у десять футів заввишки й одягнений у неоковирні обладунки з металобрухту. Шестеро з них, упряжені наче воли, тягли за собою штурмову вежу заввишки з двоповерхівку й оснащену скорпіоном.

Персі схопився за голову обома руками.

— Циклопи. Кентаври. Це неправильно. Усе це неправильно.

Поглянувши на таке військо, будь-хто міг впасти у відчай, але Хейзел відчула, що з Персі відбувається щось інше. У місячному сяйві колір його шкіри здавався особливо блідим, навіть нездоровим, наче всі його спогади намагались повернутись, роздираючи в процесі розум хлопця.

Вона глянула на Френка.

— Треба повернутися на човен. У морі йому стане краще. — Без питань, — промовив Френк. — Їх забагато. Табір… ми повинні попередити табір.

— Вони знають, — застогнав Персі. — Рейна знає.

У горлі Хейзел утворився клубок. Легіон нізащо не переможе таке військо. Якщо вони лише за кілька миль від табору — їхні пошуки приречені. Вони нізащо не встигнуть дістатися Аляски і повернутися назад.

— Ходімо, — квапила вона Френка. — Ну ж бо…

І тоді вона побачила велетня.

Коли той з’явився з-за пагорба, Хейзел не повірила власним очам. Він був більший за штурмову вежу — щонайменше тридцять футів заввишки — з лускатими ногами, як у комодського варана, і блакитно-зеленою бронею вище пояса. Його панцир був утворений з голодних потворних облич — чудовиська з розкритими ротами, які вимагали їжі. Обличчя велетня було людським, а волосся скуйовдженим і зеленим, схожим на морські водорості. Коли він тряс головою, з волосся падали змії. Гадюча лупа — ну й мерзота.

Велетень був озброєний величезним тризубцем і сіткою з тягарцями. Від одного тільки виду цієї зброї у Хейзел стискало в животі. Вона багато разів стикалась із такими бійцями під час гладіаторських тренувань. З усіх відомих їй бойових стилів цей був найбільш хитрим, підступним і небезпечним. Перед нею стояв величезний ретіарій.

— Хто це? — голос Френка тремтів. — Це не…

— Це не Алкіоней, — кволо промовила Хейзел. — Гадаю, це один з його братів. Той, про якого казав Термін. Злакові духи теж про нього згадували. Це Полібот.

Вона не знала, звідки в неї така впевненість, а разом із тим навіть на такій відстані дівчина відчувала могутню ауру велетня. Хейзел пригадала те відчуття, коли вона відроджувала Алкіонея в Серці Землі, — наче поряд із нею стояв потужний магніт, і все залізо в її крові притягувалося до нього. Цей велетень ще одна дитина Геї — породження землі, настільки злобне та могутнє, що має власне гравітаційне поле.

Друзям треба було забиратись. Для такого високого створіння їхня схованка на вершині скелі відкриється як на долоні, якщо воно вирішить подивитись у їхній бік. Та водночас вона відчувала, що от-от станеться дещо важливе. Усі разом вони сповзли трохи нижче по скелі й продовжили спостерігати.

Коли велетень наблизився, одна циклопиня вибігла зі строю й заговорила з ним. Вона була величезною, гладкою і страшенно потворною, у кольчужній сукні, схожій на муму[27], але поруч із велетнем здавалася малям.

Циклопиня вказала на зачинену крамничку на вершині найближчого пагорба і пробурмотіла щось про їжу. Велетень щось їй. відповів так, наче був незадоволений. Циклопиня гаркнула на своїх родичів, і троє з них подерлися слідом за нею на пагорб.

Коли вони вже були на півшляху до крамнички, пекуче світло обернуло ніч на день. Хейзел осліпило. Ворожу армію знизу охопила паніка. Чудовиська репетували від болю та злості. Хейзел насилу розплющила очі. Вона почувалась так, наче вийшла на денне світло з темної зали театру.

— Занадто гарно! — зарепетували циклопи. — Пече око!

Над крамничкою здійнялась веселка. Вона була такою яскравою і так близько. Хейзел ніколи не бачила нічого подібного. Світло виходило з крамниці й пронизувало небо, заливаючи всю місцевість дивним калейдоскопічним сяйвом.

Циклопиня підняла свою палицю й ринула на крамницю. Коли вона вдарила веселку, усе її тіло задимилося. Завивши від болю, циклопиня впустила палицю й кинулась навтіки. Різнокольорові пухирці вкривали її руки та обличчя.

— Жахлива богиня! — заревіла вона на крамницю. — Дай нам смачненького!

Решта чудовиськ оскаженіли. Вони неслись на крамницю, а за мить тікали, обпечені веселковим сяйвом. Деякі кидали каміння, списи, мечі, навіть обладунки, але все згорало в барвистому полум’ї.

Урешті-решт велетень наче отямився, що його військо марнує цілком добротне спорядження.

— Годі! — проревів він.

Не без зусиль, криками, штовханами і стусанами йому вдалось відновити порядок у війську. Коли всі заспокоїлись, він сам підійшов до веселкової крамниці й почав розлючено ходити навколо світлових кордонів. — Богине! — заволав він. — Виходь і здавайся! Ніхто з крамниці не відповідав. Веселка так само блищала.

Велетень здійняв тризубець і сіть.

— Я — Полібот! Схили коліна, і я вб’ю тебе швидко. Вочевидь, нікого в крамниці це не вразило. З вікна вилетів крихітний темний предмет і впав біля ніг велетня. Полібот закричав:

— Граната!

Він затулив обличчя руками. Військо припало до землі.

Коли предмет не вибухнув, Полібот з опаскою нахилився та підняв його.

Він обурено заревів.

— «Дін-дон»[28]? Ти смієш ображати мене «Дін-доном»?

Він жбурнув тістечко назад у крамницю — і воно розчинилось у світлі веселки.

Чудовиська звелися на ноги. Деякі зголодніло бурмотіли: «“Дін-дон”? Де “Дін-дон”?»

— Нумо нападати, — промовила жіночка-циклоп. — Я голодна. Мої хлопчики хочуть смачненького!

— Ні! — випалив Полібот. — Ми і без цього запізнюємось. Алкіоней хоче, щоб ми опинилися в таборі за чотири дні. Ви, циклопи, рухаєтесь неприпустимо повільно. Ми не маємо часу на неважливих богинь!

Він сказав останнє речення у напрямку крамниці, але відповіді не отримав.

Циклопиня гаркнула.

— Табір, авжеж. Помста! Помаранчеві та пурпурні знищили мою домівку. А тепер Мамця Гаскет знищить їхню! Чуєте мене, Лео, Джейсон та Пайпер? Я вас знищу!

Інші циклопи схвально заревіли. Решта чудовиськ їх підтримала.

Усе тіло Хейзел затремтіло. Вона глянула на друзів.

— Джейсон, — прошепотіла дівчина. — Вона билась із Джейсоном. Він досі живий.

Френк кивнув.

— А інші імена тобі знайомі?

Хейзел похитала головою. Вона не знала жодних Лео чи Пайпер у таборі. Персі досі виглядав ослабленим і збентеженим. Якщо ці імена й були йому знайомі, то він цього не виказував.

Хейзел обміркувала слова циклопині: «Помаранчеві й пурпурні». Пурпурний — точно колір Табору Юпітера. Але помаранчевий… Коли Персі прийшов у табір, він був у рваній помаранчевій футболці. Це не просто збіг.

Армія знизу продовжила свій марш на південь, але Полібот стояв віддалік неї, суплячи брови й принюхуючись.

— Морський бог, — пробурмотів він. Велетень повернувся в їхній бік. — Чую морського бога.

Персі затремтів. Хейзел поклала руку на його плече та намагалася притиснути хлопця до скелі.

Жіночка-циклоп, Мамця Гаскет, фиркнула.

— Авжеж ти чуєш морського бога! До моря шапкою докинути!

— Запах сильніший, — наполягав Полібот. — Я народжений знищити Нептуна. Я відчуваю…

Він нахмурився, і повернув голову, скинувши з неї ще пару-трійку, змій.

— Ми вирушаємо чи повітря нюхатимемо? — забурчала Мамця Гаскет. — Мені не дістався «Дін-дон», а тобі не дістанеться морський бог!

— Гаразд, — гаркнув Полібот. — Уперед! Уперед! — Він глянув наостанку на веселкову крамницю, а потім пройшовся пальцями по своєму волоссю. У його руці з’явилися три змії, більші за решту, з білими плямами навколо ший. — Мій подарунок тобі, богине! Моє ім’я Полібот, що означає «ненажерливий». От тобі декілька моїх ненажерливих ротів. Подивимось, чи хтось ходитиме до твоєї крамниці, з такими вартовими на подвір’ї.

Він злісно розсміявся і жбурнув змій у високу траву на схилі пагорбу.

А потім покрокував на південь, струшуючи землю важкими варанськими ногами. Зрештою остання колона чудовиськ минула пагорби й розчинилась у ночі.

Тільки-но вони зникли, сліпуча веселка згасла, наче прожектор.

Хейзел, Френк і Персі залишились самі в темряві. Усі троє дивилися на крамницю по той бік дороги.

— Це було щось, — пробурмотів Френк.

Персі шалено затремтів. Хейзел розуміла, що йому потрібна допомога або відпочинок. Зустріч з армією чудовиськ наче зачепила якісь його спогади, викликала воєнний невроз. Вони повинні відвести його назад до човна.

Проте між ними та узбережжям лежала широченна смуга землі. Хейзел сумнівалась, що карпої довго триматимуться на відстані. Брести втрьох крізь морок аж до човна — безперечно не найкращий план. До того ж їй ніяк не вдавалось позбутися моторошного відчуття, що коли б вона не викликала сланець, то вже була б полоненою велетня.

— Ходімо до крамниці, — промовила Хейзел. — Якщо всередині богиня, можливо, вона нам допоможе.

— От тільки тепер пагорб охороняє зграйка змій, — нагадав Френк. — А ще може повернутись та палаюча веселка.

Вони разом подивились на Персі, який тремтів, наче від переохолодження.

— Ми повинні спробувати, — промовила Хейзел.

Френк похмуро кивнув.

— Ну… богиня, що жбурляє «Дін-дон» у велетня, не може бути зовсім поганою. Ходімо.

XXI Френк

Френк ненавидів «Дін-дон». Ненавидів змій. І ненавидів своє життя, мабуть, навіть більше, ніж «Дін-дон» чи змій.

Видираючись на пагорб, він шкодував, що не може знепритомніти, як Хейзел, — просто впасти в транс і переживати інші часи, наприклад до того, як його відібрали до цих божевільних пошуків, і до того, як він дізнався, що його батько — божественна версія навіженого комбата з надмірним відчуттям власної величності.

Лук і спис шльопали його по спині. Свій спис він теж ненавидів. Тієї миті, коли він його отримав, Френк подумки присягнувся, що ніколи ним не скористається. «Справжня чоловіча зброя». Цей Марс просто недоумок.

Мабуть, сталась якась плутанина. Невже не існує тесту ДНК для дітей богів? Можливо, у божественних яслах його випадково поміняли з одним із Марсових мускулистих малят-хуліганів. Його мати нізащо не зустрічалась би із цим самозакоханим богом війни.

«Вона була природженим воїном, — заперечив йому голос бабусі. — Не дивно, що бог закохався в неї, ураховуючи наше походження. Шляхетна кров. Кров правителів і героїв».

Френк намагався не думати про це. Він ані правитель, ані герой. Він недотепа з непереносимістю лактози, який не здатен захистити друга навіть від пшениці.

Нещодавно отримані медалі, центуріонський півмісяць і «Мурована корона», прохолодою озивались на грудях. Він мав би пишатись собою, але натомість відчував, що отримав їх тільки тому, що його татко залякав Рейну.

Френк не розумів, як друзі витримують його товариство. Персі вочевидь дав зрозуміти, що ненавидить Марса, і Френк чудово його розумів. Хейзел не припиняла поглядати на нього краєм ока, наче боялась, що він раптом перетвориться на надмірно мускулистого придурка.

Френк глянув на своє тіло й зітхнув. Поправка: на надмірно-надмірно мускулистого придурка. Якщо Аляска справді земля поза владою богів, Френк, мабуть, там і залишиться. Він не певен був, що йому є куди повертатись.

«Не скигли, — сказала б його бабуся. — Чоловіки родини Чжан не скиглять».

І вона мала б рацію. Френкові було чим зайнятись. Він мусить закінчити ці пошуки, а зараз це означає, що потрібно дістатись живим до крамниці.

Наближаючись до будівлі, Френк не міг позбутися страху, що крамниця спалахне райдужним світлом і перетворить їх на пару, але будівля залишалась темною. Полишені Поліботом змії, здавалось, зникли.

До ґанку залишилося всього двадцять ярдів, коли в траві позаду них. щось засичало.

— Швидше! — крикнув Френк.

Персі спіткнувся. Поки Хейзел допомагала йому підвестись, Френк уклав стрілу в лук.

Він вистрелив наосліп. Френк гадав, що схопив вибухову стрілу, але це була лише сигнальна ракета. Вона спалахнула помаранчевим полум’ям і зі свистом понеслась крізь траву.

Принаймні стріла виявила чудовисько. У зів’ялій жовтій траві лежала, змія салатового кольору, завдовжки та завтовшки як Френкова рука. Грива білих шипів стирчала довкола її голови. Створіння витріщилось на стрілу, що просвистіла повз, наче розмірковуючи: «Що це в біса було?»

А потім змія витріщилася своїми величезними жовтими очима на Френка. Вона рушила вперед, вигинаючись посередині наче гусінь. Уся трава, якої торкалося чудовисько, жовтіла та помирала.

Френк почув, як друзі піднімаються сходами крамниці. Він боявся повернутись і побігти. Очі зустрілись з очима чудовиська. Змія зашипіла й вивергнула з рота полум’я.

— Хороший страшний плазунчик, — промовив Френк, ані на мить не забуваючи про свою скіпку в кишені. — Хороший отруйний, вогнедишний плазунчик.

— Френку! — крикнула Хейзел позаду. — Ну ж бо!

Змія стрибнула на нього. Це сталось так швидко, що діставати стрілу бракувало часу. Френк змахнув луком і збив чудовисько. Звиваючись і обертаючись, змія полетіла вниз по схилу, а за мить зовсім зникла з-перед очей.

Френк пишався собою, але потім побачив свій лук. З того місця, де його торкнулась змія, виднівся дим. Ошелешений, Френк спостерігав, як дерево перетворюється на попіл.

Пролунало розлючене шипіння, на яке відповіли ще дві змії нижче по схилу.

Френк кинув залишки свого лука і помчався до ґанку. Персі й Хейзел витягли його на сходи.

Коли він озирнуся, то побачив трьох чудовиськ, що звивались у траві, вивергаючи вогонь і перетворюючи схил на бурий пустир своїм згубним дотиком. Вони, здавалось, не могли або просто не хотіли наближатись до крамниці, та це не дуже тішило Френка — він загубив свій лук.

— Ми нізащо звідси не виберемось, — нещасно промовив він.

— Тоді нам краще зайти всередину. — Хейзел вказала на вивіску, на якій було рукою написано: «Харчуйся здорово, живи веселково!»

Френк гадки не мав, що означає цей напис, але він подобався йому значно більше, ніж отруйні змії. Хлопець пішов слідом за друзями всередину.

* * *

Не встигли вони ввійти, усередині спалахнуло світло і залунала флейта, наче вони вийшли на сцену театру. Перед ними стояли довжелезні стелажі з баночками горіхів і сухофруктів, кошиками яблук, строкатими футболками і тонкими сукнями, як у феї Дінь-Дінь[29] На стелі висіли повітряні дзвіночки[30], а уздовж стін у скляних футлярах красувались кришталеві кулі, жеоди[31], ловці снів[32] з бахромою та всіляка інша дивина. Десь горів фіміам. У повітрі стояв такий запах, наче хтось підпалив букет квітів.

— Крамниця ворожки? — припустив Френк.

— Сподіваюсь, що ні, — промимрила Хейзел.

Персі оперся об неї. Він виглядав жахливо, наче його вразив несподіваний грип. Обличчя вкрилося потом.

— Сісти… — пробурмотів він. — Води.

Під їхніми ногами заскрипіли дошки. Френк обережно пройшов між двома фонтанами зі статуями Нептунів.

З-за баночок з гранолою[33] вискочила дівчина.

— Допомогти?

Френк похитнувся назад і перекинув один із фонтанчиків. Кам’яний Нептун розбився об підлогу. Голова морського бога покотилась геть, а з шиї вивергнувся струмінь води, оббризкавши полицю з барвистими чоловічими сумками.

— Вибачте! — Френк схилився, щоб прибрати розгардіяш і ледве не простромив дівчину своїм списом.

— Матінко! — скрикнула вона. — Не зважайте! Не варто!

Френк обережно випрямився, намагаючись нічого більше не зачепити. Хейзел, здавалось, була ладна крізь землю провалитись від сорому. Обличчя Персі набуло хворобливо-зеленого відтінку. Він не відводив очей від обезголовленої статуї свого батька.

Дівчина плеснула в долоні. Фонтан розчинився в повітрі. Калюжа перетворилась на пару. Незнайомка обернулась до Френка.

— Чесно, то дарма. У цих Нептунів такий сердитий вигляд, що вони наводять на мене журбу.

Вона нагадувала Френкові молодих спортсменок, яких він час від часу бачив у парку Лінн-Каньйон за бабусиним домом. Вона була невисокою і м’язистою, у шнурованих черевиках, бриджах і яскраво-жовтій футболці, на якій було написано «Х.З.Ж.В. Харчуйся здорово, живи веселково». Вона здавалась молодою, але кучеряве волосся було сивим, воно стирчало навсібіч і нагадувало білок у велетенській яєчні.

Френк не міг вимовити жодного слова — очі дівчини відволікали його від думок. Їхня райдужна оболонка ставала то сірою, то чорною, то білою.

— Е-е… вибачте за фонтан, — вимовив він. — Ми просто…

— О, я розумію! — промовила дівчина. — Ви хочете все роздивитись. Усе гаразд. Напівбогам ми раді. Не поспішайте. Ви не такі, як ті огидні чудовиська. Їм тільки й треба, що сходити до вбиральні, а купувати — так нічого не купляють.

Вона фиркнула. У її очах спалахнула блискавка. Френк глянув на Хейзел, щоб запевнитись, що йому це тільки здалось, але Хейзел здавалась такою ж здивованою.

З іншого кінця крамниці пролунав жіночий голос:

— Вовночко? Не лякай покупців. Приведи їх сюди, будь ласка.

— Вас звати Вовночка? — запитала Хейзел.

Вовночка хихикнула.

— Ну, насправді мовою небул моє ім’я… — Вона видала декілька тріскучих і свистячих звуків, що нагадали Френкові кінець грози. — Але ви можете називати мене Вовночкою.

— Небули… — пробурмотів ледве притомний Персі. — Хмарові німфи.

Вовночка щиро усміхнулась.

— Оце так, а він мені подобається! Зазвичай, ніхто не знає про хмарових німф. Але от лишенько, він має жахливий вигляд. Ходіть за мною. Господарка хоче з вами зустрітись. Ми подбаємо про вашого приятеля.

Вовночка повела їх повз ряди баклажанів, ківі, плодів лотосу та гранатів. У задній частині крамниці, за прилавком зі старомодним касовим апаратом стояла жіночка середніх років зі шкірою оливкового кольору, довгим чорним волоссям, окулярами без оправи і футболкою з написом: «Богиня жива!» На ній були бурштинові намиста й бірюзові кільця. А пахнуло від неї трояндовими пелюстками.

Вона здавалась досить дружелюбною, та водночас було в ній щось таке, від чого Френк почувався вразливим, готовим от-от заплакати. Уже за мить він усвідомив, у чому справа, — її усмішка лише одним куточком рота, теплий брунатний колір її очей і нахил голови, наче вона от-от збирається щось запитати, — вона нагадувала Френкові мати.

— Добрий вечір! — жіночка нахилилась через прилавок, на якому стояли рядки статуеток: китайські котики, що махали лапками; Будди під час медитації; святі Франциски і журавлі, що хитали головою. — Дуже рада вас бачити. Я — Ірида!

Хейзел вирячила очі.

— Ірида, та що богиня веселки?

— Ну так, це моя офіційна робота. — Ірида скорчила міну. — Але я не обмежуюся корпоративними обов'язками. У вільний час я керую цим! — Вона гордо обвела крамницю. — «Х.З.Ж.В.» — колективне підприємство, що просуває альтернативний здоровий спосіб життя та органічну їжу.

Френк витріщився на неї.

— Але ж ви кидаєте «Дін-дон» у чудовиськ.

В очах Іриди спалахнув жах.

— Ви що, це не «Дін-дон»! — Вона порилась під прилавком і дістала упаковку з тістечками у шоколадній глазурі, що виглядали точнісінько як «Дін-дон». — Це імітації тістечок, позбавлені рослинного білку, цукру і сої, засновані на суміші козячого молока та морських водоростей і збагачені вітамінами.

— Цілковито натуральні! — підтримала Вовночка.

— Визнаю свою помилку. — Френк раптом відчув нездужання, наче помінявся місцями з Персі.

Ірида усміхнулась.

— Тобі слід скуштувати, Френку. У тебе ж непереносимість лактози, так?

— Звідки ви…

— Я знаю про такі речі. Коли ти богиня-вістунка… ну, багато про що можна дізнатися, коли чуєш усі ці розмови богів. — Вона кинула тістечка на прилавок. — І взагалі, ці чудовиська мали б радіти здоровим ласощам. Харчуються одними тільки відходами і напівбогами. Такі непросвітлені. Я не могла допустити, щоб вони увірвались у крамницю. Вони б влаштували гармидер і порушили наш фен-шуй.

Персі обперся об прилавок. Вигляд у нього був такий, наче його от-от знудить на весь цей фен-шуй.

— Чудовиська йдуть на південь, — ледве вимовив він. — Мають намір знищити наш табір. Будь ласка, спиніть їх.

— Ох, я цілком відмовилась від насильства, — відповіла Ірида. — Я можу діяти з метою самозахисту, але мене більше не затягнуть в олімпійські конфлікти. Ні, красно дякую. Я багато читала про буддизм. І даосизм. Поки що не зробила вибір між ними.

— Але… — Хейзел здавалась спантеличеною. — Хіба ви не грецька богиня?

Ірида схрестила руки на грудях.

— Не смій заганяти мене в рамки, напівбогине! Минуле— не вирок.

— Е-е, гаразд, — промовила Хейзел. — Допоможіть принаймні нашому другу, будь ласка. Здається, він захворів.

Персі потягнувся через прилавок. На мить Френк злякався, що той хоче взяти тістечко.

— Райдужне повідомлення, — промовив він. — Можете відіслати одне?

— Райдужне повідомлення? — Френк не певен був, що правильно його розчув.

— Це… — Персі запнувся. — Ви ж таким займаєтесь?

Ірида придивилась до Персі.

— Цікаво. Ти з Табору Юпітера, але… А, бачу. Витівки Юнони.

— Що? — запитала Хейзел.

Ірида глянула на свою помічницю Вовночку. Між ними наче відбувся безмовний діалог. А потім богиня дістала з-під прилавка якусь склянку і бризнула в обличчя Персі олією з ароматом жимолості.

— От, це має врівноважити твою чакру. А щодо райдужного повідомлення — це давній спосіб спілкування. Греки ним користувались. Але римляни завжди нехтували — покладались на свою мережу доріг, велетенських орлів і таке інше. Однак, припускаю… Вовночко, спробуєш?

— Авжеж, господарко!

Ірида підморгнула Френкові.

— Не кажіть іншим богам, але останнім часом Вовночка дбає про більшість повідомлень. Вона в цьому неймовірна, а в мене бракує часу відповідати на всі ці запити особисто. Це забруднює мою чакру.

— Вашу чакру? — поцікавився Френк.

— Гм. Вовночко, чому б тобі не відвести Персі й Хейзел у підсобку? Нагодуй їх там чимось, поки надсилатимете повідомлення. І щодо Персі… у нього розлад пам’яті. Гадаю, цей Старий Полібот… Дитині Пос… тобто Нептуна в стані амнезії така зустріч не могла піти на користь. Вовночко, дай йому чашку зеленого чаю з органічним медом, пшеничними паростками й цілющим порошком номер п’ять. Це поставить його на ноги.

— А Френк? — Хейзел нахмурилась.

Ірида повернулась до нього. Вона питально нахилила голову, точнісінько як це робила мати — наче Френк був найбільшою загадкою в кімнаті.

— О, не хвилюйся, — промовила Ірида. — Нам із Френком є багато про що поговорити.

XXII Френк

Хоч на друзів і чекало катування зеленим чаєм з паростками пшениці, Френк радше пішов би з ними. Але Ірида схопила його за руку й повела до маленького столика біля еркера. Френк поклав свій спис на підлогу й сів навпроти богині. За вікном у темряві, вивергаючи вогонь і знищуючи траву, сновигали невгамовні змії.

— Френку, я розумію твої почуття, — промовила Ірида. — Ця напівспалена скіпка у твоїй кишені певно щодня важчає.

Якусь мить Френк не міг дихати. Рука мимоволі потягнулася до куртки.

— Звідки ви…

— Я ж казала. Я багато про що знаю. Я віками була зв’язківцем Юнони. Я знаю, чому вона дала тобі відстрочення.

— Відстрочення? — Френк дістав свій шматочок дерева у тканині й розгорнув його. Хоч яким би обтяжливим не був Марсів спис, його не можна було порівняти з цією скіпкою. Її вага, дійсно тягнула хлопця додолу.

— Юнона врятувала тебе не без причини, — промовила богиня. — Вона хоче, щоб ти послужив її задуму. Якщо б вона не з’явилась у той день, коли ти ще був немовлям, і не попередила твою мати про цю скіпку, ти би помер. Ти народився із занадто великою силою. Така могутність вбиває смертних.

— Велика сила? — Френкові вуха наче запалали від гніву. — Немає в мене жодної сили!

— Це неправда, Френку. — Ірида змахнула рукою перед собою, наче очищуючи скло, і з’явилась мініатюрна веселка. — Ти тільки подумай.

У веселці замерехтіло зображення. Френк побачив чотирирічного себе, який біг по задньому подвір’ї бабусиного маєтку. Мати, нахилившись з вікна горища, махала рукою та кликала його. Френкові не можна було гуляти на подвір’ї самому. Він не знав, що мама робила на горищі, але вона наказала йому залишатися біля будинку і не відходити далеко. Френк зробив цілковито протилежне. Він вискнув від захоплення і помчав до лісу, де стикнувся віч-на-віч із ведмедем гризлі.

Поки Френк не побачив картину у веселці, його спогади про цей день завжди були туманними. Він уважав, що це йому наснилось. Тепер Френк розумів, наскільки той випадок був дивним. Ведмідь витріщався на хлопчика, і важко було сказати, хто з них наляканий більше. А потім поруч із Френком з’явилась мати. Неможливо було так швидко зійти з горища. Вона стала між ведмедем та Френком і наказала синові бігти додому. Цього разу Френк послухався. Коли він озирнувся, уже на ґанку, то побачив, як мама виходить з лісу. Ведмідь зник. Френк поцікавився, що сталось. Мати усміхнулась. «Матуся-ведмедиця просто запитувала дорогу», — відповіла вона.

Зображення у веселці змінилось. Френк побачив себе шестирічного. Він лежав Калачиком в обіймах мами, хоч і був уже занадто дорослим для цього. Мамине довге чорне волосся, стягнуте у хвіст, спадало їй за спину. Руки обіймали сина. На ній були окуляри без оправи, які Френк обожнював цупити, і сірий ворсистий светр із вовни, що пахнув корицею. Вона розповідала йому історії про героїв, удаючи, ніби кожний з них був пращуром Френка: один з них, Сюй Фу вирушив у плавання за еліксиром життя. Веселкова картинка не мала звуку, але Френк пам’ятав мамині слова: «Він був твоїм пра-пра-пра…» Вона тицяла Френка в живіт щоразу, коли промовляла «пра», аж поки його хихикання не ставало зовсім нестримним.

А ще був Сун Гво, також відомий як Сенека Грак, він бився з дванадцятьма римськими і шістнадцятьма китайськими драконами у західних пустелях Китаю. «Бач, він був найсильнішим з усіх драконів, — говорила мати. — От чому він переміг їх усіх!» Френк гадки не мав, що це означає, але звучало це захопливо.

А потім вона тицяла його в живіт з такою кількістю «пра», що він скочувався на підлогу, щоб втекти від лоскоту. «А, найдавніший твій пращур, з тих що відомі нам, був князем Пілоса! Геркулес якось із ним бився. Це була запекла битва!»

«Ми перемогли?» — запитав Френк.

Мати розсміялась, але в її голосі відчувався сум.

«Ні, наш предок програв. Але Геркулесові довелося нелегко. Уяви, як це битись із бджолиним роєм. Так і було. Навіть Геркулес із ним ледве впорався!»

Ця розповідь здавалась Френкові якоюсь нісенітницею, як тоді, так і зараз. Його предок був бджолярем?

Френк багато років не згадував цих історій, але тепер пам’ятав їх так само чітко, як і мамине обличчя. Бачити її знову було боляче. Френку хотілось повернутись у ті часи. Хотілось бути маленьким хлоп’ям і лежати калачиком у маминих обіймах.

У райдужному зображенні маленький Френк поцікавився, звідки його родина. Стільки героїв! Вони були з Пілосу чи з Риму, а може, з Китаю чи з Канади?

Мати усміхнулась і нахилила голову, наче обмірковувала відповідь.

— З Лі-Гьєну, — зрештою промовила вона. — Наші предки жили в багатьох місцях, але наш дім — Лі-Гьєн. Завжди пам’ятай це, Френку: ти маєш особливий дар. Ти можеш бути будь-ким.

Веселка розчинилась, залишивши Френка віч-на-віч з Іридою.

— Я не розумію, — голос хлопця став сиплим.

— Твоя мати все пояснила. Ти можеш бути будь-ким.

Звучало це, як одне з тих дурнуватих висловів, які кажуть батьки, щоб підвищити самооцінку дітей, — шаблонне гасло, яке можна надрукувати на футболці Іриди, поряд із написами «Богиня жива!» і «Моє друге авто — чарівний килим!». Але з уст Іриди це прозвучало, наче виклик.

Френк притулив долоню до кишені штанів, де лежала мамина медаль. Срібло холодило, наче крига.

— Я не можу бути будь-ким, — наполегливо промовив Френк. — У мене бракує здібностей.

— А що ти пробував? Ти хотів бути лучником. І непогано із цим упорався. Це лише вершина айсберга. Твої друзі, Хейзел і Персі, — обидва на грані двох світів: грецького і римського, минулого і теперішнього. Але в тобі поєднались ще більш могутні сили. Твоє походження стародавнє — у жилах твоєї матері текла пілоська кров, а твій батько — Марс. Не дивно, що Юнона обрала тебе до сімки героїв. Вона хоче, щоб ти бився з велетнями і Геєю. Але поміркуй от над чим: чого хочеш ти?

— У мене немає вибору. Я син придуркуватого бога війни. Я мушу завершити це завдання і…

— Мусиш. А не хочеш. Я теж колись була такою. А потім утомилась усім прислужувати. Зганяй за келихом вина для Юпітера. Достав листа Юнони. Надішли райдужне повідомлення туди, надішли райдужне повідомлення сюди. Для будь-кого, у кого є золота драхма.

— Золота що?

— Немає значення. Але я навчилась не зациклюватися на проблемах. Я відкрила «Х.З.Ж.В.» і тепер вільна від тягаря. Ти теж на це здатен. Може, тобі й не втекти від долі — колись ця скіпка таки загориться. Я бачу, що ти триматимеш її в руках, коли це станеться, і твоє життя скінчиться…

— Дякую, — буркнув Френк.

— Але це лише робить його більш цінним! Ти не повинен бути тим, ким хочуть тебе бачити батьки чи бабуся. Не повинен коритися наказам бога війни чи Юнони. Роби, як підказує тобі серце, Френку! Знайди свій шлях!

Френк поміркував над цим. Думка була хвилюючою: відмовитись від богів, від долі, від батька. Він не хотів бути сином бога війни — адже його мати загинула на війні. Френк через війну втратив усе. Марс, вочевидь, не знав про нього найголовнішого: Френк не прагнув бути героєм.

— Навіщо ви мені це говорите? — запитав він. — Ви хочете, щоб я відмовився від пошуків і дозволив знищити Табір Юпітера? Друзі розраховують на мене.

Ірида стиснула плечима.

— Я не можу вирішувати за тебе, Френку. Але роби те, що хочеш, а не те, що мусиш. До чого довела мене моя послужливість? Я провела п’ять тисячоліть прислуговуючи іншим, і так і не розкрила свою індивідуальність. Яка в мене священна тварина? Ніхто не потрудився її мені дати. Де мої храми? Таких ніколи не будували. Ну й гаразд! Я знайшла своє щастя тут, у магазині. Залишайся з нами, якщо бажаєш. Ставай ХЗЖВшником.

— Хезе-ким? Зараз?

— Зараз у тебе є вибір. Якщо ти продовжиш пошуки… що станеться, коли ти звільниш Танатоса? Чи буде твоїй родині краще від цього? Твоїм друзям?

Френк пригадав слова бабусі: вона має зустрітись зі Смертю. Іноді бабуся його дратувала, і все ж вона була єдиною його ріднею, єдиною живою людиною, яка його любила. Якщо Танатос залишиться ув’язненим, Френк, можливо, не втратить її. І Хейзел… Якимсь чином вона повернулась із того світу. Якщо Смерть забере її знову, Френк цього не винесе. А ще ж є його власна проблема: за словами Іриди він мусив померти, ще коли був немовлям. Усе, що відділяє його від Смерті, — напівспалена паличка. Чи забере Танатос і його?

Френк спробував уявити, як залишиться з Іридою, як надягне футболку «Х.З.Ж.В.», продаватиме кристали та ловців снів напівбогам-мандрівникам і кидатиме позбавлені рослинного білку імітації тістечок у чудовиськ, що проходитимуть повз. А тим часом невмируща армія зітре з лиця землі Табір Юпітера.

«Ти можеш бути будь-ким», — сказала його мати.

«Ні, — подумав Френк. — Я не можу бути таким егоїстом».

— Я мушу йти, — сказав він. — Це мій обов’язок.

Ірида зітхнула.

— Не сподівалась на інше, і все ж мала спробувати. Завдання, що чекає на вас… Що ж, нікому б цього не побажала, особливо такому гарному хлопчикові, як ти. Якщо ти мусиш піти, я принаймні дам тобі пораду. Вам знадобиться допомога в пошуках Танатоса.

— Ви знаєте, де велетень його ховає?

Ірида задумливо поглянула на повітряні дзвіночки, що хитались на стелі.

— Ні… Аляска за межами влади богів. Це місце сховане від моїх очей. Але є дехто, хто може знати. Знайдіть провидця Фінея. Він сліпий, але бачить минуле, теперішнє і майбутнє. Він багато про що знає. Він може розповісти вам, де тримають Танатоса.

— Фіней… Я, здається, чув історію про нього.

Ірида неохоче кивнула.

— У давні часи він коїв жахливі речі. Використовував свій дар провидця на зло. Юпітер наслав на нього гарпій. Аргонавти, серед яких, до речі, був твій пращур…

— Князь Пілоса?

Ірида завагалась.

— Так, Френку. Але його дар, його історію… Ти маєш дізнатись про це самотужки. Одне слово, аргонавти прогнали гарпій в обмін на допомогу Фінея. Це було тисячоліття тому, але я так розумію, що Фіней повернувся у світ смертних. Ви знайдете його в Портленді, штат Орегон. Це вам по дорозі. Але пообіцяй мені одну річ. Якщо його досі катують гарпії, не вбивай їх, що б Фіней тобі не пообіцяв. Здобудь його допомогу у якийсь інший спосіб. Гарпії не лихі. Вони мої сестри.

— Ваші сестри?

— Знаю. Я не виглядаю настільки старою, щоб бути сестрою гарпій, але це правда. І Френку… є ще одна проблема. Якщо ти вирішив піти, тобі доведеться позбутися тих василісків на пагорбі.

— Ви змій маєте на увазі?

— Так. Василіск означає «маленький цар». Миле ім’я для не дуже милої істоти. Я не палаю бажанням їх убивати. Усе ж таки живі створіння. Але ви не зможете піти, поки вони не зникнуть. Якщо твої друзі спробують розпочати з ними бійку… то я передбачаю, що це погано скінчиться. Тільки ти здатен убити цих чудовиськ.

— Але як?

Богиня глянула на підлогу. Френк усвідомив, що вона дивиться на його спис.

— Хотіла б я, щоб був інший вихід. Наприклад, якби в тебе було кілька горностаїв. Горностаї — закляті вороги василісків.

— На жаль-, скінчились, — зізнався Френк.

— Тоді тобі доведеться скористатись подарунком батька. Ти впевнений, що не хочеш жити тут? Ми виготовляємо відмінне безлактозне рисове молоко.

Френк підвівся.

— Як ним користатись?

— Із цим тобі доведеться розбиратися самому. Я не підтримуватиму насильство. Поки ти битимешся, я перевірю, як там твої друзі. Сподіваюсь, Вовночка знайшла правильні лікарські трави. Востаннє, коли ми дещо наплутали… Ні, не вважаю, що ті герої хотіли стати стокротками.

Богиня підвелась. Її окуляри блиснули, і Френк побачив у склі власне віддзеркалення. Він виглядав серйозним і рішучим, зовсім не схожим на того хлопчика в райдужних картинках.

— Остання маленька порада, Френку. Тобі судилось померти із цим шматочком дерева в руках, споглядати, як жевріє власне життя. Але, мабуть, якби ти не тримав його у себе. Якби довіряв комусь настільки, щоб цей хтось міг зберігати його для тебе…

Пальці Френка стиснулись навколо скіпки.

— Ви пропонуєте…

Ірида лагідно розсміялась.

— Ох, любий, ні. Я би загубила цю скіпку у своїй колекції. Вона б перемішалась із кристалами або дісталась якомусь покупцеві, як дерев’яне прес-пап’є. Ні, я мала на увазі напівбога, твого друга. Когось близького твоєму серцю.

«Хейзел», — миттєво подумав Френк. Він нікому не довіряв більше за неї. Але як він може розповісти їй свою таємницю? Якщо він зізнається у тому, який вразливий і що все його життя залежить від напівспаленої палички… Хейзел ніколи не побачить у ньому героя. Він ніколи не стане її лицарем. До того ж нечесно було покладати на неї такий тягар.

Він згорнув скіпку і сунув її назад до кишені.

— Дякую… дякую вам, пані Іридо.

Вона стиснула його руку.

— Не зневірюйся, Френку. Веселки завжди означають надію.

Вона попрямувала до підсобки, залишивши Френка на самоті.

— Надія, — буркнув Френк. — Я б радше мав кількох вправних горностаїв.

Він підняв батьків спис і пішов назустріч василіскам.

XXIII Френк

Френк втратив свій лук.

Якби ж він міг стояти на ґанку й стріляти в змій на відстані. Декілька влучних пострілів вибуховими стрілами, декілька воронок у схилі — і питання вирішено.

На жаль, без лука від повного сагайдака стріл не було жодної користі. До того ж Френк гадки не мав, де знаходяться василіски. Вони припинили вивергати вогонь, щойно Френк вийшов із крамниці.

Він зійшов з ґанку і приготував спис. Йому не дуже подобалось битись на короткій дистанції. Його тіло було занадто повільним і незграбним для цього. Під час воєнних ігор він непогано впорався, але зараз усе було по-справжньому. Тут не було велетенських орлів, що схоплять тебе й віднесуть до лікарів, якщо припустишся помилки.

«Ти можеш бути будь-ким», — пролунав голос мами в голові.

«Чудово, — подумав він. — Я хочу бути вправним списником. І бути несприйнятливим до отрути… і вогню».

Щось підказувало Френкові,що бажання не здійснились. Принаймні тримати в руках спис зручніше не стало. На схилі досі жевріли підпалені ділянки. Їдкий дим обпікав Френкові ніс. Зів’яла трава хрустіла під ногами.

Він пригадав історії, що розповідала мама: покоління героїв, які бились із Геркулесом, перемагали драконів і плавали по морях, сповнених чудовиськ. Френк не розумів, як міг походити від таких предків чи як його родина переселилась із Греції через Римську Імперію і аж до Китаю, але якісь тривожні думки вже починали утворюватися в голові. Уперше в житті його бентежили питання про князя Пілоса, про ганебний вчинок прадіда Шен Луна в Таборі Юпітера і про сили його родини.

«Дар ніколи не захищав нашу родину», — попередила його бабуся.

Дуже підбадьорлива думка під час охоти на отруйних вогнедишних диявольських змій.

Ніч була тихою, якщо не зважати на потріскування палаючих кущів. Щоразу, коли вітерець шелестів травою, Френк згадував про зернових духів, які викрали Хейзел. Він сподівався, що вони пішли на південь з Поліботом. Поки що йому і без них доставало проблем.

Хлопець побрів униз по схилу, В очах кололо від диму. А потім приблизно за двадцять футів від нього спалахнуло полум’я.

Френк зібрався кинути спис. Безглузда думка. Чим йому тоді битись? Натомість він попрямував до вогню.

«Шкода, що пляшечки з горгонською кров’ю залишились у човні, — подумав Френк. — Цікаво, чи здатна кров горгон знешкодити отруту василісків?» Та навіть якби він мав ці пляшечки і зумів обрати правильну, навряд чи він встиг би випити з неї, перш ніж розсипатись, як його лук.

Френк вийшов на спалену прогалину і зустрівся очима з василіском.

Змія здійнялась на хвості, зашипіла і розкрила комірець із білих шипів навколо шиї. «Маленький цар», — пригадав Френк. От що означає «василіск». Раніше він уважав, що василіски — це велетенські дракони, чудовиська, здатні перетворити на каміння одним поглядом. Та дивним чином виявилось, що справжні василіски ще жахливіші. Убити цей маленький згорток вогню, отрути і зла значно важче, ніж великого і неповороткого ящера. Френк бачив, як швидко здатні рухатися василіски.

Чудовисько впилось блідими жовтими очима у Френка.

Чому воно не нападає?

Золотий спис відтягував руку. Наконечник із драконового ікла сам собою тягнувся до землі — наче чарівна лоза[34], що шукає воду.

— Припини.

Френк намагався підняти спис. Достатньо було того, що йому необхідно вбити чудовисько, а тепер ще й із власною зброєю доводилося боротися. А потім хлопець почув шелест трави обабіч. Інші два василіски виповзли на прогалину.

Френк опинився в засідці.

XXIV Френк

Френк розмахував списом на всі боки.

— Геть! — Його власний голос вереском лунав у вухах. — У мене є… е-е… неймовірні здібності… і не тільки.

Василіски зашипіли в унісон. Можливо, сміялись.

Наконечник списа став таким важким, що Френк ледве його втримував. Зазубрений білий трикутник наче намагався торкнутись землі. А потім шалена думка промайнула в голові у Френка: Марс сказав, що наконечник виготовлений з драконового ікла. Він, здається, чув якусь історію про драконові зуби, посаджені в землю. Можливо, читав на заняттях із чудовиськознавства?..

Василіски оточили його, але не нападали. Можливо, вагались через спис. А може, просто не могли повірити в дурість Френка.

Це здавалось божевіллям, але Він опустив спис і увігнав його в землю. Тріск!

Коли Френк підняв спис — наконечника не було, залишився відламаний десь під землею.

Чудово. Тепер у нього є золота палиця.

Якійсь скаженій частині його розуму хотілось дістати свій шматок дерева з кишені. Якщо Френк помре, то хоча б здійме величезне полум’я — спопелить василісків і дасть друзям час забратися звідси.

Перш ніж Френк набрався сміливості, під ногами загриміла земля. Навсібіч полетів бруд, і з-під землі з’явилася кістяна рука. Василіски засичали та поповзли назад.

Френк їх чудово розумів. На його очах із-під землі вилазив людський скелет. Тіло набувало форми, наче хтось виливав на кістки желатин і вкривав його сяючою прозоро-сірою шкірою. А потім з’явився примарний одяг: майка, камуфляжні штани і військові черевики. Створіння було цілковито сірим: сірий одяг на сірій плоті, що утворилась на сірих кістках.

Істота повернулась до Френка. На сірому беземоційному обличчі з’явилась посмішка. Френк вискнув, наче цуценя. Ноги так шалено затряслись, що йому довелось опертись на ратище списа. Кістяний воїн не ворушився. «Він чекає наказу», — збагнув Френк.

— Убий василісків! — вискнув хлопець. — Не мене!

Кістяний воїн ринув у бій. Він схопив найближчу змію і, хоча його сіра шкіра задимилась від дотику, удавив василіска однією рукою та шпурнув геть зм’якле тіло. Решта василісків розлютовано зашипіли. Один кинувся на Френка, але хлопець відкинув його геть тупим кінцем свого списа.

Друга змія вивергнула вогонь просто скелету в обличчя. Воїн рушив уперед і розчавив голову василіска чоботом.

Френк обернувся до останнього чудовиська, яке звивалося на краю прогалини, і витріщалося на них. Ратище Френкового списа з імперського золота димилось, але на відміну від лука, розсипатись після дотику василіска начебто не збиралось. Праві нога і рука скелета повільно розпадались під дією отрути. Сіра голова палала, але, в цілому, він мав досить непоганий вигляд.

Василіск зробив розумний хід. Він обернувся, щоб кинутися навтіки. З блискавичною швидкістю скелет дістав щось з-під майки й шпурнув через прогалину — невідома річ пришила василіска до землі. Френк подумав, що це ніж. А потім побачив, що це власне ребро скелета.

Френк зрадів, що його шлунок порожній.

— Ох… ну й гидота.

Скелетон нахилився над василіском. Дістав своє ребро і відрізав ним голову чудовиська. Василіск розсипався на попіл. А потім скелет обезголовив решту василісків і розкидав ногою їхні залишки. Френк пригадав двох горгон у Тибрі — як ріка розділила їхній пил, щоб перешкодити відродженню.

— Ти робиш це, щоб вони не повернулися, — усвідомив Френк. — Або принаймні затримуєш їх.

Кістяний воїн Виструнчився перед Френком. Отруєні нога та рука вже майже щезли. Голова досі палала.

— Що… що ти таке? — поцікавився Френк. Йому кортіло додати «Будь ласка, не вбивай мене».

Скелет віддав честь своїм обрубком. А потім почав розсипатись, опускаючись назад у землю.

— Стривай! — промовив Френк. — Я не знаю навіть, як тебе називати! Зубар? Кістяр? Сірко?

Коли обличчя воїна вже майже зникло у землі, Френк, здається, побачив на ньому посмішку у відповідь на останнє ім’я — чи, можливо, скелет просто показав свої зуби. А потім він зник, залишивши Френка на самоті зі списом без наконечника.

— Сірко, — пробурмотів він. — Гаразд… але…

Він глянув на кінець свого списа. Із золотого ратища вже починав рости новий драконів зуб.

«Лише три заряди, — сказав йому Марс, — тож користуйся ним розумно».

Френк почув кроки позаду. Персі та Хейзел вибігли на галявину. Персі мав кращий вигляд, якщо не зважати на строкату чоловічу сумку із написом «Х.З.Ж.В», — без сумнівів, не його стиль. У руці він тримав Анаклузмос. Хейзел стискала свою спату.

— З тобою все гаразд? — запитала вона.

Персі обернувся довкола себе, у пошуках ворогів.

— Ірида сказала, що ти назовні самотужки б’єшся з василісками, і ми такі «Що?». Неслись сюди щодуху. Що сталося?

— Важко пояснити, — зізнався Френк.

Хейзел присіла поруч із місцем, де зник Сірко.

— Відчуваю смерть. Тут або був мій брат або… василіски мертві?

Персі вражено витріщився на нього.

— Ти вбив їх усіх?

Френк важко глитнув. Він і без цього почувався диваком, а тепер ще треба було розповідати про свого нового мерця-посіпаку.

Три заряди. Френк міг покликати Сірка ще двічі. Але він відчував щось зловісне в скелеті. Це не якась свійська тваринка. Ця істота — жорстока, невмируща вбивча сила, ледве підвладна йому завдяки могутності Марса. Френк мав передчуття, що скелет зробить усе, що він йому накаже… Але якщо випадково на лінії вогню опиняться його друзі — добра чекати не варто. Або. якщо Френк зволікатиме із розпорядженнями — тоді створіння може почати вбивати все, що трапиться на шляху, включно з господарем.

Марс сказав, що спис його підстрахує, поки він не навчиться користуватись маминими здібностями. Це означало, що Френку необхідно освоїти ці здібності якомога швидше.

— Красно дякую, татку, — буркнув він.

— Що? — поцікавилася Хейзел. — Френку, з тобою все гаразд?

— Потім поясню. А зараз на нас чекає один сліпець у Портленді.

XXV Персі

Персі й раніше почувався найбільшим невдахою в історії. Але жіноча сумочка стала останньою краплею.

Вони залишили «Х.З.Ж.В.» поспіхом, тож, можливо, Ірида зовсім не хотіла образити його цим подарунком. Вона швидко набила сумку вітамінізованими тістечками, сухофруктами, макробіотичною в’яленою яловичиною та якимись кристалами-талісманами (на щастя), а потім запропонувала її Персі зі словами:

— Тримай, тобі це знадобиться. О, а тобі пасує.

Сумочка — перепрошую, чоловіча торба для аксесуарів, — була розфарбована у кольори веселки, мала символіку хіпі (вишитий дерев’яними бусинами пацифік) і таке гасло: «Обійми весь світ». Персі більше б зрадів, якби там було написано «Обійми бісквіт». Йому здавалось, що ця торба — підтвердження його неймовірної, навіть грандіозної нікчемності. Коли вони знову попливли на північ, він засунув торбу якомога далі від себе, однак човен був занадто малим, щоб забути про подарунок Іриди.

Персі не вірилось, що він виявився таким безпорадним у моменти, коли друзі потребували його допомоги. Спочатку йому достало клепки побігти до човна і залишити їх самих, через що Хейзел викрали. А потім він побачив військо, яке прямувало на південь, і у нього стався якийсь нервовий зрив.

Чи було йому соромно? Ще б пак. Але він нічого не міг із цим поробити. Коли очі побачили тих лихих кентаврів та циклопів, це здалось таким неправильним, таким не схожим на істину, що голова ладна була вибухнути. А ще Полібот… Поруч із цим велетнем Персі почувався зовсім знесиленим — відчуття абсолютно протилежні тим, що зринали в морі. З нього наче висмоктували всю енергію. Він відчував слабкість і нездоровий жар, щось наче роз’їдало його зсередини.

Завдяки Іридиному цілющому чаю тіло почувалось краще, але розум Персі досі перебував у замішанні. Хлопець чув розповіді про. людей з ампутованими кінцівками, які страждають від фантомних болей у місцях, де раніше були ноги чи руки. Саме це зараз відчував його розум — здавалося, боліли втрачені спогади.

Та найгіршим було те, що чим далі вони просувалися на північ, то більше спогадів зникало. У Таборі Юпітера Персі стало краще. Він почав пригадувати окремі імена й обличчя. Але тепер навіть обличчя Аннабет ставало туманним. У крамниці Іриди, коли він спробував надіслати Аннабет райдужне повідомлення, Вовночка лише сумно похитала головою.

«Це наче ти набираєш чийсь номер на телефоні, — сказала вона, — але потім розумієш, що не пам’ятаєш його. Або хтось перехоплює сигнал. Вибач, дорогенький. Але я просто не можу вас з’єднати».

Його до смерті лякало, що коли він дістанеться Аляски, то остаточно втратить спогади про Аннабет. Можливо, одного дня він прокинеться і не пам’ятатиме навіть її ім’я.

Але зараз необхідно зосередитись на пошуках. Поглянувши на ворожу армію, Персі зрозумів, із чим вони змушені мати справу. Зараз був ранок двадцять першого червня. Їм треба дістатись Аляски, знайти Танатоса і легіонські знамена та встигнути повернутись у табір до вечора двадцять четвертого. Чотири дні. Тим часом ворогу залишалось пройти лише декілька сотень миль.

Персі спрямував човен у сильну течію, і їх понесло геть від північного узбережжя Каліфорнії. Вітер пронизував холодом, але натомість приємно прочищав мізки від плутанини. Персі спрямував усю волю, аби максимально прискорити човен. Корпус «Пакса» тріщав від напруження, але, розсікаючи хвилі, прямував на північ.

Тим часом Хейзел і Френк обмінювались інформацією, отриманою в «Х.З.Ж.В.». Френк розповів про сліпого провидця Фінея в Портленді і чому той може допомогти їм знайти Танатоса. Він не сказав жодного слова про те, як йому вдалось убити василісків, але Персі відчував, що це якось пов’язано зі зламаним наконечником списа. Що б там не сталось, цей спис, здавалося, лякав Френка не менше за василісків.

Коли Френк закінчив, Хейзел розповіла йому про події в коморі.

— То ви надіслали райдужне повідомлення? — поцікавився Френк.

Хейзел співчутливо поглянула на Персі. Вона не розповіла про невдалу спробу зв’язатись з Аннабет.

— Я зв’язалась із Рейною, — сказала вона. — Узагалі для цього потрібно кинути монету у веселку і промовити заклинання. Щось на кшталт: «О Іридо, богине веселки, прийми моє підношення». Але Вовночка дещо змінила ритуал для нас. Дала нам — як же вона це назвала? — свій особистий номер. Тож я мала промовити: «О Вовночко, друзяко, зроби ласку. Покажи Рейну в Таборі Юпітера». Я почувалась трохи дурнувато, але це спрацювало. Зображення Рейни з’явилось у веселці, наче під час відеовиклику. Вона була в лазні. Перелякалась до смерті.

— За таке видовище я віддав би монету, — промовив Френк. — Я маю на увазі вираз її обличчя. Не лазню. Ну, ти зрозуміла.

— Френку! — Хейзел обмахнула обличчя рукою, наче їй бракує повітря. Жест старомодний, але такий милий. — Одне слово, ми розповіли Рейні про армію, але, як і казав Персі, вона про неї вже знала. Це мало що змінило. Рейна робить усе, що може, аби посилити захист табору. Але якщо ми не звільнимо Смерть і не повернемося з орлом…

— …табору не встояти перед таким військом, — закінчив Френк. — Не без нашої допомоги.

Після цього вони пливли мовчки.

Думки про циклопів і кентаврів снували в голові. Персі згадав Аннабет, сатира Гровера і сон про будівництво велетенського воєнного корабля.

«Ти не з неба звалився», — сказала йому Рейна.

Хотів би Персі пам’ятати, звідки ж тоді. Він міг би попросити про допомогу. Табір Юпітера не має битись із велетнями самотужки. Десь там у невідомому місці мусять бути союзники.

Він провів пальцями по своєму намисту, по свинцевій табличці пробатіо і по срібному кільцю, яке дала йому Рейна. У Сієтлі Персі, можливо, вдасться поговорити з її сестрою Гіллою. Вона здатна надіслати допомогу. Якщо не вб’є його, тільки-но побачить.

Войи пливли ще кілька годин, а потім очі Персі почали заплющуватися. Він боявся знепритомніти від виснаження, але несподівано отримав можливість перепочити. Біля човна виринула Косатка, і Персі подумки звернувся до неї.

Важко було назвати це звичайною розмовою, але минула вона приблизно таким чином:

— Не могли б ви підвезти нас на північ, — запитав Персі — Якомога ближче до Портленда?

— Я їм тюленів, — відповіла косатка. — Ви — тюлені?

— Ні, — зізнався Персі. — Але моя сумка набита макробіотичною в’яленою яловичиною.

Косатка здригнулась.

— Обіцяй не годувати мене цим, і я доставлю тебе на північ.

— Згода.

Персі нашвидкуруч зробив з канату дещо схоже на віжки і стягнув їх навколо голови косатки. Човен понісся на північ із неймовірною швидкістю, і Персі на вимогу Хейзел та Френка влаштувався подрімати.

* * *

Сни, як завжди, були безладними і моторошними.

Наснилося, що він на горі Тем, на півночі від Сан-Франциско, б’ється в старій твердині титанів. Якась нісенітниця. Його не було серед римлян, коли ті нападали, і все ж він бачив усе дуже чітко: титан в обладунках, Аннабет і ще дві дівчини пліч-о-пліч із Персі у запалі битви. Одна з дівчат гине в бою. Персі схиляється над нею. На його очах вона розсипається на зоряний пил.

А потім він побачив велетенський воєнний корабель у сухому доці. Бронзова голова дракона блищала в ранковому світлі. Такелаж і озброєння були готові, але Персі відчував, що щось не так. Крізь відчинений люк на палубі виднівся механізм, схожий на двигун, і з нього валив дим. Хлопчина з хвилястим чорним волоссям лаявся і гамселив механізм гайковим ключем. Два інші напівбоги сиділи навпочіпки поруч із ним та занепокоєно спостерігали. Це були хлопець підліткового віку з коротким світлим волоссям і дівчина з довгим темним волоссям.

— Ти ж розумієш, що сьогодні сонцестояння, — промовила дівчина. — Ми повинні вирушити сьогодні.

— Та знаю я! — Кучерявий механік ляснув механізм ще кілька разів. — Можливо, іскра в землю пішла. Можливо, з карданом проблеми. А можливо, це знову каверзи Геї. Хтозна!

— Скільки треба часу? — поцікавився білявий хлопець.

— Два-три дні.

— У них немає стільки часу, — стурбовано промовила дівчина.

Щось підказувало Персі, що вона мала на увазі Табір Юпітера. А потім зображення змінилось.

Він побачив хлопчика із собакою, який блукав золотистими пагорбами Каліфорнії. Але потім зображення стало чіткішим і Персі усвідомив, що це не зовсім хлопчик. Це циклоп у поношених джинсах і фланелевій сорочці. А собака більше скидалась на гору чорного хутра розміром з носорога. Циклоп ніс на плечі величезну палицю, але не здавався Персі ворожим. Він не припиняв кликати Персі, називаючи його… братом?

— Запах дуже далеко, — поскаржився циклоп собаці. — Чому його запах так далеко?

— Гав! — відповіла собака, і сон Персі знову змінився.

Він побачив засніжене гірське пасмо, настільки високе, що його, верхівки пронизували хмари. У тіні скель з’явилось обличчя сплячої Геї.

«Такий цінний пішак, — лагідно промовила вона. — Не бійся, Персі Джексоне. Прямуй на північ! Так, твої друзі помруть. Але тебе я поки що збережу. Я покладаю на тебе великі сподівання».

У долині між горами простиралося величезне крижане поле. Його край опускався в море на сотні футів. Крижані пластини безупинно обвалювалися у воду. На поверхні криги стояв табір легіону: кріпосний вал, рви, вежі й бараки, точнісінько як. Табір Юпітера, тільки втричі більший. На перехресті доріг біля принципи стояла постать у темних одіяннях, прикута до криги. Погляд Персі промайнув постать і зупинився на штаб-квартирі легіону. Там у мороці сидів велетень, більший навіть за Полібота. Шкіра його блищала золотом. Позаду нього стояли рвані та скрижаніли штандарти римського легіону, включно з великим золотим орлом із розпростертими крилами.

«Ми чекаємо на тебе, — прогудів голос велетня. — Поки ти плетешся на північ, намагаєшся мене відшукати, моя армія знищить твої дорогоцінні табори — спочатку римський, а потім і інший. Ти не переможеш, напівбожку».

* * *

Персі раптово прокинувся. Був день, з холодного сірого неба на його обличчя падали краплі дощу.

— А я вважала, це я сплю, наче камінь, — промовила Хейзел. — Ласкаво просимо до Портленда.

Персі сів і покліпав очима. Картинка навколо настільки відрізнялась від побаченого уві сні, що важко було повірити, чи це насправді. «Пакс» повільно пропливав іржаво-чорною рікою повз центр міста. Над головою нависали масивні хмари. Дрібні та часті краплі дощу, здавалося, застигли в повітрі. Ліворуч від Персі виднілися промислові склади й залізничні шляхи. Праворуч був невеличкий центр міста, майже затишне скупчення багатоповерхівок і смуга затуманених лісистих пагорбів.

Персі протер заспані очі.

— Як ми тут опинились?

Погляд Френка говорив: «Ти не повіриш».

— Косатка протягнула нас до Колумбії[35]. А потім передала віжки парі дванадцятифутових велетнів-осетрів.

Персі почулось, що Френк сказав «велетнів у светрах». У голові постала чудернацька картина: двоє здорованів у милих светриках тягнуть їхній човен угору по річці. А потім він зрозумів, що Френк казав про осетрів, тобто риб. Добре, що Персі нічого не сказав. Інакше довелось би червоніти, він усе ж таки син морського бога.

— Одне слово, — продовжив Френк, — осетри тягнули нас довго. Ми з Хейзел спали по черзі. А потім зайшли в цю ріку…

— Вілламетт, — додала Хейзел.

— Так. Після цього човен, так би мовити, узяв кермо на себе і самотужки доставив нас сюди. Добре спалося?

Поки «Пакс» плив на південь, Персі розповів друзям про свої сни. Він намагався зосереджувати увагу на хорошому: воєнний корабель міг уже бути на шляху до табору. Друг-циклоп і велетенська собака шукали його. Він не став згадувати Геїні слова: «Твої друзі помруть».

Коли Персі розповів про римський табір на кризі, Хейзел наче занепокоїлась.

— Отже, Алкіоней на льодовику, — промовила вона. — Не дуже це звужує рамки пошуку. На Алясці таких сотні.

Персі кивнув.

— Може, цей провидець Фіней розповість, який саме нам потрібен.

Човен самотужки пришвартувався до причалу. Троє напівбогів витріщились на сірі будівлі південного Портленда.

Френк витер з волосся краплі дощу.

— Отже, нам доведеться шукати сліпця під дощем, — промовив Френк. — Класно.

XXVI Персі

Це виявилось не так важко, як вони думали.

Допомогли крики і бензокоса.

Серед табірних припасів у кожного були легкі непромокальні куртки. Друзі вкрились ними від холодного дощу й попрямували майже порожніми вулицями. Цього разу Персі здогадався захопити із собою більшість припасів із човна. Він навіть набив кишені макробіотичним м’ясом, на випадок, якщо з’явиться потреба погрозити ще якимось косаткам.

Вони зустріли на вулиці кількох велосипедистів та трьох-чотирьох безхатьків, які купчились біля дверей, інші портлендці воліли залишатися у таку погоду вдома.

Поки друзі човгали по вулиці Глісана, Персі жадібно спостерігав за людьми в кав’ярнях, які ласували кавою та тістечками. Він тільки-но збирався запропонувати зупинитись на сніданок, коли почув галас: «ГА! НАЧУВАЙТЕСЬ, ТУПІ КУРКИ!», услід за яким пролунали рев невеликого двигуна і численні «кудкудав».

Персі глянув на друзів:

— Гадаєте?..

— Цілком можливо, — погодився Френк.

Вони побігли на звуки.

За наступним поворотом розташовувалася простора автомобільна стоянка з тротуарами, обсадженими деревами, та рядками забігайлівок на колесах, з усіх чотирьох боків звернутих до проїжджої частини вулиці. Персі й раніше бачив забігайлівки на колесах, але вперше так багато в одному місці. Деякі були звичайними металевими коробками з навісами і стойками для подачі. Інші вирізнялися велетенськими плакатами, барвистими дошками меню, столиками, як у вуличних кав’ярнях. Одні блакитні, другі пурпурові, треті в горошок. Хтось рекламував корейсько-бразильські тако, що здавалися вигадкою якогось шаленого вченого з таємної військової лабораторії. Хтось пропонував суші на вертелі. А хтось продавав бутерброди з морозивом у фритюрі. Запах був приголомшливим — водночас готували безліч різних кухонь.

Живіт Персі загурчав. Більшість забігайлівок були відчинені, але навколо майже нікого не було. Можна придбати все, що заманеться! Бутерброди з морозивом у фритюрі? Ох, матінко, це звучало значно краще за паростки пшениці.

На жаль, тут не тільки готували їжу. У центрі стоянки, за фургонами, бігав старий у халаті з бензокосою в руках. Він кричав на зграю крилатих жіночок, які намагались вкрасти їжу з його столу.

— Гарпії, — промовила Хейзел. — Що означає…

— Це Фіней, — здогадався Френк.

Вони перебігли вулицю й протиснулись між корейсько-бразильським візком та продавцем китайських буріто.

Позаду забігайлівки виглядали навіть близько не так апетитно, як попереду. Усюди лежали стопки пластикових відер, стояли переповнені сміттєві баки, а на мотузках для білизни висіли мокрі фартухи та рушники. Сама стоянка була непримітним прямокутником потрісканого асфальту, з якого там і сям стирчав бур’ян. У центрі стояв стіл, завалений їжею з різних фургонів.

Тип у халаті був старим, товстим і майже лисим, якщо не брати до уваги вінець ріденького сивого волосся. Його чоло вкривали шрами, а халат був забризканий кетчупом. Чоловік, спотикаючись, бігав туди-сюди в пухнастих рожевих капцях-кроленятах і відмахувався бензокосою від півдюжини гарпій, які кружляли над його столом.

Старий безперечно був сліпим. Про це свідчили його молочно-білі очі й те, що він весь час промахувався. І все ж йому досить непогано вдавалося відганяти гарпій від столу.

— Геть, брудні курки! — заволав він.

Персі не знав чому, але йому вважалося, що гарпії мають бути пухкими. Ці ж виглядали так, наче їх морили голодом. Очі та щоки на їхніх людських обличчях були запалими. Оперення злазило зі шкіри, а на кінчиках крил виднілися крихітні зморщені ручки. Замість одягу на гарпіях були рвані мішки. Коли вони кидались на їжу, то здавались швидше у розпачі, ніж у гніві. Персі було, їх шкода.

БРРРР! Старий змахнув бензокосою і зачепив крило гарпії. Та скрикнула від болю й полетіла геть, лишаючи за собою жовте пір’я.

Одна з гарпій кружляла вище за решту. Вона була молодшою і меншою за своїх сестер а мала яскраво-червоне пір’я. Гарпія терпляче чекала слушної нагоди і, коли старий відвернувся, відчайдушно ринула до столу. Їй удалось схопити кігтями буріто, але перш ніж вона втекла, старий махнув бензокосою і ляснув її по спині з такою силою, що Персі аж зморщився. Гарпія вискнула, впустила буріто та полетіла геть.

— Агов, припиніть! — крикнув Персі.

Гарпії вирішили, що він звертається до них. Вони глянули на трійцю напівбогів і миттю кинулись навтіки. Більшість розлетілася по деревах і вмостилася на гілки. Їхні голодні очі не відривались від столу. Гарпія з червоним оперенням і пораненою спиною попрямувала далі до вулиці Глісана і незабаром зникла з виду.

— Га! — переможно заволав сліпець і вимкнув бензокосу. З порожнім поглядом він посміхнувся в напрямку Персі. — Дякую, незнайомцю! Дуже вдячний за допомогу.

Персі проковтнув злобу. Він не збирався допомагати старому, але пам’ятав, що їм потрібна від нього інформація.

— Е-е… нема за що. — Персі підійшов до старого, не відводячи погляду від бензокоси. — Я — Персі Джексон. А це…

— Напівбоги! — скрикнув старий. — Будь-де впізнаю запах напівбога.

Хейзел насупила брови.

— У нас такий, неприємний запах?

Старий розсміявся.

— Авжеж ні, люба моя. Але ти не повіриш, наскільки загострюються інші відчуття, коли втрачаєш зір. Мене звати Фіней. А ви… стривайте, не кажіть…

Він потягнувся до обличчя Персі й тицьнув, йому в очі.

— Ай! — поскаржився хлопець.

— Син Нептуна! — вигукнув Фіней. — Я відчув на тобі запах моря, Персі Джексоне. Бач, я теж син Нептуна.

— Ну… гаразд. — Персі потер очі.

Звісно, доля мала нагородити його цим брудним старим родичем. Він сподівався, що не всі сини Нептуна виростають такими. Отак, спочатку носиш жіночі сумочки, а не встигнеш озирнутися, як уже бігаєш у халаті та рожевих капцях-кроленятах, ганяєш курок бензокосою.

Фіней обернувся до Хейзел.

— А тут… Матінко рідна, запах золота і земних глибин. Хейзел Левек, дочка Плутона. А поруч із тобою — син Марса. Але в тобі відчувається ще щось, Френку Чжане…

— Давнє походження, — буркнув Френк. — Пілоський цар. Бла-бла-бла.

— Періклимен, саме так! Ох, славний же був парубок. Я обожнював аргонавтів!

Френк роззявив рота.

— Стривайте. Пері хто..?

Фіней ошкірився.

— Не хвилюйся. Я знаю про твою родину. Ця історія з твоїм прадідом? Він насправді не знищував табір. Ви тільки подивіться, яка цікава компанія. Ви не зголодніли?

У Френка був такий вигляд, наче його переїхала вантажівка, але Фінея вже турбували інші справи. Він махнув рукою на стіл. На деревах поблизу нещасно вискнули гарпії. Хоч Персі й відчував страшенний голод, думка про те, як він їстиме на очах цих бідних крилатих жіночок, була йому нестерпною…

— Слухайте, я заплутався, — промовив Персі. — Нам потрібна інформація. Нам сказали…

— …що гарпії відбирають у мене їжу, — закінчив Фіней, — і якщо ви допоможете мені, я допоможу вам.

— Щось таке, — визнав Персі.

Фіней розсміявся.

— Це застарілі відомості. Хіба я схожий на того, хто пропускає прийоми їжі? — Він поплескав себе по череву, яке було розміром з перекачаний баскетбольний м’яч.

— Е-е… ні, — відповів Персі.

Фіней доброзичливо розвів руками. Уся трійця нагнулась, щоб ухилитись від бензокоси.

— Усе змінилось, друзі мої! Коли я отримав дар провидця, багато тисячоліть тому, Юпітер і справді мене прокляв. Він наслав на мене гарпій, щоб ті крали мою їжу. Розумієте, я був ще тим базікою. Розпатякав забагато речей, які боги хотіли тримати в таємниці. — Він повернувся до Хейзел. — Наприклад, що ти повинна бути мертвою. А ти… — Він повернувся до Френка. — Твоє життя залежить від спаленої скіпки.

Персі насупив брови.

— Про що ви говорите?

Хейзел закліпала очима, наче їй дали ляпаса. У Френка був такий вигляд, наче вантажівка повернулась і переїхала його ще раз.

— А ти, — Фіней повернувся до Персі, — що ж, ти зараз навіть не знаєш, хто ти! Я міг би розказати, але… га! Яка з цього забава? А ще в «Мальтійському Соколі»[36] Майлза Арчера застрелила Бріджит Ошонесі. Дарт Вейдер насправді Люків[37] батько. А переможцем наступного фіналу національної футбольної ліги…

— Ми зрозуміли, — буркнув Френк.

Хейзел стиснула свій меч так, ніби їй кортіло ляснути старого рукояткою по голові.

— Отже, ви забагато балакали, і боги вас прокляли. Чому тоді вони вас помилували?

— Та де там, помилували! — Старий здійняв свої волохаті брови, наче казав: «Уявляєте?» — Мені довелось домовитись з аргонавтами. Бачте, їм теж була потрібна інформація. Я сказав, що допоможу, якщо вони вб’ють гарпій. Ну, вони відігнали цих огидних створінь, але Ірида не дозволила їх убивати. Ви тільки подумайте, яке неподобство! А цього разу, коли повелителька повернула мене з того світу…

— Повелителька? — поцікавився Френк.

Фіней лукаво посміхнувся.

— Ну, Гея, хто ж іще. Хто гадаєте відчинив Браму Смерті? Твоя подруга знає, про що я кажу. Хіба Гея не твоя повелителька?

— Вона не… я не… — Хейзел оголила меч. — Гея не моя повелителька!

Фіней здавався приємно здивованим. Якщо він і почув, як вислизнув із піхов меч, то його це анітрохи не стурбувало.

— Гаразд, хочеш вдавати шляхетну і залишатись на слабкій стороні, твоя воля. Але Гея прокидається. Вона переписала закони життя та смерті! Я знову живий і в обмін на свої послуги — пророцтво тут, пророцтво там — здійснилося моє найзаповітніше бажання. Ми помінялися місцями. Я можу їсти все, що побажаю днями і ночами, а гарпії змушені дивитись і страждати від голоду.

Він увімкнув бензокосу, і гарпії на деревах завили.

— Вони прокляті! — промовив старий. — Можуть їсти тільки з мого столу і не можуть залишити Портленд. А оскільки Брама Смерті відчинена, вони навіть померти не можуть. Це прекрасно!

— Прекрасно? — невдоволено промовив Френк. — Вони живі істоти. Чому ви такі жорстокі до них?

— Вони чудовиська! відрізав Фіней. — Жорстокий? Ці демони катували мене цілу вічність!

— Але такими були їхні обов’язки, — ледве стримуючись, вимовив Персі. — Це був наказ Юпітера.

— О, на Юпітера я теж розгніваний, — погодився Фіней. — Настане час і Гея подбає, щоб боги отримали по заслузі. Вони жахливо керували світом. Але поки що я насолоджуюсь життям у Портленді. Ці смертні мене не помічають. Уважають мене скаженим старим, який ганяє голубів.

Хейзел ринула на провидця.

— Ти огидний! — сказала вона Фінею. — Тобі місце на Карних Полях!

— Каже мертва мертвому? — Фіней посміхнувся. — На твоєму місці, дівча, я б не патякав. Це ти все розпочала! Коли б не ти, Алкіоней би не ожив!

Хейзел похитнулась.

— Хейзел? — Очі Френка округлились наче четвертаки. — Що він верзе?

— Га! Незабаром дізнаєшся, Френку Чжане! Тоді й побачимо, чи будеш ти таким люб’язним до своєї подружки. Але ви тут з іншої причини, еге ж? Ви хочете знайти Танатоса. Його тримають у лігві Алкіонея. Я можу сказати, де це. Авжеж можу. Але вам доведеться зробити мені послугу.

— Навіть не мрій, — випалила Хейзел. — Ти служиш ворогу. Ми радше самотужки відправимо тебе назад до Підземного царства.

— Можете спробувати, — посміхнувся Фіней. — Але сумніваюсь, що надовго залишатимусь мертвим. Бачте, Гея показала мені короткий шлях назад. А оскільки Танатос у кайданах, ніхто мене там знизу не втримає! До того ж, якщо вб’єте мене, не дізнаєтеся моїх таємниць.

Персі захотілося дозволити Хейзел скористатись мечем. Хоча ще більше йому кортіло придушити старого власноруч.

«Табір Юпітера, — сказав він собі. — Урятувати табір важливіше». Він пригадав, як глузував з нього Алкіоней уві сні. Якщо вони марнуватимуть час на блуканину Аляскою в пошуках лігва велетня, Геїна армія знищить римлян… і інших друзів Персі, де б ті не були.

Він стиснув щелепи.

— Яку послугу?

— Є одна гарпія, спритніша за решту. — Фіней жадібно облизав губи.

— Червона, — здогадався Персі.

— Я сліпий! Я не бачу кольорів! — буркнув старий. — У будь-якому разі, вона єдина, хто створює мені неприємності. Шельма, інакше кажучи. Завжди сама, ніколи не тримається зграї. Це вона залишила. — Він вказав на шрами на чолі. — Спіймайте гарпію. Приведіть до мене. Я хочу, щоб вона була зв’язана просто перед моїми очима… ну, не буквально. Гарпії ненавидять, коли їх зв’язують. Це завдає їм нестерпного болю. А я насолоджуватимуся цим. Можливо, навіть годуватиму її, щоб жила довше.

Персі подивився на друзів. Ті безмовно погодились із ним: цей огидний старий нізащо не отримає їхньої допомоги. З іншого боку, вони повинні отримати інформацію. Їм потрібен запасний план.

— Ну, йдіть обговоріть це між собою, — безтурботно промовив Фіней. — Я не зважаю. Тільки пам’ятайте, що без моєї допомоги ваші пошуки марні. І всі, кого ви любите в цьому світі, помруть. А тепер ідіть і принесіть мені гарпію!

XXVII Персі

— Нам знадобиться твоя їжа. — Персі обійшов старого і схопив перше, що трапилося попідруч: миску з тайською локшиною в сирному соусі та якусь трубочку, схожу на щось середнє між буріто і булочкою з корицею.

Щоб не випробовувати своє терпіння і не спокуситись нагодою розчавити буріто об обличчя старого, він запропонував:

— Ходімо, народе!

Персі з друзями пішли зі стоянки.

Вони зупинились посеред вулиці. Персі глибоко вдихнув, намагаючись заспокоїтись. Дощ трохи вщухнув і перетворився на мряку, що приємно охолоджувала обличчя.

— Цей тип… — Хейзел дала копняка лавці на автобусній зупинці. — Йому конче треба померти. Ще раз.

Під дощем важко було сказати напевно, але вона, здавалось, намагалась стримати сльози, безупинно кліпаючи очима. Її довгі кучері липнули до щік, а очі у сірому світлі здавались швидше олов’яного кольору, ніж золотого.

Персі пригадав, якою рішучою вона була, коли вони зустрілись уперше. Як узяла на себе горгон і супроводила його до безпечного Місця. Як підтримала його біля вівтаря Нептуна, і як намагалася, аби він почувався в таборі своїм.

Тепер йому хотілось віддячити їй, але він не знав, як це зробити. Вона здавалась розгубленою, стомленою і цілковито пригніченою.

Персі не здивувало те, що Хейзел повернулася з Підземного царства. Він уже деякий час це підозрював: вона уникала розмов про своє минуле, і поведінка Ніко ді Анжело — він точно щось приховував.

Але це не змінювало його ставлення до неї. Вона здавалась… цілком живою, наче звичайний підліток з добрим серцем, який заслуговує на те, щоб вирости і мати майбутнє. Вона не була якимось упирем, на відміну від Фінея.

— Він своє отримає, — пообіцяв Персі. — Ти зовсім не така, як він, Хейзел. Мені байдуже, що він каже.

— Ти не знаєш усього. — Хейзел похитала головою. — Мені місце на Карних полях. Я… я нічим не краща…

— Неправда! — Френк стиснув кулаки. Він подивився навколо себе так, наче шукав когось, хто з ним незгодний, — ворогів, яких можна відлупцювати заради Хейзел. — Вона хороша людина!

Слова пролунали вулицею. Декілька гарпій вискнули на своїх деревах, проте більше ніхто уваги на хлопця не звернув.

Хейзел витріщилась на Френка. Вона нерішуче потягнулась до нього, наче хотіла взяти за руку, але боялась, що він розчиниться в повітрі.

— Френку… — пробурмотіла вона. — Я… я не…

На жаль, Френка вже поглинули власні думки.

Він скинув свій спис з плечей і невпевнено його стиснув.

— Я можу залякати старого, — запропонував він, — змусити, мабуть…

— Френку, усе гаразд, — промовив Персі. — Нехай це буде запасним планом, але я не вважаю, що Фінея можна змусити допомогти нам погрозами. До того ж, у тебе залишилось тільки два заряди, так?

Френк похмуро глянув на драконів зуб, що за ніч виріс наново.

— Так. Напевно…

Персі майже нічого не зрозумів з того, що сказав старий провидець про історію Френкової родини — про прадіда, який знищив табір, про предка-аргонавта і ту частину про спалену скіпку, від якої залежить Френкове життя. Але все це, безперечно, похитнуло впевненість його друга. Персі вирішив ні про що не розпитувати. Він не хотів доводити Френка до сліз, особливо на очах у. Хейзел.

— Пропоную от що. — Персі вказав у напрямку вулиці. — Гарпія з червоним пір’ям полетіла туди. Спробуємо з нею поговорити.

Хейзел поглянула на їжу в його руках.

— Ти збираєшся скористатись цим як приманкою?

— Швидше як підношенням на знак доброї волі. Ходімо. Тільки пильнуйте, щоб інші гарпії не вкрали їжу, гаразд?

Персі відкрив тайську локшину і розгорнув буріто з корицею. Запашний аромат здійнявся у повітря. Друзі пішли далі вулицею. Френк і Хейзел тримали зброю напоготові. Гарпії, відчуваючи запах їжі, пурхали слідом за ними, сідали на дерева, поштові скриньки і флагштоки.

«Цікаво, що бачать смертні крізь Туман, — подумав Персі. — Можливо, вважають, що гарпії — це голуби, а зброя — хокейні ключки чи ще щось таке. А може просто, що тайська локшина з сиром настільки смачна, що потребує озброєної охорони».

Персі міцно тримав їжу в руках. Він бачив, як швидко гарпії здатні хапати речі, тому не Хотів позбутися свого знаку доброї волі, перш ніж знайде червону гарпію.

Нарешті він її побачив. Гарпія кружляла над смугою паркових насаджень, що простирались на декілька кварталів поміж рядами старих кам’яних будинків. Під велетенськими кленами й берестами тягнулися доріжки, що пролягали поміж скульптурами, ігровими майданчиками і тінистими лавочками. Місце нагадало Персі… якийсь інший парк. Можливо, з його рідного міста? Він не пам’ятав, але почав тужити за домівкою.

Вони перетнули дорогу і сіли на лавочку поряд із великою бронзовою статуєю слона.

— Нагадує Ганнібала, — промовила Хейзел.

— От тільки цей — китаєць, — сказав Френк. — У моєї бабусі є один такий. Тобто не такий. Тобто не дванадцятифутовий. Але вона замовляє всяку всячину… з Китаю. Ми — китайці. — Він подивився на Хейзел і Персі. — Ви що смієтесь? О боги, можна мені просто провалитись крізь землю?

— Ні, не треба, друзяко, — відповів Персі. — Ну що, спробуємо потоваришувати з гарпією?

Він здійняв тайську локшину, помахав рукою, щоб пустити запах угору — пряну суміш ароматів перця та сиру. Червона гарпія опустилась нижче.

— Ми вас не скривдимо, — промовив Персі. — Ми просто хочемо поговорити. Тайська локшина в обмін на розмову, згода?

Гарпія пірнула вниз червоною блискавкою і приземлилась на статую слона.

На її худе тіло було боляче дивитись. Пернаті ноги стирчали, наче гілочки. Обличчя могло б бути привабливим, якби не запалі щоки. Гарпія судорожно сіпалась і зиркала навсібіч кавово-брунатними очима. Її пальці чухали то пір’я, то вуха, то кошлате руде волосся.

— Сир, — буркнула вона. — Еллі не подобається сир.

Персі невпевнено поцікавився:

— Вас звуть Елла?

— Елла. Аелла. «Вихор». Латинською. Еллі не до вподоби сир. — Вона промовила все це на одному диханні, не дивлячись на Персі. Її пальці хапались за волосся, за сукню з мішковини, за краплі дощу, за все що траплялось попідруч.

Персі не встиг і оком змигнути, коли вона зірвалась із місця, вхопила буріто з корицею, і знову опинилась на слоні.

— Боги мої, а вона спритна! — промовила Хейзел.

— І, здається, зловживає кофеїном, — додав Френк.

Елла нюхнула буріто. Вона куснула за окрайчик і затремтіла з ніг до голови, каркаючи, наче в агонії.

— Кориця — це добре, — вимовила вона. — Гарпіям подобається кориця… Смакота.

Вона почала їсти, але з неба налетіли крупніші гарпії. Перш ніж Персі встиг щось зробити, вони почали гамселити Еллу своїми крилами, намагаючись вирвати буріто.

— Н-ні, — затиналась вона. — Н-н-ні!

— Припиніть! — крикнув Персі.

Усі троє поспішили на допомогу, але було запізно. Велика жовта гарпія схопила буріто і зграя розлетілась, залишивши зіщулену і тремтячу Еллу на слоні.

Хейзел торкнулась ноги гарпії.

— Мені так прикро. З вами все гаразд?

Елла висунула голову з-під крил. Вона досі тремтіла. На згорбленій спині кровоточила глибока рана — подарунок бензокоси Фінея. Гарпія помацала рукою оперення, висмикуючи пучки пір я.

— М-маленька Елла, — гнівно пробурмотіла вона. — С-слабка Елла. Еллі не дістається кориця. Тільки сир.

Френк люто подивився на протилежний бік вулиці, де інші гарпії роздирали буріто.

— Ми дістанемо тобі щось інше, — пообіцяв він.

Персі опустив тайську локшину. Він усвідомив, що Елла відрізняється від інших гарпій. І тепер, коли побачив, як жорстоко з нею повелись, Персі був певен: хай там як, він їй допоможе.

— Елло, — сказав він. — Ми хочемо бути твоїми друзями. Ми можемо дістати більше їжі, але…

— «Друзі»[38], — промовила Елла. — Десять сезонів. З 1994 до 2004 року…

Вона глянула на Персі краєм ока, а потім поглянула на небо і почала декламувати хмарам:

— Напівкровка давніших богів на світі — він доживе до шістнадцятиріччя. Шістнадцять. Тобі шістнадцять. Сторінка шістнадцята «Мистецтва французької кухні». Інгредієнти: бекон, олія.

У Персі дзвеніло у вухах. Він відчув запаморочення, наче пірнув на сто футів під воду і миттю піднявся на поверхню.

— Елло… що ти щойно сказала?

— Бекон. — Вона спіймала у повітрі краплю дощу. — Олія.

— Ні, раніше. Ті рядки… Я знаю ті рядки.

Хейзел, яка стояла поруч, здригнулась.

— І справді щось знайоме, схоже… не знаю, схоже на пророцтво, — сказала дівчина. — Можливо, вона почула це від Фінея?

Почувши ім’я Фінея, Елла перелякано скрикнула і полетіла геть.

— Стривайте! — покликала Хейзел. — Я не… О, боги, яка я дурепа.

— Усе гаразд. — Френк указав пальцем. — Дивіться.

Елла вже не рухалась так швидко, як раніше. Вона насилу долетіла до даху червоної триповерхівки і зникла з-перед очей. На тротуар, кружляючи, впало самотнє червоне пір’ячко.

— Гадаєте, там її гніздо? — Френк примруживсь, щоб роздивитися вивіску на будівлі. — «Бібліотека округу Мултнома»?

Персі кивнув.

— Ходімо дізнаємося, чи відчинено.

Вони перебігли вулицю і зайшли до будівлі.

Бібліотеки не належали, до переліку улюблених місць Персі. Через дислексію він навіть із читанням вивісок ледве порався. Ціла будівля книжок? Навіть китайські тортури водою чи виривання зубів здавались йому менш болісними.

Поки вони бігли вестибюлем, Персі спало на думку, що це місце сподобалося би Аннабет. Просторе та яскраво освітлене, з великими арковими вікнами. Книги та архітектура — це безперечно її…

Він заплутався В думках.

— Персі? — запитав Френк. — Усе гаразд?

Персі відчайдушно намагався зосередитись. Звідки прийшли ці спогади? Архітектура, книги… Аннабет одного разу привела його до бібліотеки, удома у… у… Спогад розплився. Персі стукнув кулаком по боковій стінці книжкової шафи.

— Персі? — м’яко поцікавилася Хейзел.

Персі охопили злість і розпач через втрачені спогади. Кортіло ляснути ще одну книжкову шафу, але стурбовані обличчя друзів повернули його до дійсності.

— Я… зі мною все гаразд, — збрехав він. — Просто на мить запаморочилось у голові. Ходімо пошукаємо вихід на дах.

Вони поблукали деякий час, але зрештою знайшли сходи; що вели на дах. На дверях була сигналізація, але хтось утримував їх відчиненими, устромивши томик «Війни і миру» між одвірком і стіною.

Нагорі, у гнізді з книжок, під саморобним картонним дахом, згорнувшись калачиком лежала Елла.

Персі з друзями повільно наближалися, намагаючись не налякати її своїми кроками. Елла не звертала на них уваги. Вона перебирала пір’я та бурмотіла щось під ніс, наче готувалась до вистави.

Персі зупинився за п’ять, футів від неї й присів.

— Привіт. Вибач, що налякали. Слухай, у мене небагато їжі, але…

Він дістав макробіотичне в’ялене м’ясо з кишені. Елла миттю кинулась уперед і схопила його. Вона скрутилась у гнізді, нюхаючи м’ясо, але потім зітхнула й жбурнула його геть.

— Н-не з його столу. Елла не може з’їсти. Шкода. Гарпіям подобається в’ялене м’ясо.

— Не з… А, справді, — промовив Персі. — Частина прокляття. Ти можеш їсти тільки його їжу.

— Має ж бути якийсь вихід, — сказала Хейзел.

— Фотосинтез, — пробурмотіла Елла. — Іменник. Біологія. Синтез складних органічних речовин. «То були найкращі часи, то були найгірші часи; то був вік мудрості й вік безглуздості…»[39]

— Що вона каже? — прошепотів Френк.

Персі придивився до купи книжок навколо неї. Усі вони були старими й запліснявілими. Деякі мали цінники на обкладинках, наче бібліотека здихалась від них під час розпродажу.

— Вона цитує книги, — здогадався Персі.

— «Довідник дідуся фермера» 1965 року, — промовила Елла. — «Починайте спарювати тварин, двадцять шосте січня».

— Елло, ти все це прочитала? — запитав Персі.

Вона кліпнула очима.

— Більше. Знизу більше. Слова. Слова заспокоюють Еллу. Слова, слова, слова.

Персі навмання взяв книгу — пошарпаний примірник «Історії кінних перегонів».

— Елло, ти пам’ятаєш, е-е, третій параграф на шістдесят другій сторінці?

— Секретаріат, — миттю відповіла Елла, — був фаворитом у Кентуккському дербі 1973-го, ставка три до двох, фінішував з дійсним рекордом за одну хвилину п’ятдесят три і дві десятих секунди.

Персі згорнув книжку. Його руки тремтіли.

— Слово в слово.

— Це приголомшливо, — промовила Хейзел.

— Вона геніальна курка, — погодився Френк.

Персі стало моторошно. У нього виникли жахливі здогадки щодо того, навіщо Фіней прагне піймати Еллу. Він сумнівався, що причина в подряпинах, залишених на чолі старого. Персі пригадав рядок, що продекламувала гарпія:. «Напівкровка давніших богів на світі — він доживе до шістнадцятиріччя…». Персі був певен, що це про нього.

— Елло, — промовив він, — ми знайдемо спосіб розсіяти прокляття. Що скажеш на це?

— «Це неможливо», — відповіла вона. — Записана англійською мовою у виконанні Пері Комо, 1970.

— Немає нічого неможливого. А зараз послухай мене, я промовлю його ім’я. Тобі не треба тікати. Ми врятуємо тебе від прокляття. Нам тільки потрібно придумати, як перемогти… Фінея.

Він чекав, що Елла кинеться геть, але натомість вона тільки несамовито захитала головою.

— Н-н-ні! Тільки не Фіней. Елла швидка. Занадто швидка для нього. Але він хоче зв’язати Еллу. Він скривдить Еллу.

Вона потягнулась до рани на спині.

— Френку, — промовив Персі, — у тебе є аптечка?

— Уже дістаю.

Френк дістав термос, наповнений нектаром, і пояснив Еллі його цілющі властивості. Коли він підбіг до неї, вона відсахнулась і зарепетувала. Тоді спробувала Хейзел, і Елла дозволила їй вилити трохи нектару собі на спину. Рана почала загоюватися.

— Бачиш? — Хейзел усміхнулась. — Так краще.

— Фіней поганий; — наполягла Елла. — І бензокоси. І сир.

— Безперечно, — погодився Персі. — Ми більше не дозволимо йому тебе скривдити. Але нам треба придумати, як його обдурити. Ви, гарпії, мусите знати його краще, ніж будь-хто. Можна його якось обдурити?

— Н-ні, — відповіла Елла. — Дурощі для дітей. «П’ятдесят дурощів, які не можна забороняти вашому собаці», авторства Софі Колінс, телефонуйте за номером — шість-три-шість…

— Гаразд, Елло, — промовила Хейзел лагідним голосом, наче намагалась заспокоїти коня. — Але у Фінея є слабкості?

— Сліпий. Він сліпий.

— Добре. Але окрім цього?

— Пан або пропав. Два до одного. Темна конячка. Роби ставку або пасуй.

Персі підбадьорився.

— Ти маєш на увазі, що він азартний гравець?

— Фіней бачить значні речі. Пророцтва. Долі. Таємниці богів. Не дрібниці. Випадковості. Захоплюють. І він сліпий.

Френк потер підборіддя.

— Є якісь здогадки, про що вона говорить?

Персі дивився, як гарпія перебирає свою джутову сукню. Він до болю їй співчував, а ще усвідомлював, наскільки вона розумна.

— Гадаю, я зрозумів її, — промовив він. — Фіней бачить майбутнє. Він знає купу важливих речей. Але не бачить незначне — випадкові події, мимовільні дрібниці. Це робить азартні ігри захопливими для нього. Якщо ми підіб’ємо його закластися…

Хейзел повільно кивнула.

— Тобто якщо він програє, то матиме розповісти нам, де Танатос. Але чим нам закладатися? У яку гру ми гратимемо?

— Щось простеньке, з високими ставками, — відповів Персі. — Два вибори. Або пан або пропав. І виграшем має бути щось потрібне Фінею… Ну, окрім Елли. Це не обговорюється.

— Зір, — пробурмотіла Елла. — Зір подобається сліпцям. Зцілити… дзуськи, дзуськи. Гея не зробить цього для Фінея. Гея залишає Фінея сліпим, залежним від Геї. Ага.

Френк і Персі обмінялись багатозначними поглядами.

— Горгонська кров, — водночас промовили вони.

— Що? — запитала Хейзел.

Френк дістав дві керамічні пляшки, знайдені в Малому Тибрі.

— Елла — геній, — промовив він. — Хібаnщо ми помремо.

— Не переймайся, — відповів Персі. — У мене є план.

XXVIII Персі

Старий був точнісінько там, де вони його залишили, посередині стоянки із забігайлівками на колесах. Він сидів за своїм столом, витягнувши ноги в капцях уперед, і поїдав жирний шашлик. Бензокоса стояла поруч. Весь його халат вкривали плями від соусу барбекю.

— З поверненням! — весело крикнув він. — Я чую тріпотіння збентежених крилечок. Ви привели мою гарпію?

— Вона тут, — відповів Персі. — Але вона не твоя.

Фіней облизнув жирні пальці. Його молочні очі, здавалося, свердлили якусь точку просто над головою Персі.

— Ясно… Ну, насправді темно — я ж сліпий. Отже, ви прийшли мене вбити? Якщо так, то щасти з вашими пошуками.

— Я прийшов укласти парі.

Губи старого засіпались. Він опустив шашлик і нахилився до Персі.

— Парі… як цікаво. Інформація в обмін на гарпію? Переможець забирає все?

— Ні, — промовив Персі. — Гарпія не входить в умови.

Фіней розсміявся.

— Справді? Ви, мабуть, не розумієте її цінності.

— Вона жива істота. Вона не продається.

— Ой, благаю! Ти з римського табору, хіба ні? Рим збудований на рабстві. Тож не треба тут робити з мене недолюдка. До того ж, вона навіть не людина. Вона чудовисько. Вітряний дух. Посіпака Юпітера.

Елла вискнула. Умовити її зайти на стоянку коштувало друзям неабияких зусиль, а тепер вона почала задкувати, бурмочучи:

— Юпітер. Водень і гелій. Шістдесят три супутники. Не посіпака. Ні.

Хейзел поклала руку їй на крила. Здавалось, вона була єдиною, хто міг торкатися гарпії, не викликаючи у неї криків і сіпання.

Френк стояв поруч із Персі. Він тримав свій спис напоготові, наче старий міг би на них напасти.

Персі дістав глиняні пляшки.

— Пропоную іншу ставку. У нас є дві пляшки з горгонською кров’ю. Одна вбиває. Інша зцілює. Виглядають вони цілком однаково. Навіть ми не знаємо, яка з них яка. Якщо обереш правильну, вона зцілить твою сліпоту.

Фіней нетерпляче витягнув руки.

— Дай мені до них доторкнутися. Дай понюхати.

— Не так швидко. Спочатку погодься на умови.

— Умови… — Фіней ледве не задихався. Він, без сумнівів, був готовий пристати на пропозицію. — Дар провидця і зір… Я стану непереможним. Я володітиму цим містом. Я побудую тут свій палац, оточений забігайлівками. Я самотужки спіймаю гарпію!

— Н-ні, — знервовано промовила Елла. — Ні, ні, ні.

Коли на тобі рожеві, капці-кроленята, досить непросто зобразити зловісний сміх, але Фінею це вдалось на відмінно.

— Гаразд, напівбоже. Які твої умови?

— Ти обираєш пляшку, — сказав Персі, — не відкорковуючи і не нюхаючи.

— Це нечесно! Я сліпий.

— А в мене немає такого нюху, як у тебе, — відрізав Персі. — Ти можеш потримати пляшки. І я присягаюсь Стіксом, що вони виглядають однаково. Я сказав тобі цілковиту правду: в обох пляшках горгонська кров, в одній — з лівого боку, в іншій — з правого. І я присягаюсь, що жоден із нас не знає, де яка.

Персі поглянув на Хейзел.

— Е-е… ти наш фахівець з Підземного царства. Після усієї цієї плутанини, яка відбувається зі Смертю, клятва Стіксом ще до чогось зобов’язує?

— Так, — без вагань відповіла дівчина. — Той, хто порушить цю клятву… Ні, я би не радила робити цього. Існують речі, гірші за смерть.

Фіней погладив свою бороду.

— Отже, я обираю, з якої пляшки пити. А ти маєш випити з іншої. Ми присягаємося випити водночас.

— Так.

— Той хто програє, без сумнівів, помре, — розмірковував Фіней. — Така отрута, швидше за все, навіть мене утримає на тому світі… принаймні досить надовго. Моя душа розсіється на піщинки. А тому я багато чим ризикую.

— Але якщо переможеш — отримаєш усе, — сказав Персі. — Якщо я помру, мої друзі присягаються піти з миром і не метатися. Ти повернеш собі зір, чого навіть Гея тобі не дасть.

Обличчя Фінея спохмурніло. Персі безперечно влучив у вразливе місце. Фіней жадав бачити. Гея багато чого подарувала йому, але він ненавидів життя в мороці.

— Якщо я програю, — промовив старий, — я помру і не зможу дати вам потрібну інформацію. Яка вам із цього користь?

Персі був радий, що вони з друзями завчасно обговорили це. Розв’язання проблеми запропонував Френк.

— Ти заздалегідь напишеш місцезнаходження лігва Алкіонея, — сказав Персі. — Залиш запис у себе, але присягнись Стіксом, що інформація правильна і точна. А ще присягнись, що в разі твоєї поразки, гарпії звільняться від прокляття.

— Це висока застава, — буркнув Фіней. — Ти дивишся в обличчя смерті, Персі Джексоне. Не легше було б просто передати мені гарпію?

— Це не обговорюється.

На обличчі Фінея розпливлася посмішка.

— Отже, ти починаєш розуміти, чого вона варта. Щойно я поверну зір, я спіймаю її самотужки. Той, хто володіє цією гарпією… Що ж, колись я був царем. І це парі поверне мені корону знову.

— Не лізь поперед батька в пекло, — промовив Персі. — Ми домовились?

Фіней задумливо поплескав себе по носу.

— Я не бачу, чим це скінчиться. Дратує, як працює цей дар. Цілком непередбачуване парі… майбутнє затягнуте імлою. Але от що я тобі скажу, Персі Джексоне, — така собі безкоштовна порада від мене. Якщо сьогодні ти не помреш, то власне майбутнє тобі не сподобається. Наближається час великої пожертви, і тобі не достане мужності, аби на неї піти. За це ти заплатиш велику ціну — ціну Всесвіту. Можливо, тобі буде навіть краще, якщо обереш отруту.

У роті Персі з’явився гіркий присмак, наче від Іридиного зеленого чаю. Йому хотілось вірити, що старий просто його залякує, але внутрішній голос підказував, що пророкування правдиве. Він пригадав попередження Юнони, після його рішення піти, до табору: «На тебе чекають біль, страждання і втрати, яких ти не здатен навіть уявити. Проте ти отримаєш змогу врятувати старих друзів і родину».

На деревах навколо стоянки скупчилися гарпії. Вони спостерігали з висоти, наче відчували, що поставлено на кін. Френк і Хейзел занепокоєно дивилися на Персі. Він запевнив їх, що шанси ліпші за п’ятдесят на п’ятдесят. Що в нього є план. Авжеж, план міг не спрацювати. Шанси на виживання можуть дорівнювати ста відсоткам… а можуть — нулю. Цього він не говорив їм.

— Ми домовились? — перепитав Персі.

Фіней ошкірився.

— Присягаю Стіксом дотримати умов, точно як ти їх описав. Френку Чжане, ти нащадок аргонавта. Я вірю твоєму слову. Якщо я виграю, ти і твоя подруга Хейзел присягаєтесь піти з миром і не шукати помсти?

Френкові руки міцно стиснулись на золотому списі. На мить Персі здалося, що друг зламає ратище, але той спромігся буркнути:

— Присягаю Стіксом.

— Я теж присягаю, — промовила Хейзел.

— Присягаю, — пробурмотіла Елла. — «Не присягайся місяцем мінливим»[40]

Фіней розсміявся.

— У такому разі знайдіть мені, чим писати. І нумо починати.

* * *

Френк позичив серветку та ручку у продавця однієї із забігайлівок. Фіней нашкрябав щось на серветці й поклав її до кишені халата.

— Присягаю, що там зазначено місцезнаходження лігва Алкіонея. Хоча ти навряд доживеш до того, аби його дізнатись.

Персі викликав свій меч і скинув ним їжу зі столу. Він уявив темне обличчя сплячої жінки і спрямував свої думки під землю, сподіваючись, що богиня чує його.

«Що ж, Теє. Доведи, що не брешеш. Кажеш, я твій цінний пішак. Кажеш, маєш плани на мене, і щадитимеш, поки не дістануся півночі. Хто для тебе цінніший — я чи цей старий? Тому що зараз один із нас помре».

— Що, жижки затрусилися, Персі Джексоне? Ну ж бо їх сюди! — Фіней скрючив пальці, наче хапаючись за повітря.

Персі передав йому пляшки.

Старий зважив їх на руках. Він пробігся пальцями по глиняній поверхні, а потім поставив обидві пляшки на стіл і обережно поклав на них руки. Земля затремтіла, наче відбувся невеличкий землетрус, достатній, щоб у Персі заклацали зуби. Елла знервовано закудкудакала.

Ліва пляшка тряслася трохи сильніше за праву.

Фіней зловісно ошкірився і зімкнув пальці на лівій пляшці.

— Ти дурень, Персі Джексоне. Я обираю цю. А тепер — вип’ємо.

Персі взяв праву пляшку. Його зуби цокотіли.

Старий здійняв свою пляшку.

— За синів Нептуна.

Обидва відкоркували пляшки та випили.

Персі тієї самої миті зігнувся навпіл. Горло палало і в роті з’явився присмак бензину.

— О боги! — промовила позаду нього Хейзел.

— Ні! — крикнула Елла. — Ні, ні, ні.

В очах Персі потьмарилось. Він побачив, як Фіней переможно посміхається, випрямляється на стільці й збуджено кліпає очима.

— Так! — крикнув старий. — Мій зір от-от повернеться!

Персі припустився помилки. Безглуздо було так ризикувати. Живіт охоплював біль, наче хлопець ковтнув уламки скла, що тепер повільно проходять по його нутрощах.

— Персі! — Френк стиснув його плечі. — Персі, не вмирай!

Він задихався… а потім в очах прояснилось.

Тієї ж миті Фіней згорбився, наче йому дали стусана.

— Ти… ти не можеш! — завив старий. — Геє, ти… ти…

Він важко підвівся і, тримаючись за живіт, пошкутильгав від столу.

— Я занадто важливий!

Нудотно-жовтий дим повалив з його рота, вух, бороди і незрячих очей.

— Нечесно! — зарепетував він. — Ти надурив мене!

Він спробував витягти з кишені халата клаптик паперу, але руки почали осипатися — пальці перетворювалися на пісок.

Персі, похитуючись, підвівся. Він не почувався зціленим від чогось конкретного. Спогади не повернулись до нього чарівним чином. Але біль зник.

— Ніхто тебе не надурив, — промовив він. — Ти сам зробив вибір, і я закликаю тебе дотримати клятви.

Сліпий цар завив в агонії. Він обернувся навколо себе. Тіло димилось і розсипалось, доки зрештою від нього не лишилося нічого, крім старого заплямованого халата і пари капців.

— Це, — промовив Френк, — найогидніші воєнні трофеї в моєму житті.

Жіночий голос пролунав у голові Персі: «Ти граєшся з вогнем, Персі Джексоне, — це був сонний шепіт з майже непомітною ноткою вимушеного захоплення. — Ти змусив мене обирати, і ти важливіший для мого задуму, ніж старий провидець. Проте не випробовуй долю. Коли прийде твоя смерть, я обіцяю, що вона буде значно болючішою, ніж від горгонської крові».

Хейзел тикнула мечем у халат. Під тканиною не було нічого — жодних ознак того, що Фіней намагається переродитися. Вона із захопленням подивилась на Персі.

— Це був або найхоробріший, або найбезглуздіший учинок з-поміж усіх, що мені доводилось бачити.

Френк похитав головою, наче не вірячи власним очам.

— Персі, звідки ти знав? Ти здавався таким упевненим у тому, що він обере отруту.

— Гея, — промовив Персі. — Вона хоче, щоб я дістався Аляски. Вона вважає… не знаю. Уважає, що зможе використати мене у своїх планах. Вона підштовхнула Фінея обрати неправильну Пляшку.

Френк із жахом витріщився на залишки старого.

— Гея радше вб’є свого власного слугу, ніж тебе? От на що ти закладався?

— Плани, — пробурмотіла Елла. — Плани і змови. Жінка в землі. Великі плани на Персі. В’ялене м’ясо для Елли.

Персі дав їй усю сумку з яловичиною — і гарпія радісно пискнула.

— Дзуськи, дзуськи, дзуськи, — напівспіваючи пробурмотіла Елла. — Фінею дзуськи. Еллі їжа і слова, еге.

Персі нахилився над халатом і витяг з кишені записку старого. На ній було написано: «ЛЬОДОВИК ХАББАРД».

Увесь цей ризик заради двох слів. Він передав записку Хейзел.

— Я знаю, де це, — промовила вона. — Досить відоме місце. Але на нас чекає надзвичайно довга подорож.

Гарпії на деревах навколо стоянки нарешті оговтались від шоку. Вони збуджено заклекотіли й почали нападати на найближчі забігайлівки, пірнаючи у вікна і здіймаючи гармидер на кухнях. Кухарі волали різними мовами. Фургони заходили ходором. Навсібіч полетіли пір’я та коробки з їжею.

— Треба повертатись до човна, — промовив Персі. — У нас дедалі менше часу.

XXIX Хейзел

Вона ще не сіла в човен, а вже відчула нудоту.

З голови не йшов Фіней. Цей дим із очей.

Ці руки, що осипаються пилом. Персі запевняв, що вона не така, як Фіней. Але вона така. Її злочин страшніший навіть за катування гарпій.

«Це ти в усьому винна! — сказав Фіней. — Коли б не ти, Алкіоней би не ожив!»

Човен нісся по Колумбії, а Хейзел намагалась забути слова старого. Вона допомогла Еллі змостити гніздо зі старих книг та журналів, які вони витягнули з бібліотечного сміттєвого кошика.

Вони не хотіли брати гарпію із собою, але Елла поводилась так, наче це питання не обговорюється.

— «Друзі», — пробурмотіла вона. — Десять сезонів. З 1994 до 2004. Друзі розплавили Фінея і дали Еллі в’ялену яловичину. Елла піде з друзями.

Тепер вона задоволено сиділа на кормі, гризла шматочки м’яса, і цитувала рядки то з творів Чарльза Діккенса, то з «П’ятдесяти дурощів, які не можна забороняти вашому собаці».

Персі стояв навколішки в носі човна і спрямовував його до океану своїми химерними силами приборкувача води. Хейзел сиділа поруч із Френком на середній лаві, пліч-о-пліч; і через це нервувалась не менше за гарпію.

Вона пригадала, як Френк заступився за неї в Портленді, як крикнув: «Вона гарна людина!», наче був ладний накинутись на будь-кого, хто цьому заперечить.

Пригадала його постать на схилі в Мендосіно, як він стояв один посеред отруєної трави, оточений полум’ям, зі списом у руці та попелом василісків біля ніг.

Тиждень тому, якби хтось припустив, що Френк — дитина Марса, Хейзел засміялася б. Він був занадто милим і тихим. Вона завжди відчувала, що мусить його захищати, бо він був таким незграбним, увесь час потрапляв у неприємності.

Відтоді, коли вони залишили табір, її ставлення змінилось. Френк виявився значно хоробрішим, ніж вона вважала. Тепер уже він наглядав за нею. І слід було визнати, що така зміна була Хейзел до вподоби.

Ріка вийшла в океан. «Пакс» повернув на північ. Поки вони пливли, Френк підбадьорював її дурнуватими жартами: «Як запхати мінотавра до холодильника? Скільки потрібно фавнів, щоб замінити лампочку?» Він вказував на будівлі уздовж узбережжя; що нагадували йому Ванкувер.

Почало сутеніти. Морська вода набувала такого самого багряного кольору, як крила Елли. Двадцять перше червня добігало кінця. До Свята Фортуни залишалося рівно сімдесят дві години.

Нарешті Френк дістав з рюкзака їжу: содову та кекси, що прихопив зі столу Фінея. Він роздав їх друзям.

— Це нормально, — тихо промовив він. — Моя мама казала, що не слід тримати проблеми в собі. Але якщо ти не хочеш нічого розповідати, це нормально.

Хейзел тремтливо зітхнула. Вона боялась розповідати. Не тільки тому, що їй було соромно. Вона не хотіла знепритомніти і провалитись у минуле.

— Ти мав рацію, — промовила вона, — коли сказав, що я повернулась з того світу. Я. я втікачка. Я маю бути мертвою.

Її прорвало, наче греблю. Слова ринули потоком. Вона розповіла, як мати викликала Плутона і закохалась у нього. Як мати зажадала всіх багатств землі і як це стало прокляттям Хейзел. Вона описала життя в Новому Орлеані. Розповіла про все, окрім свого хлопця Семі. Дивлячись в очі Френка, Хейзел не могла змусити себе говорити про це.

Вона розповіла про Голос і те, як Гея повільно захопила свідомість мами. Розповіла, як вони переїхали на Аляску і як Хейзел допомогла відродити Алкіонея. І розповіла, як померла, потопивши острів у затоці Воскресіння.

Хейзел розуміла, що її також чують Персі та Елла, але здебільшого розповідала все це Френкові. Коли вона закінчила, то боялась подивитись йому в очі. Вона чекала, що він посунеться від неї, можливо, назве чудовиськом.

Натомість він узяв її за руку.

— Ти пожертвувала собою, щоб перешкодити відродженню велетня. Мені б нізащо не достало мужності зробити подібне.

Вона відчувала, як пульсують жили на її шиї.

— Це не мужність. Через мене померла мама. Я допомагала Геї занадто довго. Це через мене вона ледве не перемогла.

— Хейзел, — промовив Персі. — Ти самотужки кинула виклик богині. Ти зробила все пра… — Його голос обірвався, наче в нього виникла неприємна думка. — Що трапилося в Підземному царстві… Тобто після твоєї смерті? Ти мала потрапити в Елізіум. Але якщо Ніко повернув тебе…

— Я не потрапила до Елізіуму. — У її роті пересохло, наче вона наїлась піску. — Будь ласка, не запитуй…

Але було запізно. Вона пригадала, як опускається в морок, як прибуває до берегів Стікса, і дійсність почала вислизати від неї.

— Хейзел? — покликав Френк.

— «Вислизає, вислизає» — пробурмотіла Елла. — П’ята позиція в американському чарті. Пол Саймон. Френку, іди з нею. Саймон каже, ФренКу, іди з нею.

Хейзел гадки не мала, про що говорить Елла, але вхопилась за руку Френка, і тієї самої миті в очах потемніло.

Вона знову опинилась у Підземному царстві, але цього разу поруч із нею був Френк.

* * *

Вони стояли в човні Харона і перетинали Стікс. У темних водах кружляв різний мотлох: здута повітряна кулька, соска-пустунка, маленькі фігурки наречених з весільного торту — залишки обірваних людських життів.

— Де ми? — запитав Френк, який стояв біля неї. Він мерехтів примарним пурпуровим світлом, наче перетворився на лара.

— У моєму минулому. — Хейзел почувалась неймовірно спокійною. — Це лише його відголоски. Не хвилюйся.

Човняр обернувся й ошкірився. Якусь мить він був вродливим африканцем у дорогому шовковому костюмі, а вже за секунду — скелетом у темній мантії.

— Авжеж тобі нема про що хвилюватись, — промовив він англійською з британським акцентом. Він звертався до Хейзел, наче не бачив Френка. — Казав я тобі, що перевезу, навіть якщо у тебе немає монети. Неправильно залишати Плутонову дочку на тому березі ріки.

Човен ковзнув на темний берег. Хейзел повела Френка до чорної брами Ереба. Духи розступилися перед ними, відчувши дитину Плутона. Велетенський триголовий пес Цербер заревів у темряві, але пропустив їх. Минувши браму, вони зайшли у величезний павільйон і опинилися перед суддями. Три постаті в чорних мантіях і золотих масках витріщилися на Хейзел.

Френк вискнув.

— Хто?..

— Вони винесуть вирок, — промовила вона. — Дивись…

Як і минулого разу судді не ставили запитань. Вони просто зазирнули в її мозок, витягуючи думки з голови і роздивляючись їх, наче колекцію старих світлин.

— Зірвала плани Геї, — промовив перший суддя. — Перешкодила пробудженню Алкіонея.

— Але вона ж цього велетня й породила, — заперечив другий. — Винна в боягузтві й слабкості.

— Вона ще дитина, — промовив третій. — Життя її матері висіло на волосині.

— Моя мати, — Хейзел знайшла в собі мужність заговорити. — Де вона? Яка на неї чекає доля?

Судді поглянули на Хейзел. Золоті маски застигли в моторошній посмішці.

— Твоя мати…

Над суддями замерехтіло зображення Марі Левек. Вона застигла в часі, заплющивши очі й міцно стискаючи Хейзел в обіймах. У повітрі над нею висіли нерухомі кам’яні уламки.

— Цікаве запитання, — промовив другий суддя. — Винні обоє.

— Так, — погодився перший. — Дитина померла заради шляхетної справи. Вона врятувала багато життів, затримавши відродження велетня. Їй достало мужності кинути виклик могутній Геї.

— Але вона оговталась запізно, — сумно зазначив третій суддя. — Вона винна в сприянні ворогу богів.

— На неї вплинула матір, — сказав перший. — Дитина потрапить до Елізіуму. Марі Левек — на Поля покарання.

— Ні! — крикнула Хейзел. — Ні, будь ласка! Це несправедливо.

Судді в унісон похитали головами.

«Золоті маски, — подумала Хейзел. — Золото завжди було моїм прокляттям. Чи не отруює воно якимсь чином їхні думки? Чи не змушує судити несправедливо?»

— Будь обережною, Хейзел Левек, — застеріг її перший суддя. — Ти справді хочеш узяти на себе всю відповідальність? Ти могла б покласти всю провину на душу своєї матері. Це було б справедливо. Тобі судилась доля великих. Твоя мати збила тебе зі шляху. Подивись, яким мало бути твоє майбутнє…

Над головами суддів з’явилось ще одне зображення. Хейзел побачила себе маленькою, з широкою посмішкою і руками, заплямованими фарбою. Зображення прискорилось. Хейзел побачила, як вона дорослішає — волосся стає довшим, очі сумнішими. Її тринадцятий день народження. Вона мчиться полями верхи на позиченому коні. Семі сміється, наздоганяючи її: «Від чого ти втікаєш? Хіба я настільки потворний?» Вона побачила себе на Алясці — як човгає по Третій вулиці додому зі школи, крізь сніг і морок.

А потім зображення знову прискорилось. Хейзел побачила себе двадцятирічну. Вона так нагадувала свою маму: волосся, заплетене в коси, золоті очі випромінюють щастя. На ній була біла сукня… Весільна? Така тепла усмішка, що Хейзел інстинктивно розуміє: її очі звернуті до когось особливого — того, кого вона кохає.

Хейзел не було гірко дивитися на зображення. Її навіть не цікавило, хто її наречений. Натомість вона подумала: «Мати могла б бути, такою, якби відпустила свій гнів, якби Гея не спотворила її душу».

— Ти втратила це життя, — коротко зазначив перший суддя… — Особливі обставини. Тобі Елізіум. Твоїй матері покарання.

— Ні, — промовила Хейзел. — Ні, вона не винна. Її збили зі шляху. Вона любила мене. Наприкінці вона намагалась захистити мене.

— Хейзел, — прошепотів Френк, — що ти робиш?

Вона стиснула його долоню, щоб він слухав мовчки. Судді не помічали його.

Зрештою другий суддя зітхнув.

— Вирішити неможливо. Недостатньо добра. Недостатньо зла.

— Винні обоє, — погодився перший. — Обидві душі будуть призначені до Асфоделевих луків. Мені шкода, Хейзел Левек. Ти могла б стати героєм.

Вона вийшла з павільйону на жовті луки, що простягались у вічність, і повела Френка крізь натовп духів до гаю чорних тополь.

— Ти відмовилась від Елізіума, — вражено промовив Френк, — щоб твоя мати не страждала?

— Вона не. заслуговувала на покарання.

— Але… що тепер?

— Нічого. Цілу вічність… нічого.

Вони безцільно дрейфували. Навколо них, наче горобці, гомоніли духи — розгублені й збентежені, вони не пам’ятали ані свого минулого, ані навіть своїх імен.

Хейзел пам’ятала все. Можливо, тому що була дочкою Плутона. Вона ніколи не забувала, ким є і чому опинилась у цьому місці.

— Спогади робили моє загробне життя важчим, — сказала вона Френку, який досі перебував поруч із нею, наче сяючий пурпуровий лар. — Я стільки разів намагалась підійти до батькового палацу… — Вона вказала на величезний чорний замок вдалечині. — Але він завжди залишався недосяжним. Я не можу залишити Асфоделеві луки.

— Ти зустрічала свою матір?

Хейзел похитала головою.

— Навіть якщо я її знайду, вона мене не впізнає. Ці духи… для них усе навколо наче вічний сон, нескінченний транс. Але я не могла зробити для неї більшого.

Час не мав тут жодного значення, але минула ціла вічність, перш ніж вони сіли під чорною тополею. З Полів покарання доносилися крики. Вдалечині, під штучним сонячним світлом Елізіума, блищали Острови блаженних, що в іскристому блакитному озері нагадували смарагди. Білі паруси розсікали воду, а на берегах ніжились у вічному блаженстві великі герої.

— Тобі не місце на Асфоделевих луках, — запротестував Френк. — Ти маєш бути з героями.

— Це лише відголоски минулого. Ми прокинемось, Френку! Це тільки здається, що ми тут вічність.

— Ну то й що! — заперечив Френк. — У тебе відібрали життя. Ти мала б вирости в прекрасну жінку. Ти… — Його пурпурове обличчя потемнішало. — Ти мала б одружитись із кимось, — тихо промовив він. — На тебе чекало чудове життя. Ти все, це втратила.

Хейзел проковтнула сльози. У перший раз, коли вона потрапила на Асфоделеві луки сама, їй було значно легше. Поруч із Френком це місце здавалося більш сумним. Але Хейзел твердо вирішила не злитись на свою долю.

Вона пригадала себе дорослу, усміхнену та закохану. Вона знала, що це саме обличчя з легкістю могло стати похмурим і озлобленим, точнісінько як у Королеви Марі. «Я заслуговую на краще», — . завжди повторювала її мати. Хейзел не могла дозволити собі думати так само.

— Вибач, Френку, — промовила вона. — Але» твоя мати, здається, помилялась. Коли ділишся, не завжди стає легше.

— Але ж стає. — Френк сунув руку до кишені куртки. — Більше того… оскільки у нас ціла вічність на розмови, я хочу тобі дещо розповісти.

Він дістав згорток розміром приблизно з футляр для окулярів. Коли він розгорнув тканину, Хейзел побачила шматок дерева, що сяяв пурпуровим світлом.

Вона нахмурилась.

— Що це? — І тоді здогад, різкий і студений, наче порив зимового вітру, пронизав її. — Фіней сказав, що твоє життя залежить від спаленої палиці…

— Це правда. Без неї я помру.

Френк розповів їй, як з’явилась Юнона, коли він був немовлям, і як бабуся вихопила шматок дерева з каміну.

— Бабуся сказала, що в мене є дар — якась здібність, що ми успадкували від предка-аргонавта. Це і те, що мій батько Марс… — Френк знизав плечима. — Я начебто занадто могутній чи щось таке. Тому моє життя може так легко згоріти. Ірида сказала, що я помру, тримаючи цю скіпку в руках, що вона згорить у мене на очах.

Френк покрутив скіпку на пальцях. Навіть у вигляді пурпурної примари він здавався великим і дебелим. «У майбутньому має стати величезним, — подумала Хейзел, — сильним і здоровим, наче віл. Як його життя може залежати від чогось настільки маленького, як ця паличка?»

— Френку, як ти її носиш із собою? — запитала вона. — Ти не боїшся, що з нею щось станеться?

— Саме тому я тобі все це розповідаю. — Він протягнув скіпку. — Я розумію, що прошу забагато, і все ж, збережи її для мене, будь ласка.

Голова Хейзел пішла обертом. До цієї миті вона вірила у присутність Френка в її сні. Вона провела його за собою, покірно переживаючи події минулого, бо вважала, що він заслуговує дізнатися правду. Але тепер її охопили сумніви: чи справді Френк переживав усе це разом із нею, чи вона тільки уявляла його присутність? Чому він ввіряє їй своє життя?

— Френку, — промовила вона, — ти знаєш, хто я. Я — дочка Плутона. Усе, до чого я торкаюсь, гине. Мені не можна довіряти.

— Ти мій найкращий друг. — Він поклав скіпку їй у руки. — Я довіряю тобі більше, ніж будь-кому на світі.

Хейзел хотілося сказати, що він помиляється. Хотілося повернути йому скіпку. Та перш ніж вона встигла щось сказати, над ними нависла тінь.

— За нами прийшли, — здогадався Френк.

Хейзел майже забула, що пережйває своє минуле. Над нею стояв Ніко ді Анжело у своєму чорному пальті, з мечем із стигійської сталі на поясі. Він не помітив Френка, але вдивлявся в очі Хейзел і наче читав у них усе її життя.

— Ти особлива, — промовив він. — Дитина Плутона. Ти пам’ятаєш своє минуле.

— Так, — відповіла Хейзел. — А ти живий.

Ніко розглядав її, наче меню в ресторані, вирішуючи: замовляти чи ні.

— Я — Ніко ді Анжело. Я шукаю свою сестру. Смерть кудись зник, тож я подумав… подумав, що поверну її — і ніхто не помітить.

— Повернеш у світ живих? Це можливо?

— Мало б бути. — Ніко зітхнув. — Але її тут немає. Вона вирішила переродитися в іншому житті. Я спізнився.

— Мені дуже шкода.

— Ти теж моя сестра. — Він простягнув до неї руку. — Ти заслуговуєш на другий шанс. Ходімо зі мною!

XXX Хейзел

Хейзел, — Персі тряс її за плечі. — Прокидайся! Ми допливли до Сієтла.

Вона важко підвелась, мружачись на ранкове сонце.

— Френку?

Френк застогнав, потираючи очі.

— Ми щойно… я що…?

— Ви обидва знепритомніли, — відповів Персі. — Не знаю чому, але Елла сказала мені не хвилюватись. Сказала, що ви… ділитеся?

— Ділилися, — підтвердила Елла. Вона зігнулась на кормі й чистила зубами пір’я на крилах, що не здавалося дуже ефективною формою особистої гігієни. Гарпія виплюнула рудий пух. — Ділитись — добре. Жодних більше відключень. Найбільше американське відключення чотирнадцятого серпня 2003 року[41]. Хейзел поділилась. Жодних більше відключень.

— Еге… — Персі почухав голову. — Отакі от бесіди ми. з нею всю ніч вели. Я досі не розумію, про що вона говорить.

Хейзел натиснула рукою на кишеню своєї куртки. Пальці відчули шматочок дерева, загорнутий у тканину.

Вона подивилась на Френка.

— Ти був там насправді.

Він кивнув. Френк не промовив жодного слова, але його обличчя висловлювало: я не шкодую про свої слова. Він хотів, аби Хейзел зберігала цю скіпку. Вона не знала, відчуває зараз гордість чи страх. Ніхто ніколи не ввіряв їй нічого настільки важливого.

— Стривайте, — промовив Персі. — Хочете сказати, що ви поділили сон? Ви що відтепер будете непритомніти вдвох?

— Дзуськи, — промовила Елла. — Дзуськи, дзуськи, дзуськи. Жодних більше відключень. Більше книг для Елли. Книги в Сієтлі.

Хейзел подивилась уперед. Вони пливли крізь величезну затоку, потроху наближаючись до скупчення будівель у центрі міста, розташованого на пасмах пагорбів. На найвищому пагорбі здіймалась чудернацька біла вежа з чайним блюдцем на вершині, схожим на космічний корабель зі старих фільмів про Флеша Гордона[42], які так обожнював Семі.

Жодних більше відключень? Після стількох місяців страждань така думка здавалась занадто чудовою, аби бути правдою.

Звідки Елла може знати, що їх більше не буде? Проте Хейзел дійсно почувалась інакше… Вона наче звільнилась від тягаря і більше не намагалась жити у двох часах водночас. Кожен м’яз у її тілі розслабився. Вона ніби нарешті скинула з плечей свинцевий скафандр, що носила останні кілька місяців. Якимось чином присутність Френка під час провалу в минуле дійсно їй допомогла. Вона повністю пережила минуле і вислизнула просто в теперішнє. Зараз їй слід турбуватись тільки про майбутнє… якщо воно в неї є.

Персі спрямував човен до пристані в центрі міста. Коли вони наблизились, Елла знервовано зашаруділа у своєму книжковому гнізді.

Хейзел теж починала бентежитись. Вона сама не знала чому. Був яскравий сонячний день, і Сієтл, з його невеличкими бухтами і мостами, численними лісистими острівками в затоці та засніженими горами, що здіймались вдалечині, здавався чудовим місцем. І все ж дівчина почувалась так, наче за нею хтось спостерігає.

— Е-е… а чому ми тут зупиняємось? — запитала вона.

— У Рейни тут живе сестра. Вона попросила мене знайти її та показати оце. — Персі показав їм срібне кільце на намисті.

— У Рейни є сестра? — поцікавився Френк так, наче ця думка його жахала.

— Амазонки, — пробурмотіла Елла. — Землі амазонок. Гм, Елла краще пошукає бібліотеки. Не до вподоби амазонки. Люті. Щити. Мечі. Гострі. Зойк.

— Амазонки? Тобто… жінки-воїни? — Френк потягнувся до свого списа.

— Це багато що пояснює, — промовила Хейзел. — Якщо сестра Рейни теж дочка Беллони, не важко зрозуміти, чому вона вирішила приєднатись до амазонок. Але… нам точно безпечно тут знаходитись?

— Ні, ні, ні, — промовила Елла. — Краще набрати книжок. Жодних амазонок.

— Ми повинні спробувати, — сказав Персі. — Я пообіцяв Рейні. До того ж у «Пакса» справи не дуже. Я дещо передав куті меду, коли його штовхав.

Хейзел подивилась під ноги. Поміж дошок просочувалась вода.

— О… — протягнула вона.

— Еге ж, — погодився Персі. — Нам треба або полагодити його, або знайти новий човен. Я, можна сказати, тримаю все це в купі тільки завдяки своїм здібностям. Елло, ти часом не знаєш, де шукати амазонок?

— А, хм… — збентежено промовив Френк, — вони ж не, ну, не вбивають усіх чоловіків, яких бачать, ні?

Елла глянула на причали за декілька ярдів від них.

— Елла знайде друзів потім. Зараз Елла полетить геть.

І вона полетіла.

— Що ж… — Френк спіймав самотнє руде перо в повітрі. — Це додає мужності.

Вони пришвартувались до причалу і ледве встигли винести свої речі, коли «Пакс» здригнувся і розвалився.

Більша його частина потонула. Залишились тільки дві дошки: одна — з намальованим оком, інша — з літерою «П». Обидві гойдались на хвилях.

— Вочевидь, полагодити його нам не судилось, — промовила Хейзел. — І що робитимемо?

Персі втупив очі в круті пагорби південного Сієтла.

— Плекатимемо надію, що амазонки допоможуть.

* * *

Вони блукали вже декілька годин. Знайшли смачнючий шоколад з карамеллю у цукерні. Купили кави — настільки міцної, що голова. Хейзел почала гудіти, наче гонг. Присіли у вуличній кав’ярні й поласували неперевершеними запеченими бутербродами із сьомгою. Один раз вони бачили Еллу, яка пронеслась між двома хмарочосами, тримаючи в кожній нозі по величезній книзі. Але амазонок вони не знайшли. Щомиті Хейзел відчувала, як невпинно спливає їхній час. Було вже двадцять друге червня, а до Аляски досі залишалося як до чорта на болоті.

Врешті-решт вони забрели на південь міста й опинилися на площі, оточеній скляними та цегляними будівлями. Кожний м’яз Хейзел тіпався. Вона подивилась навкруги, упевнена в тому, що хтось за нею спостерігає.

— Знайшла, — промовила вона.

На скляних дверях офісної будівлі ліворуч від них було написане єдине слово: «АМАЗОН».

— О, — вимовив Френк, — це не те, що ти подумала, Хейзел. Це сучасна компанія. Вони продають усілякі речі в інтернеті. Вони не справжні амазонки.

— Хіба що… — Персі ввійшов у двері.

У Хейзел було погане передчуття щодо цього місця, але вони з Френком пішли слідом.

Вестибюль скидався на порожній акваріум — скляні стіни, блискуча чорна підлога, кілька декоративних рослин і, загалом, більше нічого, окрім… Біля дальньої стіни вниз та вгору вели сходи з чорного каменю. Посеред кімнати стояла дівчина в чорному брючному костюмі з довгим рудуватим волоссям і гарнітурою в усі — ознака охоронця. На бейджику було написано: «Кінзі». Усміхалася вона привітно, але її очі нагадали Хейзел полісмена з Нового Орлеана, який патрулював Французький квартал уночі. Він завжди, дивився наче крізь тебе, ніби розмірковував, хто нападе наступним.

Кінзі кивнула Хейзел, не звертаючи уваги на хлопців.

— Я можу вам допомогти?

— Ну… сподіваюсь, що так, — відповіла вона. — Ми шукаємо амазонок.

Кінзі поглянула на меч Хейзел, а потім на Френків спис, хоча Туман мав би приховати зброю.

— Це головний офіс компанії «Амазон», — насторожено промовила вона. — Вам призначена зустріч з кимось чи…

— З Гіллою, — перервав Персі. — Ми шукаємо дівчину на ім’я…

Кінзі зірвалась із місця так швидко, що очі Хейзел майже не вловили її рухи. Дівчина вдарила Френка ногою в груди, і той відлетів у протилежний кінець вестибюля. А потім бозна-звідки дістала меч, збила Персі з ніг пласкою стороною клинка та притулила вістря до підборіддя хлопця.

Хейзел запізно вихопила свою спату. Ще дюжина дівчат у чорному вибігли зі сходів й оточили її, кожна тримала напоготові меч.

Кінзі люто зиркнула на Персі.

— Перше правило: чоловіки не говорять без дозволу. Друге правило: вторгнення у наші володіння карається смертю. Ти зустрінешся з королевою Гіллою, як і хотів. Вона вирішить твою долю.

Амазонки конфіскували їхню зброю і повели сходами вниз. Вони минули стільки прольотів, що Хейзел збилася з рахунку.

Зрештою вони опинились у настільки великій печері, що тут могли розміститися десять, шкіл зі спортивними майданчиками. Сліпучі флуоресцентні лампи сяяли на кам’яній стелі. Стрічкові конвеєри вились кімнатою, наче водяні гірки в аквапарку, і несли в різні напрямки коробки. Завалені ящиками з товарами, у вічність простягались ряди металевих стелажів. Гуділи вантажні крани і дзижчали роботи-маніпулятори, складаючи картонні коробки, упаковуючи вантаж та переміщуючи речі на конвеєрах. Деякі полиці знаходились настільки високо, що дістатися до них можна було лише за допомогою драбин чи спеціальних платформ, що розташувалися під стелею, наче театральні помости.

Хейзел пригадала кінохроніки, що переглядала в ранньому дитинстві. Її завжди вражали сцени на заводах, де конструювали літаки та гармати для війни — сотні й сотні військових знарядь сходили з конвеєрів щодня. Але це аж ніяк не можна було порівняти з тим, що вона бачила зараз, — тут усю роботу виконували комп’ютери та роботи. З людей Хейзел бачила тільки жінок у чорній формі, які патрулювали помости, та чоловіків у помаранчевих комбінезонах, схожих на в’язничну уніформу, які їздили на автонавантажувачах між стелажами, доставляючи нові партії коробок. На шиях чоловіків були залізні нашийники.

— Ви тримаєте рабів? — Хейзел розуміла, що розмовляти може бути небезпечно, але була занадто обурена, аби стриматись.

— Оці чоловіки? — Кінзі фиркнула. — Вони не раби. Просто знають своє місце. Ну, рухайся.

Вони йшли так довго, що у Хейзел почали боліти ноги. Дівчина вже була певна, що вони наближаються до кінця складу, коли Кінзі відчинила подвійні двері й провела їх у наступну печеру, таку ж величезну, як і попередня.

— Навіть Підземне царство менше, — поскаржилась Хейзел. Вона знала, що це неправда, але ноги були іншої думки.

Кінзі самовдоволено посміхнулась.

— Ти захоплюєшся нашою виробничою базою? Так, наша система перевезень охоплює весь світ. Для її створення знадобилися роки і майже весь наш статок. Але тепер ми нарешті почали отримувати прибуток. Смертні не усвідомлюють, що вкладають свої гроші в царство амазонок. Незабаром ми станемо заможнішими за будь-яку смертну націю. А потім, коли слабкі смертні цілковито залежатимуть від нас, почнеться революція!

— І що ви зробите? — буркнув Френк. — Скасуєте безкоштовну доставку?

Одна з дівчат стукнула його в живіт рукояткою меча. Персі хотів було допомогти другові, але інші дві дівчини відштовхнули його Геть, погрожуючи мечем.

— Ви ще навчитесь поваги, — промовила Кінзі. — Саме такі мужлаї, як ви, зіпсували цей смертний світ. Тільки під керівництвом жінок можливе злагоджене суспільство. Ми сильніші, мудріші…

— Скромніші, — бовкнув Персі.

Охоронниці спробували його вдарити, але він ухилився.

— Припиніть! — випалила Хейзел.

На диво, охоронниці послухались.

— Гілла має винести вирок, так? — запитала вона. — Тож відведіть нас до неї. Ми гаємо час.

Кінзі кивнула.

— Мабуть, ти маєш рацію. У нас є справи, важливіші. І час… його у нас дуже мало.

— Що ти маєш на увазі? — запитала Хейзел.

— Краще одразу відвести їх до Отрери. Заслужимо її прихильність, — утрутилася інша охоронниця.

— Ні! — гаркнула Кінзі. — Я радше надягну, залізний нашийник і сяду за автонавантажувач. Цариця — Гілла.

— Поки що, — буркнула друга дівчина.

Кінзі схопилася за меч. Якоїсь миті Хейзел здалось, що амазонки почнуть битись одна з одною, але Кінзі, здавалось, приборкала свій гнів.

— Годі, — промовила вона. — Ходімо.

Вони перетнули доріжку, якою рухалися автонавантажувачі, пробрели крізь лабіринт конвеєрів і навприсядки пройшли під рядом рук-маніпуляторів, що пакували коробки.

Більшість товарів були досить звичайними: книжки, електроніка, підгузки. Але біля, однієї стіни стояла військова КОЛІСНИЦЯ 3 величезним штрих-кодом на боці. На ярмі висіла табличка: «ОСТАННІЙ ЕКЗЕМПЛЯР. ВСТИГНІТЬ ЗАМОВИТИ! (НЕЗАБАРОМ — НАСТУПНА ПАРТІЯ)».

Нарешті вони опинилися у меншій печері, що скидалась і на вантажну зону, і на тронну залу водночас. Уздовж стін тягнулися ряди шестиповерхових металевих стелажів, прикрашених військовими знаменами, строкатими щитами та опудалами голів драконів, гідр, велетенських левів і вепрів. Обабіч вартували численні автонавантажувачі, видозмінені з військовою метою. У кожній машині сидів чоловік у залізному нашийнику, а позаду нього на платформі стояла амазонка з велетенським станковим арбалетом. Вили автонавантажувачів були загостреними, наче леза.

На полицях стелажів стояла безліч кліток із живими тваринами. Хейзел ледве вірила своїм очам: чорні мастифи, велетенські орли, гібриди орлів та левів (мабуть, грифони) і червоний мураха розміром з малолітражний автомобіль. А потім, на її жах, у кімнату ввірвався автонавантажувач, підхопив клітку з прекрасним білим пегасом і понісся геть під нещасне кінське іржання.

— Що ви зібралися робити із цією бідолашною твариною? — наполегливо запитала вона.

Кінзі насупила брови.

— З пегасом? З ним усе буде гаразд. Його, певно, хтось замовив. Ціна за доставку дуже висока, але…

— Пегаса можна придбати в інтернеті? — поцікавився Персі.

Кінзі люто зиркнула на нього.

— Тобі, звісно, ні, мужлай. Але амазонкам — можна. У нас прибічниці по всьому світі. Їм потрібні ресурси. Сюди.

У кінці складу знаходився поміст, споруджений з усіляких книжок: стоси романів про вампірів, стіни з гостросюжетних детективів Джеймса Паттерсона і трон із близько тисячі копій чогось під назвою «П’ять звичок надзвичайно агресивних жінок».

Біля підніжжя сходів запекло сперечались кілька амазонок у камуфляжній уніформі, а дівчина на троні — цариця Гілла, як здогадалась Хейзел, — спостерігала і слухала.

На вигляд, Гіллі трохи більше ніж двадцять. Струнка і граційна, наче тигриця, вона носила чорну шкіряну уніформу та такі самі чоботи. На голові не було корони, але талію підперезував дивний пояс зі зв’язаних одне з одним золотих ланок, схожий на схему лабіринту. Дивовижно, як сильно вона нагадувала Рейну — трохи старша, можливо, але з таким самим довгим чорним волоссям, такими самими темними очима і таким самим холодним виразом обличчя, наче намагається вирішити, яка з амазонок, що перед нею, більше заслуговує на смерть.

Кінзі глянула на суперечку і з відразою буркнула: — Отрерини посіпаки, сіють свою брехню.

— Що? — поцікавився Френк.

А потім Хейзел так різко спинилась, що охоронниці позаду ледве не попадали. За кілька футів від царициного трону дві амазонки стерегли клітку. Усередині був прекрасний кінь — не крилатий, але величний і сильний жеребець медового кольору та з чорною гривою. Жваві брунатні очі розглядали Хейзел, і вона могла присягнутись, що ці очі були сповнені нетерпіння, наче говорили: «Нарешті з’явилась».

— Це він, — пробурмотіла Хейзел.

— Хто він? — запитав Персі.

Кінзі роздратовано насупила брови, але коли побачила, куди дивиться Хейзел, її вираз обличчя пом’якшав.

— А, так. Прекрасний, еге ж?

Хейзел закліпала очима, щоб запевнитись, що не марить. Це той самий кінь, за яким вона ганялась на Алясці. Немає сумнівів… але це неможливо. Жодний кінь не здатен стільки прожити.

— Він… — Хейзел ледве могла контролювати власний голос. — Він продається?

Охоронниці розсміялись.

— Це Аріон, — спокійно промовила Кінзі, наче поділяла захват, Хейзел. — Він безцінний скарб амазонок — призначений винятково для нашого найвідважнішого воїна, якщо вірити пророцтву.

— Пророцтву? — запитала Хейзел.

— Не зважай. — Обличчя Кінзі стало сумним, трохи навіть обуреним. — Але ні, він не продається.

— Тоді чому він у клітці?

Кінзі скривила обличчя.

— Тому що… з ним важко.

Наче на підтримку сказаного кінь грюкнув головою по дверях клітки. Металеві ґрати задрижали, й охоронниці збентежено позадкували.

Хейзел хотілося звільнити коня, більше ніж будь-чого в житті. Але Персі, Френк та дюжина амазонок-охоронниць витріщались на неї, тож вона намагалася приховати свої почуття.

— Просто так запитую, — вимовила вона. — Ходімо зустрінемось із царицею.

Суперечка попереду перетворилась на гамір. Зрештою цариця помітила, як наближається група Хейзел, і сказала:

— Годі!

Амазонки, які сперечались, миттю замовкли. Цариця змахнула рукою, щоб вони розійшлись, і поманила Кінзі до себе.

Кінзі підштовхнула Хейзел та її друзів до трону.

— Царице, ці напівбоги…

Цариця вскочила на ноги.

— Ти!

Її палаючі від люті очі впились у Персі Джексона.

Персі пробурмотів щось давньогрецькою, щось таке, що, безперечно, не сподобалося би черницям зі школи Святої Агнеси.

— Планшет, — промовив, він. — Спа-салон. Пірати.

Хейзел не побачила жодного зв’язку між цими словами, але цариця кивнула. Вона зійшла зі свого помосту з бестселерів і витягла з-за пояса кинджал.

— Ти, напевно, зовсім позбувся клепки, якщо прийшов сюди, — випалила вона. — Ти знищив мій дім. Зробив нас із сестрою біженцями і полоненими.

— Персі, — збентежено промовив Френк. — Про. що говорить ця жінка з кинджалом?

— Острів Цирцеї, — відповів Персі. — Щойно пригадав. Горгонська кров… Мабуть, вона починає зцілювати мою пам’ять. Море чудовиськ. Гілла… вона зустріла нас на пристані, відвела до своєї господарки. Гілла слугувала чаклунці.

Гілла оголила свої бездоганно білі зуби.

— Ти що хочеш сказати мені, що втратив пам'ять? Хоча, знаєш, я тобі вірю. Чому б іще тобі спало на думку сюди припертися?

— Ми прийшли з миром, — наполягла Хейзел. — Що накоїв Персі?

— З миром? — Цариця здійняла брови, дивлячись на Хейзел. — Що він накоїв? Цей мужлай знищив Цирцеїну школу чаклунства!

— Цирцея перетворила мене на морську свинку! — запротестував Персі.

— Залиш собі свої виправдання! — відповіла Гілла. — Цирцея була мудрою і великодушною роботодавицею. Я мала свою кімнату, окреме харчування, медичне страхування, стоматолога, домашніх леопардів, безкоштовні зілля — усе! А цей напівбог з його подружкою, блондинкою…

— Аннабет. — Персі поплескав себе по чолу, наче хотів, аби спогади поверталися швидше. — Так. Я був там із Аннабет.

— Ти звільнив полонених — Чорну Бороду та його піратів. — Вона повернулась до Хейзел. — Тебе колись полонили пірати? Це невесело. Вони дощенту спалили наш салон. Ми із сестрою місяцями були їхніми в’язнями. На щастя, ми — дочки Беллони, тому швидко навчились битись. Якби ми не… — Вона здригнулась. — Що ж, пірати з часом почали нас поважати. Зрештою ми дісталися Каліфорнії, де… — Вона завагалась, наче спогад був болісним. — Де ми із сестрою розстались.

Цариця покрокувала до Персі, поки не підійшла до нього впритул, і провела кинджалом під його підборіддям.

— Певна річ, я вціліла і досягла успіху. Стала царицею амазонок. Тож, можливо, маю тобі подякувати.

— Будь ласка, — відповів Персі.

Цариця сильніше натиснула кинджалом на його шкіру.

— Хоча не зважай. Гадаю, я все ж тебе вб’ю.

— Стривайте! — скрикнула Хейзел. — Ми тут через наказ Рейни! Ваша сестра! Подивіться на кільце на його намисті.

Гілла насупилась. Вона опустила кинджал до намиста й уперлася його вістрям у срібне кільце. Обличчя цариці збліднуло.

— Поясни це. — Гілла впилась очима в Хейзел. — Негайно.

Хейзел спробувала. Вона описала Табір Юпітера. Розповіла амазонкам, що Рейна в ньому — претор, і що на південь прямує армія чудовиськ. А ще про їхнє завдання звільнити Танатоса на Алясці.

Поки Хейзел говорила, до кімнати зайшла інша група амазонок. Одна з них була вищою і старшою за решту, із заплетеним сріблястим волоссям та у розкішних шовкових одіяннях, вона була схожою на римську матрону[43].

Решта амазонок розходились перед нею, виказуючи таку повагу, що Хейзел вирішила, що це мати Гілли. Але потім дівчина помітила, як цариця та незнайомка пильно дивляться одна на одну.

— Отже, нам потрібна ваша допомога, — закінчила свою розповідь Хейзел. — Рейні потрібна ваша допомога.

Гілла вхопилась за шкіряний шнур Персі й зірвала його з шиї, разом із намистинами, кільцем і табличкою пробатіо.

— Рейна… це дурне дівча…

— Чудово! — втрутилась незнайомка. — Римлянам потрібна наша допомога?

Вона розсміялась — і амазонки навколо приєднались до неї.

— Скільки разів ми бились із римлянами в мої часи? — поцікавилася жінка. — Скільки разів вони вбивали наших сестер у бою? Коли я була царицею…

— Отреро, — перервала Гілла, — ти тут гість. Ти більше не цариця.

Жінка розпростерла руки і глузливо вклонилась.

— Як скажете — принаймні до сьогоднішнього вечора. Але я кажу істину, царице Гілло, — вона промовила слово «цариця», наче насмішку. — Мене повернула сама матінка-земля! Я принесла звістки нової війни. Навіщо амазонкам служити Юпітеру, цьому безглуздому цареві Олімпу, коли ми маємо нагоду служити цариці? Якщо я стану головною…

— Якщо станеш, — обірвала Гілла. — Але поки що я цариця. Моє слово закон.

— Гаразд. — Отрера подивилась на присутніх амазонок, які стояли так безшумно, наче опинились в ямі з двома скаженими тигрицями. — Ми стали такими безвольними, що прислуховуємось до чоловіків-напівбогів? Ти пощадиш цього сина Нептуна, попри те що він колись знищив твій дім? Може, ти дозволиш йому знищити і свій новий дім?

Хейзел перехопило подих. Амазонки зиркали то на Гіллу, то на Отреру — хто ж з них перший проявить слабкість.

— Я винесу вирок, — промовила крижаним голосом Гілла, — щойно матиму всі факти. Я правлю так — шляхом мудрості, а не залякування. Спочатку я поговорю з нею. — Вона ткнула пальцем у Хейзел. — Це мій обов’язок вислухати жінку-воїна, перш ніж приректи її або її союзників на смерть. Такі закони амазонок. Чи роки в Підземному царстві затьмарили твою пам’ять, Отреро?

Жінка презирливо посміхнулась, але не стала сперечатись.

Гілла повернулась до Кінзі.

— Відведи цих чоловіків у клітки для в’язнів. Решта, залиште нас!

Отрера здійняла руку до натовпу.

— Як побажає цариця. Але якщо хтось із вас воліє почути більше про Гею та наше славетне майбутнє, ходіть зі мною!

Близько половини амазонок вийшли з кімнати слідом за нею. Кінзі з відразою фиркнула, а потім разом із рештою охоронниць поволочила Персі та Френка геть.

Незабаром Гілла та Хейзел залишились на самоті, якщо не брати до уваги особисту охорону цариці. За сигналом Гілли навіть вони відійшли за межі чутності.

Цариця повернулась до Хейзел. Її гнів зник, і в очах з’явився відчай. Вона нагадувала одну з тваринок у клітках, яких знімали з конвеєра.

— Нам треба поговорити, — промовила Гілла. — У нас обмаль часу. Опівночі я, швидше за все, уже буду мертвою.

XXXI Хейзел

Хейзел надумала тікати.

Вона не довіряла цариці Гіллі, а тим паче тій іншій жіночці Отрері. У кімнаті залишились тільки охоронниці, кожна з яких трималась на відстані. Гілла була озброєна одним лише кинджалом. На такій глибині Хейзел могла викликати землетрус у тронній залі або величезну глибу сланцю чи золота. Якщо вдасться зчинити сум’яття, можна втекти і спробувати знайти друзів.

Та Хейзел бачила, як б’ються амазонки. Хоч у цариці є лише кинджал, вона швидше за все бездоганно ним володіє. А Хейзел неозброєна. Її не обшукували, і тому Френкова скіпка, на щастя, досі лежала в кишені її куртки, але меча в неї не було.

Цариця, здавалось, читала її думки.

— Навіть не думай про втечу. Авжеж, ти можеш спробувати, чим заслужиш нашу повагу. Але тоді нам доведеться тебе вбити.

— Дякую за попередження!

Гілла знизала плечима.

— Будь ласка. Я вірю, що ви прийшли з миром. Вірю, що вас відправила Рейна.

— Але не допоможете?

Цариця розглядала намисто, що забрала у Персі.

— Не все так просто, — промовила вона. — Амазонки завжди перебували у складних стосунках з іншими напівбогами — особливо з чоловіками. Ми воювали за царя Пріама у Троянській війні, і Ахілл убив нашу царицю Пентесілею. Роками раніше Геркулес викрав пояс цариці Іпполіти — той що зараз на мені. Минули віки, перш ніж ми його повернули. А задовго до цього, коли народ амазонок тільки зароджувався, герой на ім’я Беллерофонт убив нашу першу царицю Отреру.

— Тобто цю жіночку…

— Яка щойно пішла, так. Отрера — наша перша цариця, дочка Ареса.

— Марса?

Гілла зробила кислу мину.

— Ні, точно Ареса. Отрера жила задовго до Риму. У ті часи всі напівбоги були греками. На жаль, деякі з наших войовниць досі надають перевагу старим звичаям. Діти Ареса… вони завжди найгірші.

— Старі звичаї…

Хейзел чула розповіді про грецьких напівбогів. Октавіан вірив, що вони існують та інтригують проти Риму. Але вона сама ніколи не сприймала це всерйоз, навіть коли Персі прийшов у табір. Він зовсім не справляв враження лихого та підступного грека.

— Ви маєте на увазі, що амазонки змішані… і греки, і римляни?

Гілла продовжувала розглядати намисто — глиняні намистини, табличку пробатіо. Вона зняла зі шнурка срібне кільце Рейни й надягла на палець.

— Припускаю, вас у Таборі Юпітера такого не вчать. У богів багато аспектів: Марс — Арес; Плутон — Аїд. Вони безсмертні, й тому схильні накопичувати різні риси особистості. Вони грецькі, римські, американські — поєднання всіх культур, на які впливали протягом тисячоліть. Розумієш?

— Я-я не певна. Усі амазонки — напівбоги?

Цариця розвела руками.

— В усіх нас є якась частина безсмертної крові, але багато моїх войовниць — нащадки напівбогів. Деякі — амазонки у бозна-якому поколінні. Деякі — діти молодших богів. Кінзі, яка привела вас сюди, — дочка німфи. А, от вона і йде.

Дівчина з рудуватим волоссям підійшла до цариці й уклонилась.

— В’язні надійно замкнені, — повідомила Кінзі. — Але…

— Так? — запитала цариця.

Кінзі глитнула, наче в її роті з’явився неприємний присмак.

— Отрера подбала, щоб клітки охороняли її прибічниці. Вибачте, царице!

Гілла стиснула губи.

— Немає значення. Залишся з нами, Кінзі! Ми розмовляли про наш, хм, стан справ.

— Отрера, — здогадалась Хейзел. — Гея повернула її з мертвих, щоб улаштувати серед амазонок громадянську війну. Цариця зітхнула.

— Якщо такий у неї план, то він здійснюється. Отрера — легенда серед нашого народу. Вона збирається повернути собі трон і повести нас на війну проти римлян. Багато з моїх сестер підуть за нею.

— Не всі, — буркнула Кінзі.

— Але Отрера — дух! — випалила Хейзел. — Вона навіть не…

— Не справжня? — Цариця вдивилась в очі Хейзел. — Я багато років служила чаклунці Цирцеї. Я одразу впізнаю повернену душу, якщо побачу таку. Коли ти померла, Хейзел, — у двадцятих роках? Тридцятих?

— У сорок другому, — відповіла Хейзел. — Але… але я не служу Геї. Я повернулась, щоб зупинити її. Це мій другий шанс.

— Другий шанс… — Гілла вдивлялась у ряди бойових автонавантажувачів, тепер порожніх. — Мені це знайомо. Цей хлопець, Персі Джексон, він знищив мій дім. Ти би не впізнала мене тоді. Я носила сукні й користувалась косметикою. Була самовдоволеною помічницею, огидною лялькою барбі.

Кінзі приклала три пальці до серця, наче зображуючи пазурі. Це нагадало Хейзел шаманські жести мами, що призначались для відвертання лихого ока.

— Цирцеїн острів був безпечним місцем для мене та Рейни, — продовжила цариця. — Ми дочки Беллони, богині війни. Я хотіла захистити Рейну від усього цього насильства. А потім Персі Джексон звільнив піратів. Вони полонили нас, і ми навчились бути сильними. Ми з’ясували, що вправні зі зброєю. Минулі чотири роки понад усе я жадала вбити Персі Джексона, відплатити за все, крізь що він змусив нас пройти.

— Але Рейна стала претором у Таборі Юпітера, — промовила Хейзел. — Ви стали царицею амазонок. Можливо, така ваша доля.

Гілла повертіла намисто в руці.

— Мені недовго залишилось бути царицею.

— Ви візьмете гору! — наполягла Кінзі.

— На все воля мойр, — без запалу промовила Гілла. — Бач, Хейзел, Отрера викликала мене на двобій. Таке право є у кожної амазонки. Сьогодні опівночі ми зустрінемось у бою за трон.

— Але… ви ж вправні, так?

Гілла сухо посміхнулася.

— Вправна, так, але Отрера — праматір амазонок.

— Вона значно старша. Можливо, не в кращій формі після стількох років на тому світі.

— Сподіваюсь, ти маєш рацію, Хейзел. Розумієш, це битва на смерть…

Вона зробила значущу паузу. Хейзел пригадала, що сказав Фіней у Портленді — що він знає короткий шлях з того світу, завдяки Геї. А потім пригадала, як намагались відродитись у Тибрі горгони.

— Навіть якщо ви її вб’єте, вона просто повернеться. Поки Танатос ув’язнений, вона не залишатиметься мертвою.

— Саме так. Отрера вже встигла сказати нам, що не може померти. Тож навіть якщо я переможу її сьогодні вночі, вона просто повернеться і кине мені виклик завтра. Немає закону, що забороняє кидати виклик цариці багато разів. Вона може наполягати на бою щоночі, поки остаточно мене не виснажить. Мені не перемогти.

Хейзел поглянула на трон. Вона уявила, як на ньому сидить Отрера зі своїм сріблястим волоссям, у розкішних одіяннях і наказує войовницям напасти на Рим. Уявила, як заповнює печеру Геїн голос.

— Має бути якийсь спосіб, — промовила вона. — Хіба в амазонок немає якихось… особливих сил чи чогось такого?

— Не більше ніж у інших напівбогів. Ми помираємо, так само як і всі смертні. Є така група лучниць — послідовниць богині Артеміди. Їх часто плутають з амазонками, але мисливиці відмовляються від чоловічого товариства в обмін на майже вічне життя. Ми — амазонки, нам більше до вподоби жити на повну. Ми закохуємось, б’ємося, вмираємо.

— Я гадала, ви ненавидите чоловіків.

Гілла і Кінзі водночас розсміялись.

— Ненавидимо чоловіків? — перепитала цариця. — Ні, ні, нам подобаються чоловіки. Ми просто любимо показувати їм, хто головний. Але це не стосується нашої розмови. Якби я могла, я би зібрала своє військо й поспішила на допомогу сестрі. На жаль, моя влада слабка. Коли мене вб’ють у бою — а це лише питання часу, — Отрера стане царицею. Вона вирушить із нашим військом до Табору Юпітера, але не допомогти моїй сестрі, а приєднатися до армії велетня.

— Ми повинні зупинити її, — промовила Хейзел. — Ми з друзями вбили Фінея, одного з Геїних слуг у Портленді. Ми можемо допомогти!

Цариця похитала головою.

— Вам не можна втручатись. Як цариця, я мушу самотужки розв’язувати свої проблеми. До того ж твої друзі ув’язнені. Якщо я їх відпущу, то виглядатиму слабкою. Або я вас страчу, як порушників наших володінь, або це зробить Отрера, коли стане царицею.

Серце Хейзел завмерло.

— Отже, ми обидві мертві. Я вдруге.

У дальній клітці гнівно заіржав Аріон. Він став дибки і хвицнув копитами по ґратах…

— Кінь наче відчуває твій відчай, — промовила цариця. — Цікаво. Він, до речі, безсмертний — син Нептуна і Церери.

Хейзел закліпала очима.

— У двох богів народилось лоша?

— Довго пояснювати.

— О! — Обличчя Хейзел зніяковіло.

— Він найшвидший кінь у Всесвіті, — промовила Гілла. — Пегас із його крилами відоміший, але Аріон несеться, наче вітер як на суші, так і в морі. Не існує істоти, швидшої за нього. Знадобилися роки, аби його впіймати — це один з наших найвеличніших трофеїв. Але користі з нього жодної. Він нікому не дозволяє на себе сідати. Я гадаю, що він ненавидить амазонок. До того ж його дорого утримувати. Він їсть усе, але найбільше полюбляє золото.

У Хейзел защипало позаду шиї.

— Він їсть золото?

У голові сплив давній спогад, як цей кінь ходив за нею на Алясці. Вона тоді подумала, що він їсть золоті самородки, які з’являлись під її ногами.

Хейзел нахилилась і натиснула рукою на підлогу. Тієї самої миті вона тріснула, і з-під землі виштовхнувся шматок золотої руди розміром зі сливу. Хейзел підвелась, розглядаючи свій трофей.

Гілла і Кінзі витріщили очі на неї.

— Як ти?.. — цариця здивовано розкрила рота. — Хейзел, будь обережною!

Хейзел підійшла до клітки з жеребцем. Вона просунула руку між ґрат, і Аріон з опаскою з’їв шматок золота з її долоні.

— Неймовірно, — промовила Кінзі. — Остання дівчина, яка таке спробувала…

— …тепер має металеву руку, — закінчила цариця. Вона придивилась до Хейзел із новою цікавістю в очах, наче вирішувала, додати щось до сказаного чи ні. — Хейзел… ми роками полювали за цим конем. У пророцтві йшлося, що одного дня найхоробріша войовниця приборкає Аріона і поскаче на ньому верхи назустріч перемозі, проголосивши нову еру процвітання для амазонок. Однак жодна амазонка не може до нього навіть доторкнутись, а про приборкання годі й казати. Навіть Отрера спробувала і зазнала невдачі. Двоє загинули в спробі на нього залізти.

Усе це мало би бентежити Хейзел, але вона не уявляла, як цей прекрасний кінь може її скривдити. Вона знову просунула руку між ґратами і погладила Аріонів ніс. Він ткнувся мордою до її руки, задоволено заіржав, наче казав: «Ще золота! Смакота».

— Я би згодувала тобі ще, Аріоне. — Хейзел багатозначно зиркнула на царицю… — Але, здається, спізнююсь на страту.

Цариця Гілла переводила очі з Хейзел на коня і назад.

— Неймовірно.

— Пророцтво, — промовила Кінзі. — Чи можливо?..

Хейзел бачила, як цариця обмірковує якийсь план.

— Тобі не бракує відваги, Хейзел Левек, — нарешті сказала вона. — І, здається, Аріон обрав тебе. Кінзі?

— Так, царице.

— Ти сказала, що клітки охороняють Отрерині прибічники?

Кінзі кивнула.

— Я мала це передбачити. Пробачте…

— Нічого, це пусте. — Царицині очі заблищали так само, як блищали у слона Ганнібала щоразу, коли його відпускали руйнувати фортецю. — Для Отрери було б ганьбою, якби її прибічники не впорались зі своїми обов язками — якщо б, наприклад, їх перемогла якась чужинка, а в’язні б втекли.

Кінзі посміхнулась.

— Так, царице. Страшною ганьбою.

— Певна річ, — продовжила Гілла, — жодна з моїх охоронниць нічого би про це не знала. Кінзі нічого нікому не розповідала.

— Безперечно, ні, — погодилась Кінзі.

— І ми не змогли б тобі допомогти. — Цариця здійняла брови, дивлячись на Хейзел. — Але якщо тобі якимсь чином вдалось би перемогти вартових і звільнити друзів… наприклад, узявши одну з амазонських карток…

— Яка дає змогу здійснювати миттєві покупки, — додала Кінзі, — і відчиняє тюремні камери одним кліком.

— Якби — бороніть боги! — щось подібне сталось, — продовжила цариця, — ти би знайшла зброю і припаси своїх друзів на охоронному пості поряд з камерами. І хто знає? Якби тобі вдалось повернутись у цю тронну залу, поки я готувалась би до двобою… ну, я вже згадувала, що Аріон дуже швидкий кінь. Було б прикро, якби його вкрали і використали для втечі.

Хейзел наче під’єднали до розетки — електричний заряд пронизав усе її тіло. Аріон… Аріон може стати її конем. Треба тільки врятувати друзів і пробитись боєм крізь цілу націю майстерних воїнів.

— Царице Гілло, — промовила вона, — я… я такий собі воїн.

— О, існує багато способів вести війну, Хейзел. У мене передчуття, що ти досить винахідлива. І якщо пророцтво правдиве, ти допоможеш народу амазонок досягти процвітання. Якщо, наприклад, ти успішно виконаєш завдання і звільниш Танатоса…

— …Отрера не зможе повернутись після смерті, — закінчила Хейзел. — Вам лише треба перемагати її… е-е… щоночі, поки ми не впораємось зі своїм завданням.

Цариця похмуро кивнула.

— Здається, на нас обох чекають досить нездійсненні завдання.

— Але ви довіряєте мені. А я довіряю вам. Ви переможете стільки разів, скільки знадобиться.

Гілла простягнула намисто Персі й опустила його в руку Хейзел.

— Сподіваюсь, ти маєш рацію, — промовила цариця. — Але що швидше ти впораєшся, то краще, еге ж?

Хейзел сховала намисто в кишеню. Вона потиснула царицину руку, дивуючись тому, як можна так швидко з кимось потоваришувати — особливо, якщо цей хтось ледве не стратив тебе.

— Цієї розмови не було, — сказала Гілла до Кінзі. — Відведи нашу полонену до камер і передай вартовим Отрери. Кінзі, неодмінно забирайся звідти, перш ніж станеться щось погане. Не хочу, щоб моїх вірних послідовниць обвинуватили в сприянні втечі.

Цариця лукаво посміхнулась, і вперше позаздрила Рейні. Якби ж у неї була така сестра.

— Прощавай, Хейзел Левек, — промовила цариця. — Якщо ми обидві помремо цієї ночі… що ж, я рада, що ми зустрілись.

XXXII Хейзел

В’язниця амазонок розташовувалася на верхівці складського стелажа, за шістдесят футів над землею.

Кінзі провела Хейзел трьома різними драбинами до металевого мостика, а потім для виду зв’язала їй руки за спиною і попхала вперед уздовж ящиків з прикрасами.

За сто футів попереду під різким світлом флуоресцентних, ламп висіли на кабелях металеві сітки. Персі й Френк сиділи в сусідніх клітках і ледве чутно розмовляли один з одним. На мостику поряд із ними, опершись на списи, стояли три вартові амазонки і нудьгуючи дивилися в маленькі чорні таблички в руках, наче щось читали.

Хейзел подумала, що таблички затонкі, як на книги. А потім їй спало на думку, що це, можливо, крихітні — як їх там називають сучасні люди? — ноутбуки. Напевно, таємна технологія амазонок. Думка здалась Хейзел не менш дикою, ніж бойові автонавантажувачі на нижньому поверсі.

— Рухайся, дівчинко, — наказала Кінзі, достатньо гучно, щоб почули вартові, і ткнула Хейзел рукояткою меча в спину.

Хейзел ішла якомога повільніше, натомість думки в її голові швидко змінювали одна одну. Вона мусила придумати блискучий план втечі. Але поки що на думку нічого не спадало. Кінзі подбала про те, щоб Хейзел могла легко звільнитись, але їй усе одно доведеться голіруч упоратись із трьома досвідченими воїнами, і діяти треба, перш ніж її посадять у клітку.

Хейзел минула стіс ящиків, помічених як «КІЛЬЦЯ З БЛАКИТНИМ ТОПАЗОМ У 24 КАРАТИ», а потім ще один з наклейкою «СРІБНІ БРАСЛЕТИ ДРУЖБИ». На електронному екрані поряд із браслетами дружби було написано: «Разом із цим також купують САДОВИЙ ЛІХТАР НА СОНЯЧНІЙ БАТАРЕЇ У ВИГЛЯДІ ГНОМА і ПАЛАЮЧИЙ СПИС СМЕРТІ. Придбайте всі три товари і заощадьте 12 %!»

Хейзел застигла. О боги олімпійські, яка вона дурепа!

Срібло. Топази. Вона спрямувала свої відчуття на пошуки дорогоцінних металів, і мозок ледве не вибухнув від зворотного зв’язку. Зараз поряд із нею височіла шестиповерхова купа коштовностей. Але попереду, від неї до вартових, були самі лише клітки.

— Що таке? — зашипіла Кінзі. — Рухайся! Вони зараз щось запідозрять.

— Зроби так, щоб вони підійшли сюди, — пробурмотіла Хейзел через плече.

— Навіщо…

— Будь ласка.

Вартові похмуро подивились у їхній бік.

— На що витріщаєтесь? — крикнула на. них Кінзі. — Це третій в’язень. Ходіть заберіть її.

Ближча амазонка опустила свою табличку для читання.

— Чому ти не можеш пройти ще тридцять кроків, Кінзі?

— Ну, тому що…

— Ох! — Хейзел впала навколішки і намагалася зобразити якомога хворобливіше обличчя. — Мені зле! Не можу… йти. Амазонки… занадто… лякають.

— От і маєте, — сказала вартовим Кінзі. — Ну, ви заберете в’язня чи мені сказати цариці, що ви нехтуєте своїми обов’язками?

Найближча амазонка закотила очі й попленталась до них. Хейзел сподівалась, що інші двоє теж підійдуть, але про це можна було подбати і потім.

Перша амазонка схопила Хейзел за руку.

— Гаразд. Я беру під варту полонену. Але на твоєму місці, Кінзі, я би не переймалась через Гіллу. Їй недовго залишилось бути царицею.

— Ще побачимо, Доріс.

Кінзі повернулась і пішла. Хейзел чекала, поки її кроки стихнуть.

Вартова Доріс смикнула Хейзел за руку.

— Ну? Ходімо.

Хейзел зосередилась на стіні коштовностей поряд із собою — сорок величезних коробок зі срібними браслетами.

— Зле… як мені зле.

— Не смій на мене блювати, — гаркнула Доріс.

Амазонка спробувала ривком підняти Хейзел на ноги, але та припала до землі, наче вередливий малий у магазині іграшок. Коробки поряд із нею почали трястися.

— Аулу! — заволала Доріс на одну зі своїх товаришок. — Допоможи мені із цим жалюгідним дівчам.

«Амазонки на ім’я Доріс та Аулу? — подумала Хейзел. — Гаразд…»

Підбігла друга амазонка. Хейзел збагнула, що зараз — найкраща можливість. Перш ніж амазонки встигли підняти її на ноги, вона зарепетувала: «ОООХ!» і розпласталась на підлозі.

Доріс почала було:

— Ох, дай-но мені…

Стіна коштовностей вибухнула з таким шумом, наче хтось отримав джекпот на гральному автоматі. Височенна хвиля зі срібних браслетів дружби впала на мостик, викинувши Доріс та Аулу за поручні.

Вони розбилися б на смерть, але Хейзел не могла цього допустити. Вона викликала кілька сотень браслетів, що рухалися до вартових і обвивалися навколо їхніх щиколоток — войовниці повиснули під мостиком догори дриґом і зарепетували, наче жалюгідні дівчатка.

Хейзел повернулась до третьої амазонки, розірвала свої пута, які були не значно міцнішими за туалетний папір, і підняла один зі списів «полеглих» войовниць. Вона жахливо володіла списом, але сподівалась, що третя амазонка про це не здогадується.

— Мені тебе звідси вбити? — гаркнула Хейзел. — Чи доведеться наблизитися?

Войовниця повернулась і кинулась навтіки.

Хейзел крикнула до Доріс і Аулу:

— Амазонські картки.! Передайте їх сюди, якщо не бажаєте, аби я розстібнула ті браслети дружби і дала вам упасти!

За чотири з половиною секунди Хейзел мала дві амазонські картки. Вона помчалась до кліток і провела карткою по зчитувальному пристрою. Двері відчинилися.

Френк дивився на неї ошелено.

— Хейзел, це було… приголомшливо.

Персі кивнув.

— Ніколи в житті не надягну прикрас.

— Окрім цієї. — Хейзел кинула йому намисто. — Наші зброя та припаси на іншому кінці мостика. Треба поспішати. Незабаром…

Сигнал тривоги завив на всю печеру.

— Еге, — промовила вона, — трапиться оце. Ходімо!

Перша частина втечі була легкою. Вони без проблем повернули свої речі й полізли вниз по драбині. Щоразу коли амазонки збиралися внизу, вимагаючи капітуляції, Хейзел підривала ящик з коштовностями й хоронила своїх ворогів під водоспадом із золота та срібла. Коли вони дісталися низу драбини, то побачили картину, що нагадувала карнавальний апокаліпсис: амазонки, зариті по шиї у намистах або перевернуті догори дриґом, у купі аметистових сережок, бойові автонавантажувачі завалені срібними браслетами.

— Ти, Хейзел Левек, — промовив Френк, — чорт мене забирай, неймовірна.

Їй хотілось його поцілувати просто там, але на це не було часу. Вони побігли назад до тронної зали.

На півшляху їм трапилась одна з амазонок, яка певно була вірна Гіллі. Щойно вона побачила втікачів, то одразу відвернулась, наче ті були невидимими.

— Що… — почав було питати Персі.

— Деякі з них хочуть, щоб ми втекли, — промовила. Хейзел. — Я поясню потім.

Друга амазонка, яку вони зустріли, виявилась не такою дружелюбною. З ніг до голови в обладунках вона загородила вхід до тронної зали. З блискавичною швидкістю войовниця змахнула списом, але цього разу Персі був напоготові. Він оголив Анаклузмос і кинувся в бій. Амазонка зробила випад, але Персі ухилився, розрубив ратище списа навпіл і ляснув її по шолому рукояткою меча.

Дівчина обм’якла.

— Марсе всемогутній, — промовив Френк. — Як ти… це зовсім не римська техніка!

Персі ошкірився.

— Грекус знає кілька прийомів, мій друже. Після вас.

Вони вбігли до тронної зали. Як і було обіцяно, Гілла та її охоронниці вже залишили кімнату. Хейзел поспішила до клітки Аріона і провела амазонською карткою по замку. Тієї самої миті жеребець вирвався назовні й радісно став дибки.

Персі й Френк відсахнулись від нього.

— Е-е… воно ручне? — поцікавився Френк.

Кінь розлючено заіржав.

— Я так не вважаю, — припустив Персі. — Він щойно сказав: «Я розтопчу тебе на смерть нерозумне китайсько-канадське маля з біцепсами».

— Ти розумієш кінську мову? — запитала Хейзел.

— Маля з біцепсами? — пролопотів Френк.

— Розуміти коней — це Посейдонова штука, — промовив Персі. — Е-е… тобто Нептунова штука.

— Тоді ви з Аріоном чудово поладнаєте. Він теж син Нептуна.

Персі зблід.

— Перепрошую?

Якби не їхній жахливий стан справ, обличчя Персі певно викликало б у Хейзел сміх.

— Головне — він швидкий. Він може віднести нас звідси.

Френку ця думка наче не дуже сподобалась.

— Як ми помістимось утрьох на одному коні?

Ми впадемо, або вповільнимо його, або…

Аріон знову заіржав.

— Ого! — промовив Персі. — Френку, кінь каже, що ти… хоча знаєш, я, мабуть, цього не перекладатиму. Хай там як, кінь каже, що на складі є колісниця, і він згодний її тягти.

— Он вони! — заволав хтось з іншого кінця тронної зали. Дюжина амазонок увірвалась усередину, а слідом за ними — чоловіки в помаранчевих комбінезонах. Коли вони побачили Аріона, то швидко позадкували та попрямували до бойових автонавантажувачів.

Хейзел вскочила на Аріонову спину.

Вона ошкірились до друзів.

— Я пам’ятаю, де бачила тут колісниці! За мною!

Вона пустила коня галопом у більшу печеру й розкидала натовп чоловіків. Персі нокаутував одну з амазонок. Френк змахнув списом і збив з ніг ще двох. Хейзел відчувала, як кортить Аріону скакати. Він прагнув мчати щодуху, але для цього йому бракувало простору. Необхідно вибратися назовні.

Хейзел влетіла в загін амазонок — налякані до смерті самим лише видом коня, вони розбіглись навсібіч. Уперше довжина її спати здавалась доречною. Хейзел розмахувала нею перед кожним, хто траплявся попідруч. Жодна з амазонок не наважувалась стати на її шляху.

Персі й Френк бігли за нею. Урешті-решт вони дістались колісниці. Аріон зупинився біля ярма, і Персі взявся налагоджувати збрую.

— Ти вже таке робив? — поцікавився Френк.

Персі не потрібно було відповідати. Його руки літали, наче заведені. Не минуло й хвилини, а колісниця була вже готова. Він застрибнув у неї й крикнув:

— Френку, не барись! Хейзел, уперед!

Позаду почувся бойовий вигук. Ціла армія амазонок увірвалась на склад. Отрера власною персоною стояла верхи на бойовому автонавантажувачі. Сріблясте волосся майоріло, а руки спрямовували станковий арбалет на колісницю.

— Спинити їх! — заволала вона.

Хейзел пришпорила Аріона. Вони помчали крізь печеру, ухиляючись від стосів й автонавантажувачів. Стріла продзижчала над головою Хейзел, позаду щось вибухнуло, але дівчина навіть не озирнулась.

— Сходи! — заволав Френк. — Цей кінь нізащо не протягне колісницю стільки ПО… БОГИ МИЛОСЕРДНІ!

На щастя, сходи були достатньо широкими для колісниці — Аріон навіть не зменшив швидкість. Він мчався сходами, а позаду нього гуркотіла та тріщала колісниця. Хейзел кілька разів озиралась, аби запевнитись, що Френк і Персі не випали. Їхні пальці побіліли від того, як сильно вони вчепилися у стінки колісниці, а зуби клацали, наче заводні черепи на Хелоувін.

Зрештою вони дістались вестибюля. Аріон проломив парадні двері та вилетів на площу, розігнавши купку чолов’яг у ділових костюмах.

Хейзел відчувала напруження Аріонової грудної клітки. Свіже повітря посилювало його жагу скакати, але Хейзел потягнула віжки на себе.

— Елло! — крикнула вона в небо. — Де ти? Нам час!

На якусь жахливу мить дівчина злякалась, що гарпія занадто далеко, аби почути її. Вона могла заблукати, або втрапити в полон до амазонок.

Позаду застукотів по сходах бойовий автонавантажувач і з гуркотом понісся крізь вестибюль. За ним слідувала зграя амазонок.

— Здавайтесь! — заверещала Отрера.

Автонавантажувач здійняв свої гострі, наче леза, зубці.

— Елло! — у відчаї крикнула Хейзел.

Рудою блискавкою Елла приземлилась на колісницю.

— Елла тут. Амазонки гострі. Їдьмо.

— Тримайся! — попередила Хейзел. Вона нахилилась уперед і промовила: — Скачи, Аріоне!

Світ наче розтягнувся. Сонячні промені зігнулись навколо них. Аріон кинувся геть від амазонок і понісся крізь центр Сієтла. Хейзел озирнулась і побачила смугу диму над бруківкою там, де кінські копита торкнулися землі. Аріон смерчем скакав до пристані, перестрибуючи машини та перелітаючи перехрестя.

Хейзел кричала до болю в легенях, але то був крик захвату. Уперше в житті — у двох її життях — вона почувалась так, наче ніхто не здатен її спинити. Аріон доскакав до води і зістрибнув з пристані.

У вухах вистрілило. Хейзел почула рев — як вона зрозуміла пізніше, це був вибух від подолання звукового бар’єру — і Аріон понісся над затокою П’юджет-Саунд, перетворюючи морську воду на пару та залишаючи обриси Сієтла далеко позаду.

XXXIII Френк

Френк зрадів, коли у колісниці відвалились колеса.

Він устиг уже двічі виблювати за її борт, що на швидкості звуку було заняттям не дуже веселим. Кінь, здавалось, викривляв час і простір, розмиваючи ландшафт і змушуючи Френка почуватись так, наче він щойно випив галон незбираного молока без своїх пігулок проти непереносимості лактози. Елла тільки нагнітала ситуацію. Вона не припиняла бурмотіти: «Сімсот п’ятдесят миль на годину. Вісімсот. Вісімсот три. Швидко. Дуже швидко».

Кінь пронісся крізь П’юджет-Саунд, минаючи острови, рибальські човни і зграї дуже здивованих китів. Пейзаж попереду набував знайомих обрисів: пляж Кресент-Мун, Кордонна затока. Колись Френк плавав тут на човні під час шкільної екскурсії. Вони перетнули кордони Канади.

Кінь ракетою влетів на суходіл. Він притримувався дев’яносто дев’ятого шосе і на його швидкості машини здавалися нерухомими.

Зрештою, коли вони вже наближались до Ванкувера, колеса колісниці задимились.

— Хейзел! — заволав Френк. — Ми зараз розвалимося!

Дівчина почула його і потягла віжки на себе. Кінь цьому начебто не дуже зрадів, але сповільнився до швидкості меншої за звукову. Вони минули міські вулиці, перетнули Меморіальний Міст Металістів і були вже в Північному Ванкувері, коли колісниця загрозливо затріщала. Аріон спинився на верхівці лісистого пагорба. Кінь задоволено фиркнув, наче мовляв: «От як треба скакати, невдахи». Повита димом колісниця розвалилась і скинула Персі, Френка та Еллу на м’який мох.

Френк хитаючись підвівся і закліпав очима у спробі позбутися жовтих плям в очах. Персі застогнав і почав відстібати Аріона від поламаної колісниці. Елла пурхала навколо, наче хмільна, врізалася в дерева і бурмотіла: «Дерево. Дерево. Дерево».

Одну тільки Хейзел, здавалось, подорож не зачепила. Задоволено посміхаючись, вона ковзнула зі спини коня.

— Це було круто!

— Еге ж. — Френк придушив нудоту. — Дуже круто.

Аріон заіржав.

— Каже, що хоче їсти, — переклав Персі. — Не дивно. Спалив напевно не менше шести мільйонів калорій.

Хейзел придивилась до землі під ногами і нахмурилась.

— Не відчуваю тут золота… Не хвилюйся, Аріоне. Я щось знайду. А поки що, чому б тобі не попастись? Зустрінемось…

Не встигла вона договорити, як кінь зі свистом зник, залишивши за собою хмарку диму.

Хейзел насупила брови.

— Гадаєте, він повернеться?

— Не знаю, — відповів Персі. — Він здається дещо… свавільним.

Глибоко в душі Френк сподівався, що кінь не повернеться. Та, авжеж, він промовчав — по обличчю Хейзел було видно, що вона стривожена можливістю втрати нового приятеля. Але Аріон його лякав, і Френк не сумнівався, що кінь про це здогадується.

Хейзел та Персі почали збирати своє майно серед уламків колісниці. Попереду були декілька коробок із невідомими товарами амазонок, і Елла захоплено завищала, коли знайшла у них партію книжок. Вона схопила «Птахів Північної Америки», вскочила на найближчу гілку та почала гортати сторінки з такою швидкістю, що Френк не певен був, читає вона їх чи рве.

Френк оперся об дерево і намагався впоратись із запамороченням. Він досі не оговтався після ув’язнення амазонками: від численних копняків, від своєї безпомічності, від ґрат… А на додаток ще й образи самозакоханого коня, який назвав його малям з біцепсами! Усе це не дуже допомагало підвищити самооцінку.

Крім того Френка сильно вразило видіння, яке він розділив із Хейзел. Тепер він почувався до неї ще ближчим. Передати їй шматок дерева було правильним рішенням.

Та з іншого боку, Френк особисто побував у Підземному царстві. Відчув, як нестерпно цілу вічність не робити нічого і тільки шкодувати про скоєні помилки. Коли він подивився на ті моторошні золоті маски на суддях мертвих, то усвідомив, що колись стоятиме перед ними, можливо, дуже скоро.

Френк завжди мріяв, що зустріне матір, коли помре. Та, мабуть, це неможливо для напівбогів. Хейзел пробула близько семидесяти років на Асфоделевих луках, але так і не зустріла свою. Френк сподівався, що його мама в Елізіумі і що він сам потрапить туди ж. Але якщо Хейзел туди не потрапила (а вона пожертвувала собою, аби спинити Гею, і взяла на себе відповідальність за вчинене, аби її мати не потрапила на Карні поля), то які шанси у нього? Він ніколи не робив нічого настільки героїчного.

Френк випрямився і подивився навкруги, намагаючись отямитися.

На півдні, на іншому кінці ванкуверської гавані, багряніли на сонці обриси центра міста. На півночі поміж районами вились гряди пагорбів і лісосмуги парку Лінн-Каньйон, які далі переходили у дикі хащі.

Френк роками гуляв по цьому парку. Він помітив знайомий вигин ріки. Упізнав мертву сосну, розколоту блискавкою, на галявині неподалік. Він знав цей пагорб.

— Я майже вдома, — промовив він. — Он там бабусин дім.

Хейзел примружилась.

— Де саме?

— Одразу за рікою і трохи пройти лісом.

Персі здійняв брову.

— Справді? Отже, уперед до бабусі?

Френк прокашлявся.

— Ну, якщо хочете.

Хейзел зімкнула долоні в проханні.

— Френку, прошу тебе, скажи, що ми можемо залишитись там на ніч. Розумію, що у нас обмаль часу, але ж нам треба відпочити, так? До того ж Аріон нам трохи заощадив. Можливо, нам перепаде справжня гаряча їжа?

— І гарячий душ? — заблагав Персі. — І ліжко з простирадлами та подушкою?

Френк спробував уявити бабусине обличчя, коли він з’явиться на порозі з двома важкоозброєними приятелями і гарпією. Усе змінилось після маминого похорону, після того ранку, коли вовки забрали його в подорож на південь. Тоді він розлютився, що мусить залишити дім. Тепер не уявляв, як повернеться.

І все ж, він та його друзі були виснаженими. Вони в дорозі вже понад два дні без належної їжі та сну. Бабуся може дати їм необхідні припаси. І, можливо, відповість на деякі його запитання — зростаючі підозри щодо родинного дару.

— Варто спробувати, — вирішив Френк. — Уперед до бабусі.

* * *

Френк настільки поринув у думки, що ледве не потрапив у табір огрів. На щастя, Персі вчасно зупинив його.

Хлопці присіли навпочіпки за зваленим деревом, поруч із Хейзел і Еллою, та оглядали галявину.

— Погано, — пробурмотіла Елла. — Це погано для гарпій.

Уже зовсім стемніло. Навколо яскравого вогнища сиділа шістка кошлатих людиноподібних істот. Зростом вони, мабуть, сягали не менше восьми футів — крихітні порівняно з Поліботом чи навіть циклопами, яких друзі бачили в Каліфорнії, але від цього не менш жахливі. На них були лише строкаті шорти. Багряного кольору шкіру вкривали татуювання у вигляді драконів, сердець і жінок у металевих купальниках. Над вогнем на рожні висіла туша, можливо, кнура, і огри відривали від неї шматки м’яса пазуристими пальцями, сміялись і розмовляли, оголюючи гострі ікла. Поруч з ограми лежали сітчасті торби, набиті бронзовими кулями, схожими на гарматні ядра. Кулі певно були гарячими, тому що на прохолодному вечірньому повітрі від них здіймалася пара.

За дві сотні ярдів за галявиною просочувались крізь гілки дерев вогні маєтку Чжанів. «Так близько, — подумав Френк. — Може, нам удасться пройти непоміченими повз чудовиськ?» Але поглянувши праворуч та ліворуч, він побачив інші вогнища, наче огри оточили маєток. Френк учепився пальцями в деревну кору — його бабуся може бути одна вдома, у пастці.

— Що це за типи? — прошепотів він.

— Канадці, — відповів Персі.

Френк нахилився до нього.

— Перепрошую?

— О, без образ, — промовив Персі. — Так їх називала Аннабет, коли ми бились із ними минулого разу. Вона говорила, що вони мешкають на півночі, у Канаді.

— Ну, що ж, — буркнув Френк, — ми. у Канаді. Я канадець. Але я ще ніколи не бачив цих істот.

Елла вищипнула перо зі свого крила і крутила його в руках.

— Лестригони, — промовила вона. — Канібали. Північні велетні. Легендарна снігова людина. Еге, еге. Вони не птахи. Не птахи Північної Америки.

— Так їх називають, — погодився Персі. — Лестри-е-е, ну, те що сказала Елла.

Френк вгледівся у типів на галявині.

— Їх можна прийняти за біґфутів[44]. Може, звідси й пішла легенда. А ти розумна, Елло!

— Елла розумна, — погодилась вона. І сором’язливо протягнула Френку своє перо.

— О… дякую. — Він сунув перо в кишеню, а потім помітив на собі лютий погляд Хейзел.

— Що? — запитав він.

— Нічого. — Вона повернулась до Персі. — Отже, твої спогади повертаються? Ти пам’ятаєш, як переміг цих типів?

— Приблизно, — відповів Персі. — Усе досі розпливчасте. Гадаю, нам допомогли. Ми вбили їх небесною бронзою, але це було до… ну, ви зрозуміли.

— До того як Смерть полонили, — промовила Хейзел. — Отже, тепер вони, ймовірно, зовсім невмирущі.

Персі кивнув.

— Он ті гарматні ядра… це не на добро. Здається, це ми використали їх проти огрів. Вони спалахують і вибухають.

Френкова рука потягнулась до кишені куртки: А потім він пригадав, що його скіпка у Хейзел.

— Якщо ми щось підірвемо, — сказав він, — сюди злетяться огри з інших біваків. Я гадаю, вони оточили дім, а отже, у лісі їх приблизно п’ятдесят-шістдесят.

— Отже, це засідка. — Хейзел занепокоєно подивилась на Френка. — Твоя бабуся! Ми повинні їй допомогти.

Клубок підступив до Френкового горла. Лише хвилину тому він нізащо б не повірив, що його бабусі може знадобитись порятунок, але тепер у голові вже починав складатися план бойових дій — так само як це було у таборі під час останніх воєнних ігор.

— Треба здійняти сум’яття, — вирішив він. — Якщо заманимо цю ватагу до лісу, зможемо прокрастися, не привертаючи уваги решти.

— Шкода, що тут немає Аріона, — промовила Хейзел. — Я могла би змусити огрів погнатись за собою.

Френк витяг спис з-за плечей.

— Я придумав дещо інше.

Йому не хотілось цього робити. Думка про виклик Сірка лякала його навіть більше, ніж кінь Хейзел. Але він не бачив іншого виходу.

— Френку, не смій туди йти! — випалила Хейзел. — Це самогубство.

— Я і не збирався. У мене є приятель. Тільки… не кричіть, гаразд?

Він встромив спис у землю, і вістря відламалось.

— Ой, — промовила Елла. — Нема вістря. Нема, нема.

Земля затремтіла. На поверхню вилізла кістяна рука. Руки Персі зашарили в пошуках меча, а Хейзел видала такий звук, як кошеня, у якого в горлі застряг жмут шерсті. Елла зникла і з’явилась вже на верхівці сусіднього дерева.

— Усе гаразд, — пообіцяв Френк. — Він під моєю владою!

Сірко видерся з-під землі. На ньому не було жодних слідів минулої сутички з василісками. Він стояв, наче новенький, у камуфляжній формі й військових чоботах. Напівпрозора сіра плоть вкривала кістки, як сяюче желе. Він звернув примарні очі до Френка, чекаючи на розпорядження.

— Френку, це спарт, — промовив Персі. — Кістяний воїн. Вони лихі. Убивці. Вони…

— Знаю, — гірко промовив Френк. — Але це Марсів подарунок. Зараз це все, що я маю. Гаразд, Сірко. Твоє завдання: напасти на огрів. Заманити їх на захід, викликавши диверсію, щоб ми…

На жаль, Сірко знецікавився після слова «огри». Можливо, розумів тільки прості речення. Він кинувся до вогнища чудовиськ.

— Стривай! — промовив Френк, але було запізно.

Сірко витяг два власні ребра з-під майки і зашугав навколо вогнища, встромляючи свою зброю у спини огрів з такою сліпучою швидкістю, що бідолахи не встигали навіть скрикнути. Шість надзвичайно здивованих лестригонів попадали на боки, наче кості доміно, і розсипались у пил.

Скелет застрибав по всій галявині, розтоптуючи залишки чудовиськ, щойно ті намагалися відродитись. Переконавшись, що вони не повернуться, Сірко виструнчився, хутко віддав честь Френкові й занурився під землю.

Персі витріщився на Френка.

— Як…

— Нема лестригонів. — Елла пирхнула вниз і приземлилась поряд із ними. — Шість мінус шість дорівнює нуль. Списи чудові для віднімання. Еге.

Хейзел подивилась на Френка такими очима, наче той щойно сам перетворився на живого скелета. Серце хлопця розривалось, але він розумів її почуття. Діти Марса здатні лише на насильство. Зрозуміло тепер, чому їхній символ — кривавий спис. Чому б Хейзел не бути наляканою?

Френк люто подивився на зламаний наконечник списа. Він був би радий мати будь-якого батька, тільки не Марса.

— Ходімо, — промовив він. — Моя бабуся в небезпеці.

XXXIV Френк

Вони зупинились біля ґанку Як і боявся Френк, у лісі багровіли інші вогнища. Вони повністю оточили маєток, але сам будинок здавався неушкодженим.

Бабусині повітряні дзвіночки бриньчали на вечірньому вітерці. Плетені крісла були звернуті до дороги, але стояли порожніми. Крізь вікна нижнього поверху пробивалося світло, але Френк вирішив не дзвонити у дзвінок — він не знав, наскільки зараз пізно, чи спить бабуся, чи вона взагалі вдома. Він перевірив кам'яного слона в кутку — крихітну копію того, якого вони бачили в Портленді. Запасний ключ, як завжди, був захований під його ногою.

Перед дверима Френк завагався.

— Щось не так? — запитав Персі.

Френк пригадав ранок, коли відчинив ці двері військовому офіцеру, який потім розповів йому про маму. Пригадав, як ішов цими сходам на похорон, уперше тримаючи скіпку у кишені куртки. І як стояв тут, дивлячись на вовків, які виходили з лісу, — підлеглих Лупи, які приведуть його у Табір Юпітера. Здавалось, це було так давно, але насправді минуло лише шість тижнів.

Він знову вдома. Чи обійме його бабуся? Чи скаже: «Френку, дякувати богам, ти повернувся! Мене оточили чудовиська!»

Швидше за все вона посварить його або взагалі прийме їх за зломщиків і прожене геть пательнею.

— Френку? — покликала Хейзел.

— Елла нервується, — пробурмотіла Елла з перил. — Слон… слон дивиться на Еллу.

— Усе буде добре. — Рука Френка так тремтіла, що він ледве вставив ключ у замок. — Просто тримайтесь разом.

Усередині стояв затхлий сморід цвілі. Зазвичай, повітря в будинку переповнював аромат жасмину, але зараз усі підставки для фіміаму стояли порожніми.

Друзі оглянули вітальню, їдальню і кухню. У раковині купою валялись брудні тарілки, що було підозрілим — бабусина прислуга мала приходити щодня. «Хіба що її налякали велетні або з’їли на обід, — подумав Френк. — Елла сказала, що лестригони — канібали».

Він відштовхнув цю думку. Чудовиська не звертають уваги на звичайних смертних. Принаймні раніше не звертали.

У вітальні статуетки будд і лаоських безсмертних посміхались до них, наче скажені клоуни. Френк пригадав Іриду, веселкову богиню, яка захоплювалась буддизмом і даосизмом. Один візит у цей старий моторошний будинок швидко зцілив би її від такого хобі.

Бабусині порцелянові вази вкрилися павутинням. І знову це було підозрілим. Вона завжди домагалась, аби її колекцію регулярно чистили. Дивлячись на порцеляну, Френк відчув укол провини за те, що знищив стільки посуду в день похорон. Тепер це здавалось йому таким безглуздям — сердитися на бабусю, коли для цього є стільки більш підхожих кандидатур: Юнона, Гея, велетні, його татко Марс. Особливо Марс.

Камін був темним і холодним.

Хейзел стиснула себе в обіймах, наче хотіла завадити скіпці стрибнути у камін.

— Це…

— Еге, — відповів Френк. — Це він.

— Хто він? — поцікавився Персі.

На обличчі Хейзел зобразилось співчуття, але від цього Френкові стало тільки гірше. Хлопець пригадав, з яким жахом, з якою відразою вона дивилась на нього, коли він викликав. Сірка.

— Камін, — відповів він Персі, що було до безглуздя очевидним. — Ходімо. Перевіримо нагорі.

Сходи заскрипіли під їхніми ногами. Стара кімната Френка не змінилась. Жодну з його речей не чіпали — запасний лук і сагайдак (треба не забути захопити їх потім), нагороди з конкурсів з правопису (еге ж, він напевно єдиний напівбог у світі, який не має дислексії й перемагав на мовних змаганнях, наче і без цього він був недостатньо посміховиськом), світлини мами: у бронекуртці й шоломі на військовому джипі у Кандагарі[45]; у футбольній формі в сезон, коли тренувала Френкову команду; у мундирі, коли приходила до його школи на день професій.

— Твоя мати? — тихо запитала Хейзел. — Вона дуже вродлива.

Френк не міг відповісти. Йому було трохи соромно — шістнадцятирічний хлопець із купою світлин своєї мами.

Хіба не безнадійне посміховисько? Та здебільшого йому було сумно. Минуло шість тижнів відтоді, Коли він був тут востаннє. У якомусь сенсі минула ціла вічність. Але варто було побачити усміхнене мамине обличчя на тих світлинах, і біль втрати знову ожив як уперше.

Вони перевірили інші кімнати. Дві середні виявились порожніми. Під останніми дверима мерехтіло слабке світло — бабусина кімната.

Френк тихо постукав. Ніхто не відповів. Він штовхнув двері. Бабуся лежала в ліжку, змарніла і крихка. Сиве волосся повивало обличчя, наче вінець василіска. На тумбочці самотньо горіла свічка. Біля ліжка сидів здоровань у бежевій військовій формі Канадських збройних сил. Попри морок він був у темних окулярах, за якими палало криваво-червоне світло.

— Марсе, — промовив Френк.

Бог байдуже глянув на нього.

— Привіт, малий! Заходь. Скажи друзям, щоб пішли погуляли.

— Френку? — прошепотіла Хейзел. — Що означає Марс? Твоя бабуся… з нею все гаразд?

Френк глянув на друзів.

— Ви його не бачите?

— Бачимо кого? — Персі стиснув свій меч. — Марс? Де?

Бог війни посміхнувся.

— Ні, вони мене не бачать. Подумав, що це буде слушно. Розмова віч-на-віч — батько із сином, розумієш, еге ж?

Френк стиснув кулаки. Він полічив до десяти, перш опанував себе і зміг заговорити.

— Друзі, це… це пусте. Слухайте, чому б вам не відпочити в середніх кімнатах?

— Дах, — промовила Елла. — Дахи подобаються гарпіям.

— Авжеж, — оціпеніло промовив Френк. — На кухні напевно є їжа. Дасте мені кілька хвилин побути з бабусею на самоті? Гадаю, вона…

Голос обірвався. Він не знав, чи хоче розплакатись, чи закричати, чи дати Марсу стусана — можливо, усе разом.

Хейзел поклала долоню йому на плече.

— Авжеж, Френку. Ходімо, Елло, Персі!

Френк почекав, поки кроки не стихнуть. А потім зайшов у кімнату і зачинив за собою двері.

— Це дійсно ти? — запитав він Марса. — Це не фокус, не якась ілюзія чи що ще там може бути?

Бог похитав головою.

— Комусь іншому ти радів би більше?

— Так, — зізнався Френк.

Марс знизав плечима.

— Розумію. Ніхто не радий війні — якщо голова є на плечах. Але рано чи пізно війна знаходить кожного. Вона неминуча.

— Це безглуздя. Війни можна уникнути. Вона вбиває. Вона…

— …забрала твою маму, — закінчив Марс.

Френку кортіло вибити незворушність з обличчя бога, але, можливо, це просто Марсова аура змушувала його злитись. Він поглянув на бабусю, яка мирно спала. Якби ж вона прокинулась! Коли хтось і здатен дати прочуханки богу війни, то це бабуся.

— Вона готова піти, — промовив Марс. — Готова вже декілька тижнів, але тримається заради тебе.

— Заради мене? — Він так ошелешив, що майже забув про свій гнів. — Навіщо? Звідки вона знала, що я повернусь? Я не знав!

— Лестригони назовні знали. Припускаю, їм розповіла про це певна богиня.

Френк закліпав очима.

— Юнона?

Бог війни так гучно розсміявся, що затріщали вікна, але бабуся навіть не поворухнулась.

— Юнона? Ох, кабанячі твої вуса, малий. Не Юнона! Ти її таємна зброя. Нащо їй здавати тебе ворогу. Ні, я мав на увазі Гею. Вочевидь, вона стежить за тобою. Гадаю, ти бентежиш її більше, ніж Персі чи Джейсон, чи будь-хто із Сімох.

Кімната навколо Френка наче захиталась. Він пошкодував, що поруч немає ще одного стільця.

— Сім… ти маєш на увазі давнє пророцтво, Браму Смерті? Я один із Семи? І Джейсон, і…

— Так, так. — Марс нетерпляче помахав рукою. — Ну ж бо, малий. Ти начебто маєш бути чудовим стратегом. Обміркуй усе! Вочевидь, що твоїх друзів так само готують до цієї місії, якщо припустити що ви повернетесь з Аляски. Юнона прагне об’єднати греків і римлян та відправити їх у битву проти велетнів. Вона вважає, що це єдиний спосіб зупинити Гею. — Марс здригнувся, вочевидь не зовсім упевнений у такому плані. — Хоч би там як, Гея не хоче, аби ти був одним із Семи. Персі Джексон… вона вважає, що здатна ним керувати. І кожен з решти має слабкості, на які вона здатна натиснути. Але ти — ти її бентежиш. Вона радше просто тебе вб’є. Тому вона викликала лестригонів. Вони чекають на тебе вже багато днів.

Френк потряс головою. Марс що з нього знущається? Нащо богині бентежитись через Френка, особливо, коли існує хтось на кшталт Персі Джексона?

— Нема слабкостей? Я не маю нічого окрім слабкостей. Моє життя залежить від шматка дерева!

Марс ошкірився.

— Ти себе недооцінюєш. Гея переконала цих лестригонів, що якщо вони з’їдять останнього члена твоєї родини — а це ти — то успадкують ваш дар. Правда це чи ні, я гадки не маю. Але лестригони прагнуть перевірити.

Френкові нутрощі скрутились у вузол. Сірко вбив шість огрів, але судячи із вогнищ навколо маєтку залишалась ще сила-силенна таких самих, кожен з яких не міг дочекатись, коли підсмажить Френка на сніданок.

— Мене зараз знудить, — промовив він.

— Не знудить. — Марс клацнув пальцями, і Френкова нудота зникла. — Передбойова трясця. З кожним трапляється.

— Але бабуся…

— Так, вона весь цей час чекала на тебе. Огри її поки що не чіпали. Вона приманка, розумієш? Тепер, коли ти тут — припускаю, вони вже відчули твою присутність, — вони нападуть уранці.

— Тоді забери нас звідси! — випалив Френк. — Клацни пальцями і підірви людожерів.

— Га! Весело б було. Але я не втручаюсь у справи своїх дітей. Мойри заздалегідь вирішили, що належить робити богам, а що — смертним. Це твоє завдання, малий. І, гм, якщо ти ще цього не з’ясував, твій спис можна буде використати знову тільки за добу. Тож сподіваюсь, ти навчився користатись родинним даром, а інакше станеш сніданком для людожерів.

Родинний дар. Френк хотів поговорити про нього з бабусею, але тепер міг порадитись тільки з Марсом. Він пильно подивився на бога війни, який посміхався без жодного натяку на прихильність.

— Періклимен, — Френк ретельно вимовив ім’я, наче на мовному змаганні. — Він був моїм предком, грецьким князем, аргонавтом. Він загинув у бою з Геркулесом.

Марс помахав рукою, наче мовив: далі.

— Він мав здібність, що допомагала йому в бою. Якийсь дар богів. Мама казала, що він бився, як бджолиний рій.

Марс розсміявся.

— Правда. Що далі?

— Якимсь чином родина опинилась у Китаї. Гадаю, у часи Римської Імперії, один з нащадків Періклимена служив у легіоні. Мама розповідала про деякого Сенеку Грака, але він також мав китайське ім’я — Сун Гво. Гадаю… Що ж, цієї частини я не знаю, але Рейна завжди говорила, що існувало багато легіонів. Дванадцятий легіон заснував Табір Юпітера. Можливо, був інший легіон, який зник на сході.

Марс беззвучно поаплодував.

— Непогано, малий. Чув колись про Битву при Каррах? Справжня катастрофа для римлян. Вони бились із парфянами на східному кордоні імперії. Загинуло близько п’ятнадцяти тисяч римлян. Ще десять потрапили в полон.

— I один з полонених був мої предком Сенекою Граком?

— Саме так, — погодився Марс. — Оскільки полонені легіонери були майстерними воїнами, парфяни не стали нехтувати їхніми навичками. От тільки потім у Парфію знову вторглись, але з іншого боку…

— Китайці, — здогадався Френк. — І римляни знову стали полоненими.

— Еге ж. Ганьба ще та. Словом, так римський легіон потрапив у Китай. З часом римляни там осіли і збудували собі новий дім. Місто назвали…

— …Лі-Гьєн. Мати говорила, що це наше рідне місто. Лі-Гьєн. Легіон.

— Потроху розумієш? — Марс здавався задоволеним. — І старий Сенека Грак володів сімейним даром.

— Мама говорила, що він бився з драконами, — пригадав Френк. — Говорила, що він… він був наймогутнішим драконом.

— Він був вправним, — погодився Марс. — Недостатньо вправним, щоб уникнути гіркої долі легіону, але вправним. Він оселився в Китаї, передав родинний дар своїм дітям, і так далі. Урешті-решт твоя родина переселилась у Північну Америку і зв’язалась із Табором Юпітера…

— Повне коло, — закінчив Френк. — Юнона говорила, що я замкну родинне коло.

— Побачимо. — Марс кивнув на бабусю. — Вона хотіла розповісти тобі все це сама, але я подумав, що трохи допоможу, оскільки у старої пташки залишилось небагато сил. То ти зрозумів, який у тебе дар?

Френк вагався. У голові вертілась думка, але вона здавалась божевільною — навіть божевільнішою за подорож його родини з Греції до Риму, а потім до Китаю і до Канади. Йому не хотілось її промовляти. Не хотілось помилитись і слухати, як сміється з нього Марс.

— Га-гадаю, що так. Але проти цього війська огрів…

— Еге ж, буде важко. — Марс підвівся і випрямився. — Уранці, коли твоя бабуся прокинеться, вона запропонує тобі допомогу. А потім, припускаю, піде.

— Що? Але я мушу її врятувати! Я не дам їй мене залишити.

— Вона прожила гідне життя. І готова піти. Не будь егоїстом.

— Егоїстом?

— Стара затрималась тут так довго тільки через почуття обов’язку. Твоя мати була такою ж. Тому я її й кохав. Вона завжди ставила обов’язок перед усім іншим. Навіть перед власним життям.

— Навіть переді мною.

Марс зняв окуляри. Там, де мали бути очі, крихітні сфери спалахували, наче ядерні вибухи.

— Від жалості до самого себе не багато користі, малий. Ти гідний більшого. Навіть без родинного дару ти успадкував від своєї матері найважливіші якості: хоробрість, вірність, розум. Залишається тільки вирішити, як ними скористатись. Уранці дослухайся думки своєї бабусі. Запам’ятай її пораду. Ти досі здатен звільнити Танатоса і врятувати табір.

— І залишити бабусю помирати!

— Життя має цінність тільки тому, що не вічне, малий. Це каже Тобі бог. Ви, смертні, не розумієте, як вам пощастило.

— Еге ж, — пробурмотів Френк. — Ще й як пощастило.

Марс розсміявся — різким металевим сміхом.

— Твоя мама любила повторювати мені одне китайське прислів’я. Їж гірке…

— Їж гірке — і відчуєш солодке. Ненавиджу це прислів’я.

— Але воно справедливе. Як там ще кажуть: без труда нема плода? Та сама ідея. Робиш щось легке, приємне, мирне, і зазвичай усе скінчується погано. Але якщо обираєш важкий шлях — пожинаєш солодкі плоди. Обов’язок. Жертва. Ці речі щось означають у цьому житті.

Френк відчував таку відразу, що не здатен був вимовити й слова. І це каже його батько?

Авжеж, Френк розумів геройський учинок мами. Розумів, що вона врятувала багато життів — і це було неймовірно хоробро. Але вона залишила його самого. Це несправедливо. Неправильно.

— Ну, я зараз уже піду, — пообіцяв Марс. — Але наостанок скажу дещо: ти вважаєш себе слабким. Це неправда. Хочеш знати, чому Юнона тебе пощадила, Френку? Чому цей шматок дерева ще не згорів? Тому що ти їй потрібен. Ти вважаєш, що не гідний інших римлян. Уважаєш Персі Джексона ліпшим за себе…

— Він Ліпший, — буркнув Френк. — Він бився з тобою і переміг.

Марс знизав плечима.

— Можливо, й так. Але в кожного героя є згубна вада. Персі Джексон? Він занадто вірний друзям. Він нізащо від них не відступиться. Йому сказали про це багато років тому. І незабаром він стикнеться з вибором, якого не зможе зробити. Без тебе, Френку, — без твого почуття обов’язку — він зазнає невдачі. Ми програємо війну, і Гея знищить наш світ.

Френк потрусив головою. Йому нестерпно було слухати все це.

— Війна — це обов’язок, — продовжив Марс. — А ти можеш тільки прийняти це і вирішити, за що б’єшся. На кін поставлено спадок Риму — п’ять тисяч років закону, порядку, цивілізації. Боги, звичаї, культури, що сформували світ, у якому ти живеш: усе це зруйнують, якщо ти не переможеш. Гадаю, заради цього варто битись. Поміркуй над цим.

— Яка моя? — запитав Френк.

Марс здійняв брову.

— Твоя що?

— Згубна вада. Ти сказав, що така є у кожного героя.

Бог сухо посміхнувся.

— На це тобі доведеться відповісти самотужки, Френку. Але ти нарешті ставиш слушні запитання. А тепер час спати. Тобі потрібен відпочинок.

Бог змахнув долонею. Френкові очі поважчали.

Хлопець ліг — і все довкола зникло в темряві.

* * *

— Фаю, — промовив знайомий голос, суворий і нетерплячий.

Френк закліпав очима. Сонячне світло заливало кімнату.

— Фаю, прокидайся! Як би я не хотіла ляснути тебе по цьому сміховинному обличчю, а мій стан не дає мені змоги підвестися з ліжка.

— Бабуся?

Її постать набула чіткості. Вона з ліжка дивилась на нього. Френк, як виявилося, спав на підлозі. Уночі хтось укрив його ковдрою і поклав подушку під голову, але він гадки не мав, коли це трапилось.

— Так, мій дурнуватий воле. — Бабуся досі виглядала страх якою слабкою і блідою, але голос був сталевим, як завжди. — Ну, підводься. Огри оточили дім. Нам треба багато про що поговорити, якщо ти зі своїми друзями збираєшся забратись звідси живими.

XXXV Френк

Один погляд у вікно, і Френк зрозумів, у якій вони халепі.

На краю галявини лестригони збирали докупи бронзові гарматні ядра. Їхня шкіра поблискувала під червоними променями сонця. Кудлате волосся, татуювання і кігті анітрохи не здавалися привабливішими у ранковому світлі.

У деяких були палиці й списи. Інші з розгубленим виглядом, наче потрапили не на ту вечірку, тримали дошки для серфінгу. Настрій у всіх був святковий — вони плескали одне одного по долонях, зав’язували поліетиленові слинявчики навколо ший, діставали ножі та виделки. Один людожер запалив переносний мангал і танцював навколо нього у фартуху з написом «ПОЦІЛУЙ КУХАРЯ».

Картина була майже кумедною, якби тільки Френк не знав, що головна страва на цьому святі — він.

— Я відіслала твоїх друзів на горище, — промовила бабуся. — Приєднаєшся до них, коли ми закінчимо.

— На горище? — Френк повернувся. — Ти говорила мені, що туди ніколи не можна заходити.

— Тому що там ми тримаємо зброю, дурнику. Ти гадаєш, це перший раз, коли на нашу родину напали чудовиська?

— Зброя, — буркнув Френк. — Авжеж. Я ж ніколи ще не тримав зброї в руках.

Бабусині ніздрі роздулись.

— Це що сарказм, Фаю Чжане?

— Так, бабусю.

— Чудово. Може, ти не такий і безнадійний. А тепер сідай. Тобі слід попоїсти.

Вона махнула рукою на тумбочку, де хтось залишив склянку апельсинового соку і тарілку з яйцями-пашот та беконом на грінці — Френків улюблений сніданок.

Попри небезпеку Френк зненацька відчув голод. Він ошелешено глянув на бабусю.

— Це ти…

— Приготувала тобі сніданок? О, Буддина мавпа, авжеж ні! І не домашня прислуга. Тут занадто небезпечно для них. Ні, це принесла твоя подружка Хейзел уночі. А ще ковдру і подушку. І чистий одяг з твоєї кімнати. До речі, тобі слід помитись. Від тебе смердить паленою конячою шерстю.

Френк роззявив і закрив рота, наче риба. Він не міг видати жодного звуку. Усе це зробила для нього Хейзел? Минулого вечора, коли він викликав Сірка, він був певен, що назавжди знищив будь-яку можливість їхніх стосунків.

— Вона… е-е… вона не…

— Не твоя подружка? — здогадалась бабуся. — Що ж, а мала б бути, йолопе! Не впусти її. Тобі не вижити в цьому світі без сильних жінок, якщо ти цього ще не збагнув. А тепер — до справи!

Френк їв, а тим часом бабуся влаштовувала йому щось на кшталт військового інструктажу. У денному світлі її шкіра здавалась такою тонкою, що крізь неї світились вени. Її дихання нагадувало звуки паперового мішка, який то надували, то здували, але голос був твердим і чітким.

Вона розповіла, що огри оточують будинок уже три дні — чекають, поки покажеться Френк.

— Вони хочуть тебе підсмажити і з’їсти, — з відразою промовила вона, — що просто смішно. Ти смакував би жахливо.

— Дякую, бабусю!

Вона кивнула.

— Визнаю, певною мірою я зраділа, коли почула від них, що ти повертаєшся. Мені приємно бачити тебе востаннє, навіть якщо твій одяг брудний, а волосся треба підстригти. У такому вигляді по-твоєму слід захищати честь родини?

— Я був дещо зайнятий, бабусю!

— Ніщо не виправдовує неохайність. У будь-якому разі, твої друзі виспались і поїли. Вони запасаються зброєю на горищі. Я сказала їм, що ти незабаром приєднаєшся, але ви не зможете довго відбиватись від такої кількості огрів. Ми повинні обговорити ваш план втечі. Подивись-но там у моїй тумбочці.

Френк висунув шухляду і дістав звідти запечатаний конверт.

— Пам’ятаєш аеродром у кінці парку? — запитала бабуся. — Зможеш його знайти?

Франк безмовно кивнув. Аеродром був за три милі на північ, уздовж головного шосе, що йшло крізь каньйон. Бабуся возила його туди декілька разів, коли винаймала літаки для перевезення особливих вантажів з Китаю.

— Там є пілот, готовий летіти будь-якої миті, — промовила бабуся. — Він давній друг сім’ї. У цьому конверті — лист, у якому я прошу його доставити вас на північ.

— Але…

— Не сперечайся, хлопче, — буркнула вона. — Марс відвідував мене ці декілька днів, складав мені товариство. Він розповів про твоє завдання. Знайди Смерть і звільни його. Виконуй свій обов’язок.

— Але, якщо я це зроблю, ти помреш. Я ніколи більше тебе не побачу.

— Правда, — погодилась бабуся. — Але я однаково помру. Я стара. Здається, я добре дала це зрозуміти. А тепер скажи, претор дав тобі рекомендаційні листи?

— Е-е… так, але…

— Чудово. Їх теж покажи пілоту. Він ветеран легіону. Якщо він матиме якісь сумніви або злякається, ці документи змусять його допомогти вам усіма можливими способами. Тобі тільки треба дістатись аеродрому.

Дім загримів. За вікном в повітрі вибухнуло гарматне ядро, заливши всю кімнату світлом.

— Огри втрачають терпіння, — промовила бабуся. — Нам варто поквапитись. Тепер, про твої здібності. Сподіваюсь, ти з’ясував усе, що треба.

— Ну…

Бабуся пробурмотіла якісь лайки мандаринською мовою.

— О, боги пращурів! Хлопче, ти хоч щось з’ясував?

— Так! — Френк почав бурмотіти подробиці розмови з Марсом, але перед бабусею язик так і заплітався. — Дар Періклимена… Здається, здається, він був сином Посейдона, тобто Нептуна, тобто… — Він розвів руками і закінчив: — Морського бога.

Бабуся невдоволено кивнула.

— Він був онуком Посейдона, але це було близько. Як твій видатний розум натрапив на цей факт?

— Провидець у Портленді… він говорив щось про мого прадіда, Шен Луна. Що того звинуватили в землетрусі 1906 року, який зруйнував Сан-Франциско і старе місце розташування Табору Юпітера.

— Продовжуй.

— У таборі подейкували, що нащадок Нептуна спричинив катастрофу. Нептун — бог землетрусів. Але… але я не вважаю, що прадід насправді скоїв це. Викликати землетруси — не наш дар.

— Не наш, — підтвердила бабуся. — Але так, твого прадіда звинуватили. Його недолюблювали у таборі через кров Нептуна. А ще недолюблювали тому, що його справжній дар був значно химернішим за виклик землетрусів. Але передусім недолюблювали за те, що той був китайцем. До нього жодний китайський хлопчик не стверджував, що є римлянином. Бридка правда, але беззаперечна. Його несправедливо обвинуватили і з ганьбою вигнали.

— То… якщо він не зробив нічого поганого, чому ти сказала мені перепросити за нього?

Бабусині щоки спалахнули.

— Тому що перепрошувати за те, чого не скоїв, краще, ніж за це померти! Я не певна була, що табір не перекладе відповідальність на тебе. Не знала, чи позбавились римляни своїх забобонів.

Френк насилу проковтнув свій сніданок. Його іноді дражнили в школі й на вулицях, але не часто. А в Таборі Юпітера — ніколи. Ніхто в таборі не глузував з нього через те, що він азіат. Жодного разу. Усім на це було байдуже. Вони глузували з нього тільки через незграбність і повільність. Він навіть уявити не міг почуття свого прадіда — узяти на себе провину за знищення цілого табору, проти волі залишити легіон через те, чого не скоїв.

— А наш справжній дар? — поцікавилася бабуся. — Ти хоча б дізнався, який він?

Старі мамині розповіді завирували в його голові. «Бився, як бджолиний рій». «Найвеличніший з-поміж усіх драконів». Він пригадав, як мати з’явилась біля нього на задньому подвір’ї, наче прилетіла з горища. Як вона вийшла з лісу і сказала, що вказувала ведмедиці дорогу.

— Ти можеш бути будь-ким, — промовив Френк. — Вона весь час це повторювала.

Бабуся фиркнула.

— Нарешті, слабкий вогник загорівся у цій голівці. Так, Фаю Чжане. Твоя мати не просто намагалась підвищити твою самооцінку. Вона казала тобі правду у буквальному розумінні.

— Але… — Ще один вибух струснув будинок. Штукатурка посипалась зі стелі наче сніг. Френк був настільки спантеличеним, що не помітив цього. — Будь-ким?

— У розумних межах. Допомагає, якщо добре знаєш істоту. А ще краще, якщо ти опинився в смертельній небезпеці, наприклад у бою. Чого в тебе таке здивоване обличчя? Ти завжди повторював, що тобі незручно у власному тілі. Ми всі так почуваємось — кожний із кров’ю Пілоса. Цим даром тільки раз наділили смертну родину. Ми єдині у своєму роді серед напівбогів. Посейдон певно був у винятково щедрому настрої, коли одарив нашого предка, або у винятково поганому. Дар часто обертався прокляттям. Він не врятував, твою матір…

Назовні здійнялись радісні крики огрів. Хтось закричав:

— Чжан! Чжан!

— Іди, дурне хлоп’я, — промовила бабуся. — Наш час сплинув.

— Але… я не знаю, як користуватися своєю силою. Я ніколи… я не можу…

— Можеш. Або не доживеш до того, щоб дізнатися своєї долі. Не подобається мені це Пророцтво Сімох, про яке розповів Марс. Сім — нещасливе число у китайців — число примар. Але із цим нічого не вдієш. Ну, іди! Завтра ввечері Свято Фортуни. Нема в тебе часу, щоб його гаяти. Не турбуйся про мене. Я помру у свій час, і своєю смертю. Я не збираюся стати сніданком цих жалюгідних огрів. Іди!

Френк повернувся до дверей. Він почувався так, наче його серце пропустили крізь соковижималку, але вклонився бабусі із дотриманням усіх норм.

— Дякую, бабусю, — промовив він. — Ти пишатимешся мною.

Вона буркнула щось під ніс. Френку здалось, що він почув: «Уже пишаюсь».

Він витріщився на неї, приголомшений, але її обличчя миттю спохмурніло.

— Годі витріщатись, хлопче! Мерщій митись і одягатись! Причешись! Мій останній спогад про тебе, і ти красуєшся цією кудлою?

Френк пригладив волосся і вклонився ще раз.

Його останнім спогадом про бабусю був її лютий погляд на вікно, наче вона уявляла, якого страшного прочухана дасть ограм, коли ті вторгнуться в її дім.

XXXVI Френк

Френк помився так швидко, як тільки було можливо, надів свіжий одяг, який підготувала Хейзел, — оливкову футболку і бежеві бриджі, серйозно? — а потім схопив запасні лук та сагайдак і помчав сходами на горище.

Горище було завалене зброєю. Його родина зібрала стільки старовинного озброєння, що його вистачило б на цілу армію. Щити, списи, сагайдаки зі стрілами висіли вздовж стін, — мабуть, не менше ніж в арсеналі Табору Юпітера. В одному вікні стояв скорпіон, приладнаний і заряджений, готовий для бою. У протилежному — щось на кшталт кулемета з численними стволами.

— Ракетна установка? — запитав він сам себе уголос.

— Ні, ні, — промовив голос у кутку. — Картопля. Еллі не подобається картопля.

Гарпія змостила собі гніздо поміж двох старих валіз. Вона сиділа в купі китайських сувоїв, читаючи по сім-вісім таких водночас.

— Елло, — промовив Френк, — де інші?

— Дах. — Вона глянула вгору, а потім повернулась до читання, поперемінно то перебираючи своє пір’я, то перегортаючи сторінки. — Дах. Огри дивляться. Еллі не подобаються огри. Картоплини.

— Картоплини?

Френк зрозумів її тільки, коли розвернув кулемет. Вісім стволів були заряджені картоплинами. Поряд стояв кошик, наповнений додатковими їстівними боєприпасами.

Він визирнув у вікно — те саме вікно, крізь яке дивилась на нього мама, коли він натрапив на ведмедицю. Знизу на дворі товпились огри. Вони штурхали одне одного, час від часу волали на будинок і жбурляли бронзові ядра, що вибухали в повітрі.

— У них гарматні ядра, а у нас — картоплемет?

— Крохмаль, — задумливо промовила Елла. — Крохмаль погано діє на огрів.

Дім затрусився від чергового вибуху. Френк хотів піднятись на дах і подивитись, як там Персі й Хейзел, але залишати Еллу одну було якось неправильно.

Він сів навприсідки поруч із нею, але не дуже близько, щоб не налякати.

— Елло, тут небезпечно через огрів. Ми незабаром полетимо на Аляску. Ти полетиш із нами?

Елла збентежено засіпалась.

— Аляска. Шістсот двадцять шість тисяч і чотириста двадцять п’ять квадратних миль. Символ штату: американський лось. — Раптом вона заговорила латиною, яку Френк зовсім трохи, але міг зрозуміти завдяки заняттям у таборі: — На півночі, далеко від богів, лежить корона легіону, син Нептуна там з криги впаде і як колода втоне… — Вона спинилась і почухала скуйовджене руде волосся. — Гм. Згоріло. Решта згоріла.

Френк ледве дихав.

— Елло, це… це було пророцтво? Де ти його прочитала?

— Лось, — вимовила Елла, смакуючи слово. — Лось. Лось. Лось.

Дім знову затрясся. З-під крокви посипався пил.

Назовні заволав огр:

— Френку Чжане! Покажись!

— Дзуськи, — промовила Елла. — Френк цього не зробить. Дзуськи.

— Просто… залишайся тут, гаразд? Я мушу допомогти Хейзел і Персі.

Він підтягнув драбину до вікна.

* * *

— Доброго ранку, — похмуро промовив Персі. — Чудовий день, га?

На ньому був той самий одяг, що й учора: джинси, пурпурова футболка і куртка. Але все, безсумнівно, нещодавно випране. Він тримав меч в одній руці й садовий шланг в іншій.

Як на даху опинився садовий шланг, Френк гадки не мав, але щоразу, коли велетні відправляли нагору ядро, Персі викликав надпотужний струмінь води і підривав снаряд у повітрі.

А потім Френк пригадав — його родина теж походить від Посейдона. Бабуся сказала, що на дім напали не вперше. Можливо, шланг тільки для цього сюди й протягнули.

Хейзел патрулювала удовичу доріжку[46] між двома горищними вікнами. Вона здалась Френку такою гарною, що у нього аж у грудях заболіло. На ній були джинси, кремова куртка і біла сорочка, яка робила колір її шкіри теплим, наче шоколадний напій. Кучеряве волосся спадало на плечі. Коли Хейзел підійшла, Френк відчув аромат жасминового шампуню.

Її рука стискала меч. Коли вона глянула на Френка, у її очах промайнула розгубленість.

— Усе гаразд? — поцікавилася вона. — Чому ти всміхаєшся?

— О, а, нічого, — вимовив він. — Дякую за сніданок. І одяг. І… що не ненавидиш мене.

Хейзел, здавалась спантеличеною.

— За що мені тебе ненавидіти?

Френкове обличчя палало. Він пошкодував, що сказав це, але було запізно. «Не впусти її, — сказала бабуся. — Ти не виживеш без сильних жінок».

— Просто… минулого вечора… — він запнувся. — Коли я викликав скелета. Я подумав… подумав, що ти подумала… що я відразливий… чи щось таке.

Хейзел здійняла брови. Вона спантеличено потрясла головою.

— Френку, може, я і здивувалась. Може, злякалась тієї істоти. Але відчувати відразу? Те, як ти віддавав йому накази, такий упевнений, наче мовив: «А, до речі, народе, у мене тут є всемогутній спарт, який може допомогти». Мені просто не вірилось. Я не відчувала відрази, Френку. Я була вражена.

Френк не певен був, чи добре її розчув.

— Ти була… вражена… мною?

Персі розсміявся.

— Друзяко, це було досить приголомшливо.

— Чесно?

— Чесно, — запевнила Хейзел. — Але зараз у нас є важливіші клопоти. Згоден?

Вона вказала на армію огрів, яка ставала дедалі сміливішою, наближаючись до будинку.

Персі приготував шланг.

— У мене є ще один козир у рукаві. Твій двір обладнаний системою розприскувачів. Я можу її підірвати і спричинити сум’яття внизу, але це знищить напір води. Немає напору — немає шлангу, і ті ядра вріжуться просто в будинок.

Похвала Хейзел досі лунала у Френкових вухах, через що було важко думати. Військо огрів отаборилось на його подвір’ї, готове розірвати його на шмаття, а він ледве стримував бажання усміхатись.

Хейзел його не ненавидить. Вона була вражена.

Він змусив себе зосередитись. Пригадав, що сказала бабуся про сутність його дару, і як запевнила його, що він має залишити її тут помирати.

«Ти їй потрібен», — сказав Марс.

Френк не міг повірити в те, що він таємна зброя Юнони, чи що в Пророцтві Семи йдеться про нього. Але на нього розраховували Хейзел і Персі. Він мусив зробити все, що від нього залежало.

Френк пригадав те химерне неповне, пророцтво, що прочитала Елла на горищі — про сина Нептуна, який мусить потонути.

«Ви не розумієте, яка вона цінна», — сказав їм Фіней у Портленді. Старий сліпець уважав, що стане царем, якщо заволодіє Еллою.

Усі ці частинки мозаїки завирували у Френковій голові. Він відчував, що коли вони нарешті з’єднаються, то утворять картину, що йому не сподобається.

— Народе, у мене є план втечі. — Він розповів друзям про літак, який чекає на них в аеродромі, і про бабусину записку до пілота. — Він ветеран легіону. Він нам допоможе.

— Але Аріон не повернувся, — промовила Хейзел. — І твоя бабуся. Ми не можемо просто залишити її.

Френк придушив свої почуття.

— Можливо, Аріон нас знайде. А щодо бабусі… Вона сказала, що з нею все буде добре. І була непохитна.

Не те щоб це було правдою, але на більше Френк не спромігся.

— Є ще одна біда, — промовив Персі. — Я не дуже полюбляю подорожі небом. Це небезпечно для сина Нептуна.

— Тобі доведеться ризикнути… як і мені, — відповів Френк. — До речі, ми родичі.

Персі ледве не звалився з даху.

— Що?

Френк видав їм п’ятисекундну версію пояснення:

— Періклимен. Мій пращур по маминій лінії.

Аргонавт. Онук Посейдона.

Хейзел роззявила рота.

— Ти на… нащадок Нептуна? Френку, це…

— Божевілля? Еге ж. А ще у моєї родини є деякий дар, начебто. Але я не знаю, як ним користуватись. Якщо я не з’ясую…

Знову здійнялись радісні крики лестригонів. Френк усвідомив, що вони витріщаються на нього, тичуть пальцями, махають і сміються — помітили свій сніданок.

— Чжане! — заволали вони. — Чжане!

Хейзел наблизилася до Френка.

— Вони роблять це весь ранок. Чому вони вигукують твоє прізвище?

— Не зважай, — відповів Френк. — Слухайте, нам треба захистити Еллу, забрати її із собою.

— Певна річ, — погодилась Хейзел. — Бідоласі потрібна наша допомога.

— Ні, — сказав Френк. — Тобто так, але не тільки в цьому справа. Вона прочитала пророцтво знову. Гадаю… гадаю, це про наше завдання.

Він не хотів розповідати Персі погані новини, про втоплення сина Нептуна, але повторив рядки.

Персі напружився.

— Не знаю, як син Нептуна може втопитись. Я дихаю під водою. Але корона легіону…

— Це напевно орел, — промовила Хейзел.

Персі кивнув?

— І Елла промовляла щось подібне раніше, у Портленді — рядок зі старого Великого Пророцтва.

— Старого? — поцікавився Френк.

— Потім розповім.

Персі розвернув садовий шланг і збив ще одне ядро у повітрі. Воно вибухнуло помаранчевим вогняним шаром. Огри схвально зааплодували і заволали:

— Гарно! Гарно!

— Справа у тому, — промовив Френк, — що Елла запам’ятовує все, що читає. Вона сказала щось про згорілу сторінку, ніби вона прочитала пошкоджений текст пророцтва.

Хейзел вирячила очі.

— Згорілі книги пророцтв? Ти ж не вважаєш… але це неможливо!

— Книги, що хотів знайти Октавіан? — припустив Персі.

— Втрачені Сивілині книги, які викладають усю долю Риму. — Хейзел тихо присвиснула. — Якщо якимсь чином Елла насправді прочитала одну з них і запам’ятала…

— Тоді вона найцінніша гарпія у світі, — закінчив Френк. — Не дивно, що Фіней хотів її полонити.

— Френку Чжане! — крикнув огр знизу. Він був більшим за решту, мав левову шкуру на плечах, наче у римського прапороносця, і поліетиленовий слинявчик із зображенням омара. — Сходь, сину Марса! Ми чекали на тебе. Ходи до нас, будь нашим почесним гостем!

Хейзел стиснула Френкову руку.

— Чому у мене таке відчуття, що «почесний гість» — це те ж саме, що і «обід»?

Френк шкодував, що тут немає Марса. Йому б не завадив хтось здатний клацнути пальцями і відігнати його бойову трясцю.

«Хейзел вірить у мене, — подумав він. — Я можу це зробити».

Він подивився на Персі.

— Ти вмієш водити?

— Авжеж. А що?

— Бабусине авто в гаражі. Старенький «кадилак». Штука, наче танк. Якщо зможеш її завести…

— Нам усе одно доведеться пробиватись крізь ряди огрів, — промовила Хейзел.

— Система розприскувачів, — запропонував Персі. — Скористатись нею для відволікання?

— Саме так, — відповів Френк. — Я спробую виграти вам якомога більше часу. Візьміть Еллу і сідайте в авто. Я намагатимуся зустрітись із вами в гаражі, але не чекайте на мене.

Персі нахмурився.

— Френку…

— Дай нам відповідь, Френку Чжане! — крикнув огр. — Злізай, і ми пощадимо решту — твоїх друзів, твою бідолашну стареньку бабусю. Нам потрібен тільки ти!

— Брешуть, — буркнув Персі.

— Еге, не важко збагнути, — погодився Френк. — Ідіть!

Друзі побігли до драбини.

Френк намагався вгамувати серцебиття. Він ошкірився і крикнув:

— Агов, ви там унизу! Хто голодний?

Огри схвально заверещали, у той час коли Френк пішов по удовичій доріжці, машучи рукою, наче рок-зірка.

Френк намагався закликати родинну силу. Він уявив себе у вигляді вогнедишного дракона. Напружився, стиснув кулаки і з такою завзятістю уявив дракона, що на чолі вискочили краплі поту. Йому хотілось ринути вниз на ворогів і знищити їх. Це було б неймовірно круто. Але нічого не траплялося. Він гадки не мав, як перевтілюватись. Навіть ніколи не бачив справжнього дракона. На якусь жахливу мить йому спало на думку, що все це якийсь жорстокий бабусин жарт. Можливо, він неправильно зрозумів свій дар. Можливо, був єдиним членом родини, який його не успадкував. Із його везінням це було цілком імовірним.

Огри почали нервуватись. Схвальні вигуки перетворились на невдоволений свист. Кілька лестригонів підняли ядра.

— Стривайте! — крикнув Френк. — Ви ж не хочете, аби я обвуглився? Тоді я не буду смачним.

— Злізай! — заволали вони. — Голодні!

Час плану «Б». Шкода тільки, що у Френка його немає.

— Ви обіцяєте пощадити моїх друзів? — запитав він. — Присягаєте водами Стіксу?

Огри розсміялись. Один кинув ядро, яке пролетіло над головою Френка і підірвало димохід. Якимось дивом уламки не зачепили Френка.

— Я так розумію, це «ні», — буркнув він, а потім крикнув униз: — Гаразд! Ваша взяла! Буду знизу за мить. Чекайте там!

Огри радісно загомоніли, але їхній ватажок у левовій шкурі з підозрою насупив брови. У Френка було обмаль часу. Він спустився по драбині. Елла зникла. Він сподівався, що це гарний знак. Може, її вже відвели до «кадилака». Френк схопив додатковий сагайдак з охайно виведеним маминою рукою написом: «РІЗНОМАНІТНІ СТРІЛИ», і побіг до картоплемету.

Він повернув стволи, прицілився у ватажка людожерів і спустив курок. Вісім потужних картоплин всадились велетню в груди і відштовхнули його назад із такою силою, що бідолаха гепнувся у купу бронзових ядер, які одразу вибухнули, залишивши на дворі повиту димом воронку.

Вочевидь, крохмаль таки погано діє на огрів.

Поки решта чудовиськ спантеличено бігали туди-сюди, Френк дістав лук і осипав їх шквалом стріл. Деякі стріли вибухнули під час зіткнення. Інші розсипалися, наче картеч, і залишили велетнів із новими болючими татуюваннями. Одна стріла влучила в огра і перетворила його на трояндовий кущ у горщику.

На жаль, огри швидко оговтались. Вони почали жбурляти ядра — по сотні за раз. Весь дім затрясся від вибухів. Френк кинувся до сходів. Позаду нього розвалилося горище. Дим і вогонь повалили в коридор на другому поверсі.

— Бабусю! — скрикнув Френк, але пекельний жар не давав йому дістатися її кімнати. Чіпляючись за поруччя, він помчав униз по сходах, у той час коли дім здригнувся, і почала обвалюватись стеля.

У кінці сходів димилась воронка від снаряда. Френк перестрибнув її й побіг крізь кухню. Задихаючись від попелу й кіптяви, Френк увірвався в гараж. Фари «кадилака» світились. Двигун працював, а гаражні двері відчинялися.

— Застрибуй! — крикнув Персі.

Френк пірнув до Хейзел на заднє сидіння. Елла, згорнулася у клубок попереду. Вона сховала голову під крилами і бурмотіла:

— Лишенько. Лишенько. Лишенько.

Персі дав газу. Вони вилетіли з гаража, не чекаючи, доки двері повністю відчиняться, залишивши на них дірку у формі «кадилака».

Огри кинулись їм назустріч, але Персі заволав на все горло і вибухнула система поливу. У небо вирвались сотні гейзерів, здійнявши до неба брили землі, уламки труб і масивні розприскувачі.

«Кадилак» уже розігнався приблизно до сорока миль на годину, коли вони врізались у першого огра і миттєво перетворили його на пил. Інші чудовиська отямилися, але автівка вже була за півмилі. Позаду вибухали снаряди.

Френк озирнувся і побачив, як палає родинний особняк, як обвалюються стіни і валить клубами в небо дим. Якась величезна чорна пляма (можливо, це був канюк?) шугонула над полум’ям. Френк був майже певен, що вона вилетіла з вікна другого поверху.

— Бабусю? — пробурмотів він.

Це здавалось неможливим, і все ж вона пообіцяла йому, що помре своєю смертю, а не від рук огрів. Френк сподівався, бабуся не помилялась.

«Кадилак» мчав крізь ліс на північ.

— Приблизно за три милі! — промовив Френк. — Нізащо не пропустиш!

Позаду знову пролунали вибухи. У небо здійнявся дим.

— Наскільки швидко бігають лестригони? — поцікавилася Хейзел.

— Не волію з’ясовувати, — відповів Персі.

Перед ними з’явилися ворота аеродрому — залишалось лише декілька сотень ярдів. На злітно-посадочній смузі стояв літак з опущеним трапом.

«Кадилак» налетів на вибоїну і злетів у повітря. Френк стукнувся головою об стелю авто. Коли колеса знову торкнулися землі, Персі натиснув на гальма, і вони розвернулись просто перед воротами.

Френк виліз із автівки і дістав, лук.

— Мерщій на літак! Вони йдуть!

Лестригони наближалися з тривожною швидкістю. Перша група огрів вирвалась із лісу і помчала до аеродрому — п’ятсот ярдів, чотириста ярдів…

Персі й Хейзел вдалось витягти Еллу з «кадилака», але щойно гарпія побачила літак, то почала репетувати.

— Н-н-ні! — верещала вона. — Літати на крилах! Н-н-не хочу на літак.

— Усе гаразд, — пообіцяла Хейзел. — Ми захистимо тебе.

Елла видала жахливий болісний крик, наче її палили заживо.

Персі знервовано здійняв руки.

— Що нам робити? Не можна ж її примушувати.

— Ні, — погодився Френк. Огри були за триста ярдів.

— Вона занадто цінна, щоб її залишати, — промовила Хейзел, а потім скривилась від власних слів. — Боги, вибач, Елло. Говорю, як Фіней. Ти жива істота, не коштовність.

— Не хочу на літак. Н-н-не хочу. — Елла ледве не задихалась.

До огрів уже було як рукою подати.

Очі Персі загорілись.

— Придумав. Елло, ти можеш сховатись у лісі? Тобі не загрожуватимуть огри?

— Ховатись, — погодилась вона. — Безпечно. Гарпіям подобається ховатись. Елла швидка. І маленька. І спритна.

— Чудово, — промовив Персі.— Просто залишайся десь поблизу. Я відправлю за тобою друга, який відведе тебе до Табору Юпітера.

Френк зняв з плеча лук і вклав у нього стрілу.

— Друг?

Персі змахнув рукою, наче мовив: «Потім розповім».

— Елло, згодна на це? Хочеш, щоб мій друг відвів тебе до Табору Юпітера і показав тобі твій новий дім?

— Табір, — пробурмотіла Елла. А потім додала латиною: — Мудрості дочку самотній шлях чекає, знаком Афіни вона Рим пропалить.

— Е-е… гаразд, — промовив Персі. — Звучить як щось важливе, але ми можемо поговорити про це потім. У таборі тобі ніщо не загрожуватиме. Будь-яка їжа, книжки.

— Жодних літаків, — наполягла вона:

— Жодних літаків, — погодився Персі.

— Елла полетіла ховатись, — сказала гарпія і червоною блискавкою зникла в лісі.

— Я сумуватиму за нею, — сумно промовила Хейзел.

— Ми з нею ще побачимось, — пообіцяв Персі, але збентежено нахмурився, наче його дуже стурбував той останній рядок пророцтва, у якому йшлось про Афіну.

Вибух висадив ворота аеродрому в повітря.

Френк жбурнув Персі бабусин лист.

— Покажи це пілоту! І лист Рейни теж! Нам негайно треба злітати.

Персі кивнув. Разом із Хейзел вони побігли до літака.

Френк присів за «кадилаком» і почав стріляти в огрів. Він прицілився у найбільшу купку ворогів і випустив стрілу з тюльпановидним наконечником. Як він і сподівався, це була гідра.

Мотузки вилетіли наче щупальця кальмара, і весь перший рядок огрів гепнувся обличчями в бруд.

Френк почув рев двигунів літака.

Настільки швидко, наскільки був здатен, він випустив ще три стріли, утворивши у ряду огрів дірки. Уцілілі перебували лише за сотні ярдів від нього. Найкмітливіші з них зупинялись — вони збагнули, що підійшли достатньо близько, аби жбурляти ядра.

— Френку! — крикнула Хейзел. — Ну ж бо!

Палаюче ядро, зробивши дугу, понеслось у їхньому напрямку. Френк миттю збагнув, що воно має влучити в літак, і вклав стрілу в лук. «Я можу», — подумав він і вистрілив. Стріла перехопила ядро в повітрі й вибухнула вогняною хмарою. Ще два ядра полетіли на нього. Френк побіг.

Позаду затріщав метал. Вибухнув «кадилак». Френк пірнув у літак саме тоді, коли трап почав підніматися.

Пілот чудово розумів ситуацію. Не було ані інструктажу з техніки безпеки, ані напоїв, ані очікування дозволу на зліт. Він натиснув на газ — і літак помчав злітною смугою. Позаду загримів ще один вибух, але друзі вже здійнялися в повітря.

Френк подивився вниз і побачив пронизану кратерами злітно-посадочну смуту, що скидалась на шматок підгорілого швейцарського сиру. Гаї парку Лінн-Каньйон палали. За кілька миль на південь, повите полум’ям і чорним димом, бушувало багаття — усе, що залишилося від маєтку родини Чжан.

Чудова робота, Френку! Не зміг урятувати бабусю. Не зміг скористатись своєю силою. Не врятував навіть їхню подругу-гарпію. Коли Ванкувер щез за хмарами, Френк затулив обличчя долонями і заплакав.

Аітак накренився ліворуч.

Через гучномовець пролунав голос пілота:

— Senatus Populusque Romanus, друзі. Ласкаво прошу на борт. Наступна зупинка: Анкоридж, Аляска.

XXXVII Персі

Літаки або людожери? Які можуть бути сумніви?

Персі охоче проїхав би на «кадилаці» бабусі Чжан аж до самої Аляски. Втеча від огрів з їхніми гарматними ядрами подобалася йому значно більше, ніж подорож у розкішному «Гольфстрімі»[47].

Літав Персі не вперше. Подробиці минулих разів були розпливчастими, але він пам'ятав пегаса на їм я Пірат. І те, що був на літаку — один чи два рази. Але синові Нептуна (чи Посейдона, яка різниця!) не місце в небі. Щоразу, коли літак потрапляв у зону турбулентності, серце Персі калатало, і він відчував, як насміхається з нього Юпітер.

Він намагався опанувати себе, поки друзі розмовляли. Хейзел запевняла Френка, що той зробив усе можливе для своєї бабусі. Френк урятував їх від лестригонів і подбав, аби вони безпечно залишили Ванкувер. Він проявив неабияку хоробрість.

Френк не піднімав голови, наче йому було соромно за свої сльози. Персі його не осуджував. Бідолаха щойно втратив бабусю і побачив власний дім у полум’ї. Наскільки Персі було відомо, кілька сльозин не робили з тебе меншого чоловіка, особливо, якщо ти щойно відбився від армії огрів, які хотіли з’їсти тебе на сніданок.

Персі досі не міг отямитись від новини, що Френк — його далекий родич. Френк його… хто? Тисяча-разів-праплемінник? Словами таке навряд чи можливо передати.

Френк відмовлявся пояснити, яким саме був його «родинний дар», але поки вони летіли на північ, розповів їм про свою розмову з Марсом минулого вечора. Описав пророцтво Юнони, коли він був немовлям. Розповів, чому його життя поєднане зі скіпкою і як він попросив Хейзел її зберігати.

Дещо із цього Персі встиг збагнути самотужки. Було очевидним, що Хейзел і Френк поділились якимись шаленими переживаннями, коли разом знепритомніли, і що склали між собою певну подобу угоди. Почуте також пояснювало, чому навіть, тепер, за звичкою, Френк постійно перевіряє кишеню своєї куртки і чому так бентежиться біля вогню. І все ж Персі не міг уявити, яка потрібна мужність, аби взятись за небезпечне завдання, знаючи, що один маленький вогник здатен відібрати твоє життя.

— Френку, — промовив він, — я пишаюсь, що ти мій родич.

Френкові вуха спалахнули. Його голова була опущена і військова зачіска була схожою на гостру чорну стрілу.

— У Юнони якісь плани на всіх нас. Це пов’язано з Пророцтвом Семи.

— Еге, — буркнув Персі. — Вона не подобалась мені, як Гера. І не більше подобається, як Юнона.

Хейзел підібрала ноги під себе і вдивлялась у Персі своїми ніжними золотими очима. «Дивовижно, як їй вдається залишатись такою спокійною», — подумав він. Вона наймолодша серед них, але завжди всіх підтримує і підбадьорює. А тепер вони летять до Аляски, туди, де вона колись померла. Хочуть звільнити Танатоса, який швидше за все знову забере її до Підземного царства. Але в її очах немає ані тіні страху. А він боїться турбулентності — що за нікчема?

— Ти син Посейдона, еге ж? — поцікавилася вона. — Ти грецький напівбог.

Персі стиснув своє шкіряне намисто.

— Я почав пригадувати в Портленді, після горгонської крові. Відтоді спогади повільно повертаються. Існує інший табір — Табір Напівкровок.

Тільки Промовивши назву, Персі відчув на серці тепло. Його охопили приємні спогади: аромат полуничних полів у теплому сонячному світлі, спалахи феєрверків до Дня незалежності над узбережжям, сатири за грою на сопілках біля вечірнього вогнища і поцілунок на дні озера.

Хейзел і Френк витріщились на нього, наче він раптом заговорив іншою мовою.

— Інший табір, — повторила Хейзел. — Грецький табір? О боги, якщо Октавіан дізнається…

— То проголосить війну, — промовив Френк. — Він завжди стверджував, що десь за межами табору є греки, які плетуть інтриги проти нас. Він уважав, що Персі шпигун.

— Тому Юнона мене й послала. Е-е… тобто, не шпигувати. Гадаю, що я щось на кшталт заміни. Ваш друг, Джейсон… Напевне, його відправили до мого табору. У снах я бачив напівбога, який може бути ним. Він із якимись іншими напівбогами робили щось на летючому бойовому кораблі. Мабуть, вони вже вирушили на допомогу Табору Юпітера.

Френк збентежено застукав пальцями по спинці свого сидіння.

— Марс сказав, що Юнона хоче об’єднати греків і римлян проти Геї. Але, матінко… між ними точиться давня ворожнеча.

Хейзел глибоко вдихнула.

— Мабуть, саме тому боги так довго тримали нас порізно. Якщо грецький корабель з’явиться в небі над табором, і Рейна не знатиме, що він неворожий…

— Еге ж, — погодився Персі. — Нам треба ретельно обміркувати, як усе це пояснити, коли повернемось.

— Якщо повернемось, — промовив Френк.

Персі неохоче кивнув.

— Я хочу сказати, що довіряю вам. А ви, сподіваюсь, довіряєте мені. Ви… ну, ви для мене такі ж близькі як будь-який друг з Табору Напівкровок. Але щодо інших напівбогів, з обох таборів, — їм важко буде позбутися підозр.

Хейзел зробила неочікуване. Вона нахилилась і поцілувала його в щоку. Це безперечно був сестринський поцілунок. Але вона усміхнулась з такою любов’ю, що Персі відчув, як тепло пройняло його аж до самих п’ят.

— Авжеж ми довіряємо тобі, — промовила вона. — Ми тепер родина. Еге ж, Френку?

— Авжеж, — відповів Френк. — А мені поцілунок дістанеться?

Хейзел розсміялась, але в її сміху відчувалося ледь помітне напруження.

— Ну то що робитимемо? — запитала вона.

Персі важко зітхнув. Час висЛизав із рук.

Минула майже половина двадцять третього червня — і Свято Фортуни було вже наступного дня.

— Мені треба зв’язатись із другом — я дав слово Еллі, — сказав він.

— Як? — запитав Френк. — Одне з тих Іридиних повідомлень?

— Досі не працює, — засмучено промовив Персі. — Я намагався вчора ввечері у будинку твоєї бабусі. Марно. Можливо, тому що мої спогади досі переплутані. Або боги забороняють. Я сподіваюсь, що зможу зв’язатись із друзями уві сні.

Ще один поштовх турбулентності змусив його схопитись за сидіння. Знизу крізь хмарну ковдру виглядали засніжені гори.

— Не знаю, чи зможу заснути. Але мушу спробувати. Не можна залишати Еллу на самоті, поки огри поряд.

— Так, — промовив, Френк. — Нам ще довго летіти. Подрімай, друзяко!

Персі кивнув. Йому пощастило мати таких друзів, як Хейзел і Френк. Те, що він сказав, було правдою — він довіряв їм. У цих химерних, жахливих і божевільних подіях, що забрали всі його спогади і вирвали зі старого життя, Хейзел і Френк були єдиною втіхою.

Персі витягнув ноги, заплющив очі й побачив сон, у якому падає з крижаної гори в холодне море.

* * *

Сон змінився. Він знову був у Ванкувері, стояв перед руїнами особняку Чжанів. Лестригони зникли. Від будинку залишився тільки обгорілий каркас. Бригада пожежників складала своє обладнання і готувалась від’їжджати. Подвір’я зі своїми димними кратерами й борознами від підірваних зрошувальних труб нагадувало зону бойових дій.

На краю лісу носився велетенський чорний кудлатий пес і обнюхував дерева. Пожежники його ніби зовсім не помічали.

Біля одного кратера сидів навприсідки циклоп у завеликих джинсах, черевиках і просторій фланелевій сорочці. У мокрому від дощу брунатному волоссі виднілися грудки бруду. Коли він здійняв голову, велике каре око виявилось червоним від сліз.

— Близько! — застогнав він. — Так близько, але вже не тут!

Біль і тривога в голосі брата розривали серце Персі, але він пам’ятав, що має лише кілька секунд на розмову. Краї зображення вже починали розпливатись. Якщо Аляска — земля поза владою богів, то що далі він рушатиме на північ, то важче буде зв’язатись із друзями, навіть уві снах.

— Тайсоне! — покликав він.

Циклоп несамовито подивився навколо.

— Персі? Братику?

— Тайсоне, зі мною все гаразд. Я тут… ну, не зовсім.

Тайсон вхопився за повітря, наче намагався зловити метелика.

— Я не бачу тебе! Де братик?

— Тайсоне, я лечу до Аляски. Зі мною все гаразд. Я повернусь. Знайди Еллу. Вона гарпія з червоним пір’ям. Вона ховається у лісі біля будинку.

— Знайти гарпію? Червону гарпію?

— Так! Захисти її, добре? Вона мій друг. Відведи її назад у Каліфорнію. У пагорбах Окленда є табір напівбогів — Табір Юпітера. Чекай на мене над Кальдекоттським тунелем.

— Пагорби Окленда… Каліфорнія… Кальдекоттський тунель. — Тайсон крикнув собаці: — Місіс О’Лірі! Ми повинні знайти гарпію!

— Гав! — сказав собака.

Тайсонове обличчя почало розмиватись.

— З братиком усе гаразд? Братик повертається додому? Я сумую за тобою!

— Я теж сумую. — Голос Персі ледве не надламувався. — Незабаром побачимось. Будь обережним! На південь прямує армія велетня. Скажи Аннабет…

Сон змінився.

Персі був на пагорбі на північ від Табору Юпітера. Знизу лежали Марсове Поле і Новий Рим. У легіонському укріпленні лунали горни. Таборяни бігли на збір.

Обабіч від Персі простягалась велетнева армія: кентаври з горнами, шестирукі земленароджені й лихі циклопи в металобрухтових обладунках. Циклопська штурмова вежа відкидала довжелезну тінь під ноги Полібота, який усміхався, дивлячись на римський табір. Він нетерпляче походжав по пагорбу, скидав змій із зелених дредів і давив драконячими ногами невеличкі дерева. Гримаси голодних чудовиськ на його синьо-зеленому нагруднику здавалось кліпали очима під час його рухів.

— Так, — він задоволено фиркнув і встромив тризубець у землю. — Дуйте у свої маленькі сурми, римляни! Я прийшов вас знищити! Стено!

Горгона вилізла з кущів. Салатові гадюки на її голові й жилетка з «Барген-Марту» утворили жахливу кольорову гаму.

— Так, повелителю! Не бажаєте «цуценя-у-ковдрі»?

Вона здійняла піднос з безкоштовними зразками з супермаркету.

— Гм, — промовив Полібот. — Які цуценя?

— О, це не справжні цуценя. Це крихітні хот-доги в круасанах, але на них знижка цього тижня…

— Ба! Тоді мені байдуже! Твої загони готові напасти?

— Ой… — Стено швидко відступила від велетневої ноги, яка її ледве не розчавила. — Майже, більша частина. Мамця Гаскет і половина її циклопів затримались у Напі. Сказали щось про винну екскурсію. Вони пообіцяли, що будуть тут завтра увечері.

— Що? — Велетень озирнувся навколо, наче тільки тепер помітив, що значна частина його армії відсутня. — Га! Через цю циклопиню у мене виразка буде! Винна екскурсія?

— Здається, там ще були сир і крекери, — послужливо промовила Стено. — Хоча у «Барген-Марті» значно кращі пропозиції.

— Циклопи! — Полібот вивернув із землі дуб і жбурнув у долину. — Кажу тобі, Стено, коли я знищу Нептуна і заберу собі океани, ми переглянемо трудовий договір із циклопами. Я покажу Мамці Гаскет її місце! Так, які новини надходять з півночі?

— Напівбоги вирушили на Аляску. Летять просто назустріч своїй смерті. Ну, я мала на увазі смерть з маленької «с». Не нашого в’язня Смерть. Хоча, припускаю до нього вони теж летять.

Полібот заричав.

— Сподіваюсь, Алкіоней пощадить сина Нептуна, як обіцяв. Цей напівбог мусить у кайданах лежати біля моїх ніг, щоб я міг його вбити, коли настане час. Його кров окропить каміння Олімпу і пробудить матір-землю! Що чути від амазонок?

— Нічого, — відповіла Стено. — Ми поки що не знаємо, хто переміг у вчорашньому двобої, але це лише питання часу. Зрештою Отрера переможе і допоможе нам.

— Гм. — Полібот задумливо вишкрібав з волосся декілька змій. — Напевно нам теж краще зачекати. Завтра на заході сонця Свято Фортуни. Тоді ми й нападемо — з амазонками чи без. А поки що — рийте окопи! Ми отаборимося тут, на височині.

— Так, чудово! — Стено звернулась до війська: — «Цуценята-у-ковдрах» для всіх!

Чудовиська радісно скрикнули.

Полібот простягнув руки перед собою, наче робив панорамну світлину долини.

— Так, дуйте у свої крихітні сурми, напівбоги! Незабаром спадок Риму знищать назавжди!

Сон поблякнув.

Персі прокинувся в холодному поту — літак знижувався.

Хейзел поклала руку на його плече.

— Добре спав?

Персі важко підвівся.

— Скільки я спав?

Френк стояв у проході між сидіннями та загортав спис і новий лук у лижний чохол.

— Кілька годин, — промовив він. — Ми майже прилетіли.

Персі визирнув у вікно. Між горами зміївся і блищав на сонці фіорд. Удалечині посеред незайманої природи лежало місто, оточене пишними зеленими лісами з одного боку і крижаними пляжами з іншого.

— Ласкаво прошу до Аляски, — промовила Хейзел. — Ми поза межами сприяння богів.

XXXVIII Персі

Пілот сказав, що літак не зможе на них чекати, але Персі не дуже через це засмутився. Якщо вони переживуть цей день, він сподівався знайти інший спосіб повернутись — будь-що, тільки не літак.

Стан справ мав би його пригнічувати. Він застряг на Алясці, на рідних землях велетня, без зв’язку зі старими друзями точнісінько, коли спогади почали повертатись. Побачив армію Полібота, майже готову напасти на табір. Дізнався, що велетні мають намір скористатись ним як кровною жертвою, аби пробудити Гею. На додаток, уже наступного вечора Свято Фортуни. І вони мають виконати до цього часу неможливе завдання. А якщо їм це таки вдасться — то вони звільнять Смерть, який, можливо, забере двох його друзів у Підземне царство. Тішитись було мало чим.

І все ж Персі почувався на диво піднесеним. Сон про Тайсона його наче окрилив. Він пригадав його, свого брата. Вони бились разом, відзначали перемоги, ділили приємні дні й місяці в Таборі Напівкровок. Він пам’ятав свій дім, і це надавало йому ще більше рішучості досягти мети. Тепер він б’ється за два табори — за дві родини.

Юнона вкрала його спогади і відправила до Табору Юпітера не без причини. Тепер Персі це розумів. Йому все одно хотілось вдарити її по божественному обличчі, та принаймні тепер він збагнув її хід думок. Якщо два табори діятимуть разом, то матимуть змогу перемогти спільних ворогів. Окремо — обидва приречені.

Були й інші причини, чому Персі хотів урятувати Табір Юпітера. Причини, які він не наважувався покласти на слова — принаймні поки що. Він раптом побачив майбутнє для себе і Аннабет — майбутнє, якого ніколи раніше не уявляв.

Поки вони їхали на таксі до центру Анкориджа, Персі розповів друзям про свої сни. Коли він дійшов до частини про велетневу армію, яка оточила табір, їхні обличчя стали стурбованими, але не здивованими.

Френк поперхнувся, коли почув про Тайсона.

— У тебе є однокровний брат циклоп?

— Авжеж, — відповів Персі. — Що робить його твоїм пра-пра-пра…

— Благаю. — Френк заплющив очі. — Годі.

— Головне — що він може відвести Еллу до табору, — промовила Хейзел. — Я хвилююсь за неї.

Персі кивнув. Він досі розмірковував про рядки з пророцтва, що продекламувала гарпія — про втоплення сина Нептуна і Знак Афіни, що має пропалити Рим.

Він досі не збагнув, що означає перший рядок, але починав здогадуватись про другий. Він намагався залишити питання. Спочатку треба пережити завдання.

Таксі повернуло на Першу автомагістраль, яка, на думку Персі, більше скидалась на маленьку вуличку, і повезло їх на північ, до центру. Майже вечоріло, але сонце досі сяяло високо в небі.

— Неймовірно, як це місто розрослося, — пробурмотіла Хейзел.

Таксист широко всміхнувся у дзеркало заднього виду.

— Давно тут були востаннє, пані?

— Приблизно сімдесят років тому.

Водій підняв скляну перегородку і мовчки поїхав далі.

За словами Хейзел майже всі будівлі були новими, але ландшафт залишився таким самим: сірі води затоки Кука окреслювали північні межі міста, густі ліси оточували його з решти боків, а вдалечині здіймалися сіро-блакитні Чугацькі гори, навіть у червні вкриті снігом. Персі ще ніколи не вдихав такого чистого повітря. Саме місто із його зачиненими крамницями, іржавими машинами і потертими житловими будинками вздовж дороги, виглядало так, наче пережило бурю, але все одно було чарівним. Його розсікали озера і довжелезні гаї. Полярне небо сяяло дивовижним поєднанням бірюзи і золота.

А ще тут були велетні. Сотні яскраво-блакитних чоловіків, кожен футів тридцять заввишки із сивим, укритим памороззю волоссям, бродили лісами, рибалили в бухті й топали по горах. Смертні начебто їх не помічали. Таксі промайнуло за кілька ярдів від одного, він сидів на березі озера і мив ноги, але водій не злякався.

— Е-е… — Френк вказав на синього хлопця.

— Гіперборейці, — промовив Персі, здивувавшись тому, що пригадав цю назву. — Північні велетні. Я бився з такими, коли Кронос вторгся у Мангеттен.

— Стривай, — сказав Френк. — Хто зробив що?

— Довго розповідати. Але ці хлопці здаються… не знаю, мирними чи що.

— Зазвичай, так і є, — погодилась Хейзел. — Я пам’ятаю їх. Вони тут усюди, як ведмеді.

— Ведмеді? — стурбовано запитав Френк.

— Велетні невидимі для смертних, — промовила Хейзел. — Вони ніколи мене не турбували, хоча один випадково ледве не наступив.

Персі ця розповідь стурбувала, але таксист продовжував спокійно їхати. Жодний з велетнів не звертав на них уваги. Один стояв просто на перехресті доріг, і вони проїхали між його ногами. Гіпербореєць гойдав у руках тотемний стовп корінних американців, огорнутий у шкури, і наспівував йому колискову. Якби хлопчина не був розміром з будівлю, Персі, можливо, розчулився би від цієї картини.

Таксі проїхало крізь центр міста, минаючи купку крамниць для туристів, які рекламували хутра, мистецтво корінних американців і золото. Персі сподівався, що Хейзел не розхвилюється і не змусить коштовну крамницю вибухнути.

Коли водій повернув у напрямку узбережжя, Хейзел постукала об скляну перегородку.

— Можете тут зупинитись?

Вони заплатили водієві й вийшли на Четверту вулицю. Порівняно з Ванкувером, центр Анкориджа був крихітним — більше схожим на територію університету, ніж на справжнє місто, але Хейзел здавалась враженою.

— Він величезний, — промовила вона. — Тут… тут колись був готель «Ґітчел». Ми з мамою мешкали там перший тиждень на Алясці. І вони перемістили міськраду. Вона раніше була там.

Приголомшена, Хейзел провела їх повз кілька кварталів. У них не було чіткого плану дій, крім того, щоб знайти найшвидший спосіб дістатись льодовика Хаббард, але Персі відчув запах їжі — ковбаски, мабуть? — і усвідомив, що востаннє їв аж уранці у бабусі Чжан.

— Їжа, — промовив він. — Ходімо.

Вони знайшли кав’ярню просто на узбережжі. Всередині метушилась купа народу, але їм вдалось зайняти столик біля вікна. Друзі почали розглядати меню.

Френк захоплено вигукнув:

— Сніданок цілодобово!

— Зараз уже час вечері, — промовив Персі, хоч, дивлячись у вікно, сказати напевно було важко. Сонце стояло так високо, наче був полудень.

— Я обожнюю сніданки, — сказав Френк. — Я їв би сніданок, сніданок і сніданок, якби міг. Хоча… я певен, що їжа тут не така смачна, як готує Хейзел.

Хейзел штурхнула його ліктем, але не змогла приховати грайливої усмішки.

Персі радів, що бачить їх такими. Цим двом безперечно судилось бути разом. Та водночас йому стало сумно. Він згадав про Аннабет. Чи доживе він до їхньої наступної зустрічі?

«Вище носа», — сказав він собі.

— Знаєте, — промовив він, — а сніданок — це чудова думка.

Кожний з них замовив величезну тарілку з яйцями, млинцями і ковбаскою з оленини, хоча Френк здавався трохи збентеженим щодо оленини.

— Гадаєте, це нічого, що ми їстимемо Рудольфа?

— Чувак, — сказав Персі, — Я зараз з’їв би і Пранцера і Бліцена[48]. Я голодний.

Їжа була відмінною. Персі ніколи ще не бачив нікого, хто їв би так швидко, як Френк. Червононосий олень був приречений на поразку.

Між укусами чорничних млинців Хейзел намалювала криву лінію і літеру «X» на своїй серветці.

— От що я міркую. Ми тут. — Вона тицьнула в позначку. — Анкоридж.

— Нагадує голову чайки, — промовив Персі. — А ми — її око.

Хейзел люто на нього зиркнула.

— Це мапа, Персі. Анкоридж на вершині затоки Кука. Під нами — великий півострів, і в його нижній частині знаходиться місто Сьюард, у якому я колись жила. Тут. — Вона намалювала ще один хрестик. — Це найближче місто до льодовика Хаббард. Ми можемо вирушити туди морем, мабуть, але на це знадобиться вічність. У нас немає стільки часу.

Френк упорався з останнім шматочком свого Рудольфа.

— Але земля небезпечна, — промовив він. — Земля означає Гея.

Хейзел кивнула.

— І все ж, сумніваюся, що в нас є інший вибір. Ми могли би знову звернутись до пілота, але не знаю… його літак може виявитись завеликим для маленького Сьюардського аеропорту. А якщо ми наймемо інший літак…

— Годі літаків, — сказав Персі. — Будь ласка. Хейзел заспокійливо виставила долоню.

— Усе гаразд. У Сьюард їздить потяг. Ми зможемо сісти на нього увечері. На це знадобиться лише кілька годин.

Вона намалювала пунктирну лінію між двома хрестиками.

— Ти щойно відрізала чайці голову, — зазначив Персі.

Хейзел зітхнула.

— Це залізнична колія. Дивись, від Сьюарда льодовик Хаббард десь тут знизу. — Вона постукала по нижньому кутку серветки. — Там Алкіоней.

— Але ти не знаєш, де саме? — поцікавився Френк.

Хейзел насупила брови і похитала головою.

— Я майже впевнена, що туди можна дістатись тільки літаком або човном.

— Човном, — миттю промовив Персі.

— Добре. Це має бути не дуже далеко від Сьюарда. Якщо ми безпечно дістанемось до нього.

Персі задумливо поглянув у вікно. Стільки всього треба зробити — і на все лише двадцять чотири години. Завтра в цей час почнеться Свято Фортуни. Якщо вони не звільнять Смерть і не повернуться у табір, велетнева армія наводнить долину. Римляни стануть головною стравою на вечері чудовиськ.

На протилежному боці вулиці чорний крижаний пляж опускався в гладку, наче сталь, поверхню води. Океан у цьому місці відчувався іншим — так само могутнім, але крижаним, неквапливим і диким. Жодний бог не мав влади над цими водами, принаймні жодний з відомих Персі. Нептун не зможе його захистити. Персі навіть не знав, чи залишились у цьому місці його здібності дихати під водою.

Гіпербореєць протупав вулицею. Ніхто в кав’ярні нічого не помітив. Велетень зайшов у бухту, потріскавши лід під своїми сандалями, і сунув руки у воду. В одній жмені він витяг косатку. Вочевидь, йому було потрібно щось інше, тому що він жбурнув косатку назад і продовжив копирсатись у воді.

— Чудовий сніданок, — промовив Френк. — Хто готовий проїхатися потягом?

* * *

Станція була недалеко. Вони саме встигли придбати квитки на останній потяг південного напрямку. Коли друзі вже зайшли у вагон, Персі сказав: «Буду за мить», і побіг назад до станції.

Він отримав дрібні гроші в сувенірній крамниці й став перед телефонним автоматом.

Персі ще ніколи таким не користувався. Вони були для нього дивовижними предметами антикваріату, як мамин патефон чи Хіронові касети із Сінатрою. Він гадки не мав, скільки потрібно монет і чи зможе зателефонувати, якщо взагалі пригадає номер правильно.

«Саллі Джексон», — подумав він.

Так звуть його маму. А ще в нього є прийомний батько… Пол.

Що, на їхню думку, із ним сталося? Можливо, вже навіть влаштували поминки. За приблизними підрахунками Персі втратив сім місяців життя. Авжеж, більша частина була навчальним роком, і все ж… не круто.

Він підняв слухавку і набрав нью-йоркський номер — мамин домашній телефон. Автовідповідач. Міг би й раніше здогадатись. У Нью-Йорку зараз близько півночі. Номер вони не впізнають.

Коли Персі почув голос Пола на записі автовідповідача, його серце так закалатало, що він ледве змусив себе заговорити після гудка.

— Мамо, — промовив він. — Привіт, я живий. Гера вклала мене спати на деякий час, а потім забрала мої спогади, і…— Його голос обірвався. Як їй все це пояснити? — Словом, зі мною все добре. Я на завданні. — Він поморщився. Нащо він це бовкнув? Мама знає все про завдання і тепер хвилюватиметься. — Я повернусь додому. Обіцяю. Люблю тебе.

Він поклав слухавку. Витріщився на телефон, сподіваючись, що той задзвонить. Пролунав паровозний свисток. Кондуктор крикнув:

— Усі на борт!

Персі побіг. Він дістався до потяга саме тоді, коли вже піднімали сходи, а потім видерся нагору двоповерхового вагону і ковзнув у своє крісло.

Хейзел нахмурилась.

— Усе гаразд?

— Так, — квакнув він. — Просто… телефонував. Друзі його зрозуміли. Вони не запитували подробиці. Незабаром вони вже їхали на південь уздовж узбережжя, роздивляючись пейзажі за вікном. Персі намагався думати про їхнє завдання, але для підлітка зі СПАУ потяг був не найкращим, місцем для зосередження.

За вікном не припиняли траплятись круті речі. То білоголові орли шугали вгорі. То потяг мчав повз стрімчаки, де крижані водоспади обрушувались на каміння з висоти у двадцять футів. Вони промайнули ліси, завалені сніжними заметами, величезні гармати (призначені для того, щоб улаштовувати маленькі керовані лавини і запобігати появі некерованих) та озера, настільки чисті, що у їхньому віддзеркаленні світ здавався перевернутим догори ногами.

Луками блукали ведмеді. У найдавніших місцях з’являлись гіперборейці. Один, розвалившись, лежав в озері, наче у ванні. Другий колупався в зубах сосною. Третій сидів у заметі й грався з двома живими лосями, наче з іграшковими фігурками. Потяг був наповнений туристами. Вони охали, ахали і фотографували, але Персі було шкода, що вони не бачать гіперборейців. Вони втрачали дійсно чудові кадри.

Тим часом Френк вивчав малу Аляски, яку знайшов у кишені свого крісла. Він знайшов льодовик Хаббард, який здавався невідрадно далеким від Сьюарда, але продовжив водити пальцем по береговій лінії, зосереджено суплячи брови.

— Щось придумав? — запитав Персі.

— Тільки… можливості, — відповів Френк.

Персі не зрозумів, що це означає, але допитуватися не став.

Минула година — і Персі трохи розслабився. Вони купили гарячий шоколад у вагоні-ресторані. Крісла були теплими та зручними, і Персі вже подумував подрімати.

Аж раптом угорі промайнула тінь. Туристи захоплено забурмотіли і почали робити світлини.

— Орел! — крикнув один.

— Орел? — запитав інший.

— Величезний орел! — відповів третій.

— Це не орел, — промовив Френк.

Персі підвів очі саме тієї миті, коли істота поверталась. Вона безперечно була більшою за орла — лискуче чорне тіло розміром з лабрадора-ретривера. Розмах крил сягав щонайменше десяти футів.

— Там ще одне! — вказав Френк. — Хоча ні. Три, чотири. Отакої — ми в халепі.

Істоти закружляли над потягом, наче стерв’ятники, — туристи були в захваті. А от Персі — ні. У чудовиськ були сяючі червоні очі, гострі дзьоби і загрозливі пазурі.

Персі потягнувся до ручки.

— Вони здаються знайомими…

— У Сієтлі, — промовила Хейзел. — В Амазонок був один такий у клітці. Це…

А потім за одну мить трапилась ціла купа подій. Заверещали аварійні гальма, пасажирів кинуло вперед. Туристи зарепетували і попадали в проходи між сидіннями. Чудовиська ринули вниз і розбили вщент скляний дах вагону. Состав зійшов з колії.

XXXIX Персі

Персі опинився у невагомості.

В очах помутніло. За руки вчепилися кігті й потягнули його в небо. Унизу верещали колеса потяга і гуркотів метал. Розбивалося скло. Репетували пасажири. Коли до Персі повернувся ясний зір, він побачив звіра, який ніс його. Істота з тілом пантери — лискучим, чорним і гнучким, — а крилами і головою орла. Її очі були налиті кров’ю.

Персі засмикався. Пазурі на передніх лапах чудовиська стискали його руки, наче сталеві пута. Він не міг звільнитися або дотягнутися до свого меча. Персі здіймався дедалі вище на холодному вітру. Він не мав жодного уявлення, куди несе його чудовисько, але був більш ніж певен, що йому там не сподобається.

Хлопець крикнув — здебільшого від відчаю. А тоді коло його вуха щось просвистіло. Шию чудовиська простромила стріла. Істота скрикнула і впустила його.

Персі летів, ламаючи гілля дерев, поки не грюкнувся у сніжний замет. Він застогнав і подивився на сосну, яку щойно скалічив.

Насилу йому вдалось підвестись. Начебто всі кістки були цілі. Френк стояв ліворуч від нього і з шаленою швидкістю розстрілював чудовиськ. Хейзел прикривала його спину, відбиваючись мечем від тих, кому вдавалось наблизитись. Але чудовиськ було забагато — не менше дюжини.

Персі дістав Анаклузмос. Він відтяв крило одному зі звірів, відкинувши його до дерева, рубанув іншого, і той миттю вибухнув пилом. Але вже за мить монстри починали відроджуватись.

— Що воно таке? — крикнув він.

— Грифони! — відповіла Хейзел. — Ми повинні відігнати їх від потяга.

Персі збагнув, що вона мала на увазі. Вагони потяга перекинулися, їхні дахи розбилися, ошелешені туристи вештались навколо. Ніхто начебто не мав серйозних ушкоджень, але грифони кидались на все, що рухалося. І єдиним, що тримало їх подалі від смертних, був сяючий сірий воїн у камуфляжній формі — Френків ручний спарт.

Персі озирнувся і побачив, що спис Френка зник.

— Використав останній заряд?

— Так. — Френк збив ще одного грифона в небі. — Мав допомогти смертним. А спис просто розчинився в повітрі.

Персі кивнув. Якась його частина відчула полегшення. Йому не подобався кістяний воїн. Інша його частина засмутилась — тепер у їхньому рукаві стало на один козир менше. Але він не засуджував друга. Френк учинив правильно.

Персі вперше бився з грифонами. Він завжди уявляв їх як величезних благородних звірів, щось на кшталт левів із крилами, але ці більше нагадували зграю кровожерливих літаючих гієн.

Приблизно за п’ятсот ярдів від колії ліс змінювався на відкрите болото. Земля тут була багнистою і слизькою. Персі здавалось, що він біжить по повітряно-будь башковій плівці для пакування. У Френка скінчувалися стріли. Хейзел важко дихала. Його власні змахи мечем ставали дедалі повільнішими. Персі усвідомив, що вони живі тільки тому, що грифони не намагаються їх убити. Чудовиська хотіли їх схопити і кудись віднести.

«Можливо, до своїх гнізд», — подумав Персі.

А потім він спіткнувся об щось у високій траві — кільце металобрухту розміром із тракторне колесо. Це було велетенське пташине гніздо — гніздо грифонів. На дні лежали усілякі коштовності, кинджал з імперського золота, зазублений значок центуріона і два яйця розміром із гарбуз, здається, зі справжнього золота.

Персі стрибнув у гніздо і приклав вістря меча до одного з яєць.

— Назад, або розіб’ю!

Грифони розлючено закаркали. Вони заснували навколо гнізда і забрязкали дзьобами, але не напали. Хейзел і Френк спиною до спини стали біля Персі зі зброєю напоготові.

— Грифони збирають золото, — промовила Хейзел — Вони ним одержимі. Дивіться — там іще гнізда.

Френк вклав у лук останню стрілу.

— Отже, якщо це їхні гнізда, то куди вони хотіли віднести Персі? Та звірюка летіла з ним.

Руки Персі досі тремтіли в місцях, за які його схопив грифон.

— Алкіоней, — припустив він. — Можливо, вони служать йому. Вони достатньо розумні, аби виконувати накази?

— Не знаю, — відповіла Хейзел. — Я ніколи з ними не билась, коли жила тут. Тільки читала про них у таборі.

— Слабкі місця? — запитав Френк. — Благаю, скажи мені, що в них є слабкі місця.

Хейзел насупила брови.

— Коні. Вони ненавидять коней — це їхні природні вороги чи щось таке. Якби ж тут був Аріон!

Грифони завищали і завирували навколо гнізда. Їхні червоні очі палали.

— Народе, — стривожено промовив Френк. — Я бачу реліквії легіону в гнізді.

— Знаю, — відповів Персі.

— Це означає, що тут померли інші напівбоги або…

— Френку, все буде гаразд, — пообіцяв Персі.

Один з грифонів ринувся вперед. Персі ЗДІЙНЯВ меч, готовий проколоти яйце. Чудовисько завиляло геть, але його товариші вже втрачали терпіння. Шантаж Персі не міг тривати вічно.

Хлопець озирнувся навколо, відчайдушно намагаючись придумати план дій. Приблизно за чверть милі від них сидів у трясовині гіпербореєць. Здоровила мирно виколупував відламаним стовбуром дерева бруд між пальцями ніг.

— Придумав, — промовив Персі. — Хейзел, усе це золото у гніздах… Ти змогла би відволікти ним увагу?

— Мабуть.

— Просто виграй нам трохи часу. Коли я скажу «уперед», біжіть до велетня.

Френк роззявив рота.

— Ти хочеш, щоб ми бігли до велетня?

— Довіртесь мені. Готові? Уперед!

Хейзел здійняла руки. Із десятків гнізд по всьому болоту злетіли в повітря золоті предмети — коштовності, зброя, монети, золоті самородки і, що найважливіше, яйця грифонів. Чудовиська завищали і кинулися рятувати свої яйця.

Персі з друзями побігли. Під їхніми ногами хлюпала і тріщала вкрита кригою багнюка. Персі мчав з усіх сил, але грифони наздоганяли, і тепер вони були розлючені не на жарт.

Велетень поки що не помітив сум’яття навколо. Він перевіряв свої п’ята на наявність бруду, його обличчя було сонним і мирним. На білих вусах блищали кришталики льоду, на шиї висіло намисто з усілякого мотлоху — сміттєві урни, автомобільні двері, лосячі роги, туристичне спорядження і навіть унітаз. Вочевидь, велетень стежив за чистотою довкілля.

Персі було вкрай незручно його турбувати, особливо таким чином — ховатися під велетневими сідницями, — але іншого вибору не було.

— Униз! — наказав він друзям. — Під ноги!

Вони пролізли під масивні блакитні ноги, якомога ближче до пов’язки на стегнах, і припали до землі. Персі старався дихати ротом, та. укриття все одно було не найприємнішим.

— Який план? — зашипів Френк. — Бути розчавленими синім м’яким місцем?

— Тихо, — промовив Персі. — Рухайтесь тільки за необхідності.

Ураганом розлючених дзьобів, кігтів і крил прибули грифони. Вони зароїлись навколо велетня, намагаючись залізти йому під ноги.

Велетень здивовано загримів і засіпався. Персі довелось відкотитись, щоб його не розплющила величезна волохата сідниця. Гіпербореєць роздратовано крякнув. Він ляснув грифонів, але ті обурено завищали і почали дзьобати його ноги та руки.

— У-у-у-у-у! — заревів велетень. — У-у-у-у-у!

Він глибоко вдихнув і випустив хвилю крижаного повітря. Навіть під захистом ніг велетня Персі відчув, як знизилася температура. Крики грифонів різко стихнули й змінилися на глухі звуки падіння важких предметів у багно.

— Ходімо, — сказав Персі друзям. — Обережно.

Вони виповзли з-під велетня. Дерева навколо болота блищали від інію. Величезна ділянка трясовини вкрилась свіжим снігом. Скрижанілі грифони стирчали з-під землі, наче пернаті бурульки — крила розгорнуті, дзьоби відкриті, очі випуклі від здивування.

Персі з друзями поквапились геть, намагаючись залишатися поза межами зору велетня, та здоровань був занадто зайнятий, щоб їх помічати. Він обмірковував, як причепити заморожених грифонів до свого намиста.

— Персі… — Хейзел витерла кригу й бруд з обличчя. — Звідки ти знав, що він на таке здатен?

— Я одного разу ледве не потрапив під таке дихання, — відповів він. — Нам треба рухатись. Грифони не залишатимуться замороженими вічно.

XL Персі

Вони вже близько години йшли по бездоріжжю, тримаючись залізничних шляхів, але намагаючись залишатися під укриттям дерев. Одного разу вони почули гелікоптер, що полетів у напрямку аварії. Двічі — вереск грифонів, але той був занадто далеко.

Коли сонце нарешті сіло, за розрахунками Персі, була вже північ. У лісі похолоднішало. Зірки так рясно висипали на небо, що Персі кортіло зупинитись і витріщатись на них. А потім загорілось північне сяйво. Воно нагадало Персі газову плиту вдома, коли мама зменшувала вогонь до мінімуму — хвилі примарного синього полум’я, що хиляться то в один бік, то в інший.

— Це приголомшливо, — промовив Френк.

— Ведмеді, — вказала Хейзел.

Справді, за кількасот ярдів від них пара бурих ведмедів просувалася на своїх чотирьох крізь луку, поблискуючи хутром у зоряному сяйві.

— Вони нас не чіпатимуть, — пообіцяла Хейзел. — Просто тримайтесь на відстані.

Персі й Френк не стали сперечатись.

Поки вони плентались уперед, Персі розмірковував про всі божевільні місця, які бачив. Жодне з них не захоплювало так, як Аляска. Він розумів, чому боги не мають влади над цими землями. Усе в цьому місці було диким і неприборканим. Тут не було ані правил, ані пророцтв, ані долі — тільки сувора дика місцевість і декілька видів тварин та чудовиськ. Смертні й напівбоги прибували сюди на свій страх і ризик.

Чи не цього прагне Гея — щоб весь світ був таким? Може, це не так уже й погано?

Персі відігнав ці думки. Гея — не добра богиня. Він знав про її наміри. Вона не схожа на матінку-землю з дитячих казок. Вона мстива та жорстока, і якщо зуміє повністю пробудитися, то знищить людську цивілізацію.

Минуло ще декілька годин, коли вони натрапили на крихітне селище, що розкинулося між залізничною колією і автомобільною дорогою. На дорожньому знаку було написано: «Лосиний перевал». Поряд зі знаком стояв справжній лось. На якусь мить Персі подумав, що це якась рекламна статуя, але раптом тварина поскакала в ліс.

Вони пройшли повз пару будинків, поштове відділення і кілька трейлерів. Усе було зачинене. У вікнах панувала темрява. На протилежному краю селища стояла крамничка зі столом для пікніків і заржавілою бензоколонкою біля входу.

На крамниці висіла табличка з написом «Ласкаво просимо до Лосиного перевалу».

— Це якось зовсім неправильно, — промовив Френк.

Вони перезирнулись одне з одним і звалились на лавочки навколо столу.

Ноги Персі були наче крижані брили — дуже болючі крижані брили. Хейзел поклала голову на руку і засопіла. Френк дістав останні бляшанки содової й кілька злакових батончиків, куплених ще в потязі, та поділився ними з Персі.

Вони мовчки їли і розглядали зірки, поки Френк не промовив:

— Ти справді так уважаєш?

— Ти про що? — Персі подивився на нього через стіл.

У зоряному сяйві Френкове обличчя здавалось гіпсовим, наче у старовинної римської статуї.

— Ну… що ти пишаєшся тим, що маєш такого родича, як я.

— Ну, дай поміркувати. — Персі постукав своїм батончиком по столу. — Ти самотужки позбувся трьох василісків, поки я потягував зелений чай з паростками пшениці. Ти затримав армію лестригонів, щоб наш літак зміг відлетіти у Ванкувер. Ти врятував мене, збивши того грифона. А ще ти пожертвував останнім зарядом чарівного списа, щоб допомогти беззахисним смертним. Друзяко, ти, щоб мені крізь землю провалитись, найприємніший з усіх мені знайомих дітей бога війни… можливо, єдиний приємний. Що на це скажеш?

Френк вдивився у полярне сяйво, яке досі готувало щось на слабкому вогні між зірок.

— Просто… я мав бути ватажком цього загону, центуріон і все таке. А почуваюсь так, наче вам весь шлях довелось нести мене на руках.

— Неправда.

— Я начебто володію якимсь даром, але досі не збагнув, як ним користуватись, — гірко продовжив Френк. — А тепер у мене немає списа і майже скінчились стріли. А ще… мені страшно.

— Усім нам страшно.

— Але Свято Фортуни… — Френк на мить замислився. — Уже запівніч, так? Отже, зараз двадцять четверте червня. Свято почнеться сьогодні на заході сонця. Ми повинні дістатись льодовика Хаббард, перемогти велетня, якого неможливо перемогти на його рідній землі, і повернутись до табору перш ніж його захоплять — на все менше вісімнадцяти годин.

— І коли ми звільнимо Танатоса, він може забрати твоє Життя. І життя Хейзел. Повір мені, я теж про це думав.

Френк поглянув на Хейзел, яка досі тихенько посапувала. Її обличчя не було видно за каштановими кучерями.

— Вона мій найліпший друг, — промовив Френк. — Я втратив маму, бабусю… я не можу втратити і її.

Персі подумав про своє старе життя — про маму в Нью-Йорку, про Табір Напівкровок, про Аннабет. За вісім місяців він утратив усе. І навіть тепер, коли спогади повертались… домівка здавалась недосяжно далекою. Він уже був у Підземному царстві й повернувся звідти. Він дивився в обличчя смерті безліч разів. Сидячи за цим столом, за тисячі миль від домівки, у місці, куди не сягає влада олімпійських богів, він почувався самотнім як ніколи — Френк та Хейзел були його єдиною втіхою.

— Я не втрачу жодного з вас, — пообіцяв він. — Я не дозволю цьому статись. І, Френку, ти чудовий ватажок. Хейзел сказала б те ж саме. Ти потрібен нам.

Френк опустив голову. Його, здавалось, поглинули думки. Зрештою він почав хилитись уперед, поки не грюкнувся головою об стіл. Він захропів в унісон із Хейзел.

Персі зітхнув.

— Ще одна блискуча промова від Джексона, — пробурмотів він. — Набирайся сил, Френку. Попереду важливий день.

* * *

На світанку крамниця відчинилася. Власник дещо здивувався, побачивши трьох підлітків, які спали за його столом. Та коли Персі розповів, що вони були з-поміж потерпілих у вчорашній залізничній аварії, чоловік їх пожалів та пригостив сніданком. Він покликав свого приятеля-ескімоса, який мав будиночок біля Сьюарда. Незабаром вони вже тряслись по дорозі на побитому пікапі, який зійшов з конвеєра приблизно в той час, коли народилась Хейзел.

Хейзел і Френк сиділи в кузові. Персі їхав попереду, поруч зі зморшкуватим старим, який пахнув, наче копчена сьомга. Чоловік розповідав йому про інуїтських[49] богів: Ведмедя та Ворона, і тепер Персі тільки й міг, що думати про те, аби не зустріти цих духів. У нього і без цього було достатньо ворогів.

Пікап зламався за кілька миль від Сьюарда. Водій цьому наче не здивувався. Вочевидь, подібне траплялось з ним ледь не щодня. Чоловік сказав, що вони можуть почекати, поки він полагодить двигун. Та оскільки до Сьюарда залишалось недалеко, Персі з друзями вирішили піти пішки.

Годині десь о дев’ятій ранку вони видерлись на пагорб й побачили, оточену горами, затоку. Друзям відкрився вид на тонкий півмісяць міста, причали, що впадали у воду, і круїзні судна в бухті.

Персі здригнувся. Круїзні судна пов’язувались у нього не з найліпшими спогадами.

— Сьюард, — промовила Хейзел. Вона ніби не дуже раділа рідному місту.

Вони втратили вже цілу купу часу, і Персі не подобалось, як швидко сходить сонце. Дорога виляла навколо пагорбу, але здавалось, що міста можна дістатися швидше, якщо піти навпростець крізь луки.

— Ходімо. — Персі зійшов з дороги.

Земля тут була грузькою, але він не звертав на це уваги, поки Хейзел не скрикнула:

— Персі, ні!

Наступний крок пройшов крізь ґрунт. Персі почав тонути, наче камінь у воді, поки земля не зімкнулась над його головою і не поглинула його всього.

XLI Хейзел

— Лук! — крикнула Хейзел.

Френк нічого не запитував. Він зняв рюкзак і скинув з плечей лук.

Серце Хейзел шаленіло. Вона не думала про цей болотистий ґрунт — маскек[50] — із часів своєї смерті. Тепер, коли вже було запізно, вона пригадала лиховісні застереження місцевих жителів. Грузький мул і гнилі рослини утворювали поверхню, що здавалась твердою, але насправді була навіть гіршою за сипучі піски. Глибина трясовини сягала не менше двадцяти футів, і вибратися з неї було неможливо.

Хейзел намагалася не думати, що буде, якщо довжини лука виявиться недостатньо.

— Тримай кінець, — сказала вона Френку. — Не відпускай.

Вона вхопилась за інший кінець, глибоко вдихнула і стрибнула в трясовину. Земля зімкнулась над її головою.

І раптом Хейзел почала згадувати.

«Тільки не зараз! — хотіла крикнути вона. — Елла сказала, що з минулим покінчено!»

«О, люба моя, — промовив голос Геї, — це не одне з твоїх провалів у минуле. Це подарунок від мене».

Хейзел знову опинилася в Новому Орлеані. Вони з мамою сиділи в парку біля дому і снідали. Вона пам’ятала цей день. Їй було сім років. Мати щойно продала один із перших коштовних камінців Хейзел — маленький діамант. Жодна з них поки що не знала про прокляття.

Королева Марі була в чудовому настрої. Вона купила апельсиновий сік для Хейзел і шампанське — для себе, а ще пончики в шоколаді та цукровій пудрі. Хейзел навіть отримала у подарунок коробку новеньких пастельних олівців та блокнот. Вони сиділи поруч: Королева Марі щось весело наспівувала, а Хейзел малювала.

Навколо прокидався французький квартал — усі готувались до Марді-Ґра. Лунали мелодії джазових гуртів. Карнавальні платформи прикрашали свіжозрізаними квітами. Діти сміялись і бігали одне за одним, хоча ледве не падали під тягарем купи строкатих намист на шиях. Ранкова зоря забарвлювала сонце золотистим багрянцем, і тепле вологе повітря пашіло ароматом магнолій і троянд.

Найщасливіший ранок у житті Хейзел.

— Ти можеш тут залишитись. — Мати привітно усміхалась, але її очі вкрились білою заслоною. І голос належав Геї.

— Це все несправжнє, — промовила Хейзел.

Вона спробувала підвестись, але м’яка трав’яна перина наганяла на неї дрімоту. Аромат свіжого хліба і шоколадної глазурі п’янив. Був ранок Марді-Ґра, і світ здавався повним можливостей. Хейзел майже вірила, що для неї існує світле майбутнє.

— А що справжнє? — поцікавилася мати Геїним голосом. — Твоє друге життя справжнє, Хейзел? Ти повинна бути мертвою. Хіба справжнє те життя, у якому ти задихаєшся у болоті?

— Я мушу допомогти другові!

Хейзел намагалася змусити себе повернутись у дійсність. Вона досі відчувала, як рука стискає кінець лука, але робити це ставало дедалі важче. Її хватка слабшала. Запах магнолій і троянд брав над нею гору.

Мати жестом запропонувала їй пончик.

«Ні, — подумала Хейзел. — Це не моя мати. Усе навколо — Геїна брехня».

— Ти хочеш повернути собі старе життя, — промовила Гея. — Я можу тобі його дати. Ця мить триватиме вічність. Ти виростеш у Новому Орлеані, твоя мати тебе обожнюватиме. Тобі ніколи не доведеться нести своє прокляття. Ти можеш бути із Семі…

— Це ілюзія! — випалила Хейзел, задихаючись від солодкого аромату квітів.

— Ти — ілюзія, Хейзел Левек. Тебе повернули з того світу, тільки щоб ти виконала завдання богів. Я, можливо, й використовувала тебе, але Ніко використав і збрехав. Ти мала б радіти, що я його полонила.

— Полонила? — Груди Хейзел стиснула тривога. — Що ти маєш на увазі?

Гея посміхнулась, потягуючи шампанське.

— Хлопчику достало клепки шукати Браму Смерті. Але яка різниця — тебе це не має турбувати. Щойно ти звільниш Танатоса, він знову кине тебе гнити в Підземне царство, на цілу вічність. Френк і Персі цьому, не перешкодять. Хіба справжні друзі просили б тебе відмовитись від власного життя? То скажи мені, хто бреше, а хто каже правду.

Хейзел заплакала. Усередині неї скипіла досада. Вона вже втратила життя одного разу і не хотіла помирати знову.

— Правильно, — замуркотіла Тея. — Тобі судилось одружитись із Семі. Знаєш, що з ним сталось після того, як ти померла на Алясці? Він виріс і переїхав у Техас. Одружився і мав дітей. Але він так і не зміг забути тебе. Його завжди цікавило запитання, чому ти зникла. Він уже помер — від серцевого нападу в шістдесятих роках. Але життя, яке ви могли прожити разом, переслідувало його до самої смерті.

— Припини! — крикнула Хейзел. — Ти забрала його у мене!

— І ти можеш отримати його знову. Підкорись мені, Хейзел. На тебе однаково чекає смерть. Якщо поступишся, я принаймні зроблю її приємнішою. Забудь про Персі Джексона. Він належить мені. Я збережу його під землею, поки не буду готова використати. Ти зможеш прожити все життя у ці останні хвилини — вирости, одружитись із Семі. Для цього тільки треба поступитись мені.

Хейзел стиснула пальці, якими тримала лук. Знизу чиясь рука вхопилась за її щиколотку, але дівчина не запанікувала. Вона знала, що це Персі — задихається і відчайдушно хапається за будь-яку можливість вижити.

Хейзел люто зиркнула на богиню.

— Я нізащо не служитиму тобі! ВІДЧЕПИСЬ!

Мамине обличчя розчинилось. Ново-орлеанський ранок канув у морок. Хейзел тонула в багнюці. Вона трималась рукою за лук, а глибоко в темряві Персі хапався за її щиколотку. Хейзел несамовито засмикала лук. Френк висмикнув його з такою силою, що ледве не вивернув їй руку.

Коли вона розплющила очі, то лежала в траві, з ніг до голови вкрита брудом. Персі валявся біля її ніг, він кашляв і плювався грязюкою з рота.

Френк навис над ними і волав: «О боги! О боги! О боги!»

Він витягнув запасний одяг із рюкзака і почав обтирати обличчя Хейзел, але користі від цього було небагато. А потім він відтягнув Персі від трясовини.

— Ви так довго були внизу! — заволав Френк. — Я не думав… о, боги, ніколи більше такого не робіть!

Він стиснув Хейзел у ведмежих обіймах.

— За… задихаюсь, — вимовила вона.

— Вибач!

Френк продовжив обтирати їх і метушитись. Зрештою він відтягнув друзів до узбіччя дороги, де вони сіли і, тремтячи, продовжили випльовувати грудки багна.

Хейзел не відчувала рук. Вона не знала, чи це від холоду, чи від шоку, але їй усе ж таки вдалося розповісти про видіння, яке бачила під землею. Не про Семі — говорити про це досі було занадто болісно, — але про те, що Гея запропонувала їй фальшиве життя та стверджувала, що полонила Ніко. Хейзел не хотіла тримати це в собі. Вона боялась, що розпач візьме над нею гору.

Персі потер свої плечі. Його губи були синіми.

— Ти… ти врятувала мене, Хейзел. Ми обов’язково з’ясуємо, що сталось із Ніко, обіцяю.

Хейзел примружилась на сонце, що тепер було високо в небі.

Промені приємно зігрівали, але вона все одно тремтіла.

— Вам не здається, що Гея нас легко відпустила?

Персі витяг грудку багна зі свого волосся.

— Може, ми досі потрібні їй як пішаки. Можливо, вона просто верзе усяку дурню, щоб засмутити нас.

— Вона знала, що говорити, — погодилась Хейзел. — Знала, як мене зачепити.

Френк огорнув її плечі курткою.

— Це справжнє життя. Ти ж розумієш це, так? Ми не дозволимо тобі померти знову.

Його голос був таким упевненим. Хейзел не хотіла сперечатись, але не уявляла, як Френк може зупинити Смерть. Вона торкнулась кишені своєї куртки, де досі безпечно покоїлась Френкова напівспалена скіпка. Яка б доля чекала на нього, якби Хейзел потонула в тій трясовині? Можливо, це б урятувало його. Вогонь не зміг би дістатись дерева на такій глибині.

Вона була готова піти на будь-які жертви заради безпеки Френка. Він довірив їй власне життя. Він вірив у неї. І їй нестерпна була думка про будь-яку загрозу для нього.

Хейзел глянула на сонце, шо здіймалось у небі… Часу залишалось дедалі менше. Якщо Гілла ще була жива, то вже другу ніч поспіль билась з Отрерою. Амазонська цариця розраховує на Хейзел.

Насилу їй вдалось підвестись. Вітер із затоки Воскресіння був таким саме холодним, як і раніше.

— Нам треба йти. Ми гаємо час.

Персі вдивлявся в дорогу. Його губи повертались до нормального кольору.

— Тут є якісь готелі чи щось подібне, де можна причепуритись? Ну… готелі, які приймають таких нечепур?

— Не певна, — зізналась Хейзел.

Вона подивилась на місто знизу. Неймовірно, як воно розрослося із сорок другого року. Тепер головний порт перемістився на схід. Більшість будівель були новими для Хейзел, але положення вулиць начебто залишилось таким самим. Вона впізнала деякі склади на узбережжі.

— Здається, я знаю, де ми можемо причепуритися.

XLII Хейзел

Діставшись міста, Хейзел пішла тим самим шляхом, що і сімдесят років тому — коли, в останній вечір свого життя повернулася з пагорбів і не знайшла маму вдома.

Вона провела друзів по Третій вулиці. Залізнична станція залишилася на старому місці. Великий білий двоповерховий сьюардський готель досі приймав гостей і збільшився вдвічі. Френк і Персі запропонували зупинитись у ньому, але Хейзел вирішила, що, вкритими багнюкою, ввалюватись у вестибюль — не найкраща думка, тим паче готель навряд би дав кімнату трьом неповнолітнім.

Натомість вони повернули до узбережжя. Неймовірно, але її старий дім досі стояв там — хилився над водою на вкритому мушлями пірсі. Дах прогнувся, стіни зяяли дірками, наче їх обстріляли картеччю. Двері були забиті дошками, і на них висіла вивіска: «ВІЛЬНІ КІМНАТИ, СКЛАД».

— Ходімо, — промовила Хейзел.

— Е-е… ти певна, що там безпечно? — запитав Френк.

Хейзел знайшла відчинене вікно і влізла всередину. Друзі зробили те саме. У кімнаті давно ніхто не мешкав. Під ногами друзів здіймався пил і вирував у сонячних променях. Трухляві картонні коробки стосами стояли біля стін. На побляклих ярликах ледве розрізнялись слова: «Вітальні листівки, усі сезони». Чому сотні коробок з листівками опинились на складі в Алясці? Чому були приречені тут гнити? Хейзел гадки не мала, але почувалась так, наче з нею жорстоко пожартували — наче листівки символізували всі свята, які їй не довелось відзначити: Різдво, Пасха, день народження, день Святого Валентина.

— Принаймні тут тепліше, — промовив Френк. — Припускаю, водопроводу тут немає? Я можу сходити в крамницю. Я не такий брудний, як ви. Міг би знайти нам якийсь одяг.

Хейзел майже не чула його слів.

Вона перелізла через стіс коробок і опинилась у кутку, що колись був її спальним місцем. Стара вивіска з написом «ЗОЛОТОВИДОБУТКОВЕ СПОРЯДЖЕННЯ» прикривала стіну. Хейзел уважала, що знайде за нею голу поверхню, але, посунувши дошку, побачила, що більшість її світлин і малюнків досі на місці. Вивіска напевно захистила їх від сонця та стихії. Вони наче зовсім не постаріли. Пастельні малюнки Нового Орлеана здавались такими дитячими. Їх справді зробила вона? Мати вдивлялась у неї з однієї світлини, посміхаючись коло своєї рекламної вивіски: «ҐРІ-ҐРІ КОРОЛЕВИ МАРІ ТАЛІСМАН ПРИДБАЙТЕ, ДОЛЮ ПІЗНАЙТЕ».

Поряд була світлина із Семі на карнавалі. Він застиг у часі з шаленою посмішкою, цим своїм хвилястим волоссям і прекрасними очима. Якщо Гея говорила правду, Семі вже сорок років не було серед живих. Він справді весь цей час пам’ятав Хейзел? Чи забув ту ексцентричну дівчинку, з якою їздив верхи, — дівчинку, яка розділила з ним єдиний поцілунок і святковий кекс, перш ніж зникнути назавжди?

Френкові пальці застигли над світлиною.

— Хто?.. — Він побачив, що вона плаче і проковтнув решту запитання. — Вибач, Хейзел. Тобі напевно дуже важко. Хочеш трохи часу…

— Ні, — схлипнула вона. — Ні, усе гаразд.

— Це твоя мати? — Персі вказав на світлину з Королевою Марі. — Схожа на тебе. Дуже вродлива.

А потім Персі втупив очі у світлину із Семі.

— Хто це?!

Хейзел не розуміла, чому він виглядає таким переляканим.

— Це… це Семі. Він був моїм… е-е… другом у Новому Орлеані.

Вона змусила себе не дивитись на Френка.

— Я бачив його раніше, — промовив Персі.

— Це неможливо. Це було в сорок першому. Він… він уже помер.

Персі нахмурився.

— Напевно. I все ж… — Він потряс головою, наче думка була занадто неприемною.

Френк прокашлявся.

— Слухайте, ми проходили крамницю за рогом. У нас ще ж є трохи грошей. Може, мені піти дістати вам їжі та одягу, і… не знаю… сто коробок вологих серветок чи щось таке?

Хейзел закрила вивіскою своє минуле. Навіть просто дивлячись на стару світлину з Семі, вона почувалась винною перед Френком — він намагався бути таким добрим і розуміючим. Думки про старе життя не приносили нічого, окрім болю.

— Було б чудово, — промовила вона. — Ти чудо, Френку!

Під ногами заскрипіла підлога.

— Ну… принаймні я єдиний, хто не вкритий з ніг до голови багном. Незабаром повернусь.

Щойно він пішов, Персі й Хейзел улаштували щось схоже на тимчасовий табір. Вони зняли куртки і спробували зішкрябати із себе бруд. В одному з ящиків знайшлись старі простирадла, які полегшили завдання. Картонні коробки з-під листівок легко перетворились на матраци й утворили досить непогане місце для відпочинку.

Персі поклав меч на підлогу, де той засяяв слабким бронзовим світлом, і витягнувся на ліжку з «Веселого Різдва 1982!».

— Дякую, що врятувала, — промовив він. — Давно треба було це сказати.

Хейзел знизала плечима.

— Ти вчинив би так само.

— Так, — погодився він. — Але коли я був знизу у трясовині, то пригадав рядки з пророцтва Елли — про втоплення сина Нептуна. Я думав: «От що це значить. Я тону в землі». Я був певен, що помру.

Його голос тремтів, так само як у перший день у таборі Юпітера, коли Хейзел показала йому вівтар Нептуна. Тоді вона думала, що Персі допоможе розв’язати її проблеми — нащадок Нептуна, який за словами Плутона одного дня забере її прокляття. Персі тоді здавався таким небезпечним і могутнім, як справжній герой.

А тепер вона дізналась, що Френк теж нащадок Нептуна. Він не справляв враження найвеличнішого героя у світі, але так завзято намагався її захистити, а ще довірив їй своє життя. Навіть його незграбність була привабливою.

Хейзел ще ніколи не почувалась так заплутано, а оскільки заплутаним було все її життя, це багато про що свідчило.

— Персі, — промовила вона, — це пророцтво може бути неповним. Френк уважає, що Елла запам’ятала пошкоджену сторінку. Можливо, потонеш не ти.

Він із сумнівом поглянув на неї.

— Гадаєш?

Хейзел було якось ніяково його підбадьорювати. Він був значно старшим, і здавалось, завжди знав, що їм робити далі. Але вона впевнено кивнула.

— Ти повернешся додому. І зустрінешся з Аннабет.

— Ти теж повернешся, Хейзел, — наполіг він. — Ми не дозволимо цьому статись. Ти занадто багато означаєш для мене, для табору і, особливо, для Френка.

Хейзел підняла стару валентинку. Тонкий папір розсипався в її руках.

— Я не належу до цього століття. Ніко повернув мене тільки для того, щоб я виправила помилки і, можливо, потрапила в Елізіум.

— Тобі судилось більше. Ми ж мали разом битись із Геєю. Ти потрібна мені. І не тільки сьогодні. А Френк… ти ж бачиш, як він шаленіє від тебе. Це життя варте боротьби, Хейзел!

Вона заплющила очі.

— Будь ласка, Персі, я не хочу плекати марні надії. Я не можу…

Вікно заскрипіло. Френк із переможним виглядом вліз усередину, тримаючи в руках пакети.

— Успіх!

Він показав свої трофеї. У мисливській крамниці йому продали сагайдак зі стрілами, пайок та згорнуту мотузку.

— Це на наступний раз, коли втрапимо в трясовину, — промовив він.

У місцевій туристичній крамниці Френк придбав свіжий одяг на всіх, кілька рушників, мило, пляшки з водою і, як і обіцяв, величезну коробку вологих серветок. Не гарячий душ, і все ж Хейзел сховалась за стіну коробок із листівками, щоб почиститись та перевдягнутись. Незабаром вона вже почувалась значно краще.

«Це твій останній день, — нагадала вона собі. — Нема чого радіти».

Наближалось Свято Фортуни. Уважалося, що все, що трапляється сьогодні, добре чи погане, — це знамення для всього наступного року, що чекав попереду. Так чи інакше їхні пошуки дійдуть кінця сьогодні.

Хейзел сунула шматочок дерева в кишеню нової куртки. Яка б не чекала на неї доля, дівчина подбає, щоб скіпка була в безпеці, вона готова змиритись із власною смертю, якщо друзі залишаться в живих.

— Ну, — промовила Хейзел. — Час шукати човен до льодовика Хаббард.

Вона намагалась говорити впевнено, але це було нелегко. Якби ж Аріон був поруч. Якби ж вона могла ринутись у бій на цьому прекрасному коні. Майже кожну хвилину відтоді, коли вони залишили Ванкувер, Хейзел подумки його кликала. Сподівалась, що він почує і знайде її, та водночас розуміла, наскільки марні її надії.

Френк поплескав себе по животі.

— Якщо ми збираємось битись на смерть, я хочу спочатку пообідати. Я знайшов досконале місце для цього.

* * *

Френк привів їх на торгову площу біля пристані — до старого залізничного вагона, з якого облаштували їдальню. Хеизел не пам'ятала, щоб це місце існувало в сорокових, але їжа тут пахнула неймовірно.

Поки Френк та Персі робили замовлення, Хейзел пішла блукати по пристані, де поговорила з місцевими. Результат був невтішним. Коли вона повернулась, чізбургер та смажена картопля вже не здавались такими привабливими.

— Ми в халепі, — промовила вона. — Я намагалась дістати нам човен. Але… я помилилася.

— Човнів немає? — запитав Френк.

— О, ні, човен я можу дістати. Але льодовик далі, ніж я думала. Навіть на максимальній швидкості ми дістанемось туди не раніше завтрашнього ранку.

Обличчя Персі зблідло.

— А якщо я змушу човен іти швидше?

— Це не допоможе. Капітани кажуть, шлях дуже підступний — можна в будь-яку мить натрапити на айсберг. Це лабіринт для суден. Треба напевне знати, куди пливеш.

— Літак? — запитав Френк.

Хейзел похитала головою.

— Я запитувала капітанів суден. Вони сказали, що можна спробувати, але місцевий аеродром крихітний. Замовляти літак слід на два-три тижні вперед.

Після цієї розмови вони їли мовчки. Попри те, що чізбургер Хейзел був відмінним, шматок не ліз у горло. Вона вкусила його десь тричі, коли на телефонний стовп сів ворон і почав каркати на них.

У Хейзел по спині побігли мурахи. Вона боялась, що птах заговорить до неї, як той інший багато років тому: «Остання ніч. Цієї ночі». «Цікаво, ворони з’являються перед усіма дітьми Плутона, коли ті стоять на порозі смерті», — подумала Хейзел. Вона сподівалась, що Ніко досі живий, і Гея просто збрехала, щоб засмутити її. Але щось підказувало, що богиня сказала правду.

Ніко казав, що шукатиме Браму Смерті з іншого боку. Якщо його схопили Геїни прибічники, вона, можливо, втратила останню рідну людину.

Хейзел втупила очі в чізбургер.

Зненацька воронове каркання змінилось на стиснений виск.

Френк схопився так різко, що ледве не перевернув стіл. Персі викликав меч.

Хейзел простежила за їхніми очима. На стовпі, де раніше був ворон, сидів товстий огидний грифон і свердлив їх поглядом. Він відригнув, і з його дзьоба вилетіло вороняче пір’я.

Хейзел підвелась і оголила спату.

Френк вклав стрілу в лук. Він прицілився, але грифон так пронизливо вискнув, що звук відбився луною в горах. Френк здригнувся і стріла полетіла вбік.

— Здається, він покликав на допомогу, — тривожно промовив Персі. — Нам треба забиратись.

Без чіткого уявлення, що робитимуть далі, вони помчали до причалів. Грифон кинувся за ними, випустивши смертоносні кігті. Хейзел тільки-но здійняла меч, як на звіра обрушився крижаний водяний вал і змив його в затоку. Чудовисько завищало і захлопало крилами. Йому вдалось видертись на причал, де воно затрусило чорним хутром, наче мокрий собака.

Френк крякнув.

— Влучно, Персі.

— Атож, — відповів Персі. — Не знав, що здатен на це тут, на Алясці. Але є й погані новини — подивіться туди.

Приблизно в милі від них над горами вирувала чорна хмара — ціла зграя грифонів, не менше дюжини. Вони нізащо не впораються з такою купою, і жодний човен вчасно не віднесе їх звідси.

Френк вклав стрілу в лук.

— Я не здамся без бою.

Персі здійняв Анаклузмос.

— Я з тобою.

Тоді Хейзел почула звук удалечині, схожий на кінське іржання. Вона майже не сумнівалась, що марить, але відчайдушно скрикнула:

— Аріоне! Тут!

Руда блискавка пронеслась повз вулицю на пірс. Жеребець окреслився прямо за грифоном, і обрушив на чудовисько передні копита, від чого те миттю розсипалось на пил.

Хейзел ще ніколи в житті так не раділа.

— Хороший коник! Дуже хороший коник!

Френк позадкував і ледве не звалився з пірсу.

— Як?..

— Він ішов за мною! — засяяла усмішкою Хейзел. — Тому що він — найкращий кінь У СВІТІ! А тепер застрибуйте!

— Усі втрьох? — поцікавився Персі. — Він із цим упорається?

Аріон обурено заіржав.

— Гаразд, не обов’язково грубіянити, — промовив Персі. — Поїхали.

Вони залізли. Хейзел попереду, Френк і Персі ледве тримались позаду. Френк огорнув руками її талію, і Хейзел подумала, що коли це її останній день на землі, то це не такий вже поганий спосіб піти.

— Скачи, Аріоне! — крикнула вона. — До льодовика Хаббард.

Кінь злетів над морем, перетворюючи воду на пару своїми копитами.

XLIII Хейзел

Верхи на Аріоні Хейзел почувалась могутньою, неспинною, цілковито впевненою у своїх силах — досконале поєднання людини та коня. Цікаво, кентаври відчувають те саме?

Капітани суден у Сьюарді попередили її, що до льодовика Хаббард триста важких і небезпечних морських миль, але Аріон долав їх без жодних зусиль. Він нісся над водою зі швидкістю звуку, нагріваючи повітря довкола, через що Хейзел навіть не відчувала холоду. На своїх двох вона ніколи не почувалась такою хороброю. Але на спині коня їй аж кортіло ринути в бій.

Френк і Персі не здавались так само щасливими. Коли Хейзел озирнулась, вона побачила, як стискались їхні зуби, а очні яблука вистрибували з очниць. Френкові щоки тряслись від шаленої скорості. Персі сидів позаду, відчайдушно намагаючись не сповзти з кінського заду. Хейзел сподівалась, що цього не станеться.

На такій швидкості вона могла й не помітити, коли друг опиниться в п’ятдесяти-шістдесяти милях позаду.

Вони пролетіли над скрижанілою протокою, минули фіорди і скелі з водоспадами, що спадали в море. З води просто перед ними вистрибнув горбатий кит, але Аріон перестрибнув його і поскакав далі, зігнавши з айсберга зграю тюленів.

Здається, минуло лише кілька хвилин, а вони вже влетіли у вузьку затоку. Звична крижана стружка у воді перетворилася на синій клейкий сироп. Аріон різко спинився на крижаній рівнині бірюзового кольору.

За півмилі від них розкинувся льодовик Хаббард. Навіть Хейзел, яка вже бачила льодовики раніше, насилу вірила своїм очам. У всіх напрямках тягнулись пурпурові гори, навколо яких, наче пухнасті пояси, ширяли хмари. У величезній долині між двома найвищими гребнями з моря здіймалась зазублена крижана стіна, що заповнювала собою всю ущелину. Льодовик був біло-синій, деінде з чорними смужками, через що нагадував купу брудного снігу, залишену снігоочисником на тротуарі, тільки в чотириста мільйонів разів більшу.

Щойно Аріон спинився, Хейзел відчула зміну температури. Уся ця крига відсилала вали холоду, перетворюючи затоку на найбільшу у світі морозильну камеру. Та найхимернішим з-поміж усього був розкотистий звук, що немов грім гуркотів над водою.

— Що це таке? — Френк втупив очі в хмари над льодовиком. — Гроза?

— Ні, — промовила Хейзел. — Це лід розколюється і рухається. Мільйони тонн льоду.

— Ти хочеш сказати, ця штука розламується? — поцікавився Френк.

Наче на знак згоди, від льодовика беззвучно відкололася крижана пластина й обрушилась у море, здійнявши водяні бризки і крижану шрапнель високо-високо в небо. За долю секунди до друзів дійшов і звук — БАБАХ! — майже такий саме нестерпний, як коли Аріон долає звуковий бар’єр.

— Не можна наближатись до цієї штуки! — сказав Френк.

— Ми мусимо, — заперечив Персі. — Велетень на вершині.

Аріон заіржав.

— Боги милосердні, Хейзел, — промовив Персі, — скажи своєму коневі стежити за лексиконом.

— Що він сказав? — Хейзел ледве стримувалась від сміху.

— Без лайки? Що може доставити нас на вершину.

Френк недовірливо поглянув на коня.

— Я гадав, що він Не літає!

Цього разу Аріон заіржав з такою люттю, що навіть Хейзел зрозуміла, що кінь лається.

— Друзяко, — сказав Персі коневі, — мене зі школи виключали за менше. Хейзел, він обіцяє, що ти побачиш, на що він здатен, тільки віддай наказ.

— Хм, ну тоді тримайтесь, — нервово промовила Хейзел. — Аріоне, уперед!

Аріон ракетою кинувся до льодовика. Він нісся просто по шузі, наче сміючись над усіма загрозами крижаного масиву.

Повітря ставало холоднішим, а хрускіт криги — гучнішим. Зі зменшенням відстані, льодовик набував усе більш загрозливих розмірів — від спроби осягнути його поглядом у Хейзел запаморочилося у голові. Його поверхня була вкрита ущелинами та печерами, над якими нависали зубчасті кряжі, схожі на леза сокир. Безупинно обвалювались уламки криги — деякі не більші за сніжки, інші — розміром з будинок.

Коли від підніжжя льодовика їх відділяла відстань у п’ятдесят ярдів, розкат грому стряснув Хейзел аж до самих кісток, і на них повалила крижана глиба, здатна накрити собою весь Табір Юпітера.

— Обережно! — заволав Френк, що на думку Хейзел було дещо зайвим.

Аріон випередив його. Кінь блискавкою пронісся повз уламки, перестрибуючи крижини і видираючись на схил.

Персі та Френк в унісон лаялись, неначе коні, і відчайдушно намагались втриматися на спині Аріона, тоді як Хейзел стискала в обіймах його шию. Якимсь чином хлопцям удалося не звалитись, коли Аріон піднімався по скелях, із неймовірною швидкістю та спритністю стрибаючи з одного виступу на інший. Це було схоже на падіння з гори, але у зворотному напрямку.

А потім усе скінчилось. Аріон гордо стояв на вершині крижаного гребня, що нависав над безоднею. Море тепер було за триста футів унизу.

Аріон зухвало заіржав, і звук луною відбився в горах. Персі не став перекладати, але Хейзел була певна, що Аріон кинув виклик іншим коням, які могли б бути у затоці: «Ану, повторіть це, шмаркачі!»

А потім він повернувся і) поскакав вздовж гребня льодовика, перестрибнувши ущелину завширшки футів у п’ятдесят.

— Там! — вказав Персі.

Кінь спинився. Попереду них лежав скрижанілий римський табір — збільшена копія Табору Юпітера. У ровах стирчали крижані шпилі. Нестерпною білизною, сліпили мури зі снігових блоків. З вартових веж звисали замерзлі сині прапори, що блищали на арктичному сонці.

Жодних ознак життя. Ворота стояли широко розчахнутими. По стінах не ходили вартові. І все ж усе тіло Хейзел охоплювало якесь моторошне відчуття. Дівчина пригадала печеру в затоці Воскресіння, де вона відроджувала Алкіонея, — гнітюча аура злоби і безперервне «бум-бум-бум», наче Геїне серцебиття. Це місце викликало схожі відчуття: наче земля тут намагалась пробудитись і поглинути все, наче гори з обох боків прагнули розчавити їх і весь льодовик.

Аріон пішов грайливою риссю.

— Френку, — промовив Персі, — може, далі пішки?

Френк зітхнув із полегшенням.

— Гадав, ти ніколи не запитаєш.

Вони вдвох спішились і зробили кілька невпевнених кроків. Крига здавалась стійкою. А через те, що її вкривав тонкий шар снігу, ще й не дуже слизькою.

Хейзел верхи вирушила вперед. Персі й Френк йшли обабіч її, тримаючи лук і меч напоготові. Вони дійшли до воріт без жодних перешкод. Хейзел була навчена помічати ями, тенета, сильця та всілякі інші пастки, з якими стикались римські легіони протягом століть на ворожій землі, але зараз не бачила нічого подібного — тільки відчинені скрижанілі ворота та замерзлі прапори, що тріщали на вітру.

Усю вію Преторію було видно як на долоні. На перехресті доріг перед принципією зі снігових блоків стояла висока постать у темних одіяннях, закута в кайдани.

— Танатос, — пробурмотіла Хейзел.

Її душу наче потягнуло вперед — просто до Смерті, — немов пил до пилососа. В очах потемніло. Вона майже звалилась з Аріона, але Френк підтримав її, не давши впасти.

— Ми з тобою, — промовив він. — Ніхто тебе не забере.

Хейзел стиснула його долоню. Їй не хотілось його відпускати. Френк здавався таким надійним, таким упевненим, але від Смерті він не міг її захистити. Його власне життя залежало від напівспаленої скіпки.

— Усе гаразд, — збрехала вона.

Персі тривожно подивився навколо.

— Де вартові? Де велетень? Це точно пастка.

Щоб не спокуситися повернути назад, Хейзел погнала Аріона крізь ворота. Розташування будівель було таким знайомим: бараки когорт, лазні, арсенал. Один в один Табір Юпітера, тільки втричі більший. Навіть верхи на коні Хейзел почувалась крихітною і незначною, наче проїжджала містом, спорудженим богами.

Вони спинились, за десять футів від постаті в чорному.

Опинившись тут, Хейзел відчула палке бажання нарешті закінчити ці пошуки. Вона розуміла, що зараз опинилася в більшій небезпеці, ніж коли билась з амазонками, чи захищалась від грифонів, чи дерлась на льодовик верхи на Аріоні. Варто було Танатосу тільки доторкнутися, і вона помре.

Та водночас Хейзел знала, що якщо вона не доведе ці пошуки до кінця, якщо мужньо не піде назустріч своїй долі, то все одно помре, але як боягузка і невдаха. Судді мертвих не будуть такими поблажливими вдруге.

Аріон легким галопом ходив туди-сюди, відчуваючи її занепокоєння.

— Добридень, — Хейзел ледве змусила себе заговорити. — Пане Смерть?

Постать у каптурі здійняла голову.

Миттю весь табір ожив. Із бараків, принципії, арсеналу та їдальні з’явились постаті в римських обладунках. Але це були не люди. Це були тіні — спантеличені привиди, з якими Хейзел прожила стільки десятиліть на Асфоделевих луках. Їхні тіла були просто згустками чорного диму, але їм вдавалось втримувати на собі лускаті нагрудники, поножі та шоломи. У димних руках вони тримали пілуми та зім’яті щити. Плюмажі на шоломах центуріонів були скрижанілими й обшарпаними. Більшість тіней прямувало до них пішки, але двоє вискочили зі стійл на золотій колісниці, яку тягнули чорні привиди-коні.

Побачивши собі подібних, Аріон гнівно вдарив копитом об землю.

Френк стиснув лук.

— Так, це таки пастка.

XLIV Хейзел

Привиди вишукалися в шеренги й оточили перехрестя. Їх було близько сотні — не весь легіон, але більше ніж когорта. Деякі тримали рвані знамена П’ятої когорти Дванадцятого легіону — з того приреченого походу на чолі з Майклом Варусом у вісімдесятих роках. У руках інших були незнайомі Хейзел штандарти та емблеми, наче ці привиди померли в інші часи, на інших завданнях і, можливо, навіть не належали до Табору Юпітера.

Більшість воїнів тримали зброю з імперського золота — тут його було більше ніж в арсеналі Дванадцятого легіону. Хейзел відчувала його потужну силу, відчувала його дзижчання навколо неї, що лякало навіть більше за тріск льодовика. Вона подумала про те, щоб скористатися цим золотом, можливо, обеззброїти привидів, але боялась пробувати. Імперське золото — не звичайний коштовний метал. Воно згубне для напівбогів і чудовиськ. Керувати усією цією зброєю — усе одно що керувати ядерним реактором. Якщо вона не впорається, то може стерти льодовик Хаббард з мапи світу і вбити своїх друзів.

— Танатосе! — Хейзел повернулась до постаті в мантії. — Ми прийшли тебе врятувати. Якщо ти керуєш цими тінями, накажи їм…

Її голос обірвався. З голови бога впав каптур, а за ним впала і вся мантія — Смерть розпростер крила і залишився в чорній туніці без рукавів. Хейзел ніколи в житті не бачила таких вродливих чоловіків.

Його шкіра була кольору тикового дерева, темна і блискуча, наче стіл для ворожіння Королеви Марі. Медово-золоті очі нагадували очі Хейзел. Він мав струнке і м’язисте тіло, царствене обличчя та чорне волосся, що хвилями спадало на плечі. Його крила мерехтіли синім, чорним і пурпуровим кольорами.

Хейзел пригадала, що має дихати.

«Прекрасний» — ось влучне слово для опису Танатоса. Не вродливий, не привабливий чи щось подібне. Він був прекрасним, наче ангел — неминущий, досконалий, недосяжний.

— Ох, — ледве чутно промовила вона.

Зап’ястки бога сковували крижані кайдани, ланцюги яких врізались просто в замерзлу землю. Ноги були босими, і так само закутими.

— Купідон, — промовив Френк.

— Занадто мускулистий Купідон, — погодився Персі.

— Ви мені лестите, — промовив Танатос. Його голос був не менш чарівним, ніж він сам — грудний і співучий. — Мене часто сприймають за бога кохання. Смерть і Кохання мають більше спільного, ніж вам здається. Але я — Смерть. Запевняю вас.

Хейзел запевняти було не обов’язково. Вона почувалась так, наче її тіло складається з попелу і будь-якої миті готове розсипатись і всмоктатися в нікуди. Танатосу треба тільки наказати їй померти, і вона звалиться з ніг: її душа підкориться цьому прекрасному голосу і цим прекрасним очам.

— Ми… ми тут, щоб урятувати вас, — ледве вимовила вона. — Де Алкіоней?

— Урятувати мене?.. — Танатос примружив очі. — Ти розумієш, про що говориш, Хейзел Левек? Розумієш, що це означатиме?

Персі вийшов уперед.

— Ми гаємо час.

Він рубанув мечем по ланцюгах, що сковували бога. Небесна бронза задзвеніла від удару об кригу, але Анаклузмос прилип до ланцюга, наче той був змащений клеєм. Уздовж клинка почав повзти іній. Персі несамовито засмикав рукоятку. Френк поспішив йому на допомогу. Удвох їм ледь удалось відірвати Анаклузмос саме тієї миті, коли паморозь вже майже дісталася рук.

— Це марно, — байдуже промовив Танатос. — А щодо велетня, то він поряд. Ці тіні не мої. Вони служать йому.

Очі Танатоса пробіглись рядами примарних воїнів. Ті збентежено засіпались, наче їх пронизав полярний вітер.

— То як нам вас звільнити? — наполегливо запитала Хейзел.

Танатос повернув очі до неї.

— Дочко Плутона, дитино мого повелителя, з усіх людей на світі тобі моє звільнення потрібно найменше.

— А ви гадаєте, я цього не розумію? — Очі Хейзел саднило, але їй остогидло бути слабкою.

Сімдесят років тому вона вже була слабким наляканим дівчам і втратила мати через те, що почала діяти запізно. Тепер Хейзел — римський солдат і не хоче припускатися власних помилок. Вона не підведе друзів.

— Слухай, Смерте. — Вона оголила спату, а десь позаду зухвало заіржав Аріон. — Я повернулася з того світу і подолала тисячі миль не для того, щоб мені казали, яка я дурна, бо тебе звільняю. Якщо я помру — ну й нехай. Я битимусь з усією цією армію, якщо доведеться. Просто скажи нам, як зламати кайдани.

— Цікаво. — Якусь мить Танатос її розглядав. — Припускаю, ти розумієш, що ці тіні колись були напівбогами, як ви. Вони боролись за Рим, але померли, не здійснивши своїх подвигів. Як і тебе, їх відправили на Асфоделеві луки. А тепер Гея пообіцяла їм друге життя, якщо вони боротимуться на її боці. Авжеж, якщо ти звільниш мене і переможеш їх, бідолахам доведеться повернутись у Підземне царство, де їм і місто. За зраду богів на них чекає вічна кара. Вони не такі вже й відмінні від тебе, Хейзел Левек. Ти впевнена, що хочеш звільнити мене і навіки проклясти ці душі?

Френк стиснув кулаки.

— Це. несправедливо! Ти хочеш звільнитись чи ні?

— Справедливо… — задумливо промовив Смерть. — Ти не уявляєш, як часто я чую це слово, Френку Чжане, і як мало воно означає. Хіба справедливо, що твоє життя горітиме так яскраво і недовго? Хіба справедливим було те, що я забрав твою мати до Підземного царства?

Френк похитнувся, наче його вдарили в обличчя.

— Ні, — сумно промовив Смерть. — Несправедливо. Однак їй був час піти. Смерть не знає справедливості. Якщо ви звільните мене, я виконуватиму свої обов’язки. Але ці тіні, звісно, спробують вас зупинити.

— Отже, якщо ми вас відпустимо, нас оточить зграя димових чорних типів із золотими мечами, — підбив підсумок Персі. — Мене влаштовує. Як нам зламати кайдани?

Танатос посміхнувся.

— Тільки полум’я життя здатне розплавити кайдани смерті.

— Без загадок, будь ласка. — попросив Персі.

— Це не загадка, — голос Френка тремтів.

— Френку, ні, — слабко промовила Хейзел. — Має бути інший вихід.

Над льодовиком зарокотів чийсь регіт. Громоподібний голос промовив:

— Друзі мої! Я так довго чекав на вас!

За воротами табору стояв Алкіоней. За розмірами він перевищував навіть Полібота, якого вони бачили в Каліфорнії. У нього була золота шкіра, платинова кольчуга й залізний жезл, розміром з тотемний стовп. Іржаво-червоні драконячі ноги з тріском давили кригу на шляху велетня до табору. У рудому, заплетеному в дреди, волоссі блищало коштовне каміння.

Хейзел уперше бачила Алкіонея повністю сформованим, але знала його краще за власних батьків. Це вона його створила. Місяцями збирала золото та коштовності з-під землі, щоб створити це чудовисько. Вона пам’ятала діаманти, що тепер були його серцем. Пам’ятала нафту, що тепер текла в його жилах замість крові. Понад усе на світі Хейзел прагнула його знищити.

Велетень наблизився, широко посміхаючись і блискаючи твердими срібними зубами.

— А, Хейзел Левек, — промовив він, — твоє втручання дорого мені коштувало. Коли б не ти, я би прокинувся десятки років тому і цей світ уже належав би Геї. Але це. нічого! — Він простягнув руки, вихваляючись військом примарних солдатів. — Вітаю, Персі Джексоне! Вітаю, Френку Чжане! Я — Алкіоней, смерть Плутона, новий повелитель Смерті. А це — ваш новий легіон.

XLV Френк

«Смерть не знає справедливості». Ці слова не припиняли лунати у Френковій голові.

Його не лякав золотий велетень. Не лякала армія тіней. Але від самої лише думки про звільнення Танатоса Френкові хотілося скрутитись у клубок. Цей бог забрав його матір!

Френк розумів, що має зробити, щоб зруйнувати ті окови. Марс його попередив. Розповів, чому кохав Емілі Чжан так сильно: «Вона завжди ставила обов’язок перед усім іншим. Навіть перед власним життям».

Тепер Френкова черга.

Мамина медаль у кишені зігрівала його. Він нарешті зрозумів її вибір. Зрозумів, чому вона врятувала товаришів ціною власного життя. Збагнув, що намагався сказати йому Марс: «Обов’язок. Жертва. Ці речі щось означають у цьому житті».

Нарешті міцне сплетіння злості та образи — той клубок скорботи, який Френк носив у грудях із часів похорон, — почав зникати. Хлопець зрозумів, чому мати так і не повернулась додому. За деякі речі варто помирати.

— Хейзел, — він намагався говорити твердим голосом. — Той згорток, що ти зберігаєш для мене, — він мені потрібен.

Хейзел стривожено глянула на нього. Верхи на Аріоні вона була, наче цариця, могутня і прекрасна, із цим каштановим хвилястим волоссям, що спадало на плечі, та вінцем навколо голови, утвореним інієм.

— Френку, ні. Має бути інший вихід.

— Будь ласка. Я… я знаю, що роблю.

Танатос посміхнувся і підняв заковані зап’ястки.

— Ти маєш рацію, Френку Чжане! На війні жертви неминучі.

Чудово. Якщо смерть схвалила його наміри, то Френк був певен, що наслідкам він не зрадіє.

Алкіоней підійшов ближче. Лускаті драконячі ноги стряснули землю.

— Про який це згорток ти говориш, Френку Чжане? Ти приніс мені подарунок?

— Чорта лисого ти щось отримаєш, Золотавчику, — відповів Френк. — Окрім пекельного болю.

Велетень гучно розреготався.

— Сказав як дитина Марса! Яка шкода, що доведеться тебе вбити. А цей… матінко земля, я чекав на нашу зустріч, славетний Персі Джексоне.

Велетень ошкірився. Через ряд срібних зубів його рот скидався на решітку автомобільного радіатора.

— Я стежив за твоїми досягненнями, сине Нептуна, — промовив Алкіоней. — Твоя битва з Кроносом? Молодець. Гея ненавидить тебе найбільше… окрім, можливо, цього вискочки Джейсона Грейса. Я залюбки вбив би тебе просто зараз, але мій брат Полібот хоче зробити з тебе домашню тваринку. Уважає, що після того, як він знищить Нептуна, буде потішно тримати на прив’язі його улюбленого сина. А після цього і Гея має на тебе свої плани.

— Ага, дуже улесливо. — Персі здійняв Анаклузмос. — Але насправді я — син Посейдона. Я з Табору Напівкровок.

Привиди заворушились. Деякі здійняли зброю. Алкіоней жестом наказав їм не рухатись.

— Греки, римляни — немає значення, — промовив велетень. — Ми зрівняємо із землею обидва табори. Бач, титани мислили недостатньо широко. Вони хотіли знищити богів у їхньому новому домі — в Америці. Ми, велетні, не такі обмежені! Щоб позбутися бур’яну, треба вирвати його коріння. Зараз, поки мої війська знищують ваш римський табірець, мій брат Порфіріон готується до справжньої битви на стародавніх землях! Ми знищимо богів у витоків їхньої цивілізації.

Привиди грюкнули мечами по щитах на знак схвалення.

— Витоки? — поцікавився Френк. — Тобто Греція?

— Це не твої клопоти, сину Марса. — Алкіоней видав короткий смішок. — Ти не доживеш до нашої остаточної перемоги. Я заміню Плутона і стану володарем Підземного царства. Смерть уже під моєю вартою. А коли мені слугуватиме Хейзел Аевек, я ще й отримаю всі земні багатства!

— Я не надаю допомоги. — Хейзел стиснула спату.

— Ох, але ж ти дала мені життя! — нагадав Алкіоней. — Визнаю, ми сподівались пробудити Гею під час Другої світової. Це було б просто чудово. Та насправді, зараз світ не в кращому стані. Незабаром вашу цивілізацію зітруть з лиця землі. Брама Смерті стоятиме відчиненою. Ті, хто служитиме нам, ніколи не згинуть. Мертві чи живі, ви троє вступите до моєї армії.

Персі похитав головою.

— У мене швидше волосся на долоні виросте, Золотавчику. Тобі кінець!

— Стривай. — Хейзел погнала коня до велетня. — Я підняла це чудовисько з глибин. Я дочка Плутона. І вбити його — мій обов’язок.

— Ах, маленька Хейзел… — Алкіоней встромив свій жезл у кригу. У його волоссі заблищали коштовні камінці на кілька мільйонів доларів. — Упевнена, шо не хочеш приєднатись добровільно? Ти могла б стати дуже… цінною для нас. Нащо вмирати знову?

Очі Хейзел спалахнули гнівом. Вона подивилась на Френка і дістала з куртки згорнуту скіпку.

— Ти впевнений?

— Так, — відповів він.

Хейзел стиснула губи.

— Ти теж мій найліпший друг, Френку. Я мала сказати це тобі раніше. — Вона кинула йому скіпку. — Роби те, що мусиш. І Персі… ти зможеш його захистити?

— Від цієї нікчемної армії? — Персі оглянув ряди примарних римлян. — Авжеж, які питання.

— Тоді Золотавчика я беру на себе, — промовила Хейзел.

І кинулась у напад.

XLVI Френк

Френк розкрив згорток і сів навпочіпки перед Танатосом.

Спиною він відчував, що Персі стоїть над ним, розмахуючи мечем та викрикуючи зневажливі фрази привидам, які наближалися. Він чув, як проревів велетень та гнівно заіржав Аріон, але не наважувався підвести погляд.

Тремтячими руками Френк підніс до ланцюга на правій нозі Смерті шматочок дерева. Він подумав про полум’я, і скіпка миттєво спалахнула.

Пекельний жар пронісся крізь Френкове тіло. Крижаний метал почав плавитись, вогонь осліплював не менше, ніж лід.

— Чудово, — промовив Танатос. — Дуже чудово, Френку Чжане!

Френк багато разів чув, що перед смертю в очах проноситься все життя. Тепер він переконався в цьому особисто. Він побачив маму того дня, коли вона поїхала в Афганістан. Вона усміхнулась і обійняла його. Він намагався вдихнути якомога більше її жасминового запаху, щоб ніколи його не забути.

«Я завжди пишатимусь тобою, Френку, — сказала вона. — Колись ти вирушиш подорожувати навіть далі, ніж я. Ти замкнеш коло нашої родини. За багато років наші нащадки розповідатимуть історії про героя Френка Чжана — їхнього пра-пра-пра…» Вона потицяла його в живіт на згадку старих часів. Наступного разу Френк посміхнувся тільки за декілька місяців.

Він побачив себе за столом у Лосиному перевалі: як дивився на зорі й полярне сяйво у той час, коли Хейзел тихенько посапувала поруч, а Персі казав: «Френку, ти чудовий ватажок. Ти потрібен нам».

Він побачив, як Персі зник у трясовині, а Хейзел пірнула за ним. Френк пригадав, наскільки йому стало самотньо, коли він тримав той лук. Наскільки безнадійно безсилим почувався. Він благав олімпійських богів (навіть Марса!) допомогти друзям, але розумів, що знаходиться далеко за межами їхніх володінь.

З брязкотом зламався перший ланцюг. Френк поспішно сунув скіпку до пут на другій нозі Смерті.

Він ризикнув і кинув швидкий погляд через плече.

Персі бився, наче вихор. Навіть більше — він був вихором. Мініатюрний смерч з води, криги та пари кружляв навколо нього, поки він пробирався крізь ворожі ряди, розкидаючи римських привидів та відбиваючи їхні стріли та списи. Звідки в нього така сила?

Він усе далі відходив від Френка, і хоча здавалось, що таким чином Персі залишав Френка незахищеним, насправді він притягував до себе всю увагу привидів. Френк не дуже розумів, куди прямує Персі… а потім збагнув. Один із чорних димчастих привидів носив на спині накидку з левової шкіри і тримав древко із золотим орлом, укритим інеєм та бурульками. Штандарт легіону!

На Френкових очах Персі пробився крізь шеренгу легіонерів і розкидав їхні щити особистим смерчем. Він збив з ніг прапороносця і схопив орла.

— Хочете його назад? — заволав він до привидів. — Тоді спробуйте забрати!

Він відводив їх геть, і Френк захоплювався його. хороброю стратегією. Так, ці привиди хотіли втримати Танатоса в путах, але перш за все вони були римськими легіонерами. Їхні думки у кращому випадку були розпливчастими, але одне вони пам’ятали напевне — попри все треба захистити орла.

Проте Персі не міг відбиватись від стількох ворогів вічно. Підтримувати такий вихор навряд чи було просто. Попри холод, його обличчя вже вкрилося потом.

Френк пошукав очима Хейзел — ані її, ані велетня видно не було.

— Стеж за своїм вогнем, малий, — застеріг його Смерть. — Його в тебе не так багато, щоб марнувати.

Френк лайнувся. Він відволікся і не помітив, як розплавився другий ланцюг.

Він пересунув вогонь до пут на правій руці бога. Від шматочка дерева вже майже нічого не залишилось. Френк затремтів. У голові знову зринули спогади. Він побачив, як сидить Марс біля бабусиного ліжка, дивиться на Френка своїми очима, у яких спалахують ядерні вибухи: «Ти — таємна зброя Юнони. Ти з’ясував, який у тебе дар?»

Він почув мамин голос: «Ти можеш бути будь-ким».

А потім Френк побачив суворе бабусине обличчя, її тонку, наче рисовий папір, шкіру, сиве волосся, що вкривало подушку. «Так, Фаю Чжане. Твоя мати не просто підвищувала твою самооцінку. Вона казала тобі правду в буквальному розумінні».

Він пригадав ведмедицю на узліссі. Як мама заслонила його собою. Пригадав величезного чорного птаха, що знісся над палаючим родинним будинком.

Третій ланцюг зламався. Френк сунув скіпку до останніх кайданів. Тіло пронизав пекельний біль. В очах застрибали Жовті плями.

Він побачив Персі на протилежному кінці віа Принципаліс, який затримував армію привидів. Персі перекинув колісницю і зруйнував кілька будівель, але щоразу, коли він відкидав своїм вихором хвилю нападників, ті просто підводились і нападали знову. Скільки б Персі не зарубував ворогів, вони миттєво відроджувались. Персі відступив настільки далеко, наскільки міг. За його спиною були бічні ворота табору, а ще за двадцять футів — прірва, льодовик обривався у море.

Щодо Хейзел, то вони з Алкіонеєм примудрились знищити під час бою більшість бараків. Тепер бій точився на руїнах біля головних воріт. Аріон грався в смертельну версію квача, нападаючи на Алкіонея то з одного, то з іншого боку, у той час коли велетень розмахував своїм жезлом, обвалюючи стіни та залишаючи величезні ущелини в кризі. Лише завдяки Аріоновій спритності вони ще й досі залишались живими.

Нарешті зламався останній ланцюг Смерті. З розпачливим криком Френк устромив скіпку в купу снігу та погасив вогонь. Біль стихнув. Френк усе ще був живий. Та коли він дістав зі снігу шматок дерева, той виявився зовсім крихітним — не більшим за шоколадний батончик.

Танатос здійняв руки.

— Вільний, — задоволено промовив він.

— Чудово. — Френк покліпав очима, щоб позбутися жовтих плям. — Тоді зроби щось!

Танатос м’яко посміхнувся до нього.

— Зробити щось? Авжеж. Я спостерігатиму. Хто помре в цій битві, мертвим і залишиться.

— Дякую, — буркнув Френк і сунув скіпку в кишеню. — Ваша допомога безцінна.

— На здоров’ячко, — мило відповів Танатос.

— Персі! — гукнув Френк. — Тепер вони помирають!

Персі розуміюче кивнув, але здавався виснаженим. Його вихор слабшав. Удари ставали дедалі повільнішими. Ціла армія привидів наступала на нього, поступово відтаскаючи на край льодовика.

Френк натягнув тятиву, але потім опустив лук. Від звичайних стріл із сьюардської мисливської крамниці не буде жодної користі. Френк мусить використати свій дар.

Здавалось, він нарешті зрозумів свою силу. Коли Френк побачив, як палає скіпка, коли відчув їдкий дим власного життя, щось таке перевернулося всередині нього, і тепер він почувався напрочуд упевненим у собі.

«Справедливо, що твоє життя горітиме яскраво але так недовго?» — запитав його Смерть.

— Чхав я на справедливість, — сказав собі Френк. — Коли вже горіти, то горіти яскраво.

Він зробив крок до Персі. Тієї самої миті з іншого кінця табору пролунав крик Хейзел. Аріон болісно заіржав — велетень зробив влучний удар. Жезл відкинув коня — вершниця пролетіла над кригою і з тріском вдарилась об мури.

— Хейзел! — Френк метнувся очима до Персі, шкодуючи що у нього більше немає списа. Якби ж можна було викликати Сірка… сам він не може перебувати у двох місцях водночас.

— Допоможи їй! — крикнув Персі, високо здіймаючи золотого орла. — Я подбаю про цих хлопців!

Не подбає. Френк розумів це. Життя сина Посейдона було на волосині від смерті, і все ж він кинувся на допомогу Хейзел.

Вона лежала наполовину зарита в уламках снігових блоків. Аріон стояв над нею і намагався захистити, стаючи дибки і хвицаючи копитами велетня.

— Привіт, маленький поні. Хочеш погратись? — Велетень розсміявся.

Алкіоней здійняв свій скрижанілий жезл.

Френк був занадто далеко, щоб допомогти… але уявив, як мчить на допомогу, як його ноги підносяться над землею.

«Ти здатен бути будь-ким».

Він пригадав білоголових орлів, яких бачив під час подорожі потягом. Тіло почало зменшуватись і легшати. Руки витягнулися в крила, а зір став у тисячі разів гострішим. Він різко здійнявся в небо, а потім ринув на велетня, розкривши гострі, наче леза, кігті. Френк полоснув велетня по очах.

Алкіоней болісно заревів та, хитаючись, позадкував. Френк тим часом приземлився поруч із Хейзел і повернувся до свого звичайного вигляду.

— Френку… — Вона приголомшено втупила в нього очі. З її голови сповзла шапка зі снігу. — Що щойно… як ти?..

— Дурень! — заволав Алкіоней. Його обличчя було в порізах, з очей замість крові текла чорна нафта, але рани вже затягуватись. — Я безсмертний на рідній землі, Френку Чжане! А завдяки твоїй подрузі Хейзел, мій новий дім — це Аляска. Ти не можеш вбити мене тут!

— Ще побачимо, — промовив Френк. Сили пронизали його руки і ноги. — Хейзел, залізай на коня.

Велетень кинувся в напад, а Френк — йому назустріч. Він пригадав ведмедицю, з якою стикнувся віч-на-віч у дитинстві. З кожним кроком тіло ставало важчим, міцнішим, обростало м’язами. Він обрушився на велетня з потужністю дорослого гризлі — тисяча фунтів чистої сили. Хоча порівняно з Алкіонеєм Френк усе одно був маленьким, інерція від удару була такою, що велетня віджбурнуло у скрижанілу вежу. Споруда з гуркотом обвалилась на нього.

Френк стрибнув на голову Алкіонея. Змах його пазурів дорівнював удару боксера важкої ваги з бензопилами замість рук. Френк несамовито трощив велетневе обличчя, поки його металеві риси не почали вигинатись.

— Аррррг, — пробурмотів у заціпенінні велетень.

Френк повернувся до свого звичайного вигляду. Його рюкзак досі висів на спині. Він схопив мотузки, які придбав у Сьюарді, швидко зробив вузол і затягнув його навколо лускатої драконячої ноги велетня.

— Хейзел, тримай! — він кинув їй інший кінець мотузки. — Я дещо придумав, але ми…

— Уб’ю… тебе… — пробурмотів Алкіоней.

Френк побіг до голови велетня, схопив найважчий предмет, що трапився попідруч, — легіонерський щит, — і рубанув ним по носу Алкіонея.

— Apг, — промовив велетень.

Френк знову озирнувся до Хейзел.

— Як далеко Аріон зможе протягнути цього хлопця?

Хейзел витріщилась на нього.

— Ти… ти був птахом. А потім ведмедем. І…

— Потім поясню. Нам треба якомога швидше витягти його в глиб материку.

— Але Персі?..

Френк лайнувся. Як він міг забути?

Крізь руїни табору він побачив друга на краю обриву. Вихор зник. Персі тримав Анаклузмос в одній руці й золотого орла легіону в іншій. Ціла армія тіней повільно просувалась уперед зі зброєю напоготові.

— Персі! — крикнув Френк.

Персі подивився в їхній бік, побачив велетня і наче зрозумів, що відбувається. Він викрикнув щось, але слова віднесло вітром. Напевно, «Уперед!»

Тоді він встромив Анаклузмос в кригу під своїми ногами. Весь льодовик затремтів. Привиди попадали навколішки. Позаду Персі із затоки здійнялась величезна хвиля — сірий водяний вал, вищий навіть за льодовик. З маленьких і великих розколин у кризі вистрілила вода. Хвиля вдарила — і задня частина табору обрушилась. Цілий гребінь відколовся від льодовика і звергнувся в безодню — забравши із собою будівлі, привидів і Персі Джексона.

XLVII Френк

Френк був настільки ошелешеним, що Хейзел довелось прокричати його ім'я разів десять, перш ніж він зрозумів, що Алкіоней знову підводиться.

Він заляскав велетня щитом по носі, поки той не захропів. Тим часом льодовик продовжував обвалюватися — прірва була дедалі ближче.

Танатос підлетів до них на своїх чорних крилах з безтурботним обличчям.

— О, так, — із задоволенням промовив він. — От і душі. Тонуть, тонуть. Вам краще поквапитись, друзі, або теж втонете.

— Але Персі… — Френк ледве вимовив ім’я друга. — Він?

— Рано говорити. А щодо цього… — Танатос з неприязню поглянув на Алкіонея. — Його не вбити тут. Ви знаєте, що робити?

Френк оціпеніло кивнув.

— Гадаю, так.

— Ну що ж, приємно було мати з вами справу. Френк і Хейзел обмінялись стурбованими поглядами.

— Е… — Хейзел запнулась. — Тобто ви… ви не…

— Не заберу твоє життя? — запитав Танатос. — Ну, зараз подивимось…

Невідомо звідки в його руці з’явився суцільно чорний айпад. Смерть затицяв по екрану, а Френк тим часом тільки й міг, що думати: «Будь ласка, не працюй, програмо для збирання душ».

— Тебе немає в списку, — промовив Танатос. — Плутон дає мені точні розпорядження щодо душ-втікачів. З якоїсь причини він не видав наказу щодо тебе. Можливо, вважає, що твоє життя ще не завершене, хоча, може, просто недогляд. Якщо хочеш, можу зателефонувати і запитати…

— Ні! — вискнула Хейзел. — Усе гаразд.

— Упевнена? — люб’язно поцікавився Смерть. — Можу влаштувати відеоконференцію. У мене десь була його скайп-адреса.

— Точно, ні. — Хейзел мала такий вигляд, наче скинула з плеч тягар у кілька тисяч фунтів. — Дякую.

— Аррррр, — пробурмотів Алкіоней.

Френк знову ляснув його по голові.

Смерть відірвав очі від айпада.

— А щодо тебе, Френку Чжане, твій час ще також не настав. Хоч горіти тобі залишилось недовго. Але не вважайте, що я роблю вам послугу. Ми зустрінемось знову і за значно гірших обставин.

Льодовик продовжував розвалюватись — до обриву залишалось уже двадцять футів. Аріон нетерпляче заіржав. Френк розумів, що їм час, але мусив запитати ще дещо.

— А що з Брамою Смерті? Де вона? Як нам її зачинити?

— Ах, дійсно. — На обличчі Танатоса промайнуло роздратування. — Моя брама. Непогано було б її зачинити, але, боюсь, це не в моїх силах. Як ви це зробите — я не маю жодного уявлення. Не знаю, де вона. Її місцезнаходження… як би пояснити, не зовсім матеріальне. Вам потрібно буде знайти її вже під час самих пошуків. Я порадив би почати з Риму. З першого Риму. Вам знадобиться особливий провідник. Тільки певні напівбоги здатні побачити знаки, що зрештою приведуть вас до Брами Мене.

На кризі під ногами з’явились тріщини. Хейзел погладила Аріона по шиї, щоб заспокоїти.

— А що з моїм братом? — запитала вона. — Ніко живий?

Танатос дивно на неї поглянув. Це було схоже на співчуття, хоча Смерті, начебто, така емоція не мала б бути властива.

— Ти знайдеш відповіді в Римі. А тепер мені час летіти на південь — до Табору Юпітера. Передчуваю, що там незабаром треба буде зібрати багато душ. Прощавайте, напівбоги, до наступної зустрічі.

Танатос розчинився в чорному димі.

Тріщини в кризі під ногами Френка збільшились.

— Хутко! — сказав він Хейзел. — Потрібно віднести Алкіонея хоча б на десять миль на північ!

Він вліз на велетневі груди — й Аріон понісся по кризі, тягнучи за собою Алкіонея, наче найпотворніші у світі санчата.

* * *

Подорож була недовгою.

Аріон біг по льодовику, наче по автомагістралі, зі свистом перестрибуючи розколини та ковзаючи по таких схилах, що могли б змусити будь-якого сноубордиста світитись від щастя.

Френкові не довелось часто бити Алкіонея по голові — вона і без того весь час підстрибувала й ударялась об кригу. Поки вони мчали уперед, напівпритомний Золотавчик бурмотів мотив, дуже схожий на різдвяну пісеньку.

Френк і сам зараз мало що тямив. Він щойно перетворився на орла, а потім на ведмедя. Френк досі відчував, як текуча енергія пронизує все тіло, наче воно перебуває у наполовину твердому, а наполовину рідкому стані.

Окрім цього вони з Хейзел щойно звільнили Смерть і обидва вціліли. А Персі… Френк придушив страх. Персі обрушив частину льодовика, щоб урятувати їх.

«Син Нептуна там з криги впаде і як колода втоне».

Ні. Він нізащо не повірить, що Персі загинув. Вони подолали весь цей шлях не для того, щоб утратити друга. Френк обов’язково знайде Персі… Але зараз треба покінчити з Алкіонеєм.

Він змалював в уяві, мапу, яку вивчав у потязі до Анкориджа. Приблизно він знав, куди їм треба, але на льодовику не було жодних вивісок чи дорожніх знаків. Залишалось тільки сподіватись на долю.

Нарешті Аріон пронісся між двома горами і опинився у скелястій крижаній долині, що скидалась на величезну миску із замороженим молоком і шоколадними кульками. Золота шкіра велетня зблідла, стала кольору латуні. Френк відчув слабку вібрацію в тілі, наче до його грудей притиснули камертон. Він зрозумів, що в’їхав на дружню територію — на рідну землю.

— Тут! — крикнув Френк.

Аріон вильнув убік. Хейзел розрубила мотузку, й Алкіоней за інерцією поковзав уперед. Френк зістрибнув з нього саме перед тим, як велетень грюкнувся об валун.

Алкіоней миттю звівся на ноги.

— Що? Де? Хто?

Його ніс був вигнутий убік. Рани зцілились, але золота шкіра втратила старий лиск. Він подивився навколо себе у пошуках залізного жезла, що залишився на льодовику Хаббард. А потім облишив пошуки й ударом кулака розтрощив найближчий валун.

— Як ти смієш кататися на мені, наче на санчатах? — Він напружився і принюхався до повітря. — Цей запах… померлі душі. Танатос вільний, га? Ба! Хоча це не має значення. Гея досі контролює Браму Смерті. Ну, то навіщо ти привіз мене сюди, сину Марса?

— Щоб убити, — відповів Френк. — Ще запитання?

Велетневі очі звузились.

— Ніколи не зустрічав дитину Марса, здатну змінювати форму. Але це не означає, що ти можеш мене перемогти. Ти гадаєш, що твій солдафон-батько дав тобі достатню силу, щоб перемогти мене сам на сам?

Хейзел оголила свій меч.

— А якщо не сам на сам?

Велетень заричав і кинувся на Хейзел, але Аріон спритно метнувся вбік. Хейзел рубанула мечем по велетневих литках. З рани полилась нафта.

— Ви не здатні перемогти мене. З Танатосом чи без.

Хейзел зробила рукою жест, наче схопила щось у повітрі. Невидима сила підхопила коштовності, вплетені у волосся велетня, і ті стали сторч. Хейзел підлетіла, вдарила мечем по другій нозі й відскочила, перш ніж велетень устиг оговтатися.

— Годі! — крикнув Алкіоней. — Це Аляска. Я безсмертний на своїй рідній землі!

— Взагалі-то, — промовив Френк, — я маю для тебе погані новини. Бач, я отримав від батька не тільки силу.

Велетень гаркнув:

— Про що ти базікаєш, марсове щеня?

— Тактика, — сказав Френк. — Це мій дар від Марса. Обравши правильну місцевість, можна виграти битву ще до її початку. — Він вказав рукою за свою спину. — Ми перетнули кордон кілька ярдів тому. Ти більше не на Алясці. Хіба не відчуваєш, друже? Хочеш потрапити на Аляску, доведеться пройти повз мене.

Потроху у велетневих очах засяяло розуміння. Він із недовірою глянув на свої поранені ноги. З литок досі текла нафта, забарвлюючи кригу в чорний колір.

— Неможливо! — Заволав велетень. — Я… я… А-а-а-а!

Він кинувся на Френка, сповнений рішучості дістатись, кордону. На долю секунди Френк засумнівався у своєму плані. Якщо він не зможе знову скористатися своїм даром, якщо стоятиме тут як укопаний, то йому кінець. Тоді в голові виринули бабусині вказівки:

«Допомагає, якщо добре знаєш істоту». Є.

«А ще краще, якщо ти в смертельній небезпеці, наприклад у бою». Теж є.

Велетень наближався. Двадцять ярдів. Десять.

— Френку? — стурбовано поцікавилася Хейзел. Френк не похитнувся.

— Усе під контролем.

Саме тієї миті, коли Алкіоней мав його розчавити, Френк перетворився. Він завжди почувався занадто великим і незграбним. Тепер він обернув це собі на користь. Його тіло збільшилося до колосальних розмірів. Шкіра потовстішала. Руки стали міцними передніми ногами. У роті виросли бивні, а ніс витягнувся в хобот. Френк перетворився на тварину, яку знав найкраще, — на того, про кого дбав, кого годував, мив і бувало навіть забезпечував розладами травлення в Таборі Юпітера. Алкіоней влетів у дорослого десятитонного слона. Велетень захитався. Він обурено скрикнув і кинувся на Френка знову, але належав до нижчої вагової категорії. Френк стукнув його головою з такою силою, що Алкіоней відлетів назад і розпластався на кризі.

— Ти… не зможеш… мене вбити, — заревів Алкіоней. — Не зможеш…

Френк повернувся до звичайного вигляду і підійшов до велетня. Від його ран валив дим. Самоцвіти випали з волосся і шипіли на снігу. Золота шкіра почала іржавіти і розпадатися.

Хейзел спішилась і встала поруч, з мечем напоготові.

— Можна мені?

Френк кивнув. Він поглянув у сповнені гніву очі велетня.

— От тобі порада, Алкіонею. Коли наступного разу вирішиш зробити найбільший штат своєю домівкою, не розташовуй базу всього за десять миль від кордону. Ласкаво прошу до Канади, бовдуре.

Меч Хейзел опустився на велетневу шию. Алкіоней перетворився на купу коштовного каміння.

Якусь мить Хейзел і Френк просто стояли, дивлячись, як залишки велетня плавлять лід. Френк підняв мотузку.

— Слон? — запитала Хейзел.

Френк почухав шию.

— Ну, це здавалось непоганою ідеєю.

Він не міг прочитати з її обличчя, якої вона думки. Боявся, що нарешті таки утнув щось настільки безглузде, що Хейзел більше ніколи не захоче до нього наближатись. Френк Чжан: незграбний недотепа, дитина Марса, а час від часу — товстошкіра тварина.

Але потім вона його поцілувала — по-справжньому, у губи. Це було в тисячі разів ліпшим поцілунком за той, що отримав Персі в літаку.

— Ти неймовірний, — промовила вона. — І з тебе вийшов дуже привабливий слон.

Френк був таким схвильованим, що здавалось його чоботи от-от розтоплять у кризі дірки. Перш ніж він встиг щось промовити, долиною прокотився голос:

«Ви не перемогли».

Френк здійняв очі до неба. На горі поблизу рухались тіні, утворюючи обличчя сплячої жінки.

«Ви нізащо не дістанетесь додому вчасно, — спробувала зачепити їх Гея. — Танатос уже на шляху до Табору Юпітера. Загибель ваших римських друзів неминуча».

Гори загриміли, наче вся земля навколо зареготала. Тіні зникли.

Хейзел і Френк подивились одне на одного. Не вимовивши жодного слова, вони вскочили на Аріона і помчали назад до льодовика.

XLVIII Френк

Персі чекав на них. Вигляд у нього був шалений. Він стояв на краю льодовика, опершись на жезл із золотим орлом, і вдивлявся в руїни, які спричинив: декілька сотень акрів новоявленої ділянки моря, всіяної айсбергами та уламками колишнього табору.

На льодовику залишились лише головні ворота, що кренились набік, та рваний синій прапор на купі сніжних блоків.

Коли друзі підбігли до Персі, він привітався, наче вони просто зустрілись, щоб поснідати чи щось таке.

— Ти живий! — радісно промовив Френк.

Персі насупив брови.

— Те, що я впав? То пусте. Я падав з Арки у Сент-Луїсі, а там висота удвічі більша.

— Ти робив що? — поцікавилася Хейзел.

— Немає значення. Головне — що я не втопився.

— Отже, пророцтво було неповним! — широко усміхнулась Хейзел. — Там напевно йшлося щось на кшталт: «Син Нептуна там з криги впаде, і як колода втоне купка привидів».

Персі знизав плечима. Він досі дивився на Френка такими очима, наче був на щось ображений.

— Чжане, у мене до тебе є запитання. Відколи ти можеш перетворюватись на орла? І на ведмедя?

— І на слона, — з гордістю промовила Хейзел.

— І на слона? — Персі похитав головою, наче відмовлявся в це вірити. — Такий твій сімейний дар? Ти можеш змінювати форму?

Френк переступив з ноги на ногу.

— Ну… так. Періклимен, мій предок-аргонавт, — він міг таке робити. І передав цю здібність нащадкам.

— А він успадкував цей дар від Посейдона, — промовив Персі. — Це нечесно. Я от на тварин перетворюватись не можу.

Френк витріщився на нього.

— Нечесно? Ти дихаєш під водою, підриваєш льодовики і викликаєш бісові урагани — і досі вважаєш нечесним те, що я можу бути слоном?

Персі замислився.

— Гаразд. Мабуть, ти маєш рацію. Але наступного разу, коли я скажу, що ти справжній звір…

— Ой, замовкни. Благаю.

Персі ошкірився.

— Якщо ви закінчили, — промовила Хейзел. — Нам треба вирушати. Табір Юпітера в облозі. Їм не завадить золотий орел.

Персі кивнув.

— Так, але є ще дещо. Хейзел, на дні бухти зараз лежить тонна імперського золота у вигляді зброї та обладунків, а ще — дуже непогана колісниця. Закладаюсь, що все це може стати у пригоді…

На це знадобилося багато часу — навіть забагато, — але всі розуміли, що зброя здатна вирішити результат битви, якщо, звісно, їм вдасться дістатись табору вчасно.

Хейзел скористалась своєю силою, щоб підняти частину речей з морського дна. Персі пірнув і теж щось приніс. Навіть Френк вклав свою долю — він перетворився на тюленя, що, на його думку, було досить круто, хоча за ствердженням Персі від нього потім тхнуло рибою.

Щоб підняти колісницю, знадобились сили всіх трьох. Але врешт-решт вони таки витягли все на пляж із чорного піску біля підніжжя льодовика. Усе не вміщувалось у колісницю, але за допомогою Френкової мотузки вони змогли прив’язати більшість золотої зброї та найкращих обладунків.

— Схоже на санчата Санти, — промовив Персі. — Аріон узагалі зможе все це тягти?

Аріон вибухнув гнівом.

— Хейзел, — промовив Персі. — Я присягаюсь, що вимию цьому коню рот милом. Він каже, що може, але потрібна їжа.

Хейзел підняла старий римський кинджал — пугіо. Він був кривим і тупим, тож навряд згодився би в бою, але, начебто, був виготовлений з імперського золота.

— Тримай, Аріоне, — промовила вона. — Першокласне паливо.

Кінь узяв кинджал зубами і прожував його, як яблуко. Френк подумки присягнувся ніколи не класти руку цьому коневі до рота.

— Я не сумніваюсь у силі Аріона, — промовив він з опаскою, — але чи витримає колісниця? Остання…

— У цієї колеса і вісь з імперського золота, — відповів Персі. — Витримає.

— А якщо ні, — додала Хейзел, — це буде коротка, подорож. Але у нас обмаль часу. Уперед!

Френк і Персі залізли в колісницю. Хейзел застрибнула на спину Аріона.

— Но! — крикнула вона.

Надзвуковий вибух пролунав по всій бухті. Вони понеслися на південь, обвалюючи лавини з гір.

XLIX Персі

Чотири години.

Стільки часу знадобилось найшвидшому коневі у світі, щоб дістатись до Сан-Франциско з Аляски, несучись по воді вздовж північно-західного узбережжя.

Стільки ж часу знадобилось для того, щоб до Персі повністю повернулась пам’ять. Процес почався у Портленді, коли він випив горгонську кров, але тоді минуле життя здавалось нестерпно розпливчастим. Тепер, коли вони повернулись на землі олімпійських богів, Персі пригадав усе: війну з Кроносом, шістнадцятий день народження в Таборі Напівкровок, наставника Хірона, кращого друга Гровера, брата Тайсона і, авжеж, Аннабет — два неймовірні місяці стосунків і потім — БУМ! Його викрав прибулець, більш відомий як Гера. Або Юнона… хоча яка різниця.

У нього вкрали вісім місяців життя. Наступного разу, коли він побачить царицю Олімпу, то безсумнівно дасть їй божественного ляпаса.

Друзі й родина, мабуть, не знають, куди подітись від хвилювань. Якщо Табір Юпітера опинився в такій біді, можна було тільки здогадуватись, що переживає Табір Напівкровок, поки Персі немає поряд.

Та це було не найгіршим. Порятунок обох таборів стане тільки початком. За словами Алкіонея справжня війна відбудеться далеко звідси, на батьківщині богів. Велетні замислили напасти на первісний Олімп і знищити богів назавжди.

Персі знав, що велетнів можна перемогти, тільки якщо боги та напівбоги битимуться пліч-о-пліч. Про це розповів їм Ніко. А ще щось таке згадувала Аннабет минулого серпня, коли припустила, що саме велетні можуть бути частиною нового Великого Пророцтва — яке римляни називають Пророцтвом Сімох. (У стосунках із найрозумнішою дівчиною в таборі є негативний аспект: дізнаєшся те, чого не хочеш знати.)

Він тепер розумів план Юнони: об’єднати римських і грецьких напівбогів, щоб утворити елітний загін героїв, а потім якимось чином переконати богів битись разом із ними. Але спочатку вони мають урятувати Табір Юпітера.

Узбережжя почало набувати знайомих обрисів. Вони Пронеслись повз маяк у Мендосіно. З туману з’явились гора Тем і мис округу Марін. Аріон промчав під мостом «Золота Брама» й увірвався в затоку Сан-Франциско.

Вони пролетіли повз Берклі й пагорби Окленда. Коли вони дісталися вершини пагорбу над Кальдекоттським тунелем, Аріон здригнувся, як поламане авто, і різко спинився. Його груди важко здіймались.

Хейзел ніжно погладила боки свого коня.

— Ти чудово впорався, Аріоне!

Кінь був такий втомлений, що навіть не лаявся: «Авжеж чудово. А чого ти очікувала?»

Персі та Френк зістрибнули з колісниці. Персі пошкодував, що в ній не було зручних сидінь і чогось /їстівного. Ноги хитались, суглоби так заклякли, що хлопець ледве міг ходити. Якщо доведеться битися в такому вигляді, вороги назвуть його Дідусем Джексоном.

Френк виглядав не ліпше. Шкутильгаючи, він видерся на вершину пагорбу і подивився на табір.

— Народе… ви маєте це побачити.

Коли вони приєднались до Френка, серце Персі завмерло. Битва вже почалась і розвивалась не кращим чином. Дванадцятий легіон зайняв позицію на Марсовому полі й намагався захистити місто. Скорпіони обстрілювали ряди земленароджених. Слон Ганнібал розсікав ряди чудовиськ, але ворог занадто переважав за кількістю.

Рейна літала на пегасі Скіпіо навколо Полібота, відволікаючи велетня на себе. Лари вишикувалися мерехтливими пурпуровими рядами проти зграї чорних димчатих тіней у старовинних обладунках. Напівбоги-ветерани з міста приєднались до регулярного війська і стіною щитів стримували натиск лютих кентаврів. Велетенські орли кружляли над полем битви, стикаючись у повітряних маневрах з двома змієголовими жіночками у зелених барген-мартовських жилетах — Стено й Евріелою.

Сам легіон брав на себе головний удар, але вже ледве тримав стрій: Кожна когорта стояла острівком серед моря ворогів. Штурмова вежа циклопів обстрілювала місто сяючими зеленими ядрами, що утворювали воронки на площі й обертали в руїни будинки. На очах Персі одне ядро влучило у будівлю сенату й обвалило частину купола.

— Ми спізнились, — промовила Хейзел.

— Ні, — заперечив Персі. — Вони досі б’ються. Ще не пізно.

— Де Лупа? — запитав Френк. У його голосі відчувався відчай. — Вона і вовки… вони мали прийти.

Персі пригадав дні, проведені з богинею-вовчицею. З часом він став поважати закони вовків, але так само дізнався, що вони не всемогутні. Вовки не б’ються на передовій. Вони нападають тільки коли значно переважають супротивника числом, і зазвичай під покровом ночі. До того ж, головне правило Лупи — будь самостійним! Вона ладна допомогти всім, чим може, і навчити тебе битись, та зрештою — ти або хижак, або здобич. Римляни повинні битись за себе самі. Повинні довести, що чогось гідні, або померти. Такий закон життя Лупи.

— Вона зробила все, що було в її силах, — промовив Персі. — Затримала армію на шляху на південь. Тепер наша черга. Ми повинні доставити орла та зброю легіону.

— Але Аріон виснажений! — випалила Хейзел. — Ми не протягнемо все це самотужки.

— Можливо, нам і не доведеться. — Персі огледів верхівки пагорбів. Якщо Тайсон отримав його повідомлення-сон, допомога може бути близько.

Він свиснув щодуху — добротний нью-йоркський свист, який почув би кожний таксист від Таймс-скверу аж до Центрального парку.

У деревах промайнули тіні. Невідомо звідки вискочив велетенський чорний мастиф завбільшки з позашляховик, а на його спині сиділи циклоп та гарпія.

— Пекельний пес! — Френк поспішно позадкував.

— Усе гаразд! — Персі ошкірився. — Це друзі.

— Братику! — Тайсон зістрибнув із собаки і помчався до Персі.

Персі намагався впевненіше звестися на ноги, але це було марно. Тайсон налетів на нього і стиснув у задушливих обіймах. Кілька секунд Персі не бачив нічого окрім чорних плям і фланелі його сорочки. А потім брат ослабив хватку і, радісно по-дитячому розсміявшись, почав розглядати його величезним карим оком.

— Ти не мертвий! — промовив він. — Люблю, коли ти не мертвий!

Елла пурхнула на землю і почала чистити пір’я.

— Елла знайшла собаку, — оголосила вона. —

Великого собаку. І циклопа.

Вона зашарілась? Перш ніж Персі зміг вирішити, так це чи ні, чорний мастиф накинувся на нього і збив з ніг, гавкаючи так гучно, що навіть Аріон позадкував.

— Привіт, Місіс О’Лірі! — промовив Персі. — Так, я теж тебе люблю, дівчинко. Гарний песик.

Хейзел видала щось схоже на виск.

— У тебе є пекельний собака на ім’я Місіс О’Лірі?

— Довго пояснювати. — Персі вдалось підвестись і витерти собачу слину. — Можеш у свого брата запитати…

Він затнувся, коли побачив обличчя Хейзел. Ніко ді Анжело зник — як він міг забути!

Хейзел розповіла йому, що сказав Танатос про пошуки Брами Смерті в Римі. Персі прагнув знайти Ніко ще і з власних причин — щоб скрутити шию цьому малому за те, що в першу їхню зустріч у Таборі Юпітера прикидався, наче не знає його. І все ж Ніко брат Хейзел. До того ж у них зараз було багато інших нерозв’язаних проблем.

— Вибач, — промовив він. — Але так, це мій собака, Місіс О’Лірі. Тайсоне, це мої друзі, Френк і Хейзел.

Персі повернувся до Елли, яка рахувала борідки у своєму пері.

— Як ти, Елло? — поцікавився він. — Ми хвилювались за тебе.

— Елла не сильна, — відповіла вона. — Циклопи сильні. Тайсон знайшов Еллу. Тайсон подбав про Еллу.

Персі здійняв брови. Елла таки почервоніла.

— Тайсоне, — промовив він, — ну ти серцеїд.

Тайсон набув такого самого кольору, як і Еллине оперення.

— Ти що… ні. — Він нахилився і нервово прошепотів, достатньо голосно, щоб усі почули: — Вона гарненька.

Френк поплескав себе по голові, наче боявся що його мозок зараз закоротить.

— Слухайте, у нас тут битва у запалі.

— Так, — погодився Персі. — Тайсоне, де Аннабет? Іде ще якась допомога?

Тайсон витягнув губи. Каре око затуманилось сльозами.

— Великий човен не готовий. Лео каже завтра, можливо, за два дні. Тоді вони прийдуть.

— У нас і двох хвилин немає, — промовив Персі. — Гаразд, вчинимо так.

Так швидко, як тільки було можливо, Персі показав Тайсону, де на полі битви гарні хлопці, а де погані. Почувши про циклопів і поганих кентаврів у велетневій армії, Тайсон збентежився.

— Я мушу бити поні-людей?

— Просто налякай їх.

— Е-е… Персі? — Френк стурбовано поглянув на Тайсона. — Я просто… не хочу, щоб нашому другові зашкодили. Тайсон уміє битися?

Персі усміхнувся.

— Чи Тайсон уміє битися? Френку, ти дивишся на генерала Тайсона — головнокомандувача армії циклопів. І до речі, Тайсоне, Френк — нащадок Посейдона.

— Братику! — Тайсон здавив Френка в обіймах.

Персі придушив сміх.

— Насправді вій швидше пра-пра-… Хоча, не зважай! Так, він твій брат.

— Дякую, — пробурмотів Френк крізь фланель у роті. — Але якщо легіон прийме Тайсона за ворога…

— Я про це подбаю! — Хейзел побігла до колісниці й вирила найбільший римський шолом, що змогла знайти, та старе римське знамено із написом SPQR.

Вона вручила їх Тайсонові.

— Ура! — викрикнув циклоп. — Я у вашій команді.

Шолом був до смішного малим, а прапор Тайсон начепив задом наперед, так що вийшов якийсь легіонерський слинявчик.

— Згодиться, — промовив Персі. — Елло, просто залишайся тут. Тут безпечно.

— Безпечно, — повторила Елла. — Елла любить, коли безпечно. З друзями безпечніше. Безпечні депозитні скриньки. Елла піде з Тайсоном.

— Що? — промовив Персі. — Ну… гаразд. Можна і так. Тільки будь обережною. І, Місіс О’Лірі…

— Гав!

— Не бажаєте запрягтись у колісницю?

L Персі

Вони були, безсумнівно, найбільш чудернацьким підкріпленням в історії римського війська. Хейзел їхала верхи на Аріоні, який відновив достатньо сил, щоб нести одну людину на швидкості звичайного коня. Хоча весь шлях їм довелось слухати, як він лається та скаржиться на біль у копитах.

Френк перетворився на білоголового орла — що Персі досі вважав нечуваною несправедливістю — і ширяв над ними. Тайсон біг униз по схилу, розмахуючи палицею і волаючи:

— Лихі поні-люди! Бу-у!

Тоді як Елла пурхала навколо нього і цитувала відомості з «Довідника дідуся фермера».

Щодо Персі, то він їхав на битву верхи на Місіс О’Лірі. За ним тягнулась колісниця, набита імперським золотом, що брязкотіло і дзенькотіло. Штандарт із золотим орлом Дванадцятого легіону здіймався над його головою.

Обігнувши західні кордони табору, вони перетнули найпівнічніший міст через Малий Тибр і ринули в битву, що вирувала на Марсовому полі. Орда циклопів неспинно обрушувалась на таборян П’ятої когорти, які намагались тримати щити зімкнутими тільки для того, щоб не померти.

Побачивши, що вони в біді, Персі відчув палке бажання їх захистити. Ці хлопці прийняли його до себе. Вони — його родина.

Він крикнув «За П’яту!» і влетів у найближчого циклопа. Останнім, що побачило бідне чудовисько, були зуби Місіс О’Лірі.

Після того як циклоп розсипався, — і, дякувати Смерті, залишився таким, — Персі зіскочив з пекельного пса і став несамовито прорубувати собі шлях крізь ворожі ряди.

Тайсон кинувся в напад на очільницю циклопів, Мамцю Гаскет, кольчужна сукня якої була заплямована багном і прикрашена зламаними списами.

Вона роззявила рота, витріщила очі на Тайсона і почала було:

— Хто?

Тайсон стукнув її по голові з такою силою, що вона закрутилась навколо власної осі і приземлилась на м’яке місце.

— Погана циклопиня! — заревів він. — Генерал Тайсон говорить: ГЕТЬ!

Він стукнув її знову, і Мамця Гаскет розсипалась на пил.

Тим часом Хейзел носилась на Аріоні, розрубуючи спатою одного циклопа за одним, а Френк осліплював ворогів своїми кігтями.

Коли всі циклопи в межах п’ятдесяти ярдів перетворилися на попіл, Френк приземлився перед своєю когортою і набув людської форми. Знак центуріона і «Мурована корона» заблищали на його зимовій куртці.

— П’ята когорта! — крикнув він. — Я приніс зброю з імперського золота! Вона тут!

Таборяни оговтались від шоку і юрбою побігли до колісниці. Персі почав швидко роздавати зброю та обладунки.

— Вперед, вперед! — підганяв усіх Дакота, вищиряючись, наче божевільний, і потягуючи червоний «Кул-Ейд» з фляжки. — Нашим товаришам потрібна допомога!

Незабаром П’яту когорту спорядили новою зброєю, щитами і шоломами. Важко було сказати, що всі вони виглядали як добрані. Ба більше, кожний виглядав так, наче повернувся з розпродажу у царя Мідаса. І все ж вони раптом стали найсильнішою когортою в таборі.

— За орлом! — наказав Френк. — У бій!

Легіонери відповіли схвальним окликом. Персі з Місіс О’Лірі кинулись уперед, і вся когорта помчала за ними — сорок надзвичайно блискучих золотих воїнів, які жадали битви.

Вони обрушились на юрбу диких кентаврів, що нападала на Третю когорту. Коли таборяни Третьої побачили штандарт з орлом, то несамовито заволали і, наче з оновленими силами, продовжили бій.

Кентаври були приречені. Дві когорти здавили їх, наче лещата. Незабаром від чудовиськ не залишилось нічого, крім купок пилу та розмаїття копит та рогів. Персі сподівався, що Хірон йому це пробачить, хоч ці кентаври і не мали нічого спільного із запальними поні, яких він знав. Вони були якоїсь іншої породи. Їх треба було перемогти.

— Стрій! — крикнули центуріони. У легіонерів спрацювали військові навички, і дві когорти з’єднались в один стрій. Зімкнувши щити, вони помарширували на земленароджених.

— Пілуми! — крикнув Френк.

Сотні списів здійнялись над строєм. І за Френковою командою «Вогонь!» полетіли в повітря і смертоносним валом пронизали шестируких чудовиськ.

У підніжжя акведука Перша і Друга когорти намагались оточити Полібота, але зазнавали нищівної поразки. Залишки земленароджених безупинно обстрілювали їх камінням і брудом. Злакові духи карпої — ті страхітливі зубаті купідончики, — носячись між високої трави, навмання хапали таборян і витягали зі строю. Сам велетень скидав з волосся василісків. Щоразу, коли один такий падав на землю, римляни у паніці кидались навтіки. Судячи з роз’їдених щитів та плюмажів, що димились на шоломах, вони вже дізнались і про отруту, і про вогонь василісків.

Рейна кружляла над велетнем і кидалась на нього зі списом щоразу, коли той звертав увагу на військо під своїми ногами. Її пурпуровий плащ тріпотів на вітру. Золоті обладунки сяяли. Полібот розмахував тризубцем та сіткою, але Скіпіо майже не поступався у спритності Аріону.

А потім Рейна помітила П’яту когорту, яка з орлом марширувала на допомогу. Вона була такою ошелешеною, що велетень ледве не збив її на землю, — на щастя, Скіпіо встиг ухилитись. Рейна зустрілась очима з Персі й усміхнулася до нього.

— Римляни! — Її голос залунав над полем битви. — Збирайся під орлом!

Напівбоги і чудовиська, усі як один, повернулись і витріщили очі на Персі, який мчав уперед на пекельному псі.

— Що? — заревів Полібот. — Що таке?

Персі відчув, як струмінь сили ринув крізь жезл штандарта у його тіло. Він здійняв орла і крикнув:

— Дванадцятий легіон Фулміната!

Грім струсив долину. Орел випустив сліпучий спалах світла. Тисячі блискавок-щупальців вирвались із золотих крил. Вони простягнулись перед Персі, наче гілля величезного смертоносного дерева, і почали пронизувати чудовиськ, перестрибуючи з одного на іншого, але оминаючи римські війська.

Коли блискавка згасла, Перша і Друга когорти опинились перед одним здивованим велетнем і кількома сотнями купок попелу. Центральна частина ворожого війська канула в небуття.

Вираз обличчя Октавіана був безцінним. Центуріон витріщився на Персі з потрясінням, а потім обуренням. Та коли його власна когорта здійняла радісні крики, йому не залишалось нічого, окрім як приєднатись до них: «Слава Риму! Слава Риму!»

Полібот стурбовано позадкував, але Персі розумів, що битва не завершена.

Четверту когорту досі оточували циклопи. Навіть Ганнібал уже ледве відбивався від чудовиськ. Чорна кевларова броня порвалась, і від напису залишилося тільки «он».

Ветеранів і ларів на східному фланзі відтискали до міста. Циклопська штурмова вежа продовжувала шпурляти вибухові зелені кулі на вулиці Рима. Горгони здихались велетенських орлів і тепер вільно літали над вцілілими кентаврами та земленародженими, закликаючи тих тримати стрій.

— Не здавати позицій! — волала Стено. — У мене є безкоштовні зразки!

Полібот заревів. Дюжина свіжих василісків випали з його волосся і забарвили траву в отруйно-жовтий колір.

— Гадаєш, це щось змінює, Персі Джексоне? Мене не знищити! Підходь, сину Нептуна. Я розтрощу тебе!

Персі спішився і простягнув штандарт Дакоті.

— Ти старший центуріон когорти. Подбай про нього.

Дакота закліпав очима, а потім гордо випрямився. Він облишив свій «Кул-Ейд» і взяв орла.

— Я носитиму його з честю.

— Френку, Хейзел, Тайсоне, — промовив Персі, — допоможіть Четвертій. Мені треба вбити велетня.

Він здійняв Анаклузмос, але перш ніж устиг ступити крок, над північними пагорбами залунали сурми. Ще одна армія з’явилась на гребні — сотні воїнів у чорно-сірій камуфляжній уніформі, озброєні списами та щитами. Поміж їхніх рядів їхали бойові автонавантажувачі — їхні загострені вили відблискували у вечірній заграві, а у заряджених арбалетах палали стріли.

— Амазонки, — промовив Френк. — Чудово.

Полібот розсміявся.

— Бачиш? Наше підкріплення прибуло! Сьогодні Рим паде!

Амазонки опустили списи й ринули вниз по схилу. Автонавантажувачі понеслись у бій. Велетнева армія радісно галасувала, поки амазонки не змінили напрямок і рушили прямо на неторканий східний фланг чудовиськ.

— Уперед, амазонки! — На найбільшому автонавантажувачі стояла дівчина, схожа на Рейну, тільки старша, у чорній бойовій броні з блискучим золотим поясом.

— Цариця Гілла! — промовила Хейзел. — Вона вижила!

Амазонська цариця закричала:

— На допомогу моїй сестрі! Знищити чудовиськ!

— Знищити! — бойовий клич її воїнів прокотився долиною.

Рейна підлетіла на пегасі до Персі. Її очі світились. А на обличчі було написано: «Просто зараз задушила би тебе в обіймах».

— Римляни! У наступ! — крикнула вона.

Битва перетворилась на цілковитий хаос. Амазонки і римляни насувались на ворога, наче сама Брама Смерті.

Але у Персі була своя ціль. Він вказав пальцем на велетня.

— Ти. І я. До кінця.

* * *

Вони зустрілись біля акведука, який дивним чином поки що безпечно переживав битву. Полібот це виправив. Він змахнув тризубцем і розбив найближчу цегляну арку, вивільнивши водоспад.

— Ну що ж, валяй, сину Нептуна! — з насмішкою промовив Полібот. — Покажи свою силу! Вода кориться твоїй волі? Зцілює тебе? Але я народжений протистояти Нептунові.

Велетень простяг руку під воду. Пройшовши крізь пальці, потік став темно-зеленим. Полібот кинув воду в Персі, який інстинктивно відкинув її силою думки. Рідина хлюпнулась на землю перед ним. З огидним шипінням трава на ній зів’яла і задимилась.

— Мій дотик перетворює воду на отруту, — промовив Полібот. — Нумо подивимось, що вона зробить із твоєю кров’ю!

Він жбурнув сітку на Персі, але той відкотився геть і спрямував водоспад велетню в обличчя. Поки Полібот нічого не бачив, Персі напав. Він встромив Анаклузмос у велетнів живіт, а потім висмикнув його і відстрибнув геть, залишивши чудовисько ревіти від болю.

Такий удар розкришив би будь-якого меншого чудовиська на пил, але Полібот тільки похитнувся і поглянув на золотий іхор, що тік з його рани. Поріз уже починав затягуватись.

— Гарна спроба, напівбоже, — проричав він… — Але я все одно тебе розтрощу.

— Спочатку спіймай.

Персі повернувся і помчав до міста.

— Що? — з недовірою закричав велетень. — Ти тікаєш, боягузе? Стій на місці й помри!

Персі не мав наміру робити щось із-поміж запропонованого. Він розумів, що не може вбити Полібота самотужки. Але у нього був план.

Він минув Місіс. О’Лірі, у роті якої звивалась горгона. Собака із. цікавістю поглянув на нього.

— Усе гаразд! — прокричав Персі й побіг далі. Велетень слідував за ним і кричав щось про «криваву розправу».

Персі перестрибнув скорпіона, що палав, і ледь встигнув ухилитися від циклопа, якого жбурнув Ганнібал. Краєм ока він побачив Тайсона, який забивав у землю земленародженого, наче цвях у дошку. Елла пурхала навколо нього, ухиляючись від снарядів та вигукуючи поради:

— Пах. Пах у земленароджених вразливий.

БАЦ!

— Чудово. Так. Тайсон знайшов його пах.

— Персі потрібна допомога? — вигукнув Тайсон.

— Ні, все добре!

— Помри! — заволав Полібот, швидко наближаючись. Персі не припиняв бігти.

Удалечині Хейзел з Аріоном галопом скакали по полю битви, рубаючи кентаврів і карпоїв. Один зі злакових духів заволав: «Пшениця! Я дам тобі пшениці!», але Аріон копитами перетворив його на купу сухого сніданку. Цариця Гілла і Рейна об’єднали війська та носились разом: одна — на своєму автонавантажувачі, друга — на пегасі, розкидаючи тіньових воїнів. Френк перетворився на слона і розчавлював циклопів, а Дакота високо здіймав золотого орла, пронизуючи блискавкою кожне чудовисько, яке наважувалось кинути виклик П’ятій когорті.

Усе це було чудово, але Персі потребував іншої допомоги. Допомоги бога.

Він озирнувся і побачив, що велетень майже його наздогнав. Щоб виграти собі трохи часу, Персі присів за однією з колон акведука. Велетень змахнув тризубцем. Коли колона тріснула, Персі змусив вивільнену воду скерувати обвал, і скинув тонни цегли на велетневу голову.

Персі помчався до кордонів міста.

— Терміне! — заволав він.

Найближча статуя бога була за шість футів попереду. Кам’яні очі розплющилися, щойно Персі опинився поряд.

— Неприпустимо! — поскаржився Термін. — Будівлі горять! Загарбники! Вижени їх геть, Персі Джексоне!

— Я намагаюсь, — промовив він. — Але у мене тут велетень, Полібот.

— Так, я знаю! Стривай… одну мить. — Термін із зосередженим виглядом заплющив очі. Зелене палаюче ядро пронеслось над їхніми головами і раптом розчинилось у повітрі.

— Я не можу зупиняти всі снаряди, — поскаржився Термін. — Хіба так важко бути вихованим і нападати повільніше? Я тут єдиний бог.

— Допоможіть мені вбити велетня — і все це скінчиться. Бог і напівбог пліч-о-пліч — це єдиний спосіб його перемогти.

Термін фиркнув.

— Я охороняю кордони. Я не вбиваю велетнів. У моїй посадовій інструкції нема такого.

— Терміне, будь ласка!

Персі ступив ще один крок уперед — і бог обурено зарепетував:

— Ані руш, юначе! Жодної зброї за межею!

— Але ми під осадою!

— Байдуже! Правила є правила. Коли люди не дотримують правил, я дуже-дуже гніваюсь.

Персі усміхнувся.

— Притримайте цю думку.

Він помчався назад до велетня.

— Агов, страховисько!

— Pap! — Полібот вирвався з-під уламків акведука. Вода досі лилась на нього, обертаючись на отруту і утворюючи паруюче болото навколо його ніг.

— Ти… ти помреш повільно, — пообіцяв велетень. Він підняв тризубець, з якого тепер крапала зелена отрута.

Битва навколо них сходила нанівець. Легіонери позбавлялись останніх чудовиськ і починали згуртовуватися, оточуючи велетня.

— Ти будеш моїм в’язнем, Персі Джексоне, — заричав Полібот. — Я катуватиму тебе на морському дні. Щодня вода зцілюватиме тебе, і щодня я ще більше наближатиму тебе до смерті.

— Чудова пропозиція, — відповів Персі. — Але я, мабуть, краще просто тебе вб’ю.

Полібот люто заревів. Він потряс головою, і з волосся полетіли василіски.

— Назад! — крикнув Френк.

Знову почався хаос. Хейзел пришпорила Аріона і встала між василісками та таборянами. Френк перетворився — стиснувся у щось витягнуте і пухнасте… горностай? Персі подумав, що Френк втратив здоровий глузд, але коли друг кинувся на василісків, ті злякались так, наче дідька побачили. Вони відповзли геть, а Френк кинувся навздогін.

Полібот спрямував тризубець уперед і помчав на Персі. Щойно він дістався Померійської межі, Персі відстрибнув убік, наче тореадор. Велетень перелетів через кордон міста.

— НУ ВСЕ! — крикнув Термін. — ЦЕ ПРОТИ ПРАВИЛ!

Полібот нахмурився, вочевидь спантеличений, тим, що його сварить статуя.

— Що ти таке? — заревів він. — Замовкни!

Він перекинув статую і знову повернувся до Персі.

— Тепер ти мене РОЗЛЮТИВ! — заволав Термін. — Я тебе задавлю! Відчуваєш? Це мої руки стискають твою шию, громило. Ходи-но сюди! Я так тебе лусну головою…

— Годі! — Велетень наступив на статую і розламав Терміна на три частини: п’єдестал, тіло, голова.

— Та ЯК ТИ ПОСМІВ! — крикнув Термін. — Персі Джексоне, ти вибив собі угоду! Гайда вб’ємо цього вискочку.

Велетень так нестримно розреготався, що помітив напад Персі, тільки коли було вже запізно. Персі стрибнув на велетневе коліно, відштовхнувся і встромив Анаклузмос просто в один з металевих ротів на Поліботовому нагруднику, зануривши небесну бронзу в його груди аж до самої рукоятки. Велетень хитнувся назад, перечепився об Термінів п’єдестал і грюкнувся на землю.

Поки він намагався підвестись і тягнувся до меча у своїх грудях, Персі підняв голову статуї.

— Ти ніколи не переможеш! — застогнав велетень. — Ти не здатен вбити мене самотужки.

— Не самотужки. — Персі здійняв кам’яну голову над велетневим обличчям. — Хочу тебе познайомити з моїм другом Терміном. Він бог!

Занадто пізно промайнули усвідомлення і страх у велетневих очах. Персі щодуху обрушив божу голову на Поліботів ніс, і велетень розвалився на паруючу купу морських водоростей, лускату шкіру та отруйну багнюку.

Цілковито виснажений Персі похитнувся.

— Га! — промовила Термінова голова. — Це навчить його дотримувати римських правил!

Якусь мить на полі битви запанувала тиша. Було чутно тільки тріск вогню там і сям та крики декількох чудовиськ, що налякано втікали.

Нерівне коло римлян і амазонок оточило Персі. Серед них були Тайсон, Елла і Місіс О’Лірі. А ще Френк і Хейзел, які з гордістю всміхались до нього. Аріон задоволено гриз золотий щит.

— Персі! Персі! — почали скандувати римляни.

Вони напали на нього юрбою, і перш ніж він устиг щось зрозуміти, уже здіймали його на щиті.

— Претор! Претор! — тепер кричали вони.

Серед них була і Рейна. Вона простягнула руку і привітала його міцним рукостисканням. А потім юрба галасливих римлян понесла його вздовж Померійської межі, обережно уникаючи Термінових кордонів, і супроводила додому, у Табір Юпітера.

LI Персі

Свято Фортуни не стосувалося тунця, що цілком улаштовувало Персі — він не одразу зрозумів значення цього слова.

На святковий бенкет у їдальні зібралась сила-силенна народу: таборяни, амазонки, лари. Запросили навіть фавнів, оскільки після битви вони допомогли з перев’язкою поранених. Вітряні німфи носились залою, доставляючи замовлені піци, бургери, стейки, салати, китайську їжу та мексиканські буріто, як завжди з блискавичною швидкістю.

Незважаючи на виснажливу битву, усі були в чудовому гуморі. Табір майже не зазнав втрат, а ті нечисленні легіонери, які встигли померти, повернулися з Підземного царства, як Ґвен. Можливо, Танатос не зважав на це. А може, Плутон зробив виняток з правил, як у випадку з Хейзел. Якою б не була причина, ніхто не скаржився.

Строкаті амазонські й римські прапори висіли поряд на крокві. Повернений золотий орел велично стояв за преторським столом, а на стінах чарівні роги достатку неспинно обрушували водоспади фруктів, шоколаду і свіжоспеченого печива.

Когорти вільно мішались з амазонками. Усі перескакували з однієї тахти на іншу, кому як заманеться, і цього разу П’ятій когорті були раді всюди. Персі міняв місця так багато разів, що не пам’ятав, скільки і чого з’їв.

Багато фліртували і мірялись силами (і амазонки не цуралися ані того, ані іншого!). Якоїсь миті Персі потрапив у незручну ситуацію з Кінзі, амазонкою, яка обеззброїла його в Сієтлі. Йому довелось поясняти, що в нього вже є дівчина. На щастя, Кінзі сприйняла це розважливо. Вона розповіла йому, що сталось у Сієтлі після їхньої втечі — як Гілла перемогла Отреру в смертельному двобої двічі поспіль, через що амазонки тепер називали свою царицю Гіллою Подвійно-вбивчою.

— Удруге Отрера залишилась мертвою, — промовила Кінзі, лупаючи очима. — Ми вдячні тобі за це. Якщо тобі колись знадобиться нова дівчина… ну, гадаю, ти чудово виглядатимеш у залізному ошийнику і помаранчевому комбінезоні.

Персі не певен був, пожартувала вона чи ні. Він увічливо подякував і пересів на інше місце.

Коли всі поїли і тарілки припинили літати, Рейна звернулась із короткою промовою. Вона офіційно привітала амазонок і подякувала їм за допомогу. А потім обійняла сестру, і всі зааплодували.

Рейна здійняла руку, закликаючи до тиші.

— Ми з сестрою не завжди збігались у думках…

— Це дуже стримане висловлювання. — Гілла розсміялась.

— Вона приєдналась до амазонок, — продовжила Рейна. — Я — до Табору Юпітера. Але дивлячись на всіх вас, я розумію, що ми обидві зробили правильний вибір. Дивним чином наші долі визначив герой, якого всі ви щойно проголосили претором на полі битви, — Персі Джексон.

Знову здійнялись схвальні вигуки. Сестри підняли бокали за Персі й повабили його до себе.

Усі вимагали промови, але Персі не знав, що говорити. Він сказав, що не обійматиме посаду претора, але таборяни заглушили його слова оплесками. Рейна забрала його табличку пробатіо. Октавіан кинув на нього підступний погляд, а потім повернувся до натовпу й усміхнувся так, наче все це було його задумом. Він розрізав плюшевого ведмедика і. проголосив хороші знамення на наступний рік — Фортуна їх ощасливить! Після цього авгур поклав долоню на передпліччя Персі й крикнув:

— Персі Джексон, син Нептуна, перший рік служби.

Римські символи спалахнули на передпліччі Персі: тризубець, SPQR і єдина смута. До його шкіри наче притиснули гарячу праску, але він стримався від крику.

Октавіан обійняв його і прошепотів: «Сподіваюсь, болить».

А потім Рейна вручила Персі медаль з орлом і пурпурову мантію, символи претора.

— Ти заслужив їх, Персі.

Цариця Гілла штурхнула його в спину.

— А я вирішила тебе не вбивати.

— Е-е… дякую, — промовив Персі.

Він ще раз обійшов усю обідню залу, тому що кожний таборянин хотів бачити його за своїм столом. Лар Вітеллій ходив за ним, чіпляючись через свою мерехтливу пурпурову тогу і підтягуючи меч, та розповідав усім, як передбачив велич Персі.

— Я вимагав, щоб його визначили до П’ятої когорти! — гордо сказав привид. — Одразу помітив його талант!

Фавн Дон вискочив невідомо звідки у медсестринській шапочці та з повними жменями печива.

— Чуваче, вітаю і все таке! Оце відпад! Слухай, а немає в тебе зайвої монетки?

Уся ця увага бентежила Персі, але він був радий бачити, як добре тепер ставляться до Хейзел і Френка. Усі називали їх рятівниками Риму, і вони цього безперечно заслуговували. Подейкували, щоб залучити Френкового прадіда Шен Луна до почесного списку легіонерів. Вочевидь, він таки не спричиняв землетрусу тисяча дев’ятсот шостого року.

Персі трохи посидів із Тайсоном і Еллою, які були почесними гостями за столом Дакоти. Тайсон безупинно замовляв бутерброди з арахісовим маслом, і з’їдав їх із такою швидкістю, що німфи не встигали принести нову порцію. Елла влаштувалась на його плечі й несамовито гризла булочки з корицею.

— Гарпіям подобаються булочки з корицею, — сказала вона. — Двадцять четверте червня — це гарний день. День народження Роя Діснея, і Свято Фортуни, і День незалежності Занзібара. І Тайсон.

Вона глянула на Тайсона, зашарілась і відвела очі.

* * *

Після бенкету весь легіон на вечір звільнили від обов’язків. Персі з друзями вирушили в місто, яке ще не зовсім оговталось після битви, але полум’я потушили, більшість сміття прибрали, і міські жителі були сповнені рішучості святкувати.

На Померії їх зустрів Термін у святковому картонному капелюсі.

— Вітаю, преторе! — промовив він. — Якщо треба буде натовкти пику якомусь, велетню, просто дай мені знати.

— Дякую, Терміне! — відповів Персі. — Я це запам’ятаю.

— Так, добре. Твоя преторська накидка ліворуч на дюйм нижча, ніж треба. От… так краще. Де моя помічниця? Джуліє!

Дівча вибігло з-за п’єдесталу. Цього вечора вона була одягнена в зелену сукню, а волосся так само заплетене в коси. Коли вона посміхнулась, Персі побачив, що у неї починають рости передні зуби. Вона простягнула їм коробку зі святковими капелюхами.

Персі почав було відмовлятись, але Джулія впилась у нього сповненими захоплення очима.

— Гаразд, — сказав він. — Я візьму блакитну корону.

Хейзел дівчинка запропонувала золотий піратський капелюх.

— Я хочу стати Персі Джексоном, коли подорослішаю, — урочисто заявила вона Хейзел.

— Це чудова мрія, Джуліє. — Хейзел усміхнулась і скуйовдила їй волосся.

— Хоча, — промовив Френк, діставши капелюх у вигляді голови полярного ведмедя, — стати Френком Чжаном — теж непогана.

.— Френку! — промовила Хейзел.

Вони наділи капелюхи і зайшли на форум, що світився різнокольоровими ліхтарями. Фонтани сяяли пурпуром. Кав’ярні жваво обслуговували клієнтів, а вуличні музики наповнювали місто звуками гітари, ліри, сопілок та ляскання під пахвами. (Нащо робилось останнє, Персі гадки не мав. Можливо, давня римська традиція.)

Ірида, певно, теж була у святковому настрої. Коли Персі з друзями неспішно йшли повз ушкоджену будівлю сенату, у нічному небі з’явилась сліпуча веселка. На жаль, богиня надіслала їм ще один подарунок — лагідний дощик безглютенових імітацій батончиків. Персі подумав, що вони або ускладнять прибирання міста, або облегшать його відновлення. З батончиків вийшли б чудові цеглини.

Деякий час Персі блукав вулицями разом із Хейзел та Френком, які весь час ішли поруч, соромлячись узяти одне одного за руки.

Урешті-решт він промовив:

— Я трохи стомився. Ідіть уперед.

Хейзел і Френк запротестували, але Персі бачив, що їм потрібно побути удвох.

Дорогою до табору він побачив Місіс О’Лірі, яка гралась із Ганнібалом на Марсовому полі. Вона нарешті знайшла собі гарного приятеля для бешкетування. Вони усіляко пустували, валили одне одного на землю, руйнували укріплення — загалом чудово проводили час.

Біля воріт форту Персі зупинився й оглянув долину. Здавалось, минула ціла вічність з часу, коли він стояв тут із Хейзел і вперше побачив цей гарний вид на табір. Тепер його значно більше тягнуло дивитись на східний обрій.

Завтра, можливо, за день, прибудуть його друзі з Табору Напівкровок. Так, Табір Юпітера став для нього важливим, але Персі не міг дочекатись зустрічі з Аннабет. Він тужив за старим життям — за Нью-Йорком і Табором Напівкровок, — але щось підказувало йому, що він ще не скоро туди повернеться. Гея і велетні не закінчили зі своїми каверзами — годі про це і мріяти.

Рейна надала йому другий преторський будинок на вії Принципаліс, але щойно Персі заглянув усередину, то зрозумів, що не зможе там залишитися. Там було непогано, але всюди лежали речі Джейсона Грейса. Персі й без цього почувався незручно. Він уже забрав у Джейсона звання претора, і не хотів забирати ще й дім. Не хотілось робити їхню майбутню зустріч ще більш незручною, ніж вона вже може бути, а Персі був упевнений, що Джейсон Грейс буде на тому кораблі з головою дракона.

Він пішов назад до бараків П’ятої когорти і заліз у ліжко. Сон здолав його миттєво.

* * *

Уві сні він ніс Юнону через Малий Тибр.

Вона приховувалась за зовнішністю старої жіночки в одязі з пакетів, посміхалась і наспівувала давньогрецьку колискову, стискаючи зморшкуватими руками його шию.

— Досі хочеш мене ляснути, любчику? — запитала вона.

Персі спинився посеред ріки. Він відпустив руки, і богиня звалилась у воду.

Торкнувшись поверхні води, Юнона зникла і з’явилась уже на березі.

— Ох, любчику, — захихикала вона, — це було не дуже по-геройські, навіть уві сні!

— Вісім місяців, — промовив Персі. — Ти вкрала вісім місяців мого життя заради пошуків, на які знадобився тиждень. Навіщо?

— Біда з цими смертними та їхніми короткими життями, — Юнона осудливо забубоніла. — Вісім місяців — це ніщо, любчику. Колись я втратила вісім століть, а разом із цим і більшість Візантійської імперії.

Персі закликав течію ріки. Вода закружляла навколо нього пінистим виром.

— Тихо, тихо, — промовила Юнона. — Не будь таким запальним. Якщо ми маємо намір перемогти Гею, вибір часу для кожної дії має бути досконало точним. Спочатку я хотіла, щоб Джейсон і його друзі звільнили мене з мого ув’язнення…

— Твого ув’язнення? Ти була ув’язнена і вони тебе визволили?

— Чого ти так дивуєшся, любчику! Я всього лише мила старенька жіночка. У всякому разі, ти не був потрібен у Таборі Юпітера дотепер — до миті їхньої найбільшої кризи. Вісім місяців між цим… що ж, у мене є й інші справи, хлопчику мій. Боротися з Геєю, старатись робити все за спиною Юпітера, захищати твоїх друзів — та це каторга, а не робота! Коли б мені довелось захищати ще й тебе від Геїних чудовиськ та інтриг — ні, значно безпечніше було вкласти тебе подрімати. Ти спричинив би сум’яття. Ти сама непередбачуваність.

— Сум’яття? — Персі відчував, як разом із його гнівом росте водяний вихор, звивається швидше і швидше. — Сама непередбачуваність?

— Саме так. Я рада, що ти це розумієш.

Персі обрушив водяний вал на стару, але Юнона просто зникла і матеріалізувалась подалі від берега.

— Лишенько, — промовила вона, — ти таки в поганому настрої. Але ти розумієш, що я маю рацію. Вибір часу у твоєму випадку був бездоганним. Тепер вони довіряють тобі. Ти — герой Риму. А поки ти спав, Джейсон Грейс заслужив довіру греків. У них був час побудувати «Арго II». Разом, ви з Джейсоном об’єднаєте табори.

— Чому я? — випалив Персі. — Ми з тобою ніколи не ладили. Нащо тобі сама непередбачуваність у команді?

— Тому що я знаю тебе, Персі Джексоне. Багато в чому ти імпульсивний, але коли йдеться про твоїх друзів, ти надійний, як стрілка компасу. Ти непохитно вірний і надихаєш інших бути вірними. Ти — клей, що з’єднає сімох.

— Чудово. Завжди мріяв бути клеєм.

Юнона зімкнула свої криві пальці.

— Олімпійські герої повинні об’єднатись! Після твоєї перемоги над Кроносом на Мангеттені… розумієш, боюсь, це вразило Юпітерову самоповагу.

— Тому що я мав рацію. А він — ні.

Стара жіночка знизала плечима.

— Він мав би вже й звикнути до цього після стількох тисячоліть у шлюбі зі мною, та ба! Мій гордий і упертий чоловік відмовляється знову просити допомоги у напівбогів. Вірить, що з велетнями можна битись без вас, а Гею можна змусити повернутись у сон. Я не така дурна. Але ви маєте довести свою гідність. Тільки відпливши до стародавніх берегів і закривши Браму Смерті, ви переконаєте Юпітера, що гідні битись пліч-о-пліч з богами. Це стане найвеличнішим пошуком з часів відплиття Енея з Трої!

— А якщо ми не впораємось? Якщо греки і римляни не поладнають?

— Тоді Гея вже перемогла. Послухай мене, Персі Джексоне! Найгірші біди тобі завдасть та, кого ти цінуєш найбільше, — та, що ненавидить мене понад усе.

— Аннабет? — Персі знову відчув, як здіймається всередині нього гнів. — Тобі вона ніколи не подобалась. А тепер ти ще й кажеш, що від неї одні біди? Ти зовсім її не знаєш. Я будь-якої миті готовий довірити їй своє життя.

Богиня сухо посміхнулась.

— Побачимо, юний герою. На неї чекає важке завдання, коли ви прибудете до Рима. Готова вона до нього чи ні… я не знаю.

Персі викликав водяний кулак і обрушив його на стару жіночку. Коли хвилі спали, її вже не було.

Ріка вихором вирвалась з-під контролю Персі. Його затягнуло у морок коловороту.

LII Персі

Наступного ранку Персі, Хейзел і Френк рано поснідали і пішли в місто, щоб прогулятись перед засіданням сенату. Оскільки Персі тепер був претором, він міг ходити кудизавгодно і колизавгодно. Дорогою вони минули стайню, у якій спали Тайсон і Місіс О’Лірі. Тайсон хропів на копиці сіна біля єдинорогів, з блаженним виразом обличчя, наче йому снилися ці рогаті коні. Місіс О’Лірі перекотилась на спину і лежала, вкривши очі лапами. На даху стайні, сунувши голову під крила, сиділа в купі римських сувоїв Елла.

Коли друзі дійшли до форуму, то сіли біля фонтанів і почали дивитись, як сходить сонце. Мешканці міста вже займались прибиранням Іридиних батончиків, конфеті та капелюхів з вчорашнього святкування. Інженерний корпус працював над зведенням нової арки, що мала б нагадувати про перемогу над Поліботом.

Хейзел сказала, що чула розмову про офіційний тріумф для них трьох — парад по всьому місті, за яким триватиме тиждень ігор та святкувань, — але Персі знав, що цього не станеться. Вони не мали на це часу.

Персі розповів їм про сон з Юноною.

Хейзел нахмурилась.

— Боги вчора без справ не сиділи. Покажи йому, Френку.

Френк сунув руку в кишеню куртки. Персі подумав, що друг дістане звідти шматок дерева, але ні. Натомість він показав тонку книгу з м’якою обкладинкою і записку на червоному поштовому папері.

— Були на моїй подушці цього ранку. — Він передав їх Персі. — Наче зубна фея якась.

«Мистецтво війни» Сунь Цзи. Персі ніколи не чув про цю книгу, але мав здогадки щодо того, хто її залишив. На записці було написано: «Молодець, малий. Краща зброя справжнього чоловіка — його розум. Це була улюблена книга твоєї мами. Погортай її. P. S. Сподіваюсь, твій, приятель Персі навчився поважати мене».

— Оце так. — Персі повернув книгу Френкові. — Можливо, Марс дійсно відрізняється від Ареса. Сумніваюся, що Арес вміє читати.

Френк погортав сторінки.

— Тут багато йдеться про пожертву, розуміння ціни війни. Коли ми були у Ванкувері, Марс сказав мені, що я маю поставити обов’язок перед власним життям, або ми програємо війну. Я гадав, що він мав на увазі звільнення Танатоса, але тепер… я не знаю. Я досі живий, тож, мабуть, найгірше ще попереду.

Він занепокоєно глянув на Персі, і у того з’явилося відчуття, що друг щось приховує. Можливо, Марс сказав йому щось і про Персі. Та Персі не певен був, чи хоче про це знати.

Крім того, Френк уже достатньо пожертвував. Хлопчина бачив, як згорів його родинний особняк. Він втратив матір і бабусю.

— Ти ризикував своїм життям, — промовив Персі. — Був готовий спалити себе заради успіху завдання. Нечесно чекати від тебе ще чогось.

— Мабуть, — із сумнівом промовив Френк.

Хейзел стиснула Френкову долоню.

Цього ранку між ними відчувалась більша розкутість. Не було тієї натягнутості й незручності, як раніше. Можливо, вони вже почали зустрічатись? Персі сподівався на це, але вирішив, що краще не запитувати.

— Хейзел, а щодо тебе? — поцікавився Персі. — Є якість звістки від Плутона?

Вона опустила очі. Під її ногами вискочило кілька діамантів.

— Ні, — зізналась вона. — Думаю, у якомусь сенсі він поговорив зі мною через Танатоса. Мого імені не було в списку душ-втікачів. А мало б бути.

— Гадаєш, він зробив для тебе виняток з правил?

Хейзел знизала плечима.

— Плутон не може прийти до мене чи навіть поговорити. Таким чином він визнав би, що знає про мою втечу. Йому довелось би дотримати законів смерті та послати Танатоса повернути мене у Підземне царство. Гадаю, тато вирішив заплющити на це очі. Гадаю… гадаю, він хоче, щоб я знайшла Ніко.

Персі глянув на ранкову зорю з надією побачити, як сходить з неба воєнний корабель. Але поки що нічого не було видно.

— Ми знайдемо твого брата, — пообіцяв Персі. — Коли корабель прибуде, ми одразу відпливемо до Рима.

Хейзел і Френк обмінялись стурбованими поглядами, наче вже обговорювали це.

— Персі… — промовив Френк. — Якщо ти хочеш, щоб ми пішли з тобою, — ми готові; Але ти впевнений? Тобто… ми знаємо, що в тебе є багато друзів в іншому таборі. І ти можеш узяти будь-кого тут. Якщо ми не належимо до сімох…

— Ви що жартуєте? Гадаєте, я залишу свою команду? Після того як ми пережили чай з пшеничними паростками Вовночки і ховалися від людожерів під сідницями велетня в Алясці? Ви знущаєтесь з мене!

Напруження між ними зникло. Усі троє розсміялись, можливо, навіть занадто голосно, але приємно було бути живими, грітись під сонячними променями і не хвилюватись через появу лиховісних облич у тінях пагорбів. Принаймні хоча б на мить.

Хейзел глибоко вдихнула.

— Пророцтво Елли… про дитя мудрості, і знак Афіни, який пропалить Рим… ти знаєш про що йдеться?

Персі пригадав сон. Юнона застерегла його, що в Аннабет попереду важке завдання і що та стане причиною його бід. Він не вірив у це, але… це його тривожило.

— Не зовсім, — зізнався він. — Гадаю, це не повне пророцтво. Можливо, Елла пригадає решту.

Френк сунув книгу в кишеню.

— Треба взяти її із собою… ну, для її ж безпеки. Якщо Октавіан дізнається, що Елла запам’ятала Сивілині книги…

Персі здригнувся. Октавіан використовував пророцтва, як спосіб зберегти владу над табором. І тепер, коли Персі забрав його можливість стати претором, Октавіан шукатиме інші шляхи чинити вплив. Якщо він отримає Еллу…

— Ти маєш рацію, — промовив Персі. — Ми повинні захистити її. От тільки не певен, що ми зможемо переконати Еллу…

— Персі! — Тайсон мчав до нього через форум. Елла пурхала позаду із сувоєм у кігтях. Коли вони дістались фонтана, Елла опустила сувій Персі на коліна.

— Кур’єрська доставка, — промовила вона. — Від аури. Вітряного духа. Так, Елла отримала кур’єрську доставку.

— Доброго ранку, братики! — У волоссях Тайсона було сіно, а на зубах горіхове масло. — Сувій від Лео. Він смішний і маленький.

Сувій був нічим не примітний, але коли Персі розгорнув його на своїх колінах, на пергаменті замерехтів відеозапис. До них широко всміхався хлопчина у грецьких обладунках. Він мав пустотливе обличчя, хвилясте чорне волосся і навіжені очі, наче щойно проковтнув кілька чашок кави. Хлопчина сидів у темній кімнаті з дерев’яними стінами, що нагадувала трюм. На стелі туди-сюди коливались олійні лампи.

Хейзел скрикнула.

— Що? — запитав Френк. — Що не так?

Не одразу, але Персі збагнув, що вже бачив цього хлопчину — і не тільки уві сні. Він бачив його на якійсь старій світлині.

— Привіт! — промовив хлопець у відео. — Вітання від твоїх друзів з Табору Напівкровок і все таке. Це Лео. Я…

Він подивився кудись убік і крикнув:

— Яке в мене звання? Я типу адмірал, капітан чи…

— Юнга-ремонтник, — крикнув у відповідь дівочий голос.

— Дуже смішно, Пайпер, — буркнув Лео. Він повернувся до пергаментного екрану. — Так от, я… хм… верховний головнокомандувач «Арго II». Ух, а мені це до вподоби! Хай там як, ми будемо у вас десь о… десь за годину на цьому приголомшливому воєнному кораблі. Будемо вдячні, якщо ви не, ну… не зіб’єте нас у повітрі. Ну от і все! Передай це, будь ласка, римлянам. Незабаром побачимось. З напівбожими побажаннями, чи як там пишуть. Словом, бувай.

Пергамент опустів.

— Це неможливо, — промовила Хейзел.

— Що? — поцікавився Френк. — Ти знаєш цього хлопця?

Хейзел наче привида побачила. Персі розумів причину. Він згадав світлину із занедбаного будинку Хейзел у Сьюарді. Хлопчина на кораблі виглядав точнісінько як друг Хейзел з минулого.

— Це Семі Вальдес, — промовила вона. — Але як… як…

Персі хотів сказати «збіг», але не міг змусити себе в це повірити. Останні кілька років він жив у шаленому світі пророцтв, чаклунства, чудовиськ, долі, але ніколи ще не стикався зі збігами.

Їх перервали звуки сурми удалечині. Сенатори на чолі з Рейною повільною ходою з’явились на форумі.

* * *

— Чому ми повинні довіряти грекам? — говорив Октавіан.

Він уже п’ять хвилин походжав залою сенату, говорив і говорив, намагаючись підбурити присутніх проти того, що розповів їм Персі про задум Юнони та Пророцтво Сімох.

Сенатори занепокоєно совались, але більшість боялась переривати Октавіана у запалі промови. Тим часом у небі повільно сходило сонце, пронизуючи світлом проломлений дах сенату від чого авгур стояв, наче в променях прожекторів.

Будівля сенату була переповненою. Цариця Гілла, Френк і Хейзел сиділи в першому ряду із сенаторами. Ветерани і привиди тіснились на задніх місцях. Навіть Тайсону та Еллі дозволили залишитись. Тайсон не припиняв махати руками та широко всміхатись до Персі.

Персі, як і Рейна, зайняв преторське крісло на підвищенні й через це ніяковів. Нелегко виглядати велично, коли ти одягнений у простирадло та пурпуровий плащ.

— Табір у безпеці, — продовжив Октавіан. — Я більше за будь-кого радий подякувати нашим героям за повернення орла легіону та такої кількості імперського золота! Нам справді усміхнулась удача. Але навіщо робити більше? Навіщо спокушати долю?

— Радий, що ти запитав. — Персі підвівся, побачивши у запитанні слушну нагоду для випаду.

— Я не… — забурмотів Октавіан.

— Не брав участі в пошуках, — промовив Персі. — Так, я знаю. І розумніше буде дати слово мені, оскільки я брав.

Деякі сенатори захихикали. Октавіану не залишалось нічого, окрім як сісти і намагатись не виглядати обуреним.

— Гея пробуджується, — промовив Персі. — Ми перемогли двох її велетнів, але це тільки початок. Справжня війна точитиметься на старих землях богів. Пошуки приведуть нас до Рима, а зрештою і до Греції.

Занепокоєний гомін пройшовся поміж сенаторів.

— Знаю, знаю, — продовжив Персі. — Ви завжди вважали греків ворогами. І для цього є достатні підстави. Думаю, боги тримали наші табори відособленими, тому що кожна наша зустріч закінчувалась боєм. Але це може змінитись. Мусить змінитись, якщо ми хочемо здолати Гею. Про це йдеться у Пророцтві Сімох. Сім напівбогів, грецьких і римських, повинні разом зачинити Браму Смерті.

— Га! — крикнув лар із заднього ряду. — Попередній претор, що намагався розтлумачити пророцтво, Майкл Варус, утратив нашого орла на Алясці! Чому ми повинні тобі вірити?

Октавіан підступно посміхнувся. Його прибічники закивали і забурчали. Навіть деякі з ветеранів, здавалося, почали вагатись.

— Я переніс Юнону через Тибр, — нагадав їм Персі, твердо вимовляючи кожне слово. — Це вона сказала мені, що Пророцтво Сімох незабаром здійсниться. До того ж, перед вами особисто з’явився Марс. Гадаєте, два з найвпливовіших богів з’явились би в таборі, якби ситуація не була настільки серйозною?

— Він має рацію, — промовила Ґвен з другого ряду. — Я вірю слову Персі. Грек чи ні, але він повернув честь легіону. Ви бачили його на полі битви вчора. Хіба хтось тут не згодний, що він справжній герой Рима?

Ніхто не заперечив. Деякі закивали на знак згоди.

Рейна підвелась. Персі з хвилюванням подивився на неї. Її думка може змінити все — на краще чи на гірше.

— Ти стверджуєш, що це спільні пошуки, — промовила вона. — Стверджуєш, що Юнона бажає нашої співпраці з… з цією іншою групою, Табором Напівкровок. Однак греки століттями були нашими ворогами. Вони відомі здатністю вводити в оману.

— Може, й так, — відповів Персі. — Але вороги можуть стати друзями. Тільки тиждень тому хіба ви могли уявити, що римляни та амазонки битимуться пліч-о-пліч?

Цариця Гілла розсміялась.

— А він діло каже.

— Напівбоги з Табору Напівкровок і раніше співпрацювали з Табором Юпітера, — промовив Персі. — Ми просто цього не знали. Минулого літа під час. Війни Титанів, поки ви штурмували Отріс, ми захищали Олімп у Мангеттені. Я власноручно бився з Кроносом.

Рейна посунулась назад і ледве не спіткнулась об тогу.

— Ти… що?

— Знаю, у це важко повірити, — посміхнувся Персі. — Але я вважаю, що заслужив твоєї довіри. Я на вашому боці. Хейзел і Френк… я впевнений, що їм судилось вирушити зі мною на пошуки. Решта з сімох просто зараз на шляху до Табору Юпітера, Один з них — Джейсон Грейс, ваш попередній претор.

— Ой, та годі вже! — викрикнув Октавіан. — Оце він точно вигадує.

Рейна нахмурилась.

— У це важко повірити. Джейсон повертається з купкою грецьких напівбогів? Ти стверджуєш, що вони з’являться в небі на важкоозброєному воєнному кораблі, але нам не треба хвилюватись?

— Так. — Персі вдивився у ряди збентежених та невпевнених глядачів. — Дозвольте їм приземлитись. Вислухайте їх. Джейсон підтвердить усе, що я зараз кажу. Присягаю своїм життям.

— Життям? — Октавіан багатозначно поглянув на сенат. — Ми пригадаємо твої слова, якщо це виявиться обманом.

Наче за сигналом до зали сенату влетів посланець. Хлопчина ледве не задихався, наче біг увесь шлях аж від самого табору.

— Претори! Перепрошую, що перервав, але лазутчики повідомлять…

— Корабель! — радісно випалив Тайсон, вказуючи на отвір у стелі. — Ура!

І справді, приблизно за півмилі від них з хмар виринув грецький корабель і почав опускатись у напрямку будівлі сенату. Він наближався, і Персі вже бачив блискучі бронзові щити на боках, широченні вітрила та знайому, голову дракона на носі. Великий білий прапор майорів на найвищій щоглі.

«Арго II». Найдивовижніший корабель у світі.

— Претори! — вигукнув посланець. — Які ваші розпорядження?

Октавіан звівся на ноги.

— Ти ще питаєш? — Його обличчя палало гнівом. Руки душили плюшевого ведмедика. — Прикмети жахливі! Це хитрість, обман. Стережись греків, що несуть дари!

Він тицьнув у Персі.

— Його друзі нападають. Він привів їх сюди. Ми повинні напасти першими!

— Ні, — твердо промовив Персі. — Усі ви зробили мене претором небезпідставно. Я захищу цей табір навіть ціною власного життя. Але вони — не вороги. Стійте напоготові, але не нападайте. Дозвольте їм приземлитись. Дозвольте говорити. Якщо це хитрість, я битимусь за вас, як бився учора. Але це не хитрість.

Усі погляди звернулись до Рейни.

Її очі впились у корабель, що наближався. Вираз обличчя став твердим. Якщо вона накладе вето на розпорядження Персі… що ж, він не знає, що станеться. Хаос і безлад, у кращому випадку.

Римляни скоріш за все підкоряться її наказу. Вона була їхнім лідером значно довше, ніж Персі.

— Притримайте свою зброю, — промовила Рейна. — Але будьте напоготові. Персі Джексон законно обраний претор. Ми повіримо його слову… хіба що нам дадуть поважну причину думати інакше. Сенатори, перенесемо засідання на форум і зустрінемо… нових друзів.

Сенатори ринули із зали — від схвильованості це чи від паніки, Персі точно сказати не міг. Тайсон з криками «Ура!» побіг за ними — над його головою пурхала Елла.

Октавіан з відразою поглянув на Персі, а потім жбурнув на підлогу ведмедика і пішов за натовпом.

Рейна поклала руку на плече Персі.

— Я підтримую тебе, Персі, — промовила вона. — Я довіряю твоєму судженню. Але, о боги, сподіваюсь ми зможемо запобігти війні між таборами.

— Зможемо, — пообіцяв він. — От побачиш.

Вона глянула на корабель. Погляд став трохи мрійливим.

— Кажеш, Джейсон на борту… сподіваюсь, це правда. Мені його бракувало.

Вона розміреним кроком вийшла, і Персі залишився на самоті з Хейзел та Френком.

— Вони опускаються просто на форум, — занепокоєно промовив Френк. — У Терміна станеться серцевий напад.

— Персі, — сказала Хейзел, — ти присягнув життям. Римляни сприймають це серйозно. Якщо щось піде не так, навіть випадково, Октавіан тебе вб’є. Ти ж це розумієш, так?

Персі усміхнувся. Він розумів, що поставлено на карту. Розумів, що цей день може перетворитись на катастрофу. Але так само він знав, що Аннабет на цьому кораблі. Якщо все піде добре, цей день стане найкращим у його житті.

Він обійняв однією рукою Хейзел, а другою Френка.

— Ходімо. Познайомлю вас із моєю другою родиною.

Словник

Авгур — провидець у Стародавньому Римі.

Алкіоней — найстарший велетень, народжений Геєю для протистояння Плутонові.

Амазонки — народ жінок-воїнів.

Анаклузмос — «Стрімка течія», ім’я меча Персі Джексона.

Аргонавти — група грецьких героїв, що супроводжувала Ясона під час пошуків Золотого Руна. Назва походить від їхнього корабля «Арго», названого на честь його будівничого Арга.

Арґентум — срібло.

Асфоделеві луки — частина Підземного царства, де спочивають душі людей, які прожили однаково добре і лихе життя.

Аури — невидимі вітряні духи.

Аурум — золото.

Ауспіції — ворожіння.

Ахіллес — наймогутніший грецький напівбог, що бився під час Троянської війни.

Беллерофонт — грецький напівбог, син Посейдона. Переміг чудовиськ верхи на Пегасі.

Беллона — римська богиня війни.

Василіск — змія. У буквальному перекладі — «маленький цар»

Візантія — східна частина Римської імперії, що існувала ще тисячу років після падіння Риму під грецьким впливом.

Гарпія — крилата жінка.

Геркулес — римський еквівалент Геракла, син Юпітера й Алкміни, герой, наділений величезною силою.

Гея — богиня землі; мати титанів, велетнів, циклопів та інших чудовиськ. Римлянам відома як Терра.

Гігіни — народжені у землі чудовиська.

Гіперборейці — мирні північні велетні.

Гладіус — короткий римський меч.

Горгони — три сестри-чудовиська (Стено, Евріела та Медуза), які мали волосся з живих отруйних змій. Медуза мала здатність поглядом перетворювати людей на каміння.

Грекус — грек, ворог, чужинець.

Ґрі-ґрі — амулет вуду, що захищає від лиха або приносить везіння.

Денарій — найбільш уживана монета римських часів.

Драхма — давньогрецька срібна монета.

Елізіум — місце у Підземному царстві, куди потрапляли душі героїв та доброчесних.

Ереб — місце вічного мороку між Землею та царством Аїда.

Ескулапій — римський бог медицини.

Імперське золото — рідкісний метал, згубний для чудовиськ, освячений у Пантеоні; таємниця його існування суворо охоронялась імператором.

Ірида — богиня веселки.

Іхор — золота кров безсмертних.

Карні поля — частина Підземного царства, де катують лихі душі.

Карпої — злакові духи.

Кентавр — раса напівлюдей-напівконей.

Когномен — третє ім’я.

Когорта — римська військова одиниця.

Лар — домашній бог, дух пращура.

Легіон — головна одиниця римської армії, що складалась з піших та кінних загонів.

Легіонер — член легіону.

Лестригони — високі людожери з півночі, можлива причина появи легенди про снігову людину.

Лібералія — римське святкування переходу хлопчика. в доросле життя.

Лупа — священна римська вовчиця, що вигодувала близнят Ромула і Рема.

Марс — римський бог війни; також Марс Ультор: покровитель імперії; божественний батько Ромула і Рема. Грецька форма — Арес.

Мінерва — римська богиня мудрості. Грецька форма — Афіна.

Небесна бронза — рідкісний метал, згубний для чудовиськ.

Небула — хмарна німфа.

Нептун — римський бог морів. Грецька форма — Посейдон.

Отрера — перша амазонська цариця, дочка Ареса.

Отріс — база титанів у десятирічній війні з олімпійськими богам; штаб-квартира Сатурна, по-грецьки — Кроноса.

Пантеон — храм усіх богів у Стародавньому Римі.

Пентесілея — амазонська цариця; дочка Ареса й Отрери, першої цариці амазонок.

Періклимен — грецький князь Пілоса і нащадок Посейдона. Отримав від того здібність перетворюватися на різних істот. Прославився своєю силою і брав участь у подорожі аргонавтів.

Пілум — римський спис.

Плутон — римський бог смерті й багатства. Грецький еквівалент: Аїд.

Полібот — велетень, син Геї.

Поножі — гомілкова броня.

Пояс цариці Іпполіти — золотий пояс, який носила цариця Амазонок Іпполіта. Вона отримала його у дар від свого батька, Ареса. Пояс був ознакою її влади та надавав цариці силу.

Претор — римський суддя та командувач армії, обраний самими римлянами.

Принципія — штаб-квартира римського табору.

Пріам — цар Трої під час Троянської війни.

Пробатіо — випробний строк новобранців легіону.

Пугіо — римський кинджал.

Ретіарій — римський гладіатор, який бився сіткою та тризубцем.

Ромул і Рем — двійнята, сини Марса і жриці Реї Сильвії, яких кинув у ріку Тибр їхній людський батько Амулій. Їх урятувала та виростила вовчиця, і досягнувши зрілості, вони заснували Рим.

Сатурн — римський бог землеробства, син Урана і Геї та батько Юпітера. Грецький еквівалент: Кронос.

Сивілині книги — зібрання римованих пророцтв, написаних грецькою мовою. Тарквіній Гордий, цар Риму, купив їх у сивіли (провидиці) та звертався до них у важкі часи.

Скорпіон — римська метальна зброя, яка випускала великі снаряди у дальні цілі.

Спарт — кістяний воїн.

Спата — кавалерійський меч.

Стигійська сталь — як і небесна бронза та імперське золото, чарівний метал, здатний вбивати чудовиськ.

Стікс — ріка, що утворює кордон між Землею та Підземним царством.

Танатос — грецький бог смерті. Римський еквівалент: Лет.

Тартар — чоловік Геї; дух первозданного хаосу; батько велетнів; також найглибше місце у світі.

Термін — римський бог кордонів та наземних орієнтирів.

Тибр — третя за довжиною ріка в Італії. Рим заснували на його берегах. У стародавньому Римі у нього кидали страчених злочинців.

Тіні — духи.

Трирема — тип бойових кораблів.

Тріумф — урочиста процесія, яку влаштовували римським генералам та їхнім військам для відзнаки значної воєнної перемоги.

Троянська війна — велась греками проти Трої, після того як Парис Троянський викрав Єлену у її чоловіка Менелая, царя Спарти. Почалась із суперечки між богиням Афіною, Герою та Афродітою.

Туман — сила, що приховує чарівні явища від смертних.

Фавн — римський лісовий бог, частково козел, частково людина. Грецька форма: сатир.

Фіней — син Посейдона, який володів даром пророцтва. Коли він викрив забагато задумів богів, Зевс покарав його сліпотою.

Фортуна — римська богиня долі та везіння.

Фульміната — «озброєний блискавкою». Римський легіон під командуванням Юлія Цезаря, символом якого була блискавка.

Харон — перевізник Аїда, що переправляє душі новопомерлих через ріки Стікс та Ахерон, які розділяють світи живих та померлих.

Центуріон — офіцер римської армії.

Цербер — триголовий пес, який охороняє ворота Підземного царства.

Церера — римська богиня землеробства.

Циклоп — представник стародавньої раси велетнів, що мають одне око посеред чола.

Юнона — римська богиня жінок, шлюбу та родючості; сестра та жінка Юпітера; мати Марса. Грецька форма: Гера.

Юпітер — римський цар богів; також Юпітер Оптимус Максимус (найкращий інайвеличніший). Грецька форма: Зевс.

Senatus Populusque Romanus (SPQR) — Сенат і люди Риму; лозунг, що вказував на форму правління Римської Республіки та використовувався як офіційний символ Риму.

Подяки

Ця книга була оцифрована з турботою для всіх, хто цінує українську літературу та знання. Наша мета — збереження та популяризація української книги в цифровому форматі, щоб кожен мав доступ до якісних текстів.

Якщо ця книга стала для вас корисною і ви бажаєте підтримати оцифрування нових видань, ви можете зробити благодійний внесок:

🔹 ПриватБанк — підтримати тут

(4731-1856-8903-8245)

🔹 Monobank — підтримати тут

(4441-1110-7061-1623)

Примітки

1

Назва супермаркету. — Прим. ред.

2

1 миля — прибл. 1,6 км. — Прим. ред.

3

1 ярд — прибл. 0,9 м. — Прим. ред.

4

1 фут — прибл. 30 см. — Прим. ред.

5

Символ ХІПІ. — Прим. ред.

6

Джун (June) — червень англійською. — Прим. пер.

7

Від лат. Via Praetoria — «дорога преторії». Одна з двох головних вулиць у римському військовому таборі (каструмі). Преторій — будинок претора.

8

Від лат. Via Principalis — «головна дорога». Головна вулиця, що проходила перпендикулярно до вії Преторії. На місці їхнього перетину розташовувалася принципія.

9

Хорт — порода мисливських собак. — Прим. ред.

10

Гра слів завдяки зпівзвучності англіського слова «Fortuna» («Фортуна») зі сполученням слів «for tuna» («для тунця»). — Прим. ред.

11

Клоака — підземний канал для відведення нечистот у Стародавньому Римі. — Прим. ред.

12

Кевлар — матеріал, з якого виготовляють бронежилета. — Прим. пер.

13

Густий суп, схожий на рагу, поширений у штаті Луїзіана, зокрема у Новому Орлеані. — Прим. ред.

14

Пишна зачіска, модна у 70-х рр. серед афроамериканців. — Прим. ред.

15

Розчинний солодкий напій червоного кольору, популярний у США.

16

Жінка європеоїдної раси, яка мешкає в Гонконзі. — Прим. ред.

17

Схожу фразу промовляє Марк Антоній у п’єсі Шекспіра «Цезар». Можливо, Марс прихильник Шекспіра, або Марлона Брандо, який блискуче зіграв Марка Антонія у голлівудській екранізації. — Прим. пер.

18

Удачі (з лат). — Прим. пер.

19

Зад (з лат.). — Прим. пер.

20

Невідповідний, безглуздий (з лат.). — Прим. ред.

21

Майданчик для будування човнів. — Прим. ред.

22

Мир (від лат. рах) — Прим. ред.

23

1 мор. вузол = 1,852 км/год. — Прим. пер.

24

Свято, аналог Масниці. — Прим. ред.

25

Ряд морських тварин. Схожі на медузу догори дриґом. — Прим. пер.

26

Стародавня ручна зброя для метання каміння. — Прим. ред.

27

Гавайська сукня, схожа на довгу та простору нічну сорочку. — Прим. пер.

28

Назва шоколадних тістечок в Америці. — Прим. ред.

29

Фея з казки «Пітер Пен». — Прим. ред.

30

Талісман фен-шуй, інша назва — «музика вітру». — Прим. ред.

31

Округле каміння, частково або повністю заповнене кристалічними породами. — Прим. ред.

32

Амулет корінних американців, що начебто затримує нічні жахи. Складається з вербового обруча, плетеної сітки всередині та інших прикрас. — Прим. ред.

33

Вівсянка з горіхами та ізюмом.

34

У середньовіччі існувала практика пошуку джерел води за допомогою лози. — Прим. пер. dvfjfdnbc x

35

Ідеться про ріку. — Прим. пер.

36

Фільм режисера Джона Гьюстона. — Прим. ред.

37

Дарт Вейдер і Люк — герої космічної епопеї «Зоряні війни». — Прим. ред.

38

Американський телевізійний серіал. — Прим. ред.

39

Елла цитує «Повість про два міста» Чарльза Діккенса.

40

Елла цитує слова Джульєтти в трагедії В. Шекспіра «Ромео та Джульетта». — Прим. ред.

41

Ідеться про велику аварію в енергосистемі США та Канади, унаслідок якої без світла залишилося близько 50 млн осіб. — Прим. ред.

42

Флеш Гордон — герой однойменних американських коміксів та фільмів. — Прим. ред.

43

У стародавньому Римі шаноблива назва вільної від народження жінки з доброю репутацією. — Прим. ред.

44

Назва легендарного ссавця, схожого на людиноподібну мавпу. — Прим. ред.

45

Місто в Афганістані. — Прим. пер.

46

Удовича доріжка — підвищена платформа з перилами на даху. Назва походить від легенди, що на цих платформах чекали моряків їхні дружини, часто не знаючи, що ті вже загинули. — Прим. пер.

47

Літак бізнес-класу. — Прим. ред.

48

Олені Санта Клауса. — Прим. ред.

49

Етнічна група корінних народів Північної Америки. — Прим. ред.

50

Рідкий торф’яний ґрунт, характерний арктичній місцевості. — Прим. ред.

Content

Ріордан Рік Син Нептуна

Герої Олімпу. Книга 2. Син Нептуна. Рік Ріордан

І ПЕРСІ

ІІ ПЕРСІ

III ПЕРСІ

IV ПЕРСІ

V ХЕЙЗЕЛ

VI ХЕЙЗЕЛ

VII Хейзел

VIII Хейзел

IX Френк

X Френк

XI Френк

XII Френк

XIII Персі

XIV Персі

XV Персі

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII Персі

XXXIX

XL

XLI

XLII Хейзел

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII Френк

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

Подяки

Примітки