Grānts Maikls

Bads

Maikls Grānts

Bads

“Šis spraigais stāsts ar brīnišķīgi savērpto sižetu un spēcīgi raksturotajiem personāžiem prasīt prasās tikt salīdzināts ar “Mušu valdnieku” vai pat ar Stīvena Kinga aprakstītajām ilglaicīgajām pasaules pārmaiņām, ko vēl papildina nelielas atskaņas no X-Men. Pārliecinošais darbības un smalkuma sajaukums, kura centrā ir konflikts starp labo un ļauno, drosmi un gļēvulību, padara šo ceļojumu par īstu meistardarbu, kas lasītāju apreibinās, satrauks un atstās pilnīgi bez elpas.”

ALA Booklist

“Ja Stīvens Kings būtu sarakstījis “Mušu valdnieku”, tas mazliet līdzinātos šim romānam.”

VOYA

“Aizraujoši un skarbi.”

School Library Journal

“Kaut kas no Kid Nation un kaut kas no Left Behind ar vieglu pieskārienu leģendai par Kainu un Ābelu. Stāsts, ko iespaidīgu dara tā neparasti prasmīgais vēstījuma temps; stāsts, kas lasītāju pastāvīgi atstāj uz kārtējā atklājuma sliekšņa (un neviens no tiem neliek vilties).”

KLIATT

.

PIRMĀ NODAĻA

106 STUNDAS, 29 MINŪTES

Sems Tempis atradās uz sava vējdēļa. Un apkārt bija viļņi. Dieva goda vārds krauji, bangojoši, dārdoši viļņi, kas smaržoja pēc sāls un bija klāti baltām putām.

Un līdz krastam bija kādas divsimt pēdas ideāla vieta, kur šādi, guļot uz vēdera, noķert vilni. Ūdenī mirkstošās rokas un kājas gandrīz stinga aiz aukstuma, turpretī ūdenssporta tērpa apkļautā un saules apcepinātā mugura kūpēja.

Tur bija arī Kvinns. Draugs slaistījās viņam līdzās, gaidot labu lēcienu gaidot vilni, kas viņus rautu augšup un sviestu pretī liedagam.

Pēkšņi Sems pamodās. Viņš bija aizrijies ar putekļiem.

Samirkšķinājis acis, zēns pārlaida skatienu izkaltušajai ainavai. Sems instinktīvi palūkojās uz dienvidrietumiem, uz okeāna pusi. No šejienes tas nebija saskatāms. Un viļņi nu jau ilgi nebija manīti.

Semam šķita, ka viņš spētu pārdot dvēseli, lai kaut vienu vienīgu reizi varētu pašūpoties īsta viļņa mugurā.

Viņš pacēla roku un ar plaukstas virspusi notrausa no pieres sviedrus. Saule dedzināja kā lodlampa pārāk karsta tik agrai stundai. Viņš bija pārāk maz gulējis. Bija pārāk daudz darāmā. Darāmais. Mūždien darāmais.

Tveice, motora troksnis un džipa ritmiskā raustīšanās, ripojot lejup pa putekļaino ceļu, vedināja atkal aizvērt plakstiņus. Sems cieši aizmiedza acis, tad tās atkal plati atvēra, pavēlēdams sev palikt nomodā.

Tomēr sapnis no viņa neatstājās. Atmiņas gluži vai ņirgājās par viņu. Tas viss pastāvīgas bailes un nebeidzama ikdienas sīkumu un atbildības nasta būtu daudz vieglāk paciešams, ja vēl pastāvētu viļņi, Sems sev teica. Bet viļņu nebija jau kādus trīs mēnešus. Itin nekādu viļņu, tikai sīka ņirba.

Trīs mēnešus pēc IBJZ uzrašanās Sems vēl arvien nebija iemācījies vadīt auto. Šofera iemaņu apgūšana būtu vēl viens darbs, vēl vienas grūtības, vēl viena skabarga sēžamvietā. Tāpēc džipu vadīja Edīlio Eskobārs, un Sems sēdēja viņam līdzās. Aizmugures sēdeklī rāms un kluss sēdēja Alberts Hilsboro. Viņam līdzās puisis, kuru dēvēja par E. Z., dziedāja līdzi savam iPod.

Sems izbrauca ar pirkstiem cauri matiem, kas nu jau bija izauguši par garu. Tie nebija griezti vairāk kā trīs mēnešus. Roka kļuva netīra, putekļaina. Perdidobīčā laimīgā kārtā vēl arvien bija elektrība; tas nozīmēja gaismu un, varbūt pat vēl būtiskāk, karstu ūdeni. Ja nebija iespējas doties ledainā sērfojumā, vismaz varēja pasapņot par ilgu, karstu dušu tūlīt pēc atgriešanās mājās.

Duša. Varbūt dažas minūtes divvientulībā ar Astrīdu. Maltīte. Nu nē, ne jau maltīte. Kaut kādus noglumējušus konservus nevarēja saukt par maltīti. Sema šorīt steigā ieturētās brokastis sastāvēja no konservēta kāposta kacena.

Pārsteidzoši, ko cilvēks spēj aprīt, ja vien ir pietiekami izsalcis. Un Sems, tāpat kā visi IBJZ iemītnieki, bija izsalcis.

Viņš aizvēra acis vairs ne miegaini, bet vēlēdamies skaidri ieraudzīt Astrīdas seju.

Tā bija tāda kā kompensācija. Sems bija zaudējis māti, zaudējis iemīļoto vaļasprieku, zaudējis brīvību un visu savu līdzšinējo pasauli… bet bija ieguvis Astrīdu.

Agrāk, pirms IBJZ uzrašanās, viņš šo meiteni bija uzskatījis par nepieejamu. Tagad viņi bija pāris, un tas šķita pašsaprotami. Taču reizēm Sems prātoja, vai tad, ja nebūtu uzradusies IBJZ, viņš jebkad būtu atļāvies ko vairāk par sapņainu nolūkošanos pa gabalu.

Edīlio mazliet piebremzēja. Ceļš priekšā bija uzarts. Kāds bija nomērojis zemesceļu, atstājot uz tā raupjas, stūrainas vagas.

Edīlio norādīja uz traktoru, kuram bija pierīkots arkls. Traktors bija apgāzies tīruma vidū. Dienā, kad uzradās IBJZ, fermeris līdz ar visiem pārējiem pieaugušajiem bija pazudis, bet traktors turpinājis braukt, uzaris ceļu un ieskrējis nākamajā tīrumā, apstājoties tikai tad, kad to apgāza ceļā pagadījies irigācijas grāvis.

Edīlio lēnām pārstūrēja džipu pāri arumiem, tad atkal piedeva ātrumu.

Ne labajā, ne kreisajā ceļa pusē nebija nekā ievērības cienīga, tikai putekļi, atmatā atstāti tīrumi, bezkrāsainas zāles pleķi un pa kādam retam koku pudurim. Bet priekšā bija zaļums, daudz zaļuma.

Sems sagrozījās sēdeklī, lai pievērstu Alberta uzmanību.

-    Kas tad tur galu galā ir?

-    Kāposti, atbildēja uzrunātais. Alberts bija astotklasnieks šauriem pleciem, sevī noslēdzies; ģērbies gludinātās haki krāsas biksēs, gaišzilā polo kreklā un brūnos mokasīnos pieaudzis cilvēks šādu apģērbu nodēvētu par lietišķi neformālu. Agrāk šim puisim neviens nebija pievērsis īpašu uzmanību; viņš bija tikai viens no nelielā afroamerikāņu bērnu pulciņa, kuri apmeklēja Perdidobīčas skolu. Toties tagad Albertu vairs nebija iespējams ignorēt: viņš bija atdzīvinājis pilsētiņas makdonaldu un turpināja to vadīt. Vismaz līdz brīdim, kad izbeidzās burgeri, ceptie kartupeļi un cāļa gaļas nūjiņas.

Pat kečups. Arī tas tagad bija beidzies.

Tikai atminoties vien hamburgerus, Sema vēders ierūcās.

-    Kāposti? viņš novilka.

Alberts pamāja Edīlio virzienā. Tā apgalvo Edīlio. Viņš pats tos vakar uzgāja.

-    Kāposti? Sems vērsās pie Edīlio.

-Ja tos saēdas, ir jāpirž, Edīlio, pamirkšķinājis ar aci, pavēstīja. Bet vai tad mēs vairs varam atļauties būt izvēlīgi?

-              Skābēti kāposti nebūtu nemaz tik ļauni, attrauca Sems.

-    Sacīšu godīgi, patlaban es tos tiesātu ar lielāko prieku.

-    Vai zini, kas man bija brokastis? vaicāja Edllio. Kārba sukotaša.

-    Kas tas sukotašs tāds ir? painteresējās Sems.

-    Pākšu pupiņas ar kukurūzu. Sajauktas kopā. Edllio nobremzēja lauka malā. Nekādu ceptu olu vai desas.

-    Vai tās ir tradicionālās hondurasiešu brokastis? jautāja Sems.

Edllio nošņaukājās. Vecīt, tradicionālās hondurasiešu brokastis tad, ja esi trūcīgs, ir kukurūzas tortilja, sauja pārpalikušu pupiņu un labos laikos kāds banāns. Sliktos laikos tikai tortilja. Viņš noslāpēja motoru un iedarbināja automātisko bremzi. Neba pirmoreiz dzīvē esmu izsalcis.

Sems mašīnā piecēlās kājās un pirms nolēkšanas zemē izstaipījās. Zēnam piemita dabisks vingrums, taču stājā nebija ne miņas no dižošanās. Viņam bija brūni mati ar zeltainu spīdumu, zilas acis un iedegums, kas šķita iegrauzies līdz pat kaulam. Jā, varbūt viņš bija mazliet garāks par vidējo augumu, varbūt mazliet labākā formā, tomēr nākotnes nacionālajai futbola līgai viņu neviens neizvēlētos.

Sems Tempis bija viens no diviem vecākajiem IBJZ iemītniekiem. Viņam bija pilni piecpadsmit.

-    Ei! Izskatās pēc salātiem, rūpīgi aptinot austiņu vadus ap iPod, secināja E. Z.

-    Ja vien tas tā būtu, drūmi noteica Sems. Līdz šim mums ir bijuši avokado tas ir jauki un melones tas ir patiešām brīnišķīgi. Bet mēs atrodam pārlieku daudz brokoļu un artišoku. Milzum daudz artišoku. Un tagad te ir kāposti.

-    Varbūt mēs vēl tiksim arī pie apelsīniem, prātoja Edīlio. Koki izskatījās pa pirmo. Tikai neviens nebija novācis gatavos augļus, un tagad tie ir sapuvuši.

-    Astrīda apgalvo, ka augļi tagad nogatavojoties neparastā laikā, sacīja Sems. Ne tā kā normāli.

-    Mēs esam tālu no visa normālā, kā mēdz teikt Kvinns, atgādināja Edīlio.

-    Kurš to visu novāks? Sems skaļi prātoja. Astrīda šo jautājumu būtu nosaukusi par retorisku.

Alberts it kā grasījās kaut ko sacīt, taču aprāvās, jo tajā brīdī ierunājās E. Z. Ei, es tūlīt pat noraušu vienu no šīm kāpostgalvām. Esmu badā. To teicis, viņš notina austiņas un iestutēja tās atpakaļ ausīs.

Kāpostgalvas vagās bija sastādītas ar apmēram pēdu lielām atstarpēm, savukārt attālums starp vagām bija divas pēdas. Augsne bija sausa un saplaisājusi. Kāpostgalvas vairāk līdzinājās biezlapainiem istabas augiem nekā kaut kam ēdamam.

Šis lauks ne ar ko īpaši neatšķīrās no kāda desmita citu, ko Sems, apbraukājot fermas, bija ievērojis.

Nē, Sems prātā pats sevi izlaboja, kaut kāda atšķirība tomēr bija. Nevarēja īsti apjaust, kāda, taču šeit kaut kas noteikti bija citādi. Sems sarauca uzacis un centās izanalizēt šo dīvaino izjūtu, centās saprast, kāpēc viņam tā bija šī izjūta, ka kaut kas… nav lāgā.

Varbūt šeit bija klusāk.

Sems ieklunkšķināja malku no ūdens pudeles. Viņš redzēja, kā Alberts, piesedzot acis ar roku, nolūko lauku, un dzirdēja viņu pusbalsī skaitām un reizinām. Pieņemsim tas gan ir ļoti aptuveni -, ka katra kāpostgalva sver pusotru mārciņu, ja? Tad, manuprāt, mums ir apmēram trīsdesmit tūkstoši mārciņu kāpostu.

-    Man pat negribas domāt, cik daudzos pirdienos tās pārvērtīsies, apņēmīgi iesoļodams laukā, pār plecu uzsauca E. Z.

E. Z. bija sestklasnieks, taču izskatījās vecāks. Viņš bija garš un mazliet patukls. Plāni, netīri blondi mati nokarājās līdz pat pleciem. Viņš bija ģērbies no Kankunas atvestā T kreklā ar uzrakstu Hard Rock Cafe. E. Z. viņam bija īsti

piemērots vārds1 : ar viņu bija viegli saprasties, viegli ķircināties un viegli smieties; prieku viņš atrada, kur un kad vien bija iespējams. Šķērsojis pārdesmit vagu, E. Z. apstājās un sacīja:

-    ŠI kāpostgalva izskatās akurāt pēc manējās.

-    Kā tu zini? uzsauca Edllio.

E. Z. izrāva vienu austiņu, un Edllio atkārtoja jautājumu.

-    Piekusu slāt. Šai jābūt īstajai kāpostgalvai. Kā lai es to paņemu?

Edllio paraustīja plecus. Manuprāt tev, vecīt, būs vajadzīgs nazis.

-    Ne-e. E. Z. atkal ielika austiņu, pieliecās un parāva augu. Viņa pūles tika atalgotas ar sauju lapu.

-    Es taču tev teicu, aizrādīja Edllio.

-    Kur palikuši putni? Sems, beidzot sapratis, kas viņu uztrauc, jautāja.

-    Kādi vēl putni? brīnījās Edīlio. Tad pamāja ar galvu. Tev taisnība, vecīt, virs citiem laukiem lidinājās kaijas. Sevišķi no rīta.

Perdidoblčā bija pamatīga kaiju populācija. Agrākos laikos tās pārtika no zvejnieku atstātās ēsmas un pie atkritumu tvertnēm atrodamām ēdiena atliekām. Ēdiena atlieku Perdidobīčā nebija. Vairs ne. Tāpēc uzņēmīgās kaijas bija devušās laukos sacensties ar vārnām un baložiem. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc liela daļa pārtikas, ko viņi atrada, bija sabojāta.

-    Kāposti tām droši vien negaršo, minēja Alberts. Un nopūties piebilda: Taisnību sakot, es nepazīstu nevienu, kuram tie garšotu.

E. Z. pa to laiku, notupies pie kāpostgalvas, saberzēja plaukstas un pabāza tās zem lapām, pie kāpostgalvas pamatnes. Pēkšņi viņš apvēlās augšpēdus. Au! zēns iekliedzās.

-    Nav vis tik viegli? Edīlio viņu pazoboja.

1 “E. Z.” tiek izrunāts līdzīgi vārdam easy ‘viegli'. Šeit un turpmāk tulk. piez.

-    Ai! Ai! E. Z. pielēca kājās. Saķēris labo roku, viņš ieplestām acīm blenza uz to. Nē, nē, nē!

Sems īsti neklausījās. Viņa domas klīda citur, meklējot trūkstošos putnus, bet šausmas E. Z. balsī lika viņam strauji pagriezt galvu. Kas noticis?

-    Man kaut kas iekoda! kliedza E. Z. Ui, ui, kā sāp! Sāp! Tas… E. Z. atkal sāpēs iekliedzās. No sākuma klusi, tad aizvien spalgāk un histēriskāk.

Sems ieraudzīja uz E. Z. bikšu staras kaut ko līdzīgu melnai jautājuma zīmei.

-    Čūska! Sems sacīja Edīlio.

E. Z. roka raustījās spazmās. Tā mežonīgi drebēja. Izskatījās, it kā viņa roku būtu satvēris kāds neredzams milzis, kas to raustītu, cik stipri un ātri vien iespējams.

E. Z. kliedza un kliedza, un tad uzsāka neprātīgu deju. Tie ir man kājās! viņš brēca. Tie ir man kājās!

Sems dažas sekundes stāvēja kā paralizēts. Tās bija tikai dažas sekundes, taču vēlāk, atsaucot atmiņā, tas likās tik ilgi. Pārāk ilgi.

Viņš metās uz priekšu, lai steigtos pie E. Z., taču Edīlio, uzlēcis Semam uz muguras, nogāza viņu zemē.

-    Ko tu dari? Sems dusmīgi uzkliedza un centās izbrīvēties.

-    Vecīt, paskaties! Paskaties! Edīlio čukstus sacīja.

Sema seja atradās tikai kādu pēdu no pirmās kāpostu rindas. Augsne bija dzīva. Tārpi. No zemes līda ārā tārpi čūskas lielumā. Desmitiem. Varbūt simtiem. Visi kā viens tie devās uz E. Z. pusi. Nelaimīgais kliedza vēl un vēl, un sāpes sajaucās ar apjukumu.

Sems piecēlās kājās, tomēr netuvojās kāpostu lauka malai. Tālāk par pirmo uzartās zemes vagu tārpi nevirzījās. Tā šiem radījumiem bija tāda kā robeža.

E. Z. izmisīgi rāvās;^reti Semam. Viņš kustējās tā, it kā viņam tiktu laist^cauri stipra elektriskā strāva, raustīdamies

un vicinādams rokas kā traka marionete, kurai puse striķu satrūkuši.

Viņus šķīra vairs tikai trīs četras pēdas. Gandrīz izstieptas rokas attālumā Sems ieraudzīja no E. Z. kakla ādas izlaužamies tārpu.

Un vēl vienu no žokļa tieši pie auss.

E. Z. vairs nekliedza. Viņš saļima zemē vienkārši apsēdās ļengani sakrustotām kājām.

-    Palīdzi man, čukstēja E. Z. Sem…

Zēna skatiens bija pievērsts Semam. Lūdzošs. Dziestošs. Tad vienkārši truls, tukšs.

Skaņas tagad izdeva tikai tārpi. Simtiem žokļu šļakstošā zelēšana likās saplūstam vienā kopīgā skaņā, itin kā tur darbotos viena vienīga milzu mute.

No E. Z. mutes izšāvās tārps.

Sems pacēla rokas izvērstām plaukstām.

-              Sem, nē! iesaucās Alberts. Tad klusākā balsī piebilda:

-    Viņš jau ir pagalam. Viņš jau ir gandrīz pagalam.

-    Albertam taisnība, vecīt. Nedari to, nededzini tos, tad tie paliks uz lauka. Nedod tiem iemeslu dzīties mums pakaļ, svelpjošā balsī teica Edīlio. Viņa spēcīgās rokas vēl arvien bija iekrampējušās Sema plecos, kā mēģinot viņu atturēt, kaut gan Sems vairs nemaz necentās izrauties.

-    Un nepieskaries viņam! elsoja Edīlio. Perdoneme, lai Dievs man piedod, nepieskaries viņam!

Melnie tārpi mudžēja pār E. Z. ķermeni un līda tam cauri. Kā skudras pār beigtu vaboli.

Likās, pagāja vesela mūžība, pirms tārpi aizslīdēja un salīda atpakaļ zemē.

Tas, kas bija palicis pāri, vairs pat neatgādināja cilvēcisku būtni.

-    Te ir striķis, beidzot izkāpdams no džipa, teica Alberts. Viņš mēģināja sasiet laso, taču rokas pārāk neganti trīcēja. Viņš pasniedza virvi Edīlio, kurš izveidoja cilpu un pēc sešiem

neveiksmīgiem mēģinājumiem beidzot uzmeta tam, kas bija atlicis no E. Z. labās kājas. Visi kopā viņi izvilka zēna mirstīgās atliekas no lauka.

Kāds aizkavējies tārps, norāpies no tām, mēģināja iešļūkt atpakaļ kāpostos. Sems pacēla no zemes tenisa bumbiņas lieluma akmeni un trieca to pa tārpa muguru. Tārps vairs nekustējās.

-    Es atgriezīšos ar lāpstu, sacīja Edīlio. Mēs nevaram vest E. Z. mājās, vecīt, viņam ir divi mazi brālīši, kuriem tas nav jāredz. Mēs viņu apglabāsim šeit.

-Ja šie radījumi izpletīsies… iesāka Edīlio.

-   Ja tie pārņems pārējos laukus, mēs visi nomirsim badā, sacīja Alberts.

Sems apspieda milzīgu vēlmi izvemties. No E. Z. bija atlikuši gandrīz vairs tikai kauli, ne visai tīri apgrauzti. Kopš IBJZ uzrašanās Sems bija pieredzējis ne mazumu šausmīgu ainu, taču kaut ko tik baisu vēl ne.

Viņš noslaucīja rokas džinsu starās. Tik ļoti gribējās raidīt uguni, nodedzināt šo lauku, līdz tārpi sačokurojas un pārvēršas oglēs.

Bet tur bija pārtika.

Sems nometās uz ceļiem putekļos pie zēna mirstīgajām atliekām. Tu biji lāga puisis, E. Z. Piedod! Piedod… man. Bija dzirdama mūzika klusa, tomēr saklausāma; tā vēl arvien nāca no iPod.

Sems pacēla spožo lietiņu un nospieda pauzi.

Tad viņš piecēlās un, aizspēris prom beigto tārpu, pacēla rokas kā garīdznieks, kas grasās svētīt nelaiķi.

Alberts un Edīlio saprata. Abi atkāpās.

No Sema plaukstām izšāvās mirdzoša gaisma.

Līķis dega, sačokurojās un kļuva melns. Kauli, karstumā plaisājot, skaļi brakšķēja. Pēc brīža Sems mitējās. Bija palikuši pāri tikai pelni kaudzīte pelēku un melnu pelnu, kas tikpat labi varētu būt pārpalikums no pagalmā cepta bārbekjū.

-    Tu tur neko nebūtu varējis padarīt, Edīlio, redzot Sema sejas izteiksmi un pazīstot šo drūmo, mokošas vainas izjūtas pilno skatienu, mierināja draugu. Te ir IBJZ, vecīt. Vienkārši IBJZ.

OTRĀ NODAĻA

106 STUNDAS, 16 MINŪTES

Jumts bija ieliecies. Mokoši spoža saule, iespīdot spraugā starp apdrupušo sienu un ieliekušos jumtu, raidīja staru tieši Keinam acis.

Keins gulēja uz muguras, svīzdams spilvenā, kuram nebija spilvendrānas. Ap kailajām kājām aptītais mitrais palags bija savērpies grīstē un tikai daļēji apsedza viņa kailo torsu. Keins atkal bija nomodā vai vismaz viņam pašam tā likās. Vismaz viņš tā domāja.

Cerēja.

Tā nebija viņa gulta. Tā bija piederējusi vecam vīram, vārdā Moše, Koutsas Akadēmijas dārzniekam.

Moše, protams, bija prom. Līdz ar pārējiem pieaugušajiem. Un visiem vecākajiem bērniem. Visiem… gandrīz visiem… kuri vecāki par četrpadsmit. Prom.

Prom bet kur?

To nezināja neviens.

Vienkārši prom. Ārpus barjeras. Ārā no milzu akvārija, ko sauca par IBJZ. Varbūt viņi visi bija miruši. Varbūt ne. Bet pilnīgi droši, ka prom.

Diāna ar kājas spērienu atvēra durvis. Viņa nesa paplāti, balansēdama uz tās ūdens pudeli un kārbu ar konservētām garbanzo pupiņām.

-    Vai tu esi piedienīgā paskatā? vaicāja Diāna.

Keins neatbildēja. Viņš nebija sapratis jautājumu.

-    Vai esi apsedzies? meitene, nu jau nedaudz aizkaitināta, precizēja. Paplāti viņa nolika uz naktsgaldiņa.

Keins neapgrūtināja sevi ar atbildēšanu. Viņš uzslējās sēdus. To darot, noreiba galva. Viņš pasniedzās pēc ūdens.

-    Kāpēc ir tā sabojāts jumts? Ja nu uznāk lietus, ko tad? Keinu pārsteidza paša balss skaņa. Viņš bija aizsmacis. Balsī vairs nebija ne miņas no ierastā pārliecinoši gludā plūduma.

Diāna bija nesaudzīga. Kas ar tevi ir vai tagad tu esi ne tikai traks, bet arī stulbs?

Prātā pazibējusī atmiņu ēna atstāja tādu kā neveiklības izjūtu. Vai es kaut ko sadarīju?

-    Tu pacēli gaisā jumtu.

Keins pagrieza rokas un palūkojās uz savām plaukstām.

-    Vai tiešām?

-    Kārtējais murgs, apstiprināja Diāna.

Keins atrāva vaļā pudeli un padzērās. Tagad atceros. Man likās, ka tas sabruks pār mani. Man likās, ka kāds ir uzkāpis uz jumta un gāž to, gribēdams mani saspiest. Tad nu es to stūmu atpakaļ.

-    Aha. Ieēd pupas.

-    Man negaršo pupas.

-    Pupas negaršo nevienam, teica Diāna. Bet šeit tev nav nekāds Applebee restorāns. Un es tev neesmu nekāda viesmīle. Pupas ir vienīgais, kas mums palicis. Tāpēc ēd! Tev vajadzīgs uzturs.

Keins saviebās. Cik ilgi jau esmu… nu, tāds?

-    Kāds tāds? Diāna viņu izmēdīja. Garīgi slimais, kurš nav spējīgs atšķirt sapni no īstenības?

Viņš pamāja ar galvu. Pupiņu smaka šķebināja. Taču pēkšņi Keins sajuta izsalkumu. Nu viņš atcerējās: pārtikas krājumi iet uz beigām. Atgriezās atmiņa. Trakie maldi dzisa. Pilnīgi normāls viņš gan vēl nebija, taču vismaz juta, ka būs.

-    Trīs mēneši plus mīnus viena nedēļa, atbildēja Diāna.

-     Pēc tam kad mums Perdidobīčā bija tā trakā šaudīšanās,

tu kopā ar Barvedi aizgāji tuksnesī un sabiji tur trīs dienas. Atgriezies bāls, atūdeņojies un… nu, tāds, kāds esi tagad.

-     Barvedis. Šis vārds, pareizāk sakot, radījums, ko tas apzīmēja, lika Keinam sarauties. Barvedis, koijotu vadonis, kurš bija kaut kā pamanījies iemantot ierobežotas runas spējas. Barvedis, uzticamais, bīstamais kalps… tam. Tam. Būtnei kalnraktuvēs.

Tumsa tā viņi to dēvēja.

Keins sašūpojās un būtu izvēlies no gultas, ja Diāna viņu nenoķertu. Sagrābusi aiz pleciem, viņa Keinu noturēja. Ieraudzījusi puiša acīs ko brīdinošu, viņa pusbalsī nolamājās un paguva pagrūst priekšā papīrgrozu tieši brīdī, kad viņš izvēmās.

Necik daudz viņš neizgāza. Tikai mazdrusciņ iedzeltena šķidruma.

-Jauki, Diāna, uzmetusi lūpu, noteica. Ja jau tā, tad neēd vis tās pupas. Negribu redzēt, kā tās nāk atpakaļ.

Keins izskaloja muti ar ūdens malku. Kāpēc mēs esam šeit? Šī ir Mošes mājiņa.

-    Tāpēc, ka tu esi pārāk bīstams. Iekams neesi atguvis saprašanu, neviens te, Koutsā, negrib tevi redzēt savā tuvumā.

Atgriežoties vēl kādai atmiņu ainai, Keins samirkšķināja acis. Esmu kādu savainojis.

-Tu noturēji Struņķi par sazin kādu tur briesmoni. Tu kliedzi kaut kādu vārdu. Gajafāgs. Un izlidināji Struņķi cauri sienai.

-    Vai ar viņu viss ir kārtībā?

-    Kein! Tikai filmās cilvēks, kas iztriekts cauri sienai, pieceļas, it kā nekas nebūtu noticis. Šī nav filma. Siena bija mūrēta no ķieģeļiem. Struņķis izskatījās pēc sabraukta jenota. Turklāt pēc tāda, kuram braukts pāri atkal un atkal, un tā vairākas dienas pēc kārtas.

Skarbums, kas dvesa no šiem vārdiem, bija par stipru pat pašai Diānai. Piedod, viņa, sakodusi zobus, noteica. Tas

nebija patīkami. Struņķis man nekad nav paticis, bet tas bija kaut kas tāds, ko es vienkārši nespēju aizmirst, vai saproti?

-    Laikam būšu bijis mazliet aizgājis pa pieskari, Keins sacīja.

Diāna dusmīgi notrausa asaru. Vēl maigāku apzīmējumu nevarēji izvēlēties, ko?

-    Liekas, ka tagad man ir labāk, sacīja Keins. Ne pilnīgi labi. Pilnīgi vēl ne. Tomēr labāk.

-    Ak šī laimīgā diena, noteica Diāna.

Pirmo reizi daudzu nedēļu laikā Keins ielūkojās meitenei sejā. Viņa bija skaista. Diāna Ledrisa patiesi tāda bija ar milzīgām, tumšām acīm un gariem, brūniem matiem. Un muti, kas šobrīd pat nesmīnēja.

-    Tev varēja iziet tāpat kā Struņķim, sacīja Keins. Bet tu tik un tā rūpējies par mani.

Meitene paraustīja plecus. Tāda nu ir šī skarbā jaunā pasaule. Man ir izvēle: turēties kopā ar tevi vai mēģināt pārmesties uz Dreiku.

-    Dreiks. Šis vārds uzbūra visnotaļ drūmas ainas. Sapņos vai īstenībā? Ko dara Dreiks?

-    Tēlo otru Keinu. It kā pārstāvot tevi. Un, ja gribi zināt, tad klusībā cerot, ka tu vienkārši atdosi galus. Pirms dažām dienām viņš uzbruka pārtikas veikalam un nolaupīja šo to ēdamu. Tas viņu padarīja gandrīz populāru. Ja valda bads, veselais saprāts paiet malā.

-    Un mans brālis?

-    Sems?

-    Neviena cita sen pazuduša brāļa taču man nav, vai ne?

-    Vabole dažas reizes bija pilsētā, lai palūkotos, kas tur notiek. Tur cilvēkiem vēl arvien esot kaut cik pārtikas, taču arī viņi jau sāk par to raizēties. Sevišķi kopš Dreika uzbrukuma. Bet Sems visus totāli izrīko.

-    Padod man bikses, teica Keins.

Diāna darīja, kā prasīts, un, kamēr zēns vilka tās kājās, demonstratīvi novērsās.

-    Kā viņiem ar apsardzi? jautāja Keins.

-    Tagad tiek apsargāts pārtikas veikals; tas ir pats būtiskākais. Pie Ralfa uz jumta visu laiku sēž četri apbruņoti puiši.

Keins pamāja ar galvu. Viņš pakošļāja īkšķi vecs ieradums. Kā ar ķertajiem?

-    Viņiem ir Deka un Braiena, un Teilore. Ari Džeks. Varbūt viņiem ir vēl kādi noderīgi ķertie Vabole nav par to īsti pārliecināts. Ir Lana, kas dziedina cilvēkus. Un Vabole domā, ka viņiem ir kāds, kurš spēj izsaukt tādu kā karstuma vilni.

-    Tāpat kā Sems?

-    Nē. Sems ir kā lodlampa. Savukārt tas puisis esot kā mikroviļņu krāsns. Tu neredzi ne liesmas, ne ko tamlīdzīgu. Tikai tava galva pēkšņi izcepas kā brokastu burito Kitchenaid krāsniņā.

-    Tātad cilvēki vēl arvien turpina attīstīt spēku, secināja Keins. Un kā ir šeit?

Diāna paraustīja plecus. Kas to tik droši var zināt? Kurš ir tik dulls, lai atzītos tajā Dreikam? Tur, pilsētā, mutanti iemanto zināmu cieņu. Šeit? Šeit viņus varbūt nogalina.

-    Jā-ā, novilka Keins. Tā bija kļūda. Vērsties pret ķertajiem tā bija kļūda. Mums viņi ir vajadzīgi.

-    Turklāt Sema ļaudīm, iespējams, ir ne tikai daži jauni muķi, bet arī mašīnpistoles. Un viņiem ir pats Sems, sacīja Diāna. Tātad, kā būtu, ja mēs tomēr nedarītu muļķības un necenstos viņiem vēlreiz uzbrukt?

-    Muķi?

-    Saīsinājums no mutantiem. Mutanti-ķertie. Muķi. Diāna paraustīja plecus. Muķi, mutiji, ķertie. Mums izbeigusies pārtika, toties ir lērums jaunvārdu.

Keina krekls bija pārmests pār krēsla atzveltni. Viņš pasniedzās pēc tā, taču sagrīļojās, un likās, ka teju nokritīs. Diāna viņu noturēja. Keins palūkojās uz meitenes roku, kas bija ieķērusies viņa augšdelmā. Varu paiet pats.

Palūkojies augšup, Keins ieraudzīja savu atspulgu spogulī virs tualetes galdiņa. Viņš sevi gandrīz nepazina. Diānai bija

taisnība: viņš bija bāls, iekritušiem vaigiem. Acis šķita nedabiski lielas.

-    Laikam jau tev patiešām kļūst labāk atkal kļūsti par lecīgu kretīnu.

-    Atved šurp Vaboli. Atved Vaboli un Dreiku. Gribu redzēt viņus abus.

Diāna pat nepakustējās. Vai pastāstīsi man, kas ar tevi notika tur, tuksnesī, kad biji kopā ar Barvedi?

Keins nošņaukājās. Tev tas nav jāzina.

-    Ir gan, neatlaidās Diāna. Ir.

-    Svarīgi ir tikai tas, ka esmu atgriezies, Keins, cik vien bravūrīgi spēdams, pavēstīja.

Diāna pamāja ar galvu. Matu vilnis pārvēlās pār plecu uz priekšu, noglāstot viņas nevainojami daiļo vaigu. Meitenes acis valgi mirdzēja. Bet sulīgās lūpas vēl arvien bija savilktas nepatikā.

-    Ko tas nozīmē, Kein? Ko nozīmē vārds “gajafāgs”?

Viņš paraustīja plecus. Nezinu. Pirmo reizi dzirdu.

Vai Keins viņai meloja? Kāpēc šis vārds bija tik bīstams, ka viņa pat nedrīkstēja to zināt?

-    Dabū viņus rokā, mudināja Keins. Dabū Dreiku un Vaboli.

-     Kāpēc tu nevari palikt mierā? Pagaidi, līdz būsi… grasījos jau teikt “pie pilna prāta”, bet tā tev būtu pārlieku augsta latiņa.

-    Esmu atgriezies, Keins atkārtoja. Un man ir plāns.

Meitene, piešķiebusi galvu, skeptiski viņā nolūkojās.

-    Plāns.

-    Man jādara tas, kas man jādara. To teicis, Keins nolaida acis, neizskaidrojama iemesla dēļ nespēdams sastapties ar viņas skatienu.

-    Nedari to, Kein, Diāna teica. Sems tevi atstāja dzīvu un ļāva tev iet. Nākamreiz viņš to vairs nedarīs.

-    Gribi, lai es ar viņu tirgojos? Lai kaut ko izgudroju?

-Jā.

-    Nu tad labi, Diāna, tieši to ari es grasos darīt. Es grasos tirgoties. Bet vispirms man vajadzīgs kaut kas, ko piedāvāt. Un es zinu, kas tas būs.

Astrīda Elisona kopā ar Mazo Pītu bija nezālēm aizaugušajā aizmugures pagalmā, kad ieradās Sems ar jaunām ziņām un tārpu. Pīts šūpojās. Vai, pareizāk sakot, sēdēja šūpolēs, kuras Astrīda kustināja. Izskatījās, ka puisēnam tas patīk.

Tas bija nogurdinošs, monotons darbs stumdīt šūpoles, nedzirdot ne vārda, ne prieka izsauciena no mazā brālīša mutes. Pītam bija gandrīz pieci gadi un nopietns autisms. Viņš mācēja runāt, taču darīja to ārkārtīgi reti. Kopš IBJZ uzrašanās puisēns šķita pat vēl vairāk attālinājies. Varbūt tā bija Astrīdas pašas vaina: viņa bija atmetusi terapiju, neturpināja visus tos veltīgos, bezjēdzīgos vingrinājumus, kuru mērķis bija palīdzēt ar autismu sirgstošajiem sastapties ar realitāti.

Mazais Pīts, protams, bija radījis pats savu realitāti. Un lielā mērā arī viņu visu realitāti.

Šis nebija Astrīdas pagalms, un šī nebija viņas māja. Viņas māju bija nodedzinājis Dreiks Mervins. Bet, ja nu Perdidobīčā kaut kā netrūka, tad tie bija mājokļi. Vairums māju stāvēja tukšas. Un, lai arī daudzi bērni mitinājās paši savās mājās, bija arī tādi, kuriem viņu vecās guļamistabas un viesistabas likās glabājam pārāk daudz atmiņu. Astrīda nespēja pat saskaitīt, cik reižu bija redzējusi bērnus pēkšņi sākam šņukstēt, atceroties mammu rosāmies virtuvē, tēti pļaujam mauriņu, vecāko brāli vai māsu niekojamies ar televizora pulti.

Bērni ļoti cieta no vientulības. Vientulība, bailes un skumjas bija pārmākušas visu IBJZ. Tāpēc viņi bieži vien lielās grupās pārvācās uz ēkām, kuras kļuva par kaut ko līdzīgu kopmītnēm.

Astrīda šeit mitinājās kopā ar Mariju Terafino un viņas mazo brālīti Džonu. Un nu jau aizvien biežāk arī ar Semu. Oficiāli

Sems dzīvoja rātsnama neizmantotajā birojā, kur gulēja uz dīvāna, gatavoja ēdienu mikroviļņu krāsnī un izmantoja to, kas kādreiz bija publiskā atpūtas telpa. Tā bija drūma vieta, un Astrīda ne vienu reizi vien bija lūgusi, lai viņš uzskata šo māju par savējo. Savā ziņā taču viņi bija tāda kā ģimene. Un, lai ari tikai simboliski, viņi bija IBJZ pirmā ģimene, vecāku aizstājēji bez mātes un tēva palikušiem bērniem.

Astrīda sadzirdēja Semu nākam, pirms vēl bija viņu ieraudzījusi. Perdidobīča vienmēr bijusi miegaina mazpilsētiņa, un tagad te lielākoties bija kluss kā baznīcā. Sems ienāca nepieklauvējis un, iedams cauri mājai no istabas uz istabu, sauca viņas vārdu.

-    Sem! Astrīda atsaucās. Bet viņš to nesaklausīja, iekams nebija atvēris sētas durvis un nokāpis lejā.

Pietika ar vienu vienīgu skatienu, lai saprastu, ka noticis kaut kas šausmīgs. Sems nemācēja noslēpt jūtas, vismaz ne no viņas.

-    Kas noticis? meitene jautāja.

Sems neatbildēja, bet, šķērsojis nelīdzeno, pāraugušo zālāju, apskāva draudzeni. Viņa piekļāvās zēnam, nesteidzinādama viņu, jo zināja, ka Sems, tiklīdz varēs, visu izstāstīs.

Viņš paslēpa seju meitenes matos. Astrīda sajuta uz skausta zēna elpu, tā kutināja viņas ausi. Viņai bija prieks, ka Sems jūt vajadzību viņu apskaut. Tomēr šajā apskāvienā nebija itin nekā romantiska.

Beidzot viņš palaida meiteni vaļā. Acīmredzot Sems juta vajadzību pēc fiziskas darbības, tāpēc piegāja pie šūpolēm, lai pārņemtu Mazā Pīta šūpošanu.

-              E. Z. ir pagalam, viņš bez jebkāda ievada pavēstīja.

-    Mēs kopā ar Edīlio apbraukājām laukus. Es, Edīlio, Alberts un jautrībai vēl līdzi E. Z. Tu jau zini. E. Z. nebija nekādas jēgas tur atrasties, viņš vienkārši gribēja braukt līdzi, un es teicu: labi, lai notiek. Jo man likās, ka to vien daru kā visu laiku saku cilvēkiem: “Nē, nē, nē.” Un nu viņš ir pagalam.

Sems stumdīja šūpoles spēcīgāk, nekā to bija darījusi Astrīda. Daudz netrūka, ka Mazais Pīts no tām izveltos.

-    Ak Dievs! Kā tas notika?

-    Tārpi, Sems neizteiksmīgi atbildēja. Kaut kāda tārpu suga. Vai ari čūsku. Es nezinu. Vienu tādu beigtu eksemplāru es noliku uz virtuves letes. Cerēju, ka tu… Pat nezinu, uz ko es cerēju. Nospriedu tikai, ka mutāciju jomā tu esi lietpratēja. Vai ne?

Vārdu “lietpratēja” viņš izrunāja ar greizu smaidu. īsta lietpratēja Astrīda nebija nevienā jomā. Taču viņa bija vienīgā, kam bija interese ar sistemātiskām zinātniskām metodēm meklēt izskaidrojumu tam, kas norisinājās IBJZ.

-Ja turpināsi kustināt šūpoles, viņš paliks mierīgs, Astrīda teica, attiecinādama to uz savu brālīti.

Sema pieminēto radījumu viņa atrada maisiņā uz virtuves letes. Tas izskatījās drīzāk pēc čūskas nekā pēc tārpa, bet ne jau pēc normālas čūskas.

Meitene piesardzīgi saspieda maisiņu, cerot, ka radījums patiešām ir beigts. Izklājusi uz granīta letes vaska papīru, Astrīda izmeta uz tā tārpu. Tad viņa parakņājās sīkumu atvilktnē, izņēma mērlenti un, cik labi spēdama, tārpu nomērīja.

-    Vienpadsmit collas, viņa atzīmēja.

Pirms meitene ar dakšiņu iecēla briesmīgo radījumu atpakaļ maisiņā, viņa sameklēja fotoaparātu un izdarīja kādu duci uzņēmumu no visiem iespējamiem rakursiem.

Iegūtās fotogrāfijas Astrīda ielādēja savā klēpjdatorā. Mapi, kurā viņa tās ievietoja, sauca “Mutācijas foto”. Tur bija desmitiem bilžu. Putni ar neparastiem nagiem un knābjiem. Čūskas ar strupiem spārniem. Turpmākajos attēlos bija redzamas lielākas čūskas ar prāvākiem spārniem. Vienā no fotogrāfijām, kas gan bija uzņemta no lielāka attāluma, vīdēja kaut kas līdzīgs klaburčūskai, tikai tā bija teju vai pitona lielumā un ar ādainiem spārniem, tik platiem kā plikgalvainajam ērglim.

Tur bija ari miglains foto ar koijotu, kas bija pāris reižu lielāks par jebkuru normālu savas sugas pārstāvi. Un beigta koijota tuvplāns mute ar dīvaini saīsinātu mēli, kas izskatījās biedējoši cilvēciska. Vēl tur bija virkne grotesku jpg failu ar kaķi, kas sakusis ar grāmatu.

Pārējās fotogrāfijās bija redzami bērni; pārsvarā tie šķita gluži normāli, atskaitot zēnu, vārdā Orks, kurš izskatījās pēc īsta briesmoņa. Viņai bija attēls, kurā Semam no plaukstām šāvās zaļa gaisma. Astrīdai šī fotogrāfija nepatika, jo drauga sejas izteiksme, kameras priekšā demonstrējot savu spēku, bija ļoti skumīga.

Astrīda atvēra tārpa attēlus un, gribēdama tos aplūkot pamatīgāk, ņēma talkā palielinājuma funkciju.

Ienāca Mazais Pīts. Sems sekoja viņam pa pēdām.

-    Palūkojies uz šo muti, Astrīda bijīgi sacīja. Tārpam bija tāda mute kā haizivij. Sīko zobu simtus nemaz nebija iespējams izskaitīt. Tārps likās smīnam. Pat būdams beigts, tas smīnēja.

-    Tārpiem nemēdz būt zobi, sacīja Astrīda.

-    Agrāk nebija. Tagad ir, izlaboja Sems.

-    Vai redzi tos izaugumus, kas it kā spraucas ārā no rumpja? uzmetusi skatienu attēlam, viņa pievilka to vēl tuvāk. Tās ir, es nezinu, tādas kā miniatūras pleznas. Kā kājas, tikai mazītiņas, un to ir tūkstošiem.

-    Tie uzbruka E. Z. Man liekas, ka tie izgāja tieši cauri viņa rokām. Cauri kurpēm. Cauri ķermenim.

Astrīda noskurinājās. Šie zobi varētu izgrauzties cauri jebkam. Tiklīdz tārps ir iekļuvis savā upurī, kājas grūž to uz priekšu.

-    Tajā laukā to ir tūkstošiem, sacīja Sems. E. Z. tur iegāja, un tie viņam uzbruka. Bet mēs ar Albertu un Edīlio bijām ārpusē, mēs nespērām soli uz lauka, un mūs tie lika mierā.

-    Teritorijas ievērošana? Astrīda sarauca uzacis. Ļoti neparasti tik primitīvam organismam. Teritorijas apzināšanās

parasti tiek saistīta ar augstākām dzīvības formām. Teritoriju ievēro suņi un kaķi. Ne tārpi.

-    Tu pret to visu izturies apbrīnojami mierīgi, noteica Sems. Viņa balsī skanēja tikko jaušams pārmetums.

Meitene uzlūkoja viņu, pastiepa roku un ļoti maigi pagrieza zēna seju prom no briesmīgā attēla, tā vietā liekot uzlūkot Astrīdu pašu. Vai tu pie manis nāci tāpēc, lai es spiegtu un bēgtu prom un tu varētu būt tas stiprais un drosmīgais mierinātājs?

-    Nē, viņš atzinās. Piedod! Tev taisnība: es neatnācu pie Astrīdas savas draudzenes. Es atnācu pie Astrīdas Ģēnija.

Astrīdai šī iesauka nekad nebija lāgā gājusi pie sirds, tomēr viņa to pieņēma. Tā nodrošināja viņai noteiktu vietu šajā apjukušajā un izbiedētajā IBJZ sabiedrībā. Viņa nebija ne Braiena, ne Deka, ne Sems. Viņai nepiemita lielais spēks. Astrīdai bija tikai viņas smadzenes un spēja loģiski domāt brīžos, kad tas nepieciešams.

-    Es to secēšu. Redzēsim, ko tad uzzināšu. Vai ar tevi viss ir labi?

-    Protams. Kāpēc lai nebūtu? Šorīt es biju atbildīgs par trīssimt trīsdesmit diviem cilvēkiem. Nu vairs tikai par trīssimt trīsdesmit vienu. Un, pašam to negribot, iešaujas prātā: labi vien ir, par vienu barojamu muti mazāk.

Astrīda pieliecās pavisam tuvu un viegli noskūpstīja zēnu uz lūpām. Jā, diez kas nav būt tavā ādā. Bet tu mums tāds esi vienīgais, cita mums nav.

Viņa tika atalgota ar blāvu smaidu. Labi, aizvērsim muti un darīsim, kas darāms, ja? viņš teica.

-    Nē, nekāda aizvēršana. Izstāsti man visu. Sīki un smalki.

Sems, negribēdams sastapties ar meitenes skatienu, nolaida acis. Visu? Labi, tad varbūt šādi: es sadedzināju līķi. E. Z. līķi. Es sadedzināju to, kas no viņa bija palicis ko tārpi bija atstājuši.

-    Viņš bija pagalam, Sem. Ko gan citu tu varēji darīt? Atstāt viņu putniem un koijotiem?

Sems pamāja ar galvu. Jā. Zinu. Bet ne jau tur ir tā problēma. Problēma ir… vai zini, kad viņš dega… Viņš smaržoja pēc ceptas gaļas, un es… nespēdams turpināt, Sems aprāvās. Astrīda pagaidīja, līdz viņš tiek galā ar savām izjūtām. Tur dega beigts sestklasnieks, un man mutē saskrēja siekalas.

Astrīdai bija viegli to iztēloties. Pārāk viegli. Viena vienīga doma par degošu gaļu lika saskriet mutē siekalām. Tā ir normāla psiholoģiska reakcija, Sem. Tā smadzeņu daļa darbojas automātiski.

-    Jā, viņš noteica, tomēr nebūdams īsti pārliecināts.

-    Paklau, pat ja noticis kaut kas slikts, tu nedrīksti rādīt drūmu ģīmi. Ja tu ļausies bezcerībai, tā pielips arī pārējiem.

-    Bezcerīgi viņi jūtas tik un tā, tur viņiem mana palīdzība nav vajadzīga, teica Sems.

-    Un vēl tu ļausi, lai apgriežu tev matus, Astrīda, pievilkdama zēnu sev tuvāk un ar roku sabužinādama viņa matu ērkuli, sacīja. Viņai tik ļoti gribējās novērst drauga domas no šīrita nelaimes.

-    Ko? pēkšņā temata maiņa Semu apstulbināja.

-    Tu izskaties, kā izkāpis no kaut kādas aizvēsturiskas septiņdesmito gadu mataino grupas. Turklāt, meitene ņēmās viņu pārliecināt, Edīlio ļāva, lai apgriežu viņam matus.

Sems atļāvās pasmaidīt.

-    Jā. Redzu. Varbūt tāpēc es viņu reizēm netīšām uzrunāju par Bārtu Simpsonu.

Sastapies ar Astrīdas aizdomu pilno skatienu, viņš piebilda:

-    Nu tu jau zini ar to spuraino galvu. Viņš centās meiteni noskūpstīt, bet viņa atrāvās.

-    Ak, tu taču esi tik gudrs, vai ne? viņa sacīja. Kā būtu, ja es to tavu galvu gluži vienkārši noskūtu? Vai varbūt pamēģināt ar karsto vasku? Turpināsi braukt man virsū, kļūsi līdzīgs nevis Bārtam, bet Homēram Simpsonam. Nez

vai Teilore tad vairs uz tevi blisināsies tādām medainām actiņām.

-    Viņa nemaz uz mani tā neblisinās.

-    Nūja. Kā tad. Astrīda viņu rotaļīgi atgrūda.

-    Lai vai kā, es izskatītos labi arī tad, ja man uz galvas būtu tikai divi mati. To teicis, Sems uzmeta skatienu savam atspulgam mikroviļņu krāsns stiklā.

-    Vai vārds “narciss” tev kaut ko izsaka? jautāja Astrīda.

Sems iesmējās. Viņš grasījās sniegties meitenei pretī, taču

pamanīja, ka uz viņiem skatās Mazais Pīts. Jā. Nu labi. Kā klājas M. P.?

Astrīda uzlūkoja brālīti, kurš bija uzrāpies uz virtuves ķebļa un mēmi blenza Semā. Vai vismaz Sema virzienā viņa nekad nebija īsti pārliecināta, uz ko Pīts skatās.

Astrīdai gribējās pastāstīt Semam, kas notiek ar Mazo Pītu, ko viņš pasācis darīt. Bet Semam jau tā raižu bija papilnam. Un patlaban bija brīdis tas retais brīdis -, kad viņš neraizējās.

Gan jau vēlāk būs laiks izstāstīt Semam, ka pats spēcīgākais cilvēks IBJZ, šķiet, ir… kāds būtu pareizākais apzīmējums tam, kas norisinās ar Mazo Pītu?

Jūk prātā? Nē, ne gluži.

Tam, kas notika ar Mazo Pītu, nebija atbilstoša apzīmējuma. Bet, lai vai kā, šī nebija īstā reize.

-    Viņam klājas labi, Astrīda samelojās. Tu taču pazīsti Pītiju.

TREŠĀ NODAĻA

106 STUNDAS, 11 MINŪTES

Kopš ierašanās Perdidoblčā Lanai Arvenai Lācarai šī bija jau ceturtā mītne. No sākuma viņa bija apmetusies mājā, kura šķita itin jauka. Bet tieši tur viņu bija sagūstījis Dreiks Mervins. Tāpēc tā vieta Lanai sāka likties nelādzīga.

Tad viņa kādu laiku mitinājās kopā ar Astrīdu. Bet itin drīz Lana atklāja, ka viņai labāk patīk vadīt laiku vienatnē vai, pareizāk sakot, divvientulībā ar savu labradoru Patriku. Tā nu viņa apmetās kādā mājā netālu no pilsētas laukuma. Bet tādējādi viņa kļuva pārāk viegli pieejama.

Lanai nepatika būt viegli sasniedzamai - viņa ilgojās pēc privātuma.

Lanai piemita dziedināšanas spējas. Tās viņa bija atklājusi IBJZ uzrašanās dienā - dienā, kad pazuda viņas vectēvs. Tajā brīdī viņi brauca ar pikapu, un, vadītājam pēkšņi pazūdot, auto noripoja no ļoti augstas nogāzes.

No gūtajiem ievainojumiem Lana būtu dabūjusi galu. Tā tas gandrīz arī bija noticis. Taču viņa atklāja sevī spējas, kas, ja nebūtu uzradusies šī šausmīgā vajadzība, varbūt tā arī uz mūžīgiem laikiem būtu palikušas neapjaustas.

Lana sevi izdziedināja. Viņa izdziedināja arī Semu, kad viņš bija sašauts, un Cepumu, kuram bija sadragāts plecs, un daudzus negantajā Pateicības dienas kaujā savainotus bērnus.

Bērni viņu godāja par Dziednieci. Viņa bija otrā IBJZ varone - tūlīt aiz Sema Tempļa. Visi lūkojās viņā ar bijību.

Visi viņu cienīja. Daži, sevišķi tie, kuriem Lana bija izglābusi dzīvību, loloja pret viņu kaut ko līdzīgu pielūgsmei. Lanai nebija šaubu, ka, piemēram, Cepums viņas dēļ būtu ar mieru atdot dzīvību. Puisis bija piedzīvojis īstu elli, līdz Lana viņu no tās izpestīja.

Bet varones godināšana netraucēja bērniem jebkurā diennakts stundā uzplīties viņai ar visniecīgākajām sāpēm vai nenozīmīgāko problēmu: izkustējušos zobu, saules apdegumu, nobrāztiem ceļgaliem vai sasistiem kāju pirkstiem.

Tā nu viņa bija izvākusies no pilsētas un tagad dzīvoja vienā no viesnīcas “Virsotne” istabām.

Viesnīca sakļāvās ar IBJZ sienu - blāvu, necaurejamu barjeru, kas ieskāva šo jauno pasauli.

- Nomierinies, Patrik, - viņa teica sunim, kad tas, nevarēdams sagaidīt brokastis, ņēmās viņu dedzīgi bakstīt ar purnu. Lana atlauza ALPO kārbas vāku un, atvairīdama Patriku, pusi tās satura salika šķīvī uz grīdas.

- Tā. Ak mūžs, izskatās, it kā es tevi nekad nebūtu barojusi!

To teikdama, viņa prātoja, cik gan ilgi vēl spēs paēdināt

Patriku. Bērni paši tagad neatteicās no suņu barības. Un ielās klīda suņi - vieni vienīgi kauli un āda. Tie rakņājās pa atkritumiem līdz ar bērniem, kuri meklēja ēdienu atliekas, ko paši pirms vairākām nedēļām bija izmetuši.

“Virsotnē” Lana bija viena. Simtiem istabu, aļģēm aizaudzis peldbaseins, tenisa korts, ko uz pusēm pārdalīja barjera. Viņai bija balkons, no kura pavērās plašs skats uz liedagu un pārlieku mierīgo okeānu.

Lanas apmešanās vieta bija zināma Semam, Edīlio, Astrīdai un Dārai Beidū, kura darbojās kā aptiekāre un medmāsa. Ja tas patiešām bija vajadzīgs, viņi varēja Lanu sameklēt. Bet vairums bērnu nezināja, kur viņu meklēt, tāpēc Lana bija vairāk vai mazāk noteicēja pār pašas dzīvi.

Meitene ar ilgošanos noskatījās uz suņa barību. Ne jau pirmo reizi viņa prātoja, kā tā garšo. Gan jau labāk nekā

apdegušās kartupeļu mizas ar bārbekjū mērci, ko šorīt bija ēdusi viņa pati.

Agrāk viesnīca bija pilna ar pārtiku. Bet Alberts un viņa brigāde to pievāca, paklausot Sema rīkojumam visus pārtikas krājumus centralizēti glabāt pie Ralfa. Bet tur krietnu tiesu no jau tā mazā pārpalikuma bija nolaupījis Dreiks.

Tagad viesnīcā vairs nebija nekā ēdama. Pat nevienā no minibāriem, kas kādreiz bija pilni ar saldajām tāfelītēm, čipsiem un riekstiem. Tagad bija atlicis vienīgi alkohols. Stipros dzērienus Alberta cilvēki, īsti nezinādami, ko ar tiem iesākt, bija atstājuši tepat.

No šīm mazajām brūnajām un baltajām pudelītēm Lana turējās pa gabalu. Pagaidām.

Alkohols bija par iemeslu tam, ka viņa tika atrauta no savām mājām Lasvegasā. Viņa bija nočiepusi vecākiem degvīna pudeli, lai iznestu to no mājas un it kā atdotu kādam sev pazīstamam vecākam zēnam.

Tas bija tāds kā atmazgāšanās stāstiņš, ko viņai, lai vai kā, bija izdevies vecākiem iebarot. Tomēr tas viņiem nebija traucējis izlikt Lanu no mājas un uz nenoteiktu laiku aizsūtīt uz vectēva nomaļo rančo “apdomāt savu rīcību”.

Tagad IBJZ pasaulē Lana bija gandrīz vai svētā. Bet viņa pati jau nu gan pazina sevi labāk.

Kamēr Patriks tiesāja savu barību, istabā uzvārījās kafija. Lana ielēja to tasē un piebēra klāt Nutrasweet un mazliet krējuma pulvera patiesi retus kārumus, ko bija atradusi, pārmeklējot apteksnes ratiņus.

Lana izgāja uz balkona un iemalkoja dzērienu.

Istabā bija ieslēgts kompaktdisku atskaņotājs. Kāds visticamāk, viens no šīs istabas kādreizējiem iemītniekiem bija atstājis tajā vecu Pola Saimona kompaktdisku, un Lana to labprāt atskaņoja.

Tā bija dziesma par tumsu. Par vilinošu tumsu. Gandrīz vai kā aicinājums. Viņa to spēlēja atkal un atkal.

Reizēm mūzika palīdzēja viņai aizmirsties. Taču ne šī dziesma.

Lana ar acs kaktiņu pamanīja kādu lejā, pludmalē. Viņa iegāja iekšā un paņēma tālskati, ko bija izvilkusi no kāda sen pazuduša tūrista bagāžas.

Uz klints mola, kas iestiepās okeānā, rotaļājās divi mazi bērni, ne vecāki par sešiem gadiem. Laimīgā kārtā nebija viļņu. Bet klintis vietām bija kā juku jukām sasprausti nažu asmeņi, asas un slidenas. Viņai vajadzētu…

Vēlāk. Pietiek viņai tās atbildības. Lana nebija no atbildīgajām un jutās nomākta, kad viņai šāda nasta tika uzvelta.

IBJZ sabiedrībā bija izplatījušies dažnedažādi pieaugušo netikumi. Sākot ar tik nevainīgiem kā kafija. Citi zālīte, cigaretes un alkohols nebija tik nekaitīgi. Lana pazina sešus bērnus, kuri jau bija paguvuši kļūt par nelabojamiem dzērājiem. Tie bija meklējuši viņu, lai ārstētos no paģirām.

Citi smēķēja zāli, ko bija atraduši savu vecāku vai vecāko brāļu un māsu guļamistabās. Un gandrīz ik dienu nācās redzēt astoņgadīgus bērnus, kuri, smēķēdami cigaretes, klepo, tomēr cenšas izskatīties stilīgi. Reiz viņa bija redzējusi pirmklasnieku, kurš mēģina aizdedzināt cigāru.

Tādas likstas izdziedināt nebija Lanas spēkos.

Reizēm viņa vēlējās atkal nokļūt Vientuļnieka Džima būdā.

Šī nebija pirmā reize, kad viņai tas ienāca prātā. Meitene bieži domāja par dīvaino būdu tuksnesī un tās savādo mazītiņo mauriņu tagad, visticamāk, brūnu un nokaltušu.

Tur Lana bija atradusi patvērumu pēc avārijas. Un vēlreiz pēc izglābšanās no koijotu bara.

Pati būda bija nodegusi līdz zemei. Palikuši tikai pelni. Un, protams, zelts. Varbūt Vientuļnieka Džima zelta krājumi bija izkusuši, taču tiem vēl arvien vajadzēja atrasties zem grīdas dēļiem.

Zelts. No raktuvēm.

Raktuves…

Lana iedzēra pamatīgu malku no putuplasta tases un apdedzināja mēli. Sāpes palīdzēja koncentrēties.

Raktuves. Šī diena bija iegūlusi viņas atmiņā ar apbrīnojamu skaidrību, taču tā bija labi iegaumēta nakts murga skaidrība.

Tad viņa vēl nezināja, ka IBJZ nozīmē visu pieaugušo pazušanu. Viņa bija devusies uz raktuvēm vientuļnieka meklējumos, cerēdama atrast vismaz pazudušo kravas auto un ar to nokļūt pilsētā.

Viņa bija atradusi vientuļnieku mirušu pie ieejas raktuvēs. Ne pazudušu, bet mirušu. Tas nozīmēja, ka viņš bija nogalināts vēl pirms IBJZ uzrašanās.

Lanai uzbruka koijoti. Tie dzina viņu aizvien dziļāk raktuvēs. Un tur viņa sastapa… to. Būtni. Tumsu, kā to dēvēja koijoti. Tumsu.

Lana atcerējās, cik smagas toreiz likās kājas kā akmens stabi. To, cik lēni un dunoši pukstēja sirds katrs puksts šķita kā vesera sitiens. Šausmas, kas ietiecās dziļāk par parastām bailēm. Pretīgo, zaļo mirdzumu, kas viņā rosināja domas par strutām, slimību, vēzi.

Sapņa stāvoklis, kas viņu bija pārņēmis… Plakstiņi kļuva smagi, un prāts truls, un tad šī sajūta, ka esi pārņemta…

Nāc pie manis.

-Ak!

Viņa bija saspiedusi tasi. Karstā kafija izlija uz rokas.

Lana bija nosvīdusi. Elpošana bija apgrūtināta. Meitene dziļi ievilka gaisu. Likās, it kā viņa būtu aizmirsusi, kā to dara.

Tas vēl arvien bija viņas galvā, šis raktuvēs mītošais briesmonis. Tas bija iedzinis viņā savu āķi. Reizēm Lana bija pārliecināta, ka dzird tā balsi. Tās noteikti bija halucinācijas. Ne jau pati Tumsa. Tā atradās daudzu jūdžu attālumā. Dziļi zem zemes. Tā nespēja…

Nāc pie manis.

-              Es nespēju to aizmirst, viņa čukstus sacīja Patrikam.

-    Nespēju tikt no tā vaļā.

Pirmajās dienās pēc atgriešanās no tuksneša un piebiedrošanās šai dīvainajai bērnu kopienai Lana juta gandrīz vai mieru. Gandrīz. Jo jau no paša sākuma meitenei likās, it kā viņai būtu nodarīts posts, iecirsta neredzama brūce, kurai nebija noteikta novietojuma, tikai apziņa, ka tā ir dziļi viņā.

Nu šī neredzamā, nereālā, neizdziedināmā brūce bija atvērusies no jauna. Sākumā Lana sev teica, ka tā izzudis. Ka tā tiks sadziedēta. Pārvilksies ar kreveli. Bet, ja jau tā bija patiesība ja viņa atlaba -, tad kāpēc sāpēja ar katru dienu stiprāk? Kā šī baismā balss no vāja, tāla čuksta bija izaugusi līdz uzstājīgai runai?

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

Tai tagad bija vārdi, šai uzstājīgajai, pavēlošajai balsij.

-    Es jūku prātā, Patrik, Lana teica sunim. Tā ieperinājusies mani, un es jūku prātā.

Marija Terafino pamodās. Velšus izvēlās no gultas. Rīts. Viņai vajadzētu turpināt gulēt māca nogurums. Bet viņa tik un tā vairs neaizmigtu, Marija to zināja. Viņai bija darāmi darbi.

Vispirms tas, kas darāms vispirms. Marija aizslāja līdz vannasistabai un ar baso pēdu aizstūma pa flīžu grīdu svarus. Tiem bija speciāla vieta: pie izlietnes, tieši pretī spogulim tā, lai svaru labais stūris precīzi sakristu ar flīzes malu.

Meitene novilka naktskreklu un uzkāpa uz svariem. Pirmais nolasījums. Nokāpt.

Otrais nolasījums. Nokāpt.

Trīs reizes padarīja redzamo neapstrīdamu.

Astoņdesmit viena mārciņa.

Dienā, kad uzradās IBJZ, Marija svēra simt divdesmit astoņas mārciņas.

Viņa vēl arvien izskatījās resna. Vēl arvien šur tur rēgojās apaļīgi polsterīši. Kāda nozīme tam, ko saka citi? Marija lieliski redzēja šīs ļumīgās vietas. Tāpēc nekādu brokastu. Tas labi, ņemot vērā, ka bērnudārza brokastīs būtu auzu putra, kurai pievienots piena pulveris un saldinātājs no Sweet’n Low sārtajām paciņām. Šāds uzturs bija gana veselīgs, turklāt daudz, daudz labāks par to, ko saņēma vairums cilvēku, tomēr tas noteikti nebija tā vērts, lai pieņemtos svarā.

Marija iedzēra prozaku, divas mazas, sarkanas sudafeda kapsulas un multivitamīnus. Prozaks atvairīja depresiju pa lielākai daļai -, un sudafeds novērsa bada sajūtu. Vitamīni palīdzēs viņai saglabāt veselību, vismaz tā viņa cerēja.

Marija aši apģērbās: T krekls, treniņbikses, krosa kurpes. Viss bija brīvs un vaļīgs. Viņa bija apņēmusies nevilkt neko piekļāvīgu, iekams nebūs nomests viss liekais svars.

Aizgājusi uz veļas mazgātavu, Marija izbēra no žāvētāja veselu kaudzi auduma autiņu un sabāza tos plastmasas maisā. Noliktavā vēl arvien bija neliels krājums vienreiz lietojamo autiņu, bet tie tika glabāti neparedzētiem gadījumiem. Uz audumu viņi bija pārgājuši jau pirms kāda mēneša. Tas bija pretīgi, un visiem tas riebās, bet pamperu rūpnīca, kā Marija bija aizrādījusi saviem kurnošajiem darbiniekiem, vairs neko nepiegādāja.

Lejup pa kāpnēm ar maisu, kas vilkās nopakaļ.

Virtuvē bija Sems un Astrīda ar Mazo Pītu. Negribēdama viņus iztraucēt, nedz arī atvairīt uzbāšanos ar brokastīm, Marija klusiņām izlavījās pa parādes durvīm.

Pēc piecām minūtēm viņa jau bija pie bērnudārza.

Ēka, kurā tas atradās, bija krietni cietusi kaujā. Siena, kas bērnudārzam bija kopīga ar saimniecības preču veikalu, bija sapostīta. Izgāzto caurumu klāja plastmasas gabals, ko gandrīz katru dienu nācās lipināt klāt no jauna. Tas bija kā atgādinājums, cik tuvu nelaimei viņi toreiz bija atradušies. Koijotu bars bija ieklupis šajā pašā telpā un turējis gūstā šos

pašus bērnus, bet Dreiks Mervins tikmēr, gatavodamies asinspirtij, ļauni priecājās.

Marijas brālītis Džons jau bija priekšā un gaidīja viņu.

-    Sveika, Marij, Džons viņu sveicināja. Tev nevajadzēja tik agri nākt. Varēji vēl pagulēt.

Džons strādāja rīta maiņā, no pulksten pieciem līdz pusdienlaikam; viņš sarūpēja brokastis un palika gandrīz līdz pusdienām. Marijai bija jāpārņem vadība pirms pusdienām un jāstrādā līdz desmitiem vakarā. Pusdienas, diendusas laiks, vakariņas un beigās vēl stundiņa uzkopšanai un darāmo darbu sarakstiem. Tad bija laiks doties mājās, lai, pagrabstāvā darbojoties ar trenažieri, paskatītos kādu DVD. Tāds bija režīms. Astoņas stundas miega un dažas brīvas stundas no rīta.

Bet īstenībā viņa vēl bieži vien divas vai trīs nakts stundas pavadīja vingrojot. Dzenoties atbrīvoties no atlikušajām liekajām mārciņām. Uz trenažiera pagrabstāvā, kur Astrīda nevarēja sadzirdēt un sākt viņu izjautāt.

Pārsvarā Marija ik dienu uzņēma mazāk par septiņsimt kalorijām. Un īpaši labās dienās tikai pusi no šī daudzuma.

Viņa apkampa Džonu. Kas jauns, brāļuk? Kādi šorīt kreņķi?

Džonam bija saraksts. Viņš to nolasīja no savas Warriors piezīmju grāmatiņas. Pedro ir izkustējies zobs. Turklāt pagājušonakt viņam gadījās misēklis. Zosja apgalvo, ka Džūlija viņai iesitusi, tāpēc abas tagad ķildojas un atsakās kopā spēlēties. Man šķiet, ka Kolinam ir drudzis… Lai vai kā, viņš ir tāds, tu jau zini, slimīgs. Brediju es šorīt noķēru, kad viņa mēģināja aizbēgt. Esot gājusi meklēt mammīti.

Saraksts turpinājās, un, kamēr tas tika lasīts, bērni skrēja klāt, lai apkamptu Mariju un saņemtu no viņas buču vai lai tiktu paslavēti par glīti sasukātiem matiem, vai izpelnītos atzinīgu “malacītis” par iztīrītiem zobiem.

Marija māja ar galvu. Apmēram tāds šis saraksts bija katru dienu.

Ieradās puisis, vārdā Frensiss. Nākdams iekšā, viņš rupji paspraucās garām Marijai, taču, sapratis, ko pagrūdis sāņus, pagriezās pret meiteni un saviebies pavēstīja: Nu, esmu klāt.

-    Pirmo reizi? apvaicājās Marija.

-    Ko, vai man tas būtu jānožēlo? Neesmu nekāds bērnauklis.

Arī šī aina, kopš Perdidobīčā iestājies miers, atkārtojās katru dienu. Klausies, ko tev teikšu, Marija vērsās pie Frensisa. Es zinu, ka tev negribas būt šeit, bet man tas, vai zini, ir pie kājas. Neviens negrib nākt šeit strādāt, taču par mazajiem ir jārūpējas. Tāpēc met šādu attieksmi pie malas.

-    Kāpēc tu pati nevari parūpēties par tiem sīkajiem? Tu vismaz esi skuķene.

-    Es gan neesmu, aizrādīja Džons.

-    Vai redzi šo molbertu? jautāja Marija. Uz tā ir trīs saraksti, katram šodienas palīgam pa vienam. Izvēlies sarakstu un ķeries pie darba. Tev jāizdara viss, kas tajā uzskaitīts. Turklāt ar smaidu.

Piegājis pie molberta, Frensiss aplūkoja sarakstus.

-    Varu saderēt uz cepumu, teica Džons, ka autiņu mainītāja pienākumus viņš neizvēlēsies.

-    Nekādu derību, iebilda Marija. Turklāt cepumu mums vairs nav.

-    Kā man gribētos kādu cepumu! grūtsirdīgi novilka Džons.

-    Ei! iesaucās Frensiss. Tur nav neviena sakarīga saraksta. Visi ir sūdīgi.

-    Jā, piekrita Marija. Tā tas ir.

-    Tas viss ir sūdīgi.

-    Lūdzu, izbeidz lietot vārdu “sūdīgi”. Negribu to pēc tam dzirdēt no trīsgadnieku mutes.

-    Nu, veči, lai tikai pienāk mana dzimšanas diena, tad gan es stāšos ārā, īgni norūca Frensiss.

-    Lai notiek. Tad es zināšu, ka tevi vajag izsvītrot no sarakstiem. Toties tagad paņem savu darba lapu un dari, kas darāms. Es negribu izniekot Sema laiku, saucot viņu šurp, lai tevi attiecīgi motivētu.

Frensiss aizslāja atpakaļ pie molberta.

-    Stāšoties ārā, ko tu neteiksi! Marija saviebusies sacīja Džonam. Cik daudziem pa šo laiku pienākuši tie maģiskie piecpadsmit? Izkūpējuši ir tikai divi. Visi piedraud, taču patiesībā to nedara.

IBJZ izgrūda no sevis visus, kas bija vecāki par četrpadsmit. Neviens nezināja, kāpēc. Vismaz Marija to nezināja. Lai gan Sema un Astrīdas neviļus izteiktie pusvārdi radīja aizdomas, ka viņiem zināms vairāk, nekā viņi ir ar mieru atklāt.

Četrpadsmitgadnieks, kuram pienāca piecpadsmitā dzimšanas diena, pazuda. Izkūpēja. Ja vien pats tam ļāvās. Ja bija nolēmis “izstāties”.

Kas notika brīdī, ko bērni sauca par “izstāšanos”, tagad bija zināms gandrīz ikvienam. Tas, kā piepeši palēninās tavs subjektīvais laiks. Kā cilvēks, kuru tu visstiprāk mīli un kuram visvairāk uzticies, parādās, lai aicinātu tevi doties prom, mudinātu tevi atstāt IBJZ. Un kā šis cilvēks pārvēršas par briesmoni tad, ja tu atsakies.

Tev ir izvēle: palikt IBJZ vai… Taču, kas seko aiz “vai”, nezināja neviens. Varbūt tā bija atgriešanās atpakaļ vecajā pasaulē. Varbūt ceļojums uz kādu jaunu vietu.

Varbūt tā bija nāve.

Marija pamanīja, ka Džons nenolaiž no viņas acis. Kas ir? viņa jautāja.

-    Tu taču nekad…

Marija pasmaidīja un sabužināja viņa sarkanos, sprogainos matus. Nemūžam. Es tevi nemūžam nepametīšu. Skumsti pēc mammas un tēta?

Džons pamāja ar galvu. Man visu laiku nāk prātā, cik daudz reižu viņus nokaitināju.

-    Džon…

-    Zinu. Zinu, ka tam nav jēgas. Bet tas ir kā… Nespēdams atrast īstos vārdus, viņš izdarīja spēju kustību, itin kā ar nazi iedurot sev sirdī.

Kāds no mugurpuses parāva Mariju aiz krekla. Viņa palūkojās apkārt un ieraudzīja mazu puisēnu, vārdā… vārdā… vārdu viņa nespēja atcerēties. Bet pirmajam aiz muguras stāvēja otrs mazs puisēns, un tā vārdu Marija atcerējās: Sons. Meitene zināja, kāpēc abi ir šeit. Puišeļiem nesen bija pienākusi piektā dzimšanas diena. Bērnudārznieka vecuma limits bija četri gadi. Sasniedzot piecus, bija jāizvācas vēlams, uz māju, kurā mitinās ar pietiekamu atbildības izjūtu apveltīti vecāki bērni.

-    Sveiki, puiši! Kā sviežas? pieliekusies tā, lai viņas seja būtu vienādā augstumā ar puisēnu sejiņām, Marija jautāja.

-    Marij… stomījās pirmais. Un tad izplūda asarās.

Viņai nevajadzēja tā darīt, Marija zināja, ka nevajadzēja,

bet viņa nespēja noturēties un apskāva mazo puisīti. Tad sāka raudāt arī Sons, un Marija dzirdēja sevi sakām: protams, protams, viņi drīkst nākt atpakaļ, kaut tikai šodien, kaut uz īsu bridi.

CETURTĀ NODAĻA

106 STUNDAS, 8 MINŪTES

Koutsas Akadēmija bija zaudējusi labu tiesu no savas agrākās varenības. Galvenās ēkas fasāde bija cietusi kaujās. Balsinātajā ķieģeļu sienā bija tik liels caurums, ka pa to varēja redzēt visu otrā stāva klases telpu un grīdas šķērsgriezumu zem tās. Cauruma izrobotā apakšmala sniedzās gandrīz līdz pirmā stāva loga augšai. Lielākā daļa logu stiklu bija izbiruši. Atlikušās daļas bērni bija centušies nostiprināt, pārvelkot tām pāri plastmasas plēvi un saturot ar līmlenti, taču tā daudzviet bija atlīmējusies, un gan plēve, gan lente ļengani nokarājās, kuļājoties pie vismazākā vējiņa. Ēka izskatījās tā, it kā tā būtu piedzīvojusi karadarbību. Tā tas patiesībā ari bija.

Teritorija bija nolaista. Zāle, kas senajās dienās allaž tika nopļauta apsēstībai līdzīgā perfektumā, tagad dažviet bija mežonīgi sakuplojusi, bet citviet kļuvusi dzeltenīga kā siens. Lokveida piebrauktuvē, kur kādreiz mēdza rindoties vecāku minibusi, džipi un luksusa sedani, cauri grantētajam klājumam spraucās nezāles.

Ēkas vienā pusē bija sabojājusies santehnika, un tualetes pārplūda un smirdēja. Mazākās celtnes, mākslas klase un guļamistabas bija labākā stāvoklī, taču Dreiks pastāvēja uz to, ka jāuzturas galvenajā ēkā. Viņš bija ieņēmis skolas psihiatra kabinetu, vietu, kur senajās dienās tika regulāri aicināts uz konsultācijām un pārbaudēm.

Vai tu vēl arvien sapņo par dzīvnieku spīdzināšanu, Dreik?

Nē, dakter, es sapņoju par to, kā spīdzinu jūs.

Kabinets tagad bija pārvērsts par ieroču noliktavu. Dreika šaujamieroči, veseli deviņi, sākot ar optiskajiem tēmēkļiem aprīkotām medību bisēm un beidzot ar pistolēm, bija izlikti uz galda. Viņš turēja tos nepielādētus visus, izņemot divus, ko allaž nēsāja sev līdzi. Pārējo ieroču munīciju viņš bija paslēpis Dreiks nevienam neuzticējās. Munīcija, kuras, pēc viņa domām, nekad nebija pietiekami, bija nobēdzināta aiz griestu plāksnēm un sabāzta ventilācijas lūkās.

Dreiks sēdēja, skatīdamies DVD plazmas ekrānā, ko bija kaut kur nozadzis. Filmas nosaukums bija “Zāģis 2”. Skaņas efekti bija nudien vareni. Dreiks bija uzregulējis tādu skaļumu, ka nedaudzās vēl atlikušās logu rūtis drebēja. Tāpēc pirmajā brīdī viņš pat nedzirdēja Diānas balsi. Viņš grib tevi redzēt, meitene teica.

Sajutis viņas klātbūtni, Dreiks pagriezās. Viņš izšāva savu taustekļveida roku roku, kuras dēļ viņš bija iemantojis palamu “Pātagroka”, un izslēdza televizoru. Ko tu no manis gribi? viņš dusmīgi jautāja.

-    Viņš grib tevi redzēt, atkārtoja Diāna.

Dreikam patika bailes viņas acīs. Spicā meiča Diāna viltīgā, sarkastiskā, augstprātīgā Diāna. Viņa baidījās. Baidījās no viņa un no tā, ko viņš var nodarīt.

-    Kurš grib mani redzēt?

-    Keins. Viņš ir pamodies.

-    Viņš bija nomodā arī līdz šim, sacīja Dreiks.

-    Keins ir atjēdzies. Tikpat kā. Viņš ir atjēdzies un grib redzēt tevi un Vaboli.

-   Ja? Kad iešu turp, tad ari iešu. Viņš noplīkšķināja savu pātagu un atkal ieslēdza televizoru. Vareni, esmu palaidis garām pašu labāko. Kur ir pults? Es nevaru patīt atpakaļ, ja nav pults.

-    Vai gribi, lai pasaku Keinam, ka viņam jāpagaida? nevainīgā balsī apjautājās Diāna. Nekādu problēmu. Iešu un pateikšu, ka tev nav laika ar viņu tikties.

Dreiks dziļi ievilka elpu un uzlūkoja meiteni. Pātaga lēnām tuvojās Diānai; tās gals nepacietīgi raustījās, alkstot apvīties viņai ap kaklu.

-    Uz priekšu, dari to! Diāna viņu mudināja. Uz priekšu, Dreik! Droši uz priekšu izaicini Keinu!

Dreika saltās acis samiedzās pavisam mazliet, taču viņš zināja, ka meitene to ir pamanījusi, un šī apziņa padarīja viņu vai traku.

Šodien ne. Vēl ne. Keins vēl nav parūpējies par Semu.

Dreiks saritināja savu pātagu. Viņš bija iemanījies aptīt to sev ap vidukli. Bet šī roka nekad nepalika pilnīgi mierā; tā atgādināja sārti pelēku anakondu, kas viņu sažņaugusi, izskatījās, it kā Dreiks būtu tās upuris.

-    Tas tev patiktu gan, vai ne, Diāna? Ja es cīnītos ar Keinu. Man žēl tevi apbēdināt. Esmu simtprocentīgi uzticīgs Keinam. Mēs esam kā brāļi mēs abi. Ne jau tā kā viņš ar Semu mēs esam kas vairāk nekā asinsradinieki. Viņš piemiedza ar aci.

-    Mēs piederam pie Tumsas brālības, Diāna. Es un viņš, mēs abi esam tur pabijuši. Abi esam ar to sastapušies.

Dreiks zināja, ka Diāna vai mirst aiz vēlmes kaut ko uzzināt par būtni raktuvēs būtni, kura sagādāja Dreikam šo jauno roku pēc tam, kad Sems bija sadedzinājis veco. Bet Dreikam ne prātā nenāca apmierināt viņas ziņkārību. Lai taču prāto. Lai uztraucas. Iesim apciemot bosu.

Keins jau izskatījās labāk. Lai arī kāda slimība pēdējos trīs mēnešus bija viņu mocījusi, ieslogot drudža un murgu pasaulē, nu tā beidzot bija atkāpusies.

Struņķis to nesagaidīja.

Atmiņas par notikušo lika Dreikam pasmaidīt. Tas resnais pakaļa Struņķis aizlidoja pa gaisu, ietriecoties biezajā sienā, turklāt tik smagi, ka izšāvās tai cauri. Tur nu gan, veči, bija ko redzēt!

Pēc šī gadījuma neviens ieskaitot Dreiku nebija tik traks, lai tuvotos Keinam. Dreiks vēl arvien izturējās piesardzīgi.

Vienīgi Diāna bija tik neprātīga, ka palika Keina tuvumā, mainīja viņa netīros palagus un baroja viņu ar karotīti.

-    Labi izskaties, Kein, sacīja Dreiks.

-    Ne pēc vella es neizskatos, atcirta Keins. Toties galva ir skaidra.

Dreiks nodomāja, ka tā, visticamāk, nav taisnība. Viņš pats bija pavadījis ar Tumsu tikai dažas stundas, bet viņa galva vēl arvien nebija no tās atbrīvojusies un diez vai kādreiz atbrīvosies. Reizēm galvā skanēja tās balss. Viņš to dzirdēja. Un bija pilnīgi pārliecināts, ka arī Keins dzird.

Ja reiz esi šo balsi dzirdējis, tad turpināsi to dzirdēt mūžīgi, nodomāja Dreiks. Šī doma šķita pat tīkama.

-    Vabole, vai tu esi šeit? jautāja Keins.

-    Tepat vien jau esmu.

Dreiks gandrīz palēcās gaisā. Vabole bija tikai kādas trīs pēdas atstatu, ne gluži neredzams, tomēr arī ne īsti redzams. Viņam piemita maskēšanās spēks kā hameleonam. Skatoties uz Vaboli brīdi, kad tas licis lietā visu savu spēku, varētu pamanīt varbūt vienīgi vieglu gaisa sakustēšanos vai nesaprotamu gaismas leņķa nobīdi.

-    Izslēdz to! uzrūca Keins.

Vabole kļuva redzams: viņš pieņēma sīka, puņķaina zeņķa veidolu, kāds jau viņš patiesībā arī bija. Atvaino, Vabole sacīja. Es tikai… es ne…

-    Nomierinies, man patlaban nav noskaņojuma triekt kādu cauri sienai, Keins sausi noteica. Man ir padomā tev darbiņš, Vabole.

-    Atkal doties uz Perdidobīču?

-    Nē. Nē, Sems to vien gaida, atbildēja Keins. No Perdidobīčas mēs turēsimies pa gabalu. Pilsēta mums nav vajadzīga. Lai jau šie to patur. Vismaz pagaidām.

-    Kā tad, atstāsim viņiem to, ko neesam spējīgi atņemt. Cik cēlsirdīgi! pazobojās Diāna.

-    Runa nav par teritoriju, teica Keins, bet gan par spēku. Ne jau par to spēku, Dreik, bet par strāvas spēku. Par

enerģiju. Viņš uzlika roku Vabolēm uz pleca. Vabole, tev tajā ir izšķiroša loma. Man vajadzīgas tavas prasmes.

-    Nezinu, ko vēl jaunu es varētu ieraudzīt Perdidobīčā, noteica Vabole.

-    Aizmirsti Perdidobīču. Kā jau teicu, runa ir par enerģiju. Kodo/enerģiju. Lai liktu sev no jauna noticēt, Keins, ņemdams talkā veco šarmu, pamirkšķināja Diānai un uzsita uz pleca Dreikam. Bet Dreiks nebija tik viegli apmuļķojams: Keins bija gan novārdzis miesā, gan arī pajucis prātā. Senā pašpārliecība bija apsīkusi no Keina vairs bija palikusi tikai ēna. Lai arī ēna, taču tāda, kas spēj iztriekt cilvēku cauri sienai… Dreiks juta, kā pie muguras skriemeļiem noraustās viņa pātagas roka.

-    Tā spēkstacija ir pilsētas dzīvības artērija, turpināja Keins. Ņemsim savās rokās elektrības kontroli, un Sems mums atdos visu, ko gribēsim.

-             Vai tev nešķiet, ka to apzinās ari Sems? uzbilda Diāna.

-    Un varbūt viņam spēkstacijā izlikti sargi.

-    Par to, ka ir sargi, esmu pilnīgi pārliecināts. Bet esmu drošs arī par to, ka Vaboli viņi nepamanīs. Tāpēc lido nu, mazo Vabolīt! Lido turp un apskati visu, ko vien vari apskatīt.

Vabole un Diāna pagriezās, lai dotos prom. Pirmais priecīgi satraukts, otrā saniknota. Dreiks palika.

Keins likās izbrīnīts, pat mazliet noraizējies. Kas ir, Dreik?

-    Diāna, izgrūda Dreiks. Es viņai neuzticos.

Keins nopūtās. Jā, to, ka Diāna tev nepatīk, laikam būšu pamanījis.

-    Nav svarīgi, patīk vai nepatīk man tā… Viņš jau gribēja lietot vārdu, kas sākas burtu “m”, bet Keina acis uzzibsnīja, un Dreiks aprāvās. Nav svarīgi, vai man viņa patīk vai ne. Runa ir par viņu un Datordžeku.

Nu jau Keins bija pati uzmanība. Kā to saprast?

-    Džeks. Viņam tagad ir spēks. Un es nerunāju tikai par viņa tehniskajām prasmēm. Vabole viņu redzēja tur, Perdidobīčā.

Viņiem tur ir ekskavators, vai ne? Tas meksikāņu melnstrādnieks raka kapu, un ekskavators tajā iegāzās. Vabole teica, ka Džeks to izcēlis ārā. Izrāvis no bedres kā kaut kādu nieka divriteni.

Keins apsēdās uz gultas malas. Dreikam radās iespaids, ka Keinam kādu bridi jāpasēž, ka nostāvēt kājās ilgāk par dažām minūtēm viņam vēl arvien ir grūti.

-    Izklausās, ka viņam ir vismaz divas strīpiņas. Varbūt pat trīs, noteica Keins. Diāna bija izdomājusi strīpiņu sistēmu, patapinot šo ideju no mobilajiem telefoniem. Diānas pašas spēks izpaudās spējā novērtēt citu cilvēku spēka līmeni.

Dreiks zināja, ka četras strīpiņas ir tikai diviem: Semam un Keinam. Dažu iespaidīgu gājienu bija nodemonstrējis Mazais Pīts, taču cik gan bīstams varēja būt tāds piecgadnieks ar pusbeigtām smadzenēm?

-Jā, Džekam varētu būt trīs strīpiņas. Tikai tas nekādi nesakrīt ar Diānas teikto, vai ne? Diāna sacīja, ka nolasījusi viņam nulli. Nu labi, varbūt spēks viņam attīstījies vēlāk. Bet no nulles uzreiz uz trīs? Dreiks paraustīja plecus, nejuzdams vajadzību turpināt, jo zināja, ka Keins, lai arī slims un novārdzis, attiecīgos secinājumus izdarīs pats.

-    Mēs tā arī neuzzinājām, kāpēc Džeks pārmeta kažoku uz otru pusi un pārbēga pie Sema, klusi noteica Keins.

-    Varbūt kāds viņu sakūdīja, minēja Dreiks.

-    Varbūt, Keins, īsti negribēdams pieņemt šādu iespējamību, novilka. Dabū kādu, kurš varētu Diānu novērot. Pats to nedari viņa zina, ka tu viņu vēro. Tāpēc sameklē kādu, kurš varētu viņu paturēt acīs.

Pēc Daka Čanga domām, ļaunākais IBJZ bija ēdiens. No sākuma bija vareni: saldās tāfelītes, čipsi, limonāde, saldējums. Tā tas turpinājās vairākas nedēļas. Varbūt būtu turpinājies arī ilgāk, bet bērni paši ēdienu sabojāja: atstāja saldējumu izkust, pārēdušies cepumus, atlikumu atstāja ārā, kur tam varēja piekļūt suņi, maizei vienā mierā ļāva sapelēt.

Kamēr visi tiesāja saldumus un citus našķus, gaļas produkti, atskaitot bekonu, desu un šķiņķi, kā ari svaigie dārzeņi, izņemot kartupeļus un sīpolus, bija sapuvuši vai sapelējuši, un tur vairs nekas nebija labojams. Dalcs bija spiests palīdzēt iztīrīt Ralfa veikalu. Aizvainotu bērnu grupa dienām ilgi vāca no turienes pūstošus salātus un smirdošu gaļu. Bet ko gan varēja darīt, ja Sems Tempis skatās tev tieši virsū un, norādīdams ar pirkstu, saka “tu”? Tas puisis var tevi sadedzināt. Turklāt viņš jau šeit ir galvenais.

Tad nāca konservētu zupu, putraimu, krekeru un siera periods.

Patlaban Daks būtu atdevis visu par kārbu zupas. Šorīt brokastīs viņam bija konservēti sparģeļi. Tie garšoja pēc vēmekļiem, un visiem bija zināms, ka no tiem kļuva smirdīgas čuras.

Bet 1BJZ bija arī daudz kas labs. Pats labākais, pēc Daka Čanga domām, bija peldbaseins. Tas gan nepiederēja viņam pašam, taču varēja arī piederēt, jo te nu viņš tajā peldēja. Pirmdienas rītā marta sākumā, kad normālos apstākļos viņam būtu jāatrodas skolā, Daks Čangs plunčājās peldbaseinā.

Nekādas skolas. Nekā cita kā vien peldbaseins. Tas padarīja izsalkumu daudzmaz ciešamu.

Daks Čangs bija sestklasnieks, aziātiskas izcelsmes, lai gan viņa senči bija amerikāņi jau kopš pagājušā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem. Daks bija maza auguma, un viņa tuvinieki savulaik raizējās, ka viņš kļūst resns. Nu, tagad IBJZ resnīšu nebija. Vairs ne.

Dakam patika ūdens. Bet ne okeāns. Okeāns viņu biedēja. Zēns nespēja tikt pāri domai, ka lejā, zem viļņiem, ir vesela pasaule viņam neredzama turpretī viņš tiem tur bija redzams. “Tie tur” bija kalmāri, astoņkāji, zivis, zuši, medūzas un, potams, haizivis.

Turpretī peldbaseini bija lieliski. Tajos varēja redzēt līdz pat dibenam.

Dakam nekad nebija piederējis pašam savs peldbaseins. Perdidobīčā nebija publiska peldbaseina, tāpēc peldēt viņš

varēja tikai tad, ja gadījās kāds draugs, kura ģimenei bija baseins, vai tad, kad viņš brīvdienās kopā ar vecākiem uzturējās viesnīcā ar peldbaseinu.

Lai vai kā, tagad, kad Perdidoblčas bērni pārsvarā varēja dzīvot, kur gribēja, un iet, kurp gribēja, Daks bija atradis lielisku, nošķirtu, privātu peldbaseinu. Zēns nezināja, kam tas kādreiz piederējis. Bet, lai ari kas bija šie cilvēki, iekārtojušies viņi bija vareni. Baseins bija liels, ovāli izliekts, vienā galā desmit pēdu dziļš tā, lai tajā varētu ienirt ar galvu pa priekšu. Tā dibens bija izlikts ar visskaistākās nokrāsas flīzēm, kurās rotājās zeltainu saules staru raksts. Un ūdens tiklīdz Daks bija izpētījis, kā pievienot hloru un iztīrīt filtrus, bija dzidrs kā stikls.

Vidū stāvēja jauks kaltas dzelzs galdiņš ar saulessargu un daži ļoti ērti zviļņi, kur atlaisties, ja viņam tā sagribētos. Bet Dakam nemaz to negribējās. Viņš labāk atgūlās uz muguras turpat baseinā. Līdzās šūpodamās peldēja ūdens pudele. Vēl viņam bija superīgas saulesbrilles un viegls pretiedeguma līdzeklis, un varēja teikt, ka viņš bija, jā, laimīgs. Izsalcis, bet laimīgs.

Reizēm, kad Daks jutās sevišķi labi, gandrīz likās: lai turētos uz ūdens, viņam nemaz nav vajadzīgs matracis. Brīžos, kad zēns bija pietiekami laimīgs, viņš patiešām sajuta, ka muguras spiediens uz plastmasas virsmas samazinās. It kā viņš piepeši būtu zaudējis svaru vai noticis kas tamlīdzīgs. Reiz, pēkšņi pamodies no laimīga sapņa, zēns attapa, ka ir iekritis ūdeni pāris pēdu no matrača. Vismaz tā šķita viņam pašam, lai gan ari to Daks droši vien bija nosapņojis.

Citkārt, par kaut ko sadusmojoties vai varbūt vienkārši atceroties kādu nepatīkamu sīkumu, Dakam likās, ka viņš kļūst smagāks, un peldmatracis patiešām sāka grimt ūdenī.

Bet Daks reti kad bija ļoti laimīgs vai ļoti dusmīgs. Pārsvarā viņš bija vienkārši apmierināts.

-    Jēēē!

Sauciens atskanēja absolūti negaidīti. Tāpat kā milzīgais plunkšķis, kas sekoja tūlīt pēc tam.

Daks uzslējās uz sava matrača sēdus.

Viņam pāri šļācās ūdens. Ūdenī kāds bija. Viņa ūdenī.

Šurp, uz baseina malu, traucās vēl divi neskaidri silueti. Atskanēja vēl divi izkliedzieni, un tiem sekoja divi vēl apdullinošāki šļaksti.

-    Ei! iesaucās Daks.

Viens no zēniem bija kretīns, vārdā Cils. Pārējos divus Daks pirmajā brīdī nepazina.

-    Ei! viņš vēlreiz iesaucās.

-    Uz ko tu tur kliedz? noprasīja Cils.

-    Tas ir mans peldbaseins, pavēstīja Daks. Es to atradu un pats iztīrīju. Ejiet un sameklējiet paši savu peldbaseinu.

Daks apzinājās, ka ir mazāks par jebkuru no šiem trim. Bet viņš bija pietiekami saniknots, lai justos drosmīgs. Matracis zem viņa grima, un Daks prātoja, vai kāds no iebrucējiem nav izdūris tajā caurumu.

-    Es runāju nopietni! kliedza Daks. Lasieties prom, puiši!

-    Viņš runā nopietni, mēdījās viens no zēniem.

Pirms Daks paguva attapties, Cils bija izslējies virs ūdens un sagrābis viņu aiz kakla. Daks ievēlās ūdenī. Viņš elsoja un rīstījās, raudams degunā ūdeni.

Daks ar grūtībām iznira. Rokas, kas pēkšņi bija kļuvušas svina smagas, cīnījās, lai paliktu virs ūdens.

Tie sita viņam atkal. Bez īpaši ļauna nodoma, drīzāk vienkārši dauzoties, zēni vēlreiz pagrūda Daku zem ūdens. Šoreiz viņš atdūrās pret baseina dibenu un, lai nokļūtu virspusē, viņam nācās kulties un spārdīties. Kampdams gaisu, Daks iekrampējās matracī, bet viens no puikām, skaļi smiedamies, parāva to nost.

Daku pārņēma spējš niknums. Beidzot arī viņam dzīvē bija gadījies kas labs, un nu tas tika izpostīts.

-Vācieties prom! Daks nokliedzās, bet pēdējais vārds pārvērtās par burbuļiem, jo tajā brīdī viņš nogrima kā akmens.

Kas te notika? Pēkšņi viņš vairs nemācēja peldēt. Daks atradās baseina dibenā, dziļajā galā, un virs viņa bija desmit pēdu dziļš ūdens. Zēns spārdījās, cenzdamies iznirt virspusē, bet kāja sašķaidīja flīzi, aizraidot ūdenī lauskas.

Nu jau Daku pārņēma panika. Ko tie bija viņam nodarījuši?

Viņš spēra vēlreiz, ar abām kājām cik stipri vien spēja. Taču augšup necēlās. Tā vietā abas pēdas izsitās cauri flīzēm. Ūdens viņu necēla uz augšu. Gluži otrādi, viņš turpināja grimt. Pēdas, saskrambājoties drūpošajā javā, grima cauri flīzēm un iestiga dubļos zem betona slāņa.

Tas nebija iespējams.

Nebija iespējams.

Daks Čangs krita cauri baseina dibenam. Cauri zemei zem baseina dibena. Šķita, it kā viņš stāvētu plūstošajās smiltīs.

Līdz ceļiem.

Līdz gurniem.

Līdz viduklim.

Zēns mežonīgi kūlās ar rokām, taču krita aizvien straujāk.

Saplēstā flīze skrāpēja sānus. Dubļi slīdēja iekšā peldbiksēs.

Plaušas dega, galvā dunēja, un skatiens aizmiglojās. Daks vēl arvien krita. Viņš krita cauri cietai zemei tā, it kā tās vietā būtu ūdens.

Kad flīze sasniedza krūšu līmeni, Daks, lai pasargātu sevi no tālākas krišanas, iekrampējās tajā ar rokām. Bet rokas izarās cauri flīzei un betona kārtai, un gruntij, un tas viss vērpās viņam ap galvu mežonīgā dubļu un tumsas virpulī.

Baseina ūdens traucās Dakam līdzi, cērtoties mutē un degunā. Viņš bija kā novadcaurulē iestrēdzis vaļīgs aizbāznis.

Daka Čanga pasaule virpuļoja. Zibšņus meta mirdzošā saules gaisma, virs viņa galvas kāds mežonīgi spārdījās ar kājām, bet tad Daka redzeslauks sakļāvās, kļūdams aizvien šaurāks un šaurāks, līdz gaismu izspieda tumsa.

Pirmajā minūtē un varbūt vēl kādu brīdi tas likās jautri. Cilam Sperijam bija prieks šādi pielavīties Dakam Čangam; kopā ar Henku un Antuānu, rotaļīgi grūstīdami cits citu un ar pūlēm valdīdami smieklus, viņi zagās gar mājas stūri.

Par Daka slepeno peldbaseinu bija uzzinājis Henks. Henks bija dzimis spiegs. Toties Cils bija tas, kurš ieteica nogaidīt, līdz Daks to iztīra, pievieno hloru un panāk, ka darbojas filtrs.

-    Ļausim viņam savest to kārtībā, ieteica Cils. Un pēc tam mēs viņam to atņemsim.

Antuāns un Henks, bez šaubām, bija forši dželci, bet Cils apzinājās, ka tad, ja bija kas nopietni jāizdomā vai jāsaplāno, tas jādara viņam pašam.

Viņiem bija izdevies sagādāt Dakam totālu pārsteigumu. Viņš droši vien apčurājās. Stulbais kretīns. Pinkšķošais memmesdēliņš.

Bet tad viss sāka iet greizi. Daks iegrima ūdenī kā akmens. Un turpināja grimt. Saules izraibinātais ūdens pēkšņi pārvērtās par virpuli, kas ar šausminošu spēku rāva iekšā. Henkam, kurš stāvēja uz pakāpieniem, izdevās palēkties un izkļūt ārā no baseina. Bet Antuāns un Cils brīdī, kad Daks parāva aizbāzni, atradās tā dziļākajā galā.

Cils pēdējā brīdī pamanījās pieķerties pie tramplīna gala. Ūdens viņu sūca iekšā, raujot nost peldbikses. Pirkstiem tveroties pie smilšpapīram līdzīgās virsmas, Cils tik tikko spēja noturēties.

Antuānu aizrāva prom, ievelkot riņķveida kustībā. Ūdens spēks ietrieca viņu hromētajās kāpnēs, un zēnam izdevās ieķīlēt savu resno kāju starp kāpnēm un baseina malu. Antuānam paveicās, ka viņš nesalauza potīti.

Henks izvilka Cilu drošībā. Tad viņi abi kopā palīdzēja Antuānam, kurš, neveikli izsvempies ārā, sabruka kā sausumā izskalots valis.

-    Veči, mēs gandrīz noslīkām, Antuāns vārgi elsoja.

-    Kas tur notika? jautāja Henks. Es neredzēju.

-    Daks, vecīt, Cils drebošā balsi atbildēja. Viņš, nu, tā kā iegrima ūdeni un turpināja grimt.

-    Mani gandrīz iesūca, raudulīgā balsi pavēstīja Antuāns.

-    Drīzāk var teikt, ka tevi izšļāca, sacīja Henks. Tu izskatījies pēc milzīga rozā sūda podā.

Cilam par šo joku nemaz nenāca smiekli. Viņš jutās pazemots. Viņš bija izskatījies pēc muļķa. Pārbijies līdz nāvei, cīnījies par savu dārgo dzīvību. Pavērsis rokas ar plaukstām uz augšu, zēns aplūkoja saskrāpētos un saplosītos pirkstu galus. Tie dega.

Cils varēja iztēloties, kā izskatījās, karādamies tramplīna galā, ūdens rauts, pa pusei nošļukušām peldbiksēm.

Tur nebija nekā smieklīga.

Cils nepieļaus, ka kādam tas varētu likties smieklīgi.

-    Par ko jūs abi zviedzat? viņš noprasīja.

-    Tas bija kā… iesāka Antuāns.

Cils viņu pārtrauca. Viņš ir ķertais. Daks Čangs ir ķertais mutants. Viņš mēģināja mūs nogalināt.

Henks viņu cieši uzlūkoja. īsu mirkli vilcinājies, viņš piebalsoja Cilam: Jā. Ķertais centās mūs nogalināt.

-    Tas, veči, nav godīgi, piekrita Antuāns. Viņš apsēdās un apņēma ar rokām savainoto potīti. Kā mēs varējām zināt, ka viņš ir ķerts mutants? Mēs tikai draiskojāmies. Šķiet, lai ko mēs tagad darītu, ir jāraizējas, vai mums ir darīšana ar normālu cilvēku vai kaut kādu ķerto.

Cils piecēlās kājās un palūkojās lejup, tukšajā peldbaseinā. Caurumu ietvēra salauztu flīžu zobi. ŠI atieztā mute bija ierijusi Daku, un daudz netrūka, lai būtu tikusi arī pie Cila. Dzīvs vai miris, Daks bija padarījis Cilu par muļķi. Un kādam par to nāksies samaksāt.

PIEKTĀ NODAĻA

104 STUNDAS, 5 MINŪTES

-    Lodes ir ātras. Tāds ir to darbības princips, Datordžeks visžēlīgi pavēstīja. Ja tās pārvietotos lēnām, no tām būtu maz jēgas.

-    Es arī esmu ātra, teica Braiena. Tāpēc jau esmu Brīze. Viņa aizlika roku priekšā saulei un samiedza acis, nolūkojot uzdomāto mērķi nekustamā īpašuma zīmi tukšā zemes gabalā, kura tālais gals ietiecās kores slīpumā.

Džeks izvilka savu plaukstdatoru un ieslēdza kalkulatoru.

-     Vislēnākā lode pārvietojas ar ātrumu 330 metri sekundē. Apaļos skaitļos, teiksim, no0 pēdas sekundē. Es atradu grāmatu, kura ir pilna ar šādu nekam nevajadzīgu statistiku. Ak vai, kā man pietrūkst Google! Likās, ka viņš gluži vai smok no jūtu pārpilnības. Vārds Google iesprūda viņam rīklē.

Braiena klusībā nosmējās. Šis Datordžeks nudien bija pats īstākais Datordžeks. Un tomēr viņš bija foršs tieši tāds, kāds bija: neveikls, mazliet pajocīgs tikko pubertātē iekāpis divpadsmitgadnieks uz balss lūzuma sliekšņa.

-   Lai vai kā, 3600 sekundes ir stunda, vai ne? Tātad apmēram četri miljoni pēdu stundā, pieņemot, ka jūdzē ir 5280 pēdas. Iznāk, teiksim, 70 jūdzes stundā. Tuvu skaņas ātrumam. Mēdz būt arī vēl ātrākas lodes.

-   Varu saderēt, ka es to spēju, pavēstīja Braiena. Noteikti spēju.

-    Es negribu šaut, Džeks, to teikdams, bažīgi uzlūkoja ieroci meitenes rokā.

-    Ak, nu rimsties taču, Džek! Mēs atrodamies šosejas otrā pusē un mērķējam uz nogāzi. Kas var notikt pašā ļaunākajā gadījumā? Netīšām nošausi kādu ragaino krupi?

-    Es nekad neesmu šāvis, iebilda Džeks.

-    To māk katrs idiots, Braiena centās viņu pārliecināt, lai gan arī pati nekad nebija lietojusi ieroci. Bet, manuprāt, tas mazliet atlec, tāpēc jātur stingri.

-    Par to tu vari neuztraukties. Man ir dzelžains tvēriens.

Pagāja vairākas sekundes, līdz Braiena saprata viņa ironiju.

Viņa atcerējās kādu sakām, ka Džekam piemītot spēks. Ka viņš esot neparasti stiprs.

Lai nu kāds, bet stiprs šis zēns neizskatījās. Viņš izskatījās pēc nīkulīga grāmatu tārpa. Džekam bija izspūruši blondi mati un nošķiebušās brilles. Turklāt likās, it kā viņš vis neskatītos tām cauri, bet aplūkotu briļļu stiklos pats savu atspulgu.

-    Labi. Sagatavojies! norīkoja Braiena. Turi šaujamo stingri! Mērķē uz zīmi! Veiksim…

Ierocis eksplodēja, pirms viņa paguva pabeigt savu sakāmo. Neiespējami skaļš troksnis, zilganu dūmu mākonis un dīvaini stipra smaka.

-    Es gribēju teikt: veiksim izmēģinājuma šāvienu, teica Braiena.

-    Piedod. Laikam būšu netīšām nospiedis mēlīti.

-   Jā. Laikam gan. Šoreiz vienkārši notēmē. Tur uz to zīmi, nevis uz mani.

Džeks nolaida ieroci. Vai man jāskaita?

-Jā-

-    Līdz nullei?

-    Līdz nullei.

-    Gatavs?

Braiena ieurbās ar krosa kurpēm zemē, pieliecās un izstiepa vienu roku uz priekšu, bet otru atpakaļ, it kā būtu sastingusi skrējienā.

-    Gatavs.

-    Trīs. Divi. Viens.

Braiena metās uz priekšu tikai sekundes daļu, pirms Džeks nospieda mēlīti. Un tūdaļ pat saprata savu kļūdu: lode bija aiz muguras, tā dzinās viņai pakaļ.

Labāk būtu skriet pakaļ lodei, nevis apzināties, ka tā dzenas pakaļ tev.

Braiena lidoja. Gandrīz vārda tiešā nozīmē lidoja. Ja viņa izplestu rokas un noķertu vēju, tad droši vien paceltos gaisā un kādas piecdesmit pēdas nolidotu, jo meitene pārvietojās ātrāk, nudien mazliet ātrāk nekā reaktīvā lidmašīna, kad tā atraujas no skrejceļa, lai trauktos debesīs.

Braiena skrēja dīvaini: viņa vēzēja rokas kā ikviens skrējējs, taču pie katra vēziena pagrieza plaukstas pret sevi. Kā jau gandrīz visiem IBJZ mutantiem, arī viņai spēks bija koncentrēts plaukstās.

Gaiss svilpa meitenei gar ausīm. īsie mati plīvoja aiz muguras. Vaigi vibrēja, acīs dzēla. Elpošana bija ciņa, kampjot gaisu orkāna vējos.

Pasaule ap Braienu pārvērtās izplūdušu krāsu švīkās, priekšmeti lidoja garām ātrumā, kādu viņas smadzenes nespēja aptvert. Gaismas šautras bez noteiktas formas.

No iepriekšējās pieredzes viņa zināja, ka kājām, lai tās nepamptu, vēlāk būs vajadzīgas ledus kompreses. To paredzot, Braiena jau bija norijusi divas tabletes advila.

Viņa bija ātra. Neiespējami ātra.

Tomēr ne ātrāka par izšautu lodi.

Braiena riskēja pamest skatienu atpakaļ.

Lode tuvojās. Viņa to redzēja: traipu sīku, pelēku traipu, kas, gaisā svārstīdamies, traucās viņai pakaļ.

Braiena metās pa labi tikai pussoli.

Lode laiski aizslīdēja garām.

Braiena brāzās tai pakaļ, bet lode ietriecās zemē krietni atstatu no mērķa -, un viņa pati bija palikusi kādas divpadsmit pēdas iepakaļ.

Meitene tūdaļ samazināja ātrumu. Nogāze, kas slējās turpat priekšā, palidzēja mierīgi nobremzēt un apstāties.

No Džeka viņu šķira trīssimt jardi. Viss skrējiens bija aizņēmis tikai mazliet vairāk par sekundi, taču Braienai tas bija licies krietni vien ilgāks.

-    Vai izdevās? sauca Džeks.

Viņa smiedamās rikšoja atpakaļgaitā, kas pašai tagad šķita gausa droši vien ne vairāk par astoņdesmit vai deviņdesmit jūdzēm stundā.

-    Pilnīgi, attrauca Braiena.

-    Es tevi pat neredzēju. Tu biji šeit. Un tad tu pēkšņi biji tur.

-    Tāpēc jau mani dēvē par Brīzi. Meitene viņam draiski pamirkšķināja. Tajā brīdī vēders Braienai atgādināja, ka viņa tikko ir sadedzinājusi visas šīsdienas kalorijas. Tas rūca tik skaļi, ka noteikti dzirdēja arī Džeks.

-    Tev, protams, ir zināms, ka brīze patiesībā ir tikai tāds viegls, lēns vējiņš, Džeks pedantiski iebilda.

-    Un tev, protams, ir zināms: pirms būsi paguvis pamirkšķināt, vari no manis astoņkārt norauties! Vai skaidrs?

Džeks samirkšķināja acis. Braiena smaidīja.

-    Ņem, Džeks nedroši sacīja un, pagriezis ieroci ar laidi pa priekšu, atdeva to meitenei.

Braiena to iestūķēja mugursomā, kas stāvēja zemē viņai pie kājām. Tad viņa izvilka konservu nazi un picas mērces kārbu, ko bija paglabājusi. Atgriezusi vāku, meitene aizgūtnēm strēba tās pikanto saturu.

-    Še, viņa pasniedza kārbu Džekam. Tur vēl mazliet ir palicis.

Viņš nestrīdējās, bet, pacēlis kārbu, pacietīgi gaidīja, līdz mutē ieslīd atlikusī nepilnā unce sarkanās pastas. Tad zēns izlaizīja kārbas iekšpusi un ar rādītājpirkstu uzvāca to, ko nespēja aizsniegt ar mēli.

-    Tā, Džek. Tu, šķiet, biji apņēmies panākt, lai atkal darbotos telefoni. Cik tālu esi ticis?

Džeks vilcinājās, nebūdams drošs, vai viņai ko stāstīt.

-    Tie ir kārtībā un darbojas. Vai arī darbosies, tiklīdz dabūšu atļauju no Sema.

Braiena neticīgi blenza viņā. Ko?

-    Problēma bija pavisam vienkārša, patiešām. Mums ir trīs torņi: viens šeit, Perdidoblčā, otrs tālāk uz priekšu pa šoseju un trešais kalnā. Pastāv programma, kas pārbauda numurus, lai pārliecinātos, vai tiek maksāti rēķini un tādā garā. Tātad numurs ir autorizēts. Programma, protams, neatrodas tornī, bet gan kaut kur ārpus IBJZ. Tad nu es ierīkoju tā, lai visi telefoni būtu autorizēti.

-    Vai es varu piezvanīt mammai? Braiena jautāja. Lai arī atbildi viņa zināja, tomēr nespēja nomākt pēkšņi radušos cerību tik ātri, lai noturētos nepajautājusi.

Džeks samulsis raudzījās viņā. Protams, ne. Tas nozīmētu izurbties cauri IBJZ barjerai.

-    Ak! Vilšanās bija kā asa sāpe. Braiena, tāpat kā vairums IBJZ bērnu, bija iemācījusies samierināties ar vecāku, vecvecāku, vecāko brāļu un māsu zaudējumu. Bet cerība, ka varbūt tomēr varētu ar viņiem parunāties…

Visvairāk Braienai pietrūka mātes. Ar mazajām māsām viņai bija pārāk liela gadu starpība. Braienas tēvs kopš šķiršanās bija pazudis no viņas dzīves. Māte bija apprecējusies otrreiz ar gatavo kretīnu -, un tad viņiem piedzima dvīnes. Braienai dvīnītes likās itin jaukas, bet, būdamas astoņus gadus jaunākas par viņu, tās nekādas piemērotās biedrenes nebija.

Tieši Braienas patēvs bija pastāvējis uz to, lai viņu nosūtītu uz Koutsu. Viņa izvirzītais iemesls bija tāds, ka meitenei ir pavājinājušās sekmes. Visnotaļ vājš aizbildinājums. Ar matemātiku bija problēmas daudziem, un neba tāpēc tos kāds sūtīja uz tādu vietu kā Koutsa.

Braiena tika lūgusi māti, lai tā iestājas pret patēvu. Šim bija jābūt viņas pēdējam gadam Koutsā. Nākamgad viņa atgrieztos Nikoletas pamatskolā Baningā. Vietā, kur viņa jutās piederīga. Jā, ari Nikoletā netrūka huligānu, taču tur nebija tādu Keinu, Benno un Diānu, un noteikti neviena tāda kā Dreiks.

Nikoletā neviens netika ieslēdzis viņas rokas cementa kluci un turējis viņu badā.

Turklāt būtu superīgi pārsteigt draugus ar savu jauniegūto spēku. Tiem aiz brīnumiem acis izsprāgtu no pieres. Galva pārsprāgtu. Viņa viena pati varētu aizstāt veselu vieglatlētu komandu.

-    Nav satelītu, kam pieslēgties, Džeks turpināja sev tik raksturīgajā pedantiskajā manierē. Viņš neapšaubāmi bija foršs. Un Braienai viņš šķita pat interesants. Foršs galvenokārt tāpēc, ka, būdams tik biedējoši gudrs, Džeks vienlaikus bija pavisam bezpalīdzīgs. Šo zēnu viņa bija ievērojusi jau agrāk tajos laikos, kad Koutsa bija tikai nožēlojama bedre un Džeks tik vien kā vilkās Keina kliķei astē.

-    Kāpēc Sems to nevienam nav teicis? Braiena vaicāja.

-    Kāpēc viņš nav no jauna iedarbinājis sistēmu?

-    Nav iespējas nodrošināt, lai to nelietotu ari Koutsas bērni, ja nu vienīgi mēs padarītu nederīgu torni, kas atrodas uz klints. Vai arī ja es izdomātu, kā neitralizēt visu autorizācijas protokolu un pēc tam autorizēt tikai atsevišķus numurus. Bet, tā kā es sāktu no nulles, tas būtu milzīgs programmēšanas darbs.

-    Ak! Braiena viņā cieši ielūkojās. Nu labi, mēs negribam darīt neko, kas palīdzētu Keinam un Dreikam, un tai raganai Diānai. Vai ne?

Džeks paraustīja plecus. Nūjā, man ir bail no Dreika. Tas ir, no Dreika baidās visi. Bet Keins un Diāna viņi pret mani izturējās labi.

Braienai šī atbilde nepatika. “Ieinteresētais” smaids, ko viņa zēnam par godu bija uzlikusi, pagaisa. Meitene pacēla rokas. Dreika nežēlīgā “apmetuma” rētas bija izzudušas. Bet atmiņas par šo ļaundarību un badošanās šausmām, sevišķi tagad, kad tās atkal bija atgriezušās, vēl arvien bija svaigas.

-    Pret mani gan viņi tik laipni nebija.

-    Nebija vis, Džeks piekrita. Viņš urbās ar skatienu zemē.

-    Bet tik un tā. Saproti, viņi visi Sems un Astrīda, un pārējie…

viņi lūdza, lai es to izdomāju nu, par telefoniem -, un es izdomāju. Es gribu… Tas ir… Tas ir, es to paveicu. Tie darbojas. Un mums vajadzētu tos no jauna iedarbināt.

Braienas sejas izteiksme nocietinājās. Nē. Ja tas kaut kādā veidā palīdz Koutsas bandai, tad ne. Es negribu jelkādā veidā atvieglot viņiem dzīvi. Gribu, lai viņi cieš. Lai izbauda visas ciešanas, kādas vien tik var izbaudīt. Un pēc tam lai sprāgst nost.

Uzlūkojusi Džeku, viņa ieraudzīja aiz zēna greizajām brillēm izbīli. Viņš neko daudz neatšķiras no citiem, Braiena ar zināmu rūgtumu konstatēja. Viņš to neņem nopietni. Protams, Braiena saglabāja vēsu mieru un tādā garā galu galā viņa bija Brīze. Viņa bija supervarone, kurai pienācās ieturēt noteiktu uzvedības stilu. Tomēr viņa bija arī Braiena. Parasta meitene.

-    Ak, vai tas izklausījās pārlieku skarbi? viņa ļāva balsī ieskanēties sapīkumam.

-    Mazliet, atbildēja Džeks.

-Ja? Labi, paldies par palīdzību! Gan jau tad vēlāk, noteica Braiena. Un, pirms zēns paguva izgvelzt vēl kādu muļķību, bija jau prom.

Daks atžilba.

Viņš gulēja uz muguras. Slapjš. Ģērbies vienīgi peldbiksēs. Tumsā. Un bez mazākās apjēgas par savu atrašanās vietu.

Zēnam sala. Pirkstu gali bija nejutīgi. Viņš drebēja.

Sajutis zem lāpstiņām kaut ko cietu un asu, Daks sakustējās, lai mazinātu sāpes. Viņš samulsis lūkojās apkārt. No augšas plūda blāva gaisma, nevienmērīgi apspīdot garu, dubļainu šahtu.

Daks centās saprast, kas noticis. Viņš it kā visu atcerējās: grimšanu baseinā, tad krišanu cauri baseina dibenam. Viņš atcerējās aizrīšanos ar ūdeni un to, kā dega viņa plaušas. Sāni bija saskrāpēti, tāpat arī rokas no plaukstām līdz pat pleciem.

Un tagad viņš bija šeit, bedrē. Dziļā bedrē. Dubļainā šahtā, kurā bija iekļuvis, neizprotamā veidā izkrītot cauri zemei.

Izkrist cauri zemei?

Cik dziļi zem zemes Daks atradās, nebija nosakāms. Bet no tā, cik tālu šķita esam gaisma, varēja spriest, ka viņš droši vien bija vismaz divdesmit pēdu dziļumā. Divdesmit pēdas. Zem zemes.

Sirdi sažņaudza bailes. Viņš bija aprakts dzīvs. Uzrāpties virszemē pa šo šauro, dubļaino šahtu nebija iespējams.

Nekādi.

-    Palīgā! iesaucās Daks. Skaņa vāji atbalsojās.

Daks secināja, ka viņš neatrodas ierobežotā telpā. Te bija gaiss. Un pamats zem viņa bija pārāk ciets un raupjš, lai tie būtu dubļi. Daks uzrausās ceļos. Tad lēnām piecēlās kājās. Tikai dažas collas virs galvas bija griesti. Viņš izstiepa rokas uz sāniem un kreisajā pusē pieskārās pie sienas. Labajā nebija nekā.

-    Tā ir caurule, Daks teica tumsā. Vai tunelis.

Abos virzienos bija piķamelna tumsa.

-    Vai ala.

-    Kā tas notika? Daks vaicāja alas tumsā. Zobi klabēja no aukstuma. Un arī no bailēm. Atskanēja vāja atbalss, taču atbildes nebija.

Palūkojies augšup uz vietu, no kuras nāca gaisma, Daks vēl pāris reižu nokliedzās: Palīgā! Palīgā! Bet iespēja, ka kāds viņu varētu sadzirdēt, līdzinājās nullei. Ja nu vienīgi palīgā nāktu Cils un pārējie puikas, kuri viņu bija apcēluši. Kaut kas tāds taču bija iespējams, vai ne? Lai arī viņi bija dauzoņas, tomēr noteikti nāktu palīgā. Tie neatstātu viņu šeit, lejā.

Tomēr no augšas uz viņu nenoraudzījās neviena noraizējusies seja.

-    Nu, Dak, uz priekšu! Domā taču!

Viņš atradās tunelī vai sazin kur dziļi zem zemes. Tuneļa grīda bija dubļaina un slapja. Tomēr īpaši mitrs šis tunelis

nelikās, tātad kanalizācijas caurule tā nebija. Un viņš pats bija mazāk notriepies ar dubļiem, nekā varētu domāt.

-    Es izkritu cauri zemei. Tad es, var teikt, noslīku un atslēdzos, un pārstāju krist. Ūdens turpināja plūst man garām un mani noskaloja tīru.

Dakam bija prieks, ka vismaz to viņš ir izdomājis.

Izstiepis rokas sev priekšā, zēns piesardzīgi spēra soļus lejup pa tuneli. Viņu māca bailes. Lielākās bailes, kādas viņš bija piedzīvojis visā savā mūžā. Pat lielākas nekā dienā, kad uzradās IBJZ, vai dienā, kad notika lielā kauja. Toreiz viņš, paņēmis līdzi kabatas lukturīti un dažas komiksu grāmatas, bija ieslēdzies pieliekamajā kambarī.

Tagad Daks bija šeit, lejā, viens. Bez Dzelzs Vīra. Bez Smilšu Vira. Bez Tumšā Bruņinieka.

Un te bija auksti.

Daks attapa, ka šņukst, un šī apjēga viņu izbiedēja vēl vairāk. Viņš centās rimties. Tas nenācās viegli. Tik ļoti gribējās apraudāt māti un tēvu, un vecomāti, un visas krustmātes un tēvočus, un pat pretīgo lielo brāli, un visu, visu, visu pasauli visus, kas bija pazuduši, pametot viņu šajā kapā.

-    Palīgā! Palīgā! zēns kliedza, bet atbildes joprojām nebija.

Viņam bija divas vienlīdz drūmas izvēles iespējas: tumšais tunelis, kas stiepās pa kreisi, un tumšais tunelis, kas stiepās pa labi. Daks sajuta vieglu, gandrīz netveramu vēja pūsmu sejā. Tā šķita nākam no kreisās puses.

Uz gaisa pusi. Ne uz pretējo.

Daks piesardzīgi, rokas izstiepis kā aklais, virzījās uz priekšu pa tuneli.

Bija tik tumšs, ka viņš neredzēja pats savu roku pat ne tad, ja to pietuvināja sejai. Ne mazākās gaismiņas. Itin nekādas.

Drīz viņš atklāja, ka vieglāk ir tad, ja vienu roku slidina gar sienu. Klints bija grumbuļaina un raupja, ar izciļņiem un iedobēm, kas likās senas. Zeme zem kājām bija nelīdzena, taču ne pārlieku.

-    Alai noteikti uz kaut kurieni jāved, Daks sev teica. Zēns atklāja, ka paša balss viņu iedrošina. Tas vismaz bija kaut kas īsts. Kaut kas pazīstams.

-     Kaut tas būtu tunelis! Cilvēki nemēdz rakt tuneļus bez iemesla. Pēc brīža viņš piebilda: Tunelim taču kaut kur jāved.

Daks centās noteikt virzienu. Vai šis ceļš veda uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem? Nu, jācer, ka ne pārāk tālu uz rietumiem, jo tad tas viņu aizvestu uz okeānu.

Daks gāja, laiku pa laikam atsāka raudāt, tad gāja atkal. Tas, cik ilgi viņš jau atradās šeit, lejā, nebija nosakāms. Arī par to, kurš diennakts laiks patlaban varēja būt, viņam nebija nojausmas. Bet drīz zēns saprata, ka vieta, kur viņš bija iekritis, salīdzinājumā ar šo bija krietni vien mājīgāka. Arī tur nevaldīja necik gaišs, tomēr nebija pilnīga tumsa. Šeit gaismas nebija nemaz.

-    Es negribu te nomirt, sacīja Daks. Un tajā pašā mirklī nožēloja, ka ir to pateicis balsī. Izrunāts teiktais kļuva reāls.

Tajā brīdī zēna galva atsitās pret kaut ko, kam te nemaz nevajadzēja būt. Atsitās visnotaļ smagi.

Nikni nolamājies, Daks pielika roku pie pieres un sajuta asinis. Un juta, ka kājas grimst zemē. Nē! viņš iespiedzās.

Grimšana beidzās. Daks bija iegrimis līdz ceļiem. Bet tad apstājies. Viņš bija pārstājis grimt. Uzmanīgi un piesardzīgi zēns izvilka kājas no cieti sablīvētajiem dubļiem.

-    Kas ar mani notiek? Daks jautāja. Kāpēc… Un pēkšņi atbilde bija rokā. Daks to zināja un nespēja noticēt, ka tas viņam nebija atausis jau agrāk.

-    Ak mans Dievs! Es esmu ķertais.

-    Esmu muķis!

-    Esmu muķis ar patiesi nejēdzīgu spēku.

Dakam pat īsti nebija skaidrs, kādas ir šīs viņa mutanta spējas. Šķita, ka tas ir spēks grimt tieši cauri zemei. Tas bija kaut kas traks. Turklāt viņam nebija nodoma to darīt. Viņš nekādā gadījumā netika sev teicis: “Grimsti!”

Daks atsāka iet, uzmanīdams galvu un cenzdamies izprast, kas noticis. Abas reizes viņš bija grimis tad, kad bija sadusmojies, tas būtu pirmām kārtām. Viņš bija dzirdējis, ka ari Sems savas spējas atklājis tikai tad, kad bijis patiesi nobijies vai saniknots.

Bet nobijies Daks bija nu jau krietnu laiku. Viņš bija nobijies jau kopš IBJZ uzrašanās. Tātad šis process ar viņu notika tikai tad, kad viņš bija dusmīgs.

Process. Lai ari kas tas būtu.

-Ja es pietiekami sadusmotos, tad varbūt izkristu tieši cauri zemei. Izlīstu kaut kur Ķīnā. Sastaptu savus vecvecvecākus.

Pavirzījies vēl gabaliņu tālāk, Daks samanīja priekšā blāvu mirdzumu.

-    Gaisma? viņš ierunājās. Vai tā patiešām ir gaisma?

Tā nebija spoža tas nu gan droši. Spuldze tā nebija. Ne arī kabatas baterija. Tā nebija pat zvaigzne. Tā bija gandrīz vai tā pati tumsa, tikai ne tik melna. Dūmakaina. Pa gabalu nebija nosakāms.

Daks bija pārliecināts, ka tā ir tikai halucinācija. Viņam gribējās, lai gaisma būtu īsta, taču māca bailes, ka tā nebūs. Ka tā varētu būt tikai iztēle.

Tomēr zēns turpināja virzīties uz priekšu, un, jo tuvāk viņš nokļuva, jo mazāk ieraudzītais atgādināja mirāžu. Tas neapšaubāmi bija mirdzums. Tāds kā tumšas pulksteņa ciparnīcas mirdzums nepatīkama, drūma, salta gaisma.

Pat tuvumā ar to nepietika, lai saskatītu ko vairāk par blāviem klints izciļņu apveidiem. Dakam nācās apstāties un krietnu brīdi sasprindzināt redzi, pirms viņš saprata, ka mirdzums nāk galvenokārt no apakšas. Un tas nāca nevis no galvenās alas, kas, kā Dakam likās, bija pakāpeniski paplašinājusies, bet no šaurāka, mazāka sānu atzara.

Viņš varētu doties pa šo jauno šahtu un varbūt kaut ko ieraudzīt. Ne daudz, bet kaut ko. Vismaz kādu pierādījumu tam, ka nav kļuvis akls.

Bet kāda smalka balstiņa Daka smadzenēs kliedza: Nē! Instinkts pavēlēja viņam mesties bēgt.

-    Tur, lejā, ir gaisma. Tai kaut kur jāved, zēns strīdējās pats ar sevi. Būdams ne sevišķi uzcītīgs skolēns, kura smadzenēs bija ļoti maz zinātniskas dabas informācijas, Daks toties bija aizrautīgs “Simpsonu” fans. Šo mirdzumu viņš jau bija kaut kur redzējis. Multenēs. Un tas bija attēlots arī neskaitāmos komiksos.

-    Tā ir radiācija, viņš teica.

Tas nav pareizi, Daks, pilns taisnīga sašutuma, saprata. Visi teica, ka pēc trīspadsmit gadu senās avārijas, kad spēkstacijā iekrita meteorīts, radiācijas vairs neesot. Bet, ja tā, no kurienes tad nāca šis mirdzums? Visas šīs pazemes grambas un plaisas noteikti bija piesūkušās pilnas ar radiāciju.

Tātad tie ir bijuši meli. Vai arī patiesību neviens nav zinājis.

-    Doties turp nebūtu laba doma, Daks sev teica.

-    Bet tā ir vienīgā gaisma! viņš iesaucās un, rūgtas vilšanās pārņemts, sāka raudāt. Zēnam likās, ka viņam nav citas izvēles kā vien mesties atpakaļ absolūtajā tumsā.

Un tad Daks kaut ko saklausīja.

Viņš sastinga. Zēns sasprindzināja maņas, cenzdamies ieklausīties.

Maiga švīkstoņa. Ļoti klusa.

Ilgs klusums. Un tad tā atskanēja atkal. Švīksti, švīksti.

Iepriekš viņš to nebija saklausījis tāpēc, ka bija koncentrējies uz mirdzumu. Šo skaņu viņš pazina. Ūdens. Un tā, paldies Dievam, nenāca no radioaktīvās šahtas.

Daks ienīda okeānu. Tomēr, ja tā padomā, viņš to ienīda mazāk nekā šo alu.

Atstājis mirdzumu aiz muguras, uzmanīgi taustīdamies, lai pasargātu savainoto pieri, Daks virzījās uz priekšu piķamelnajā tumsā.

SESTĀ NODAĻA

96 STUNDAS, 22 MINŪTES

-    Paklau, Albert, tikai nesaki, ka mums ir problēma un es tur neko nevaru darīt, teica vai, pareizāk sakot, noburkšķēja Sems. Viņš ātrā gaitā soļoja no rātsnama uz baznīcu, kas atradās turpat blakus, un Alberts ar Astrīdu visiem spēkiem centās neatpalikt.

Virs okeāna rietēja saule. Dziestošā gaisma meta pār ūdens klaidu garu, sarkanu izsaukuma zīmi. Tur šūpojās laiva viena no mazajām motorlaivām. Sems nopūtās. Kāds bērns, kurš, visticamāk, galu galā iekritīs ūdenī.

Sems negaidīti apstājās, un Alberts ar Astrīdu uzskrēja viens otram virsū. Piedod! Es negribēju, lai tas izklausītos tik dusmīgi. Lai gan dusmīgs es esmu, tikai ne uz tevi, Albert. Redzi, man ir jāiet tur iekšā un jānosaka, ko darīt, un slepkavīgi tārpi, vai zini, to nebūt neatvieglo.

-    Nu tad novilcini to vēl dažas dienas, Alberts mierīgi ierosināja.

-    Novilcināt? Albert, tieši tu biji tas, kurš jau pirms vairākām nedēļām nē, mēnešiem teica, ka mums visi jāliek pie darba.

-    Nekad neesmu teicis, ka mums tie jāliek pie darba, iebilda Alberts. Es teicu, ka mums jāizdomā, kā viņiem par paveikto darbu atlīdzināt.

Semam bija nelāgs garastāvoklis. Pavisam nelāgs. Zaudēt biedru ikvienam ir traģēdija, bet viņam tā bija arī personiska

izgāšanās. Viņš, būdams vadītājs, bija uzdevis darbu, un tas nozīmēja, ka atbildība par visu, kas nogājis greizi, gūlās uz viņa pleciem. E. Z. bija viņa gādībā. Viņa aizsardzībā. Un tagad no E. Z. bija palikusi vairs tikai pelnu čupiņa.

Sems ievilka plaušās gaisu. Viņš pārlaida drūmu skatienu kapsētai pilsētas laukumā. Trijos mēnešos, kopš Sems bija oficiāli ievēlēts par vecāko, trīs jauni kapi. E. Z. pat nedabūs kapu, tikai piemiņas plāksni. Ja tā turpināsies, laukumā vairs nepietiks vietas.

Baznīcas durvis bija vaļā. Tās bija vaļā vienmēr. Tāpēc, ka tās līdz ar lielāko daļu jumta bija sapostītas lielajā Pateicības dienas kaujā. Platās koka durvis bija izrautas no eņģēm. Uz ļodzīgajām atvēruma malām pāri visai augšmalai balstījās akmens plāksne, kas šo posta ainu padarīja līdzīgu greizam Stounhendžas monolītam.

Daudz netrūka, lai Keins būtu nopostījis visu baznīcu, taču tā bija pamatīgi būvēta, tāpēc trīs ceturtdaļas no tās vēl arvien stāvēja savā vietā. Daļa gruvešu bija aizvākta, bet pavisam nedaudz, un pat tie bija tik vien kā aiznesti uz sānieliņu. Šis, tāpat kā daudzi citi labi iecerēti pasākumi, bija izgāzies, kad bērni pārstāja strādāt un nebija vairs pierunājami atgriezties pie iesāktā.

Sems devās taisni pa baznīcas eju un uzkāpa pa trim zemajiem pakāpieniem, kas veda uz to, ko viņš pats uzskatīja par skatuvi, lai gan Astrīda viņam pacietīgi skaidroja, ka to saucot par altārtelpu. Varenais krusts nebija novietots tam paredzētajā vietā, bet stāvēja, atbalstīts kaktā. Tuvāka apskate atklātu asins traipus, ko uz tā bija atstājis Cepuma sadragātais plecs.

Tikai tad, kad Sems jau bija pagriezies, viņš ieraudzīja, cik maz bija baznīcā sapulcējušos. Ja neskaita bērnudārzniekus un tos, kuri dažādās vietās bija izlikti sardzē, šeit vajadzēja būt gandrīz 250 bērniem. Bet bija kādi astoņdesmit, turklāt puse no tiem tik mazi, ka Sems zināja: tos šeit atstājuši lielie brāļi un māsas, lai kādu brīdi tiktu vaļā no pieskatīšanas.

Astrīda un Alberts apsēdās pirmajā rindā. Mazais Pīts bija aizvests uz bērnudārzu. Tagad, kad Mātei Marijai bērnudārzā bija vairāk palīgu, Astrīda paretam varēja atstāt Pītu tur. Tomēr ne pārāk ilgi. Kamēr Pīts bija iegrimis savā videospēlē, viņu pieskatīt varēja jebkurš. Bet ja viņš par kaut ko satraucās…

Pati Māte Marija Terafino, būdama pārāk pazemīga, lai ieņemtu vietu vadības zonā, sēdēja divas rindas tālāk. Sems bija pārsteigts par to, cik labi viņa izskatījās. Svara zaudējums. Varbūt no pārstrādāšanās. Vai ari viņai nepatika pārtikt no konservētā ēdiena, ko senajās dienās, pirms IBJZ uzrašanās, cilvēki parasti ziedoja labdarībai. Bet viņa bija pavisam trausla, un agrāk uz Mariju šādu apzīmējumu vis nevarēja attiecināt. Trausla kā modele.

Lana Ārvena Lācara sēdēja, atgāzusies pēdējā rindā. Viņa izskatījās nogurusi un tāda kā mazliet aizvainota. Taču viņa vismaz bija ieradusies, ko nevarēja teikt par vairumu bērnu.

Sadusmots, ka tik daudzi bērni aizlaidušies no pilsētas sapulces, Sems sakoda zobus. Kas tad viņiem varēja būt darāms svarīgāks par šo?

-    Pirmām kārtām, ierunājās Sems, es gribu teikt, ka man ļoti žēl E. Z. Viņš bija lāga puisis. Viņš nebija pelnījis… Pāri vēlās nez no kurienes uzradies emociju vilnis, un uz brīdi Sems gandrīz pazaudēja domas pavedienu. Man žēl, ka viņš aizgāja bojā.

Kāds skaļi iešņukstējās.

-     Redziet, teikšu jums skaidri un gaiši: mums ir trīssimt trīsdesmit divas… atvainojiet, trīssimt trīsdesmit viena barojama mute, Sems sacīja. Viņš salika rokas uz gurniem un plati iepleta kājas. Mums jau tā bija dramatiski samazinājušies pārtikas krājumi. Bet pēc Koutsas ļaužu uzbrukuma… Nu, tagad jau tas vairs nav dramatiski, bet gan traģiski.

Viņš ļāva, lai teiktais aiziet līdz klausītāju apziņai. Bet cik gan daudz tādi sešgadnieki vai astoņgadnieki ir spējīgi

saprast? Pat vecākie bērni izskatījās drīzāk apātiski nekā noraizējušies.

-    Trīssimt trīsdesmit viens bērns, atkārtoja Sems, un pārtikas pietiek varbūt tikai kādai nedēļai. Tas nav ilgs laiks. Pārtikas nav daudz. Un, kā jums visiem zināms, pārtika, ko lietojam, ir šausmīga.

Tas izpelnījās publikas atsaucību. Jaunākie bērni laida vaļā veselu rīstīšanās un vemšanas skaņu kori.

-    Viss! Sems viņus pārtrauca. Izbeidziet! Lieta tāda, ka stāvoklis ir patiešām bezcerīgs.

-    Kā ar pārtiku, kas katram ir mājās? kāds nokliedzās.

Rietošās saules gaisma, plūstot cauri baznīcas sabojātajai

fasādei, dzēla Semam acīs. Lai no tās izvairītos, viņam nācās paspert divus soļus pa kreisi. Hanter? Vai tas biji tu?

Hanters Lefkovičs bija gadu jaunāks par Semu, garmatains kā jau gandrīz visi, atskaitot tos nedaudzos, kuriem pietika uzņēmības apgriezt sev matus pašiem. Viņš nebija no tiem, kuri skolā savulaik būtu bijuši diez cik populāri. Bet, Sems atcerējās, īpašības, kuras senajās dienās bērniem ļāva iemantot popularitāti, tagad vairs neko nenozīmēja.

Hanteram bija sācis attīstīties spēks. Sems centās paturēt šo faktu noslēpumā viņam bija aizdomas, ka Keins iesūta Perdidobīčā savus spiegus. Viņš gribēja, lai tad, ja nonāktu līdz vēl kādai kaujai ar Keina ļaudīm, Hanteru būtu iespējams izmantot kā slepeno ieroci. Bet vietā, kur visi par visiem zina visu, noslēpumus glabāt bija grūti.

-     Hanter, mēs esam pārmeklējuši visas mājas un atrasto pārtiku sanesuši pie Ralfa, turpināja Sems. Nelaime tāda: kamēr mēs stūķējām sev iekšā čipsus un cepumus, visi augļi un dārzeņi sabojājās. Visa gaļa sapuva. Cilvēki ir bijuši stulbi un bezrūpīgi, un tagad mēs tur vairs neko nevaram darīt. Sems norija rūgtumu un dusmas pašam uz sevi, savu muļķību.

-     Bet mums ir pārtika, kas iedēstita laukos. Varbūt ne gluži tāda, kāda mums patiktu, tomēr tās ir pietiekami, lai uzturētu

mūs mēnešus daudzus mēnešus, ja vien to novāksim, pirms tā sapūs vai to apēdis putni.

-    Varbūt mūs izglābs un mums nav, par ko raizēties, ierunājās kāda cita balss.

-    Varbūt mēs iemācīsimies pārtikt no svaiga gaisa, Astrīda klusu nomurmināja. Tomēr pietiekami skaļi, lai to saklausītu vismaz daži ausu pāri.

-    Kāpēc jūs neejat un neatņemat mūsu pārtiku Dreikam un viņa bandītiem?

Tas bija Cils. Pretīgs zeņķis, vārdā Antuāns, viens no Cila mazā bariņa locekļiem, pauzdams atbalstu, uzsita viņam pa muguru.

-    Tas nozīmētu, ka daži bērni tiks nogalināti lūk, kāpēc, Sems bez aplinkiem pavēstīja. Ja paveiktos, mēs atgūtu kādu nieku pārtikas, bet dabūtu rakt laukumā vēl jaunus kapus. Un problēmu tas tik un tā neatrisinātu.

-    Piedabū savus muķus iet kauties ar viņu muķiem, teica Cils.

Apzīmējumu “muķis” pēdējā laikā nācās dzirdēt aizvien biežāk. Jaunāks apzīmējums bija “ērms”. Katra no jauna radusies palama likās mazliet pazemojošāka par to, kuras vietā tā stājās.

-    Apsēdies, Cil! Sems viņu apsauca. Mums ir divdesmit seši bērni, kuri ir… vai esam nosprieduši? Vai mēs to sauksim par karaspēku? viņš vaicāja Edīlio.

Edīlio, saliecies uz priekšu un nokāris galvu, sēdēja pirmajā solā. Izskatījās, ka viņš jūtas neērti. Daži to tā dēvē, bet, vecīt, es nezinu, kā to saukt. Par zemessardzi vai kā tamlīdzīgi? Man gan liekas, ka tam nav nozimes.

-    Mātei Marijai ir četrpadsmit cilvēki, kas strādā viņas vadībā, ieskaitot tos, kurus norīko uz vienu dienu. To teicis, Sems ievilka sarakstā ķeksīti. Ugunsdzēsēju priekšniecei Elēnai ir seši cilvēki, kas reaģē neparedzētās situācijās. Dāra atbild par aptieku, Astrīda ir mana padomniece. Džeks

nodarbojas ar tehnoloģijām. Albertam ir pakļauti divdesmit četri cilvēki, kuri apsargā Ralfa veikalu un izdala pārtikas krājumus. Ieskaitot mani, ir septiņdesmit astoņi bērni, kas veic dažādus darbus.

-    Kad tiem labpatikas ierasties, skaļi pavēstīja Marija Terafino. Tas izpelnījās nervozus smieklus. Marija pati gan nesmaidīja.

-    Pareizi, piekrita Sems. Kad tiem labpatikas ierasties. Lieta tāda, ka mums vajadzīgs lielāks daudzums cilvēku, kuri strādātu. Mums vajadzīgi cilvēki, kas gādātu pārtiku.

-    Mēs taču esam tikai bērni, sacīja kāds piektklasnieks un iesmējās pats par savu joku.

-    Drīz jūs būsiet izbadējušies bērni, atcirta Sems. Jūs būsiet aiz bada izmērējuši bērni. Klausieties manī: iestāsies bads. Cilvēkiem draudēs bada nāve.

-    Bada. Nāve, viņš atkārtoja ar uzsvaru, kādu vien spēja piešķirt šiem vārdiem.

Notvēris Astrīdas brīdinošo skatienu, Sems dziļi ievilka elpu. Atvainojiet! Es negribēju kliegt. Taču stāvoklis ir patiešām nopietns.

Roku pacēla kāda otrās klases skolniece. Sems nopūtās, zinādams, ko sagaidīs, bet tik un tā mudināja viņu runāt.

-    Es gribu pie mammas.

-    To gribam mēs visi, Sems nepacietīgi attrauca. Mums visiem gribas, lai atgrieztos vecā pasaule. Taču neliekas, ka mūsu spēkos ir to atgūt. Tāpēc jācenšas iedzīvoties šajā pasaulē. Tas nozīmē, ka mums vajadzīga pārtika. Tas nozīmē, ka ir vajadzīgi bērni, kuri novāktu ražu, sakrautu to mašīnās, pēc tam uzglabātu un gatavotu no tās ēdienu un… Redzot, ka no visām šīm rindu rindām viņā veras neizteiksmīgas sejas, Semam nolaidās rokas.

-    Vai tu esi nojūdzies, ka sūti mūs novākt dārzeņus? Tas bija Hovards Besems, kurš stāvēja, atbalstījies pret aizmugures sienu. Sems lūkojās apkārt pēc Orka, taču tas nekur nebija

manāms. Un Orks jau nu nebija lieta, ko… nē, par spīti visam… Orks nebija cilvēks, ko būtu grūti ieraudzīt.

-    Vai tev ir kādi citi priekšlikumi, kā tikt pie pārtikas? jautāja Sems.

-    Vecīt, tu domā, ka cilvēki nezina, kas notika ar E. Z.?

Sems sastinga. Protams, mums visiem ir zināms, kas notika

ar E. Z. To, kas ar viņu notika, neviens nav centies noslēpt. Bet, kā mums zināms, tārpi ir tikai tajā vienā kāpostu laukā.

-    Kas tie par tārpiem? noprasīja Hanters.

Tātad visi to tomēr nebija dzirdējuši. Semam būtu gribējies šajā pašā brīdī iepļaukāt Hovardu. Vismazāk viņiem šobrīd bija vajadzīgs apcerēt E. Z. drūmo likteni.

-    Es apskatīju vienu tādu tārpu, Astrīda, sajuzdama, ka Sema pacietības krājumi teju izsīks, iejaucās. Viņa nekāpa altāra priekšā, bet, stāvēdama turpat pie sava sola, uzlūkoja publiku, kas tagad bija pati uzmanība. Izņemot divus mazus bērnus, kuriem patlaban bija grūstīšanās mačs.

-    Tārpi, kas nogalināja E. Z., ir mutācijas rezultāts, teica Astrīda. Tiem ir simtiem zobu. To ķermeņi veidoti tā, lai tie varētu ieurbties miesā, nevis rakt tuneļus augsnē.

-    Bet, kā mums zināms, tie iemitinājušies tikai tajā vienā kāpostu laukā, atkārtoja Sems.

-    Es izpreparēju tārpu, ko man atnesa Sems, turpināja Astrīda. Un atklāju kaut ko ārkārtīgi dīvainu. Šiem tārpiem ir ļoti lielas smadzenes. Tas ir, normālu zemes tārpu smadzenes ir tik primitīvas, ka, tās izgriežot, tārps turpina izturēties tāpat kā līdz šim.

-    Gluži kā mana māsa! ieaurojās kāds puika un kā atmaksu saņēma no māsas dunku. Hovards panācās uz priekšu. Tātad tārpi, kuri nogalināja E. Z., ir gudri.

-    Es neapgalvoju, ka tie māk lasīt un rēķināt kvadrātvienādojumus, sacīja Astrīda. Bet šo tārpu smadzenes no agrākā šūnu kūlīša, kas nedarīja neko vairāk kā tikai aizvadīja organisma negatīvo fototropismu, ir pārveidojušās par

smadzenēm ar atdalītām puslodēm un atsevišķiem, domājams, specializētiem apvidiem.

Sems pielieca galvu, lai apslēptu smaidu. Astrīdai piemita brīnišķa spēja sarežģīto izskaidrot tā, lai tas šķistu vienkāršs. Bet, ja kāds viņu nokaitināja kā patlaban Hovards viņa laida darbā savu svešvārdu arsenālu un lika šim cilvēkam justies stulbam.

Hovards apklusa, acīmredzot vārda “fototropisms” paralizēts. Tomēr viņš ātri atguvās. Paklau, īsi un skaidri. Tu iekāp laukā, kas ir pilns ar šiem mūdžiem, E. Z. slepkavām, un esi pagalam. Pareizi?

-    Lielās smadzenes apliecina iespēju, ka šie radījumi ir spējīgi uz teritoriālismu. Spriežot pēc Sema, Alberta un Edīlio novērojumiem, es domāju, ka šie tārpi uzturas tikai savā konkrētajā teritorijā. Šajā gadījumā kāpostu laukā.

-    Ja? novilka Hovards. Nu, es pazīstu kādu, kurš bez jebkādām raizēm varētu iziet cauri šim laukam.

Te nu mēs esam, nodomāja Sems. Ja bija darīšana ar Hovardu, runas neizbēgami nonāca pie Orka.

-    Domāju, ka tev taisnība: Orks patiešām varētu būt neievainojams, Sems piekrita. Un tātad?

-    Un tātad? Hovards atbalsoja. Tad viņš pasmīnēja. Tātad, Sem, Orks var tev tos kāpostus nolasīt. Protams, viņam vajadzēs kaut ko pretī.

-Alu?

Hovards pamāja ar galvu varbūt mazliet samulsis, tomēr ne pārlieku. Viņam tā manta traki iet pie sirds. Kas attiecas uz mani, es to neciešu. Bet arī es kā Orka pārstāvis nedrīkstu tikt atstāts novārtā.

Sems sakoda zobus. Bet rūgtā patiesība bija tāda, ka šis patiešām varētu būt problēmas risinājums. Un Ralfa pārtikas veikalā vēl bija atlicis mazliet alus.

-Ja Orks grib to izmēģināt, man nav iebildumu, sacīja Sems. Vienojieties ar Albertu.

Iebildumi bija Astrīdai. Sem, Orks jau tagad ir kļuvis par alkoholiķi. Un tu gribi dot viņam alu?

-    Vienu skārdeni par darba dienu, atbildēja Sems. Orks nespēs īpaši piedzerties no…

-    Nekas neiznāks, Hovards viņu pārtrauca. Orkam vajadzīga kaste dienā. Četras sešpakas. Tas galu galā ir smags darbs vākt uz lauka kāpostus.

Sems uzmeta Astrīdai ašu skatienu. Viņas seja izskatījās nocietinājusies. Bet Sems bija atbildīgs par trīssimt trīsdesmit viena bērna paēdināšanu. Orkam mūdži droši vien nebija bīstami. Un viņš bija tik stiprs, ka, nedēļu strādājot, varēja novākt trīsdesmittūkstoš mārciņu kāpostu. Pēc sapulces aprunājies ar Albertu, Sems teica Hovardam.

Astrīda acīmredzami niknojās, tomēr apsēdās savā vietā. Hovards braši pavērsa pirkstu pret Semu, šādi apliecinādams piekrišanu.

Sems nopūtās. Sapulce nenoritēja, kā plānots. Tā tas notika allaž. Sems saprata, ka bērni ir bērni, un bija jau pieradis pie neizbēgamā uzmanības trūkuma un mazāko muļķošanās. Bet tas, ka tik daudz vecāko bērnu bērnu no septītās un astotās klases nebija uzskatījuši par vajadzīgu ierasties, bija nomācoši.

It kā ar to jau nebūtu gana, visas šī runas par pārtiku turklāt vēl pamodināja izsalkumu. Pusdienas bija trūcīgas. Izsalkums tagad bija gandrīz neiztrūkstošs pavadonis. Tas radīja viņā tukšuma sajūtu. Tas pārņēma smadzenes brīdī, kad būtu bijis jādomā par ko citu.

-Klausieties, ļaudis! Es izsludinu jaunu likumu. Tas var likties skarbs. Taču tas ir nepieciešams.

Vārds “skarbs” pievērsa gandrīz visu klātesošo uzmanību.

-    Mēs nevaram atļauties uzturēt cilvēkus, kuri augu dienu sēž, spēlēdami Wii un skatīdamies DVD. Ir nepieciešams, lai bērni sāktu strādāt uz lauka. Tad nu klausieties: katram, kuram ir septiņi vai vairāk gadu, trīs dienas nedēļā jāpiedalās augļu

vai dārzeņu novākšanā. Pēc tam Alberta ziņā būs izspriest, ko sasaldēt, ko uzglabāt kā citādi.

Iestājās nāves klusums. Pretī vērās neizteiksmīgi skatieni.

-    Labi, pateikšu jums to vienkāršāk: dabūjiet rokā savus brāļus un māsas, un draugus, un visus, kuri ir vecāki par septiņiem gadiem, un rit no rīta astoņos esiet laukumā!

-    Bet kā ar…?

-    Esiet klāt, un viss, Sems teica. Balss neskanēja tik stingri, kā viņam būtu gribējies. Aizkaitinājums bija pierimis, dodot vietu nogurumam un nospiestībai.

-    Esiet klāt, un viss, kāds viņu monotonā balsī izmēdīja.

Sems aizvēra acis. īsu brīdi viņš gandrīz šķita aizmidzis.

Tad zēns tās atkal atvēra un izmocīja vārgu smaidu. Lūdzu. Esiet klāt, viņš klusi sacīja.

Nokāpis trīs pakāpienus, Sems izgāja no baznīcas, dziļi sirdī zinādams, ka viņa aicinājumam atsauksies tikai nedaudzi.

1

SEPTĪTĀ NODAĻA

88 STUNDAS, 54 MINŪTES

-    Pieturi te, Panda, Dreiks sacīja.

-    Kāpēc? Panda sēdēja pie džipa stūres. Pamazām viņš kļuva par aizvien prasmīgāku braucēju, tomēr, kā jau Panda, vēl arvien neatļāvās attīstīt ātrumu, kas būtu lielāks par trīsdesmit jūdzēm stundā.

-    Tāpēc, ka es tā saku, lūk, kāpēc! aizkaitināts atcirta Dreiks.

Vabole gan zināja apstāšanās iemeslu. Un zināja arī, kāpēc tas tā uztrauca Dreiku. Viņi nevarēja riskēt turpināt braukt uz spēkstaciju pa šoseju. Trīs mēnešos, ko Keins bija aizvadījis halucinācijās un nesakarīgos kliedzienos, situācija Koutsā bija jūtami pasliktinājusies, turpretī Perdidoblčā vēl arvien viss bija pa vecam. Dreiks bija veicis uzbrukumu Ralfa pārtikas veikalam, bet neko vairāk pasākt viņš neuzdrošinājās.

Vabolēm tas bija zināms. Perdidobīču viņš bija apmeklējis ne vienu reizi vien. Arī pilsētā bija atlicis maz pārtikas, bet tur tās tomēr bija vairāk nekā Koutsā. Vaboli tas kaitināja: viņš būtu varējis nočiept krietni vien vairāk ēdamā, taču uz lietām, ko viņš nesa rokās, hameleona spēks lāgā neiedarbojās. Labākais, ko Vabole varēja aizstiept, bija sausās zupas paciņa vai kāda zem krekla nobēdzināta enerģijas tāfelīte. Nevarēja gan teikt, ka šādas tāfelītes pēdējā laikā būtu kaut kur atrodamas. Un arī sausās zupas nebija.

T

-    Tā, Vabole, tālāk mēs iesim kājām, pavēstīja Dreiks. Viņš atrāva vaļā durvis un izkāpa uz ceļa. Vabole nošļūca no sēdekļa un nostājās blakus Dreikam.

Vaboles īstais vārds bija Tailers. Viņa Koutsas līdzbiedri bija nosprieduši, ka šo palamu zēns nopelnījis, jo bija gatavs pieņemt trakus izaicinājumus sevišķi ēst kukaiņus. Bērni mēdza viņu sakūdīt, un viņš jautāja: “Ja es to izdarīšu, kas man par to būs?” Senajās dienās Vabole šādi tika pie naudas un konfektēm.

Un pret vabolēm viņam nekas nebija pretī. Zēnam pat patika, kā šie kukaiņi spirinās, pirms viņš tos pārkož, izdzēšot to sīkās dzīvībiņas.

Bet par Vaboli viņu dēvēja jau pirms ierašanās Koutsā, kad viņš vēl nebija ieguvis šāda uz visu gatava puikas reputāciju. Palama viņam pielipa pēc tam, kad Vabole savā vecajā skolā tika pieķerts, ierakstot vecāku un skolotāju apspriedes. Šīs sarunas viņš ievietoja Facebook, tādējādi apkaunojot dažu labu skolēnu vai, pareizāk sakot, turpat pusi savas klases, jo nodeva atklātībai visas viņu problēmas, sākot ar nespēju mācīties un beidzot ar slapināšanu gultā.

Nosūtīšana uz Koutsu Vabolēm nebija kā sods; tas drīzāk tika darīts viņa paša drošības dēļ.

Kad Dreiks izritināja savu taustekli, izstaipīja to un atkal aptina sev apkārt, Vabole nervozi atvirzījās nost. Vabolēm Dreiks nepatika. Viņš nepatika nevienam. Bet, Vabole sprieda, ja viņu pieķers ložņājam gar spēkstaciju, cīņu uzņemsies Dreiks, bet viņš pats pa to laiku vienkārši pazudīs. Naktī Vabole bija pilnīgi neredzams.

Uz stingrāko nobrīdinājuši Pandu gaidīt, līdz viņi atgriežas, abi devās tālāk. Tas nozīmēja iegriezties pa ceļa atzaru, kas bija te asfaltēts, te grantēts, te atkal asfaltēts, it kā puiši, kuri to būvēja, paši nebūtu spējuši īsti izlemt.

-    Līdz galvenajam ceļam ir krietnas divas jūdzes, sacīja Dreiks. Tad nu uz priekšu!

-    Man gribas ēst, žēlojās Vabole.

-    Ēst gribas visiem, Dreiks atcirta. Tāpēc pieveries!

Nogriezušies no ceļa, viņi iebrida lauksaimniecības zemē.

Iet nebija viegli, jo lauks bija sastrādāts vagās, tāpēc vajadzēja uzmanīties, lai nepakluptu. Te kaut kas bija iedēstīts, tikai Vabolēm nebija ne jausmas, kas. Katrā ziņā kaut kādi laksti. Zēns prātoja, vai tos varētu ēst, tik ļoti izsalcis viņš jutās.

Varbūt kaut kas ēdams palicis spēkstacijā. Varbūt, izlūkojot šo vietu, viņam izdosies kaut ko atrast.

Abi gāja klusēdami. Dreiks nebija necik nadzīgs uz tērzēšanu. Ari Vabole ne.

Šosejas gaisma bija redzama jau pa gabalu. Pat tagad, ieraugot šo spilgto apgaismojumu, nebija iespējams neiedomāties par rosības pilnām degvielas uzpildes stacijām, spožām Wendy’s un Burger Kings ēstuvēm, veikalu kņadu, vieglajām un smagajām automašīnām. Uz dienvidiem no Perdidoblčas savulaik bija gara ātrās ēdināšanas restorānu virkne un Super Target, kur tirgoja pārtikas preces, un tad vēl See’s saldumu veikals, kur…

Vabolēm likās neizturami, ka tas viss ir tur, ārpusē, aiz IBJZ sienas. Ja tāda ārpuse vispār pastāvēja.

See’s saldumi. Vabole teju vai būtu ar mieru nocirst sev ausi, lai tikai piecas minūtes pabūtu šajā veikalā. Sevišķi viņam patika konfektes ar riekstiem. Ak, un vēl tās ar aveņu krēmu. Un ar brūno cukuru. Un karameles, arī tās bija ļoti labas.

Tagad nekas no tā visa nebija sasniedzams. Mute bija pilna siekalām. Vēders sāpēja.

IBJZ ir tik klusa, Vabole domāja. Klusa un tukša. Un, ja Keinam izdosies īstenot savu plānu, tā kļūs piedevām vēl ari tumša.

Apgaismoti bija tikai daži šosejas posmi. Posms, kas veda cauri pilsētai, un šeit, pie pagrieziena uz spēkstaciju. Vabole un Dreiks no šīm gaismas lāmām turējās pa gabalu.

Vabole palūkojās pa kreisi, uz pilsētas pusi. Uz ceļa nebija ne miņas no kustības. Nekā nebija arī pa labi. Vabole zināja, ka, šķērsojot šoseju un paejot mazu gabaliņu lejup pa ceļa atzaru, būs sargbūda. Taču tai nevajadzētu radīt problēmas.

-    Turies no ceļa pa gabalu un šķērso lauku, Dreiks viņam teica.

-    Ko? Kāpēc? Mani taču neviens neredz.

-    Spēkstacijā var būt infrasarkanās novērošanas kameras, stulbeni, lūk, kāpēc. Mēs nezinām, vai arī infrasarkanajās kamerās tu esi tikpat neredzams.

Vabolēm nācās atzīt, ka šāda problēma patiešām varētu pastāvēt. Bet izredzes pārvarēt vēl pāris jūdžu, virzoties kalnup un lejup, pinoties augstā zālē un klumzājot pāri nepamanāmiem grāvjiem, nebija necik jūsminošas. Viņš droši vien apmaldīsies. Un tad nekādi netiks atpakaļ uz brokastlaiku.

-    Labi, noteica Vabole, lai arī viņam ne prātā nenāca paklausīt.

Pēkšņi Dreika pretīgais tausteklis apvijās viņam apkārt. Dreiks spieda tik stipri, ka Vabolēm nācās cīnīties pēc elpas.

-    Tas ir svarīgi, Vabole. Nesalaid grīstē. Dreika acis bija saltas. Ja salaidīsi, novilkšu ādu pār acīm.

Vabole pamāja ar galvu. Dreiks palaida viņu vaļā.

Kad tausteklis bija prom, Vabole noskurinājās. Tas bija kā čūska. Akurāt kā čūska. Un čūskas Vabole necieta ne acu galā.

Panākt maskēšanos Vabolēm bija tirais nieks. Viņš vienkārši iedomājās par izzušanu un pārlaida rokas stāvam, kā nogludinot kreklu. Zēns redzēja Dreika samulsušo skatienu, to, ka viņa negantās acis nespēj notvert Vaboles patieso atrašanās vietu. Zinādams, ka ir gandrīz neredzams, Vabole parādīja Dreikam vidējo pirkstu.

-    Uz redzīti, teica Vabole un devās pāri šosejai.

Vabole gāja pār laukiem, līdz tika pietiekami tālu no Dreika.

Bija uzlēcis mēness, bet tikai šaurs sirpis, kas neapgaismoja neko vairāk par dažu akmeni vai zāles stiebru. Vabole uzskrēja

zemam, nokarenam koka zaram un novēlās uz dibena. Mute bija savainota un asiņaina.

Pēc tam viņš atgriezās uz ceļa. Līkumojot augstu virs mirdzošā okeāna, tas atklāja skatienam skaistu, lai ari satraucošu ainavu. Okeāns Vabolēm allaž bija šķitis kaut kas draudīgs.

Ja nu viņš tajos infrasarkanajos staros tomēr ir redzams, sprieda Vabole, jā, protams, tas būtu slikti. Taču viņš vienmēr varēs aizlaisties, kā to bija izdarījis Datordžeks. Nepatikšanas būtu sagaidāmas tikai tad, ja viņš kādreiz nonāktu Dreika nagos.

Un Dreika draudus viņš uztvēra nopietni. Visnotaļ nopietni.

Agrāk Vabole bieži tika kaustīts. Viņa tēvs bija ašs uz belzieniem vai kad bija kārtīgi piedzēries spērieniem. Bet tēva rīcībai bija zināmas robežas: viņš mūždien raizējās, ka Vaboles māte varētu atņemt viņam tiesības uz aizbildnību. Tas nenozīmēja, ka tēvs Vaboli īpaši mīlētu nē, viņš vienkārši ienīda Vaboles māti un nekad nedarītu neko tādu, kas dotu viņai iespēju uzvarēt.

Pašās sliktākajās reizēs, kad tēvs dzēra kopā ar savu draugaļu un abi strīdējās, Vabole bija iemācījies paslēpties. Viņa mīļākā slēptuve bija bēniņos, jo tie bija piebāzti ar kastēm un, aizlienot aiz tām, varēja parāpties zem dzegas un nostiepties garšļaukus starp šķērsbaļķiem. Tur tēvs viņu nemūžam nebūtu atradis.

Likās, pagāja vesela mūžība, pirms Vabole sāka samanīt spoži izgaismotās spēkstacijas apveidu. Zibsnis gar paugura ieloci, spīdums, kas parādījās aiz ceļa likuma. Vēl viena mūžība pagāja, līdz viņš aizkļuva līdz otrajai sargbūdai tai, kura atradās otrpus ceļam un no kuras uz abām pusēm stiepās dzeloņdrāšu žogs.

Keins bija izprātojis, ka šis žogs, ko bija redzējis tikai viens vienīgs Koutsas bērns, varētu būt elektrisks. Vabole negrasījās izmēģināt, vai tā ir. Viņš gāja gar žogu augšup kalnā, līdz bija kādus simt jardus nost no sargbūdas. Zēns atrada nūju un sāka

rakties zem žoga. Viņš cerēja, ka daudz laika tas neaizņems, viņš galu galā bija pasīks augumā.

Vabole jutās kā uz delnas. Rakdams ar nūju, viņš bija kļuvis redzams: nūjām nepiemīt maskēšanās spēks. Mēness, kas līdz šim šķita gaužām blāvs, tagad likās kā tieši uz viņu tēmēts prožektors. Un pati spēkstacija izskatījās kā milzīgs, šausminošs, pie ūdens notupies nezvērs, mirdzoši spožs nakts melnumā.

Vabole atlaidās uz muguras un pašļūca zem žoga. Zem krekla tūdaļ pat salīda dubļi, taču strāvas triecienu viņš nesaņēma. Lai arī tam, ka žogs varētu būt elektrificēts, zēns neticēja, labāk tomēr bija uzmanīties.

Vabole piecēlās, nopurinājās un devās lejup pa paugura nogāzi uz spēkstaciju.

Viņš bija izsalcis. Lai notiek: viņš spiegos un darīs visu, ko viņam licis Dreiks. Taču vispirms pameklēs kaut ko ēdamu.

Sems centās aizmigt. Mežonīgi gribējās aizmigt.

Viņš atradās Astrīdas un Marijas, un Džona mājas viesiem paredzētajā guļamistabā. Tumsā. Guļot uz muguras. Blenžot griestos.

Lejā, virtuvē, bija palicis kāds pusducis ēdiena kārbu. Sems bija izsalcis. Bet savu dienišķo pārtikas devu viņš jau bija notiesājis. Viņam bija jārāda piemērs.

Tomēr puisis jutās izsalcis, un izsalkumam gar labiem piemēriem nebija nekādas daļas.

Pirmajā stāvā ir ēdiens. Un uz priekšu pa gaiteni Astrīda.

Arī tas bija izsalkums, tikai citāds. Un arī tur viņam bija jārāda labais piemērs.

Es neesmu nekas cits kā vien labo piemēru krātuve, viņš sev drūmi sacīja.

Tikai Astrīda jau nebūtu… lai gan kā viņš to tik droši varēja zināt?

Galva dūca. Tā bija pārblīvēta bezgalgariem darāmo darbu sarakstiem. Jāpanāk, lai ļaudis strādātu pie ražas novākšanas.

Jāpanāk, lai tie sāktu nest savus atkritumus uz vienu noteiktu vietu. Naktīs, lodādamas pa visām šīm neskaitāmajām atkritumu kaudzēm, ielas pārņēma žurkas.

Jādabū visu mazo bērnu saraksts, un tie jāizmitina kopā ar vecākiem bērniem. Bija piecgadnieki un sešgadnieki, kuri dzīvoja vieni. Tas bija neprātīgi. Un bīstami. Pagājušonedēļ viens tāds bija iesviedis vannā matu fēnu un izsitis savā mājā elektrību. Tīrā laime, ka iztika bez nāvējošām elektrotraumām. Pirms divām nedēļām kāds otrklasnieks, kurš dzīvoja viens, bija izraisījis ugunsgrēku. Tā vien šķita, ka tīšuprāt. Lai pievērstu kāda jebkura uzmanību. Pirms kāds paguva pasaukt ugunsdzēsējus, liesmas jau bija iznīcinājušas trīs ēkas, gandrīz pusi kvartāla. Kad Elēna ar savu milzīgo ugunsdzēsēju mašīnu beidzot ieradās notikuma vietā, bija sadedzis viss, kas varēja sadegt, un uguns bija tikpat kā izplēnējusi.

Puika palika dzīvs. Sāpīgos apdegumus Lana izdziedēja, bet tikai pēc tam, kad mazais stundām ilgi bija locījies un kliedzis neizturamās mokās.

Vai Astrīda vēl bija nomodā? Vai gulēja, vērdamās tumsā, tāpat kā viņš? Domādama tās pašas domas?

Nē. Astrīda domā, ka viņš ir stulbenis, jo gribēja uzdot Albertam piekukuļot Orku ar alu. Viņa uzskata Sema rīcību par morāli nepieņemamu. Un viņu pašu par amorālu subjektu.

Varbūt viņai taisnība.

Tas nenāk par labu. Nepavisam nenāk par labu, ja tas, kas tev vajadzīgs, ir miegs. Šādos brīžos labāk nenodoties darāmo darbu uzskaitīšanai. Nemaz nerunājot par kļūmju uzskaitīšanu.

Cik gan traki, ka viņa fantāzijas tagad grozījās ap čili konserviem, pēdējo kaut cik garšīgo ēdienu, ko viņš bija baudījis! Cik sen tas bija? Pirms nedēļas? Fantazēt par konservētu čili… Par hamburgeriem. Saldējumu. Picu. Un Astrīdu viņas pašas gultā.

Sems prātoja, kā ir tad, kad piedzeras. Vai tas liek visu aizmirst? IBJZ vēl arvien bija milzum daudz alkohola, lai arī daži bērni bija pasākuši to dzert.

Vai būtu iespējams to aizliegt? Vai tas būtu jādara? Ja jau viņus tik un tā gaida bada nāve, kāpēc neļaut viņiem piedzerties?

Mazi bērni, kas dzer rumu. Un degvīnu. Viņš to bija redzējis pats savām acīm. Saviebjas no šausmīgās garšas un dedzinošās sajūtas un rauj iekšā nākamo malku.

Pagājušonedēļ notika saindēšanās ar pārtiku: divi bērni apēda kaut ko no tā, ko bija izrakuši atkritumos. Abi aizvilkās uz Dāras tā saukto slimnīcu. Abiem bija drudzis. Četrdesmit grādi. Vemšana. Viņi vēma ūdeni un tailenolu, ko Dāra viņiem bija centusies iedot. Paldies Dievam, ka ir tāda Lana! Viņa tos izglāba, bet par mata tiesu. Lanas spēks labāk iedarbojās uz pušumiem un lūzumiem.

Elektrotraumas. Ugunsgrēki. Saindēšanās. Tas viss būs vēl un vēl. Aizvien vairāk nelaimes gadījumu. Kā ar to zēnu, kurš nokrita no jumta. Neviens no divstāvu mājas iemītniekiem nebija redzējis viņu krītam. Līķi vēlāk atrada zēna māsa.

Puisēnu apglabāja pilsētas laukumā blakus kaujā kritušajiem.

Vēl arvien pastāvēja Keins. Dreiks. Barvedis. Viņi visi vēl arvien tur bija. Kaut kur. Sems pats sevi muļķoja, ticēdams, ka ir ticis ar tiem galā. Līdz brīdim, kad Dreiks ar savu bandu uzbruka Ralfa veikalam.

Senajās dienās, ja vien tev bija kaut pavisam nedaudz naudas, tu varēji piezvanīt uz Papa John's, un pēc pusstundas tev tika piegādāta milzīga pica.

Ar izkusušu, burbuļainu, brūnu sieru. Ar taukainiem peperoni. Tieši tāda. It kā tas nebūtu nekas īpašs. Sems par šādu picu būtu pārdevis dvēseli.

Astrīda bija reliģioza, tātad, gulēdama gultā, viņa droši vien nedomāja par Semu. Gandrīz noteikti ne. Lai gan tad,

kad viņi skūpstījās, neizskatījās, ka meitene vairītos. Astrīda viņu mīlēja, par to gan Sems bija pārliecināts. Un viņš mīlēja Astrīdu. No visas sirds.

Tomēr mīlestībai līdzi nāca ari citas jūtas. It kā saistītas ar mīlestību, tomēr atšķirīgas.

Un ķīniešu ēdieni. Ak kungs, mazās, baltās kartona kastītes ar cāli saldskābā mērcē un cāli citronu marinādē, un Šehuanas garnelēm! Agrāk Semam ķīniešu ēdieni bija vienaldzīgi. Taču tie bija simtkārt labāki par konservētām pākšu pupiņām un pusizvārltiem zirņiem, un to, kas sanāca, mēģinot cept uz plīts no miltiem, eļļas un ūdens gatavotas tortiljas.

Gan jau drīz vien kāds atnāks viņu uzmodināt. Atšķirība tikai tāda, ka šoreiz viņš nav aizmidzis. Tā notika gandrīz katru nakti. Sem, kaut kas deg. Sem, kāds ir ievainots. Sem, viens puika sasita automašīnu. Sem, mēs pieķērām Orku, galīgi piedzērušos, bez kāda iemesla dauzām logus.

Neviens neteiks: Sem, lūk, pica.

Un Astrīda neteiks: Sem, te esmu es.

Sems laidās snaudā. Bija ienākusi Astrida. Viņa stāvēja durvīs, tik skaista savā caurspīdīgajā naktskreklā, un teica: Sem, viss ir labi, E. Z. ir dzīvs.

Pat aizmidzis Sems zināja, ka tas ir sapnis.

Pēc stundas uzradās Teilore. Teleportējusies Sema istabā viņa pati to dēvēja par “ielēkšanu” Teilore teica: Sem, mosties!

Šoreiz tas nebija sapnis. Bieži vien tieši Teilore bija tā, kura atnesa sliktās ziņas. Vai nu viņa, vai Braiena kura nu tobrīd gadījās tuvāk. Viņas bija visātrākie saziņas līdzekļi.

-    Kas tad šoreiz, Teilore?

-    Vai pazīsti Tomu? Tomu O’Dellu?

Semam likās, ka ne. Smadzenes nespēja koncentrēties. Viņš laikam vēl nebija īsti pamodies.

-    Lai nu kā, ir noticis kautiņš starp Tomu un meitenēm, kuras dzīvo viņam kaimiņos, Sendiju un… aizmirsu, kā sauca

to otru. Toms ir pamatīgi savainots. Sendija iesita viņam ar boulinga bumbu.

Sems nolaida kājas no gultas malas, bet nespēja noturēt acis vaļā. Ko? Kāpēc šī viņam sita ar boulinga bumbu?

-    Sendija apgalvo, ka Toms esot nogalinājis viņas kaķi, atbildēja Teilore. Un izcepis savā pagalmā uz grila.

Beidzot Sema aizmiglotās smadzenes sāka noskaidroties.

-     Sapratu. Sapratu. Viņš piecēlās un ņēmās taustīties pēc džinsiem. Kautrēšanos par to, ka viņu redz apakšveļā, Sems bija atmetis.

Teilore pasniedza viņam bikses. Še.

-    Lec atpakaļ. Saki viņiem, ka nāku.

Teilore izzuda, un kādu bridi Sems centās sev iestāstīt, ka šis ir tikai kārtējais sapnis. Beigtā kaķa sakarā viņš tik un tā neko vairs nevarēja iesākt.

Taču Sema pienākums bija ierasties. Ja viņš sāks kratīties vaļā no saviem pienākumiem, tas ne pēc kā neizskatīsies.

-    Rādi labu piemēru, lavīdamies gar Astrīdas durvīm, viņš pusbalsī murmināja.

ASTOTĀ NODAĻA

88 STUNDAS, 52 MINŪTES

Orsija Petidžona stāvēja kā pienaglota. Divi bērni pirmās cilvēciskās būtnes, ko viņa redzēja triju mēnešu laikā, un abi kaut kādi dīvaini, pretīgi. Viens no abiem zēniem šķita pat briesmīgs.

Ne cilvēks, bet drīzāk dēmons ar resnu taustekli vietā, kur vajadzētu būt labajai rokai.

Otrs… Kādu brīdi viņa pat nebija pārliecināta, vai šis otrs tur vispār bija. Viņš te parādījās, te atkal pazuda.

Zēns ar šausminošo taustekli nolūkojās pakaļ neredzamajam. Ne pilnīgi, bet tikai gandrīz neredzamajam, saprata Orsija, kad zēns iekāpa gaismas lāmā. Pirmais tas ar pitonveida roku nopūtās, klusi nolamājās un atvēra tojotas, kas nez kāpēc bija nobraukta kādas piecdesmit pēdas no ceļa, čīkstošās durvis.

Zēns, kā redzams, gribēja atvērt logu, bet mehānisms bija sabojājies. Tad viņš paņēma ieroci, nomērķēja uz vadītāja puses logu un izšāva. Blīkšķis bija tik skaļš, ka Orsija noelsās. Viņa būtu sevi nodevusi, bet sprādziena troksnis pārmāca viņas dvesienu.

Orsija tupēja tumsā uz zemes un gaidīja. Zēns ar pitonrolcu droši vien ies gulēt.

Un tad tas sāksies atkal.

Dienā, kad visi pazuda, Orsija bija atradusies Stefanorejas Nacionālā parka reindžeru postenī.

Viņa bija apjukusi. Un pārbijusies.

Bet ari atvieglota.

Apmēram pirms trim mēnešiem Orsija bija lūgusi palīdzību tēvam.

-    Kā to saprast? viņš toreiz jautāja. Tēvs bija aizņemts, viņš bija nolīcis pār dokumentiem. Reindžera darbs neaprobežojās tikai ar nomaldījušos tūristu meklēšanu un raudzīšanos, lai atpūtnieki, cepdami pastilas, netīšām neizraisītu meža ugunsgrēku. Viņam bija arī jāraksta neskaitāmi papīri.

Meitenei gribējās, lai tēvs pievērš uzmanību viņai. Tikai viņai. Ne tēlotu uzmanību, patiesībā koncentrēdamies uz darbu. Tēt, es vai nu jūku prātā, vai arī… nezinu.

Ar šo paziņojumu meitene izpelnījās aizdomu pilnu skatienu. Vai tam ir kāds sakars ar došanos pie mammas? Jo, kā es jau tev teicu, viņa vēl nav tam gatava. Viņa tevi ļoti mīl, bet viņa vēl nav gatava uzņemties atbildību.

Tie bija meli, lai arī laba nodoma vadīti. Orsija zināja, ka viņas māte ir atkarīga no narkotikām. Viņa zināja par mātes ārstēšanās kursiem, pēc kuriem sekoja normāls posms, kad viņa varēja ņemt Orsiju pie sevis un laist skolā, un gatavot mazas, jaukas, ģimeniskas vakariņas. Allaž pietiekami ilgi, lai Orsija nodomātu: varbūt varbūt šoreiz. Līdz trauku skapja dziļumā atkal atrada mātes “nedarbus” vai viņu pašu, izstiepušos uz dīvāna un tik tikko pie apziņas.

Māte bija atkarīga no heroīna. Šī atkarība viņai bija jau sen, bet pirmajos gados, kad viņa vēl bija precējusies ar Orsijas tēvu un viņi visi dzīvoja Oklendā, mātei labi izdevās to slēpt. Orsijas tēvs tajā laikā strādāja vietējā parku pārvaldē.

Bet mātes atkarība kļuva aizvien smagāka, un drīz tā vairs nekādi nebija noslēpjama. Sekoja šķiršanās. Orsijas māte pat necīnījās par aizbildniecību. Gribēdams tikt tālāk prom no lielpilsētas un bijušās sievas, tēvs sameklēja darbu Stefanorejā.

Kopš tā laika Orsija vadīja gaužām vientulīgu dzīvi. Skolas apmeklējumu tagad dienu no dienas aizvietoja videopieslēgšanās klasei kaut kur Sanivelā.

Reizēm viņa nodibināja īslaicīgu draudzību ar kādu no bērniem, kas kopā ar vecākiem ieradās nometnē. Pāris jauku dienu, peldoties un makšķerējot, un dodoties pārgājienos. Bet tas nekad nevilkās ilgāk par dažām dienām.

-    Tēt! Es cenšos tev pateikt kaut ko svarīgu. Tas nekādi nav saistīts ar mammu. Tikai ar mani pašu. Ar mani kaut kas nav kārtībā. Manā galvā notiek kaut kas ļoti, ļoti dīvains.

-    Mīļā, tu esi pusaudze. Protams, tev galvā ir juceklis. Citādi jau tu nebūtu pusaudze. Tavā vecumā ir pavisam normāli sākt domāt par… nu, citā…

Un tajā brīdī tēvs gluži vienkārši pazuda.

Tikko vēl bija tur.

Un nu vairs ne.

Orsija nosprieda, ka redz halucinācijas. Ka viņu piepeši pārņēmis neprāts.

Bet tēvs patiešām bija prom. Pazuduši bija arī reindžers Asante, reindžers Krūzs un reindžers Svolovs.

Un visi, kas atradās Galvenajā Rietumu nometnē.

Saikne ar satelītu bija pagalam. Mobilie telefoni nedarbojās. Visu pirmo dienu Orsija aizvadīja meklējumos, taču nevienu neatrada. Vismaz nevienā no vieglāk sasniedzamajām nometņu vietām.

Meitene bija pārbijusies.

Bet tajā naktī Orsija bija jutusi, ka viņas izmocītajā prātā nolaižas klusums. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā.

Pretīgās, šausminošās, sadriskātās nepazīstamo cilvēku un vietu vīzijas bija izgaisušas. To vietā… ne gluži miers. Bet klusums. Orsijas prāts un sapņi atkal piederēja viņai pašai.

Par spīti bailēm, meitene aizmiga. Tagad par murgu bija pārvērtusies realitāte, taču tas vismaz bija viņas pašas murgs.

Nākamajā dienā Orsija devās tieši uz priekšu, līdz sastapās ar barjeru. Un tad viņa saprata: lai arī kas bija noticis, tas bija pa īstam.

Barjera bija nepārvarama. Pieskaršanās tai izsauca sāpes.

Uz ziemeļiem tikt nevarēja. Vienīgais atklātais ceļš bija uz dienvidiem, uz attālo Perdidobīčas pilsētiņu gandrīz divdesmit jūdžu attālumā.

Orsija no šī nodoma atteicās. Viņa gan bija līdz izmisumam vientuļa, bet tāda viņa galu galā bija jau krietnu laiku. Un ar apziņu, ka atkal esi pie pilna prāta, gandrīz pietika, lai tā atsvērtu absolūto izolāciju.

Noliktavā bija palicis pietiekami daudz ēdamā, un, kad tas bija notiesāts, viņa atrada pārtiku arī nometņu vietās.

Kādu laiku Orsija domāja, ka droši vien ir vienīgais cilvēks, kurš palicis dzīvs. Bet tad viņa uzdūrās bērnu grupiņai, kas devās cauri mežam. Viņi bija pieci. Četri zēni un meitene, visi apmēram Orsijas vecumā, izņemot kādu mazāku puisīti, kuram varēja būt četri vai pieci gadi.

Kādu brīdi viņa tiem sekoja, pati nerādīdamās acīs. Gājēji bija pietiekami trokšņaini, lai tos dzirdētu jau pa gabalu. Viņiem trūka Orsijas labi attīstīto mežinieka iemaņu.

Kad pienāca nakts un viņi posās gulēt, Orsija pielavījās tuvāk. Viņa prātoja, viņa cerēja…

Un tad tas sākās.

Pirmais sapnis bija zēnam, vārdā Edīlio. Dienas uzplaiksnījumi, pilni drudžainas darbības: milzīga laiva, kas lidoja pa gaisu un, uzgāzusies viņam uz galvas, sašķīda; viesnīca klints virsotnē, skrējiens gar laivu piestātni.

Tad Edīlio sapni pārmāca zēna, vārdā Kvinns, sapņi. Tie bija skumīgi, tumši un drūmi, un pilni jūtu, ar dažiem neskaidriem apveidiem, kuri piešķīra tiem dzīvību.

Bet tad trauksmainā miega fāze iestājās četrgadīgajam puisēnam, un viņa sapnis aizmēza prom pārējos. Šķita, it kā pārējo sapņi tiktu rādīti uz nelieliem TV ekrāniem, bet mazā zēna sapnis uz IMAX kinoekrāna ar stereofonisku skaņu.

Šaušalīgi draudi.

Pārsteidzošs skaistums.

Ainas, kuras bija vienlaikus skaistas un šausminošas.

Nekas no tā nepakļāvās loģikai. Ne no kā nevarēja izlobīt jēgu. Bet novērsties nebija iespējams; nevarēja paslēpties no šīm tēlu, skaņu, izjūtu lavīnām. Orsijai likās, ka pār viņu brāžas tornādo.

Puisēns, Mazais Pīts, viņu redzēja. Ar tiem, kuri sapņo, tā nereti notika, lai gan tie parasti nezināja, kas viņa ir, nedz ari kāpēc tur atrodas. Pārsvarā tie Orsiju ignorēja kā jau kārtējo neloģiska sapņa nejaušo elementu.

Bet Mazais Pīts bija ienācis pats savā sapnī un piegāja viņai klāt. Viņš raudzījās tieši Orsijā.

-    Uzmanies, teica Mazais Pīts. Te ir briesmonis.

Un tieši tajā brīdī Orsija sajuta aiz muguras kaut ko baisu. Tas slējās pār viņu kā melns caurums, kas izsūca no Mazā Pīta sapņa visu gaismu.

Tumšajai būtnei bija vārds. Vārds, kas Orsijai nebija saprotams. Vārds, kādu viņa nekad nebija dzirdējusi. Sapnī viņa novērsās no Mazā Pīta, lai uzlūkotu Tumsu, pajautātu tās vārdu. Pajautātu, ko nozīmē “gajafāgs”.

Bet Mazais Pīts viegli pasmaidīja un noliedzoši papurināja galvu, kā sabārdams nesaprātīgu bērnu, kurš grasījies pieskarties karstai plītij.

Un viņa pamodās, izraidīta no sapņa kā nevēlama viešņa no sarīkojuma.

Tagad, pēc vairākiem mēnešiem, šīs atmiņas vēl arvien lika Orsijai sarauties. Tomēr viņa ari pēc tā tīkoja. Ik nakti meitene aizvadīja ilgās vēlreiz pieskarties Mazā Pīta aizmigušajam prātam. Viņa kavējās pie fragmentiem, kurus spēja atsaukt atmiņā, cenzdamās izraisīt to pašu pacilātību, taču tas nekad vairs neizdevās.

Orsijai gandrīz bija izbeidzies ēdiens, ari sausie koncentrāti, izņemot pārmērīgi sālīto pārtiku, ko lietoja kareivji un daži tūristi. Viņa sev teica, ka beidzot izies no meža, lai sarūpētu sev pārtiku. Tikai pārtiku.

Atrazdamās tumsas aizsegā, Orsija no droša attāluma vēroja, kā šis reālā dzīvē iemiesojies murgu tēls zēns ar

resno, spēcīgo taustekli rokas vietā atvadās no otra zēna, kurš tajā mirkli gluži vienkārši pazuda.

Orsija pagaidīja, līdz tas zaudē cīņu ar miegu.

Un tad ak jā, tik dīvainas ainas.

Dreiks. Tāds bija viņa vārds. Viņa dzirdēja to atbalsojamies savā galvā.

Dreiks Mervins.

Pāta groka.

Bezgala ilgi vismaz meitenei pašai tā šķita viņa klīda pa sāpju un naida muklāju. Viņai nācās sargāt sevi no fiziskām ciešanām, jo atmiņas par tām nemitīgi pārplūdināja zēna sapņus.

Dreika sapnī Orsija redzēja kādu citu zēnu zēnu ar caururbjošām acīm, kurš lika priekšmetiem lidot pa gaisu.

Un vēl viņa redzēja zēnu, no kura rokām šāvās liesmas.

Tad sapnī parādījās meitene tumšmataina, tumšacaina skaistule. Un naida un aizvainojuma pilnās ainas pārvērtās par kaut ko vēl ļaunāku.

Daudz ļaunāku. Pirms lielās pazušanas Orsiju nedēļām ilgi bija mocījuši sapņi, no kuriem viņa nespēja atslēgties, un daudzi no tiem bija pieaugušo sapņi, pieblīvēti satraucošām pieaugušo dzīves ainām.

Bet šādā sapnī Orsijai vēl nebija nācies ieiet.

Viņa drebēja. Viņai trūka elpas.

Meitenei gribējās novērsties, pasargāt sevi no šī jukušā pretīgajiem murgiem. Bet tas bija viņas posts: Orsijai nepiemita spējas sapņus izslēgt. Itin kā viņa būtu piesprādzēta pie krēsla vaļā atvilktiem plakstiem un būtu spiesta skatīt tēlus, no kuriem viņai metās nelabi.

Orsiju spēja pasargāt vienīgi attālums. Meitene šņukstēdama rāpus vilkās prom. Pat nejūtot akmeņus, kas saskrambāja ceļus un plaukstas, viņa virzījās uz tuksnesi.

Sapņi bālēja. Elpa pamazām nomierinājās. Tā bija kļūda nākt ārā no meža šausmīga kļūda.

Orsija gan bija sev teikusi, ka dosies pārtikas meklējumos, taču klusībā apzinājās, ka iemesls, kas mudināja viņu atstāt mežu, bija daudz dziļāks. Viņai pietrūka cilvēka balss skaņu.

Nē, tas vēl nebija viss.

Viņai pietrūka sapņu. Gan labo, gan slikto. Meitene atklāja, ka ilgojas pēc tiem. Jūt pēc tiem vajadzību. Ir no tiem atkarīga.

Bet ne šo sapni. Tikai ne šo.

Cieši aizmiegtām acīm, lēni šūpodamās turp un atpakaļ, Orsija sēdēja smiltīs, cenzdamās…

Pēkšņi viņai apkārt apvijās tausteklis. Tas sažņaudzās tik cieši, ka gaiss atstāja meitenes plaušas, pirms viņa paguva iekliegties.

Viņš bija aiz muguras. Orsijas kustēšanās bija viņu uzmodinājusi, un viņš bija meiteni atradis, un tagad, tagad… Ak Dievs…

Pacēlis Orsiju gaisā, Dreiks viņu pagrieza ar seju pret sevi. Puiša seja varētu šķist glīta, ja vien viņa nezinātu, ko sevī slēpj šīs ledainās acis.

-    Tu, viņš dvašoja Orsijai sejā. Tu biji manā galvā.

Daks bija atradis okeāna skaņu avotu. Tas jau arī bija okeāns.

Vismaz tā likās. Saskatīt gan to nevarēja. Tas bija tikpat melns kā viss cits. Taču smaržoja pēc sāls. Un tas kustējās tā, kā, pietuvojoties viņa kāju pirkstiem un atkal atkāpjoties, būtu jāviļņojas ūdenim. Bet saskatīt Daks nevarēja itin neko.

Viņš sev teica, ka tur, aiz alas ieejas, ir tumšs. Tāpēc arī viņš neko neredz. Šķita nepārprotami, ka tai jābūt jūras alai alai, ko ļoti ilgā laikā izgrebusi nerimtīga ūdens kustība. Tas nozīmētu, ka ir jābūt ceļam uz āru.

Daks domās uzzīmēja alas izeju liedagā zem “Virsotnes”. Vai kaut kur tās tuvumā. Lai vai kā, tas bija varens vārds: izeja.

Tai jābūt.

-    Tu tikai saki “jābūt, jābūt”, it kā šādi tu to varētu radīt, teica Daks.

-    Nē, tas tā nav, viņš sev iebilda. Es to nodomāju, nevis teicu skaļi.

-    Vareni. Nu jau es pats ar sevi strīdos.

-    Nē, bet patiešām es tikai skaļi domāju.

-    Labi, nu tad centies vairāk domāt un mazāk strīdēties.

-    Ei, bet es šeit, pazemē, esmu jau kādas, nu, varbūt simt stundas! Es pat nezinu, cik patlaban ir pulkstenis. Varbūt pagājušas jau dienas trīs!

Daks pieliecās un pieskārās slapjajām smiltīm. Ūdens plūda caur pirkstiem. Tas bija auksts. Bet auksts galu galā bija viss. Aukstumā Daks nu jau bija pavadījis krietnu laiku. Virzīšanās uz priekšu, neredzot, kurp ej, vedās gaužām lēni.

Viņš pielika slapjos pirkstus pie mēles. Nepārprotami sāļa garša. Tātad jā, tas bija okeāns. Tas apliecināja jā, šī ala iziet uz okeānu. Bet tas savukārt nozīmēja, ka nav saprotams, kāpēc nevar redzēt itin nekādu gaismu.

Daks nodrebinājās. Bija tik auksti. Viņš jutās izsalcis. Viņu māca ari slāpes. Un bailes.

Un pēkšņi zēns saprata, ka nav viens.

Atskanēja švīkstēšana, kas atšķīrās no ūdens šalkoņas. Ļoti atšķīrās. Tā bija sausa un čaboša skaņa. It kā kāds grābtu sausas lapas.

-    Ei! iesaucās Daks.

-    Neatbild, viņš čukstus sacija.

-              Es zinu: es dzirdēju. Tas ir, es nedzirdēju, viņš teica.

-    Vai tur kāds ir?

Atkal šī švīkstēšana. Tā skanēja kaut kur virs galvas. Tad cits troksnītis čirks, čirks, čirks kluss, tomēr saklausāms. Tagad, kad acis nebija nekam derīgas, Daks nelaida gar ausīm nevienu skaņu. Ieklausījās visā, ko vien varēja saklausīt. Ja kaut kas izdeva skaņas, viņš to dzirdēja. Un kaut kas tik tiešām tās izdeva.

-    Vai jūs esat sikspārņi? viņš jautāja.

-   Ja tie ir sikspārņi, tie nekādā gadījumā neatbildēs, zēns sacīja.

-    Sikspārņi. Par sikspārņiem nav jāuztraucas, viņš vāvuļoja.

-    Sikspārņiem taču noteikti ir kāds ceļš uz āru, pareizi? Tie nevar visu laiku dzīvot alā. Tiem jālido ārā un… un jādzer asinis.

Daks sastinga, gaidīdams sikspārņu uzbrukumu. Ja tie tuvotos, viņš tos neieraudzītu. Ja tie dzītos pakaļ, viņš ielēktu ūdenī. Jā. Vai… vai arī sajuktu prātā un varbūt izkristu cauri zemei un būtu drošībā.

-Jā, tas nu ir varens plāns: aprakt pašam sevi dzīvu.

Sikspārņi ja tie patiešām bija sikspārņi neizrādīja nekādu vēlmi uzbrukt un dzert viņa asinis. Tā nu Daks atgriezās pie jautājuma, kas īsti viņam būtu darāms turpmāk. Teorētiski viņš varētu ielēkt ūdenī un izpeldēt ārā, okeānā.

Teorētiski. Praktiski viņš nevarēja saskatīt pats savu roku.

Zēns novietojās alas sausajā stūri, labi tālu no ūdens. Un šī vieta arī tik ļoti nelikās dīvaino, čabošo trokšņu apsēsta.

Daks apņēma sevi ar rokām un nodrebinājās.

Kā tas ar viņu varēja notikt? Viņš taču nekad nevienam netika darījis pāri. Viņš nebija no ļaunajiem puikām Daks bija pats parastākais bērns. Kā jebkurš cits. Viņš tikai gribēja iet tīmeklī un spēlēt spēles, un skatīties TV, un klausīties mūziku. Viņš gribēja lasīt komiksus. Un nepavisam negribēja šo savu spēku spēju izkrist cauri zemei.

Kas tas vispār par muļķīgu spēku?

-    Grimējs, nomurmināja Daks.

-    Tonnīgais, viņš deva pats sev pretī.

-    Cilvēks Urbis, viņš noskaldīja.

Aizmigt nebija nekādu izredžu. Tomēr viņš aizmiga. Sava mūža nelāgāko nakti Daks Čangs pavadīja dīvainos murgos te ieslīgstot tajos, te uztrūkstoties no tiem, te aizmidzis, te nomodā -, turklāt prātojot, vai tikai viņš pamazām nejūk prātā. Viņš sapņoja par ēdienu. Vienubrīd zēns sapņoja, ka viņam pakaļ dzenas pica, kas grib viņu apēst. Un viņš vēlējās, lai picai tas izdotos.

Tad zēns beidzot pamodās un ieraudzīja…

Ieraudzīja!

Gaisma bija blāva, tomēr gana gaiša.

-    Ei! Es redzu! Daks iesaucās.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija tas, ka alai nav atvēruma uz ārpusi. Tās izeja atradās zem ūdens. No turienes tad arī caur zaļganzilo ūdeni spraucās gaisma. Atklāts gaiss nevarēja būt briesmīgi tālu, gan jau ne vairāk par kādām simt pēdām, bet, lai tur nokļūtu, nāksies nirt.

Pēc tam Daks ieraudzīja, ka ala ir daudz lielāka, nekā viņš bija iztēlojies. Tā bija tik plaša, ka tajā varētu novietot piecus vai sešus skolas autobusus un vēl paliktu pāri brīva vieta.

Tad viņš ieraudzīja sikspārņus.

Tie karājās pie alas griestiem. Tiem bija ādaini spārni un lielas, spožas, dzeltenas acis. To bija tūkstošiem.

Cieši saspiedušies kopā, tie blenza uz viņu.

Tad Dakam atausa: naktī sikspārņi neuzturas savās alās tie dodas ārā. Bet dienas laikā mēdz slēpties.

Turklāt normāli sikspārņi nemēdz būt zili.

Un pēkšņi tie, izpletuši spārnus, sāka krist zemē. Daku ieskāva ādains tornādo.

Viņš metās ūdenī. Stindzinoši saltā. Zēns lauzās lejup un uz priekšu, tēmēdams uz gaismu. Zem ūdens likās daudz drošāk, pat ja tur bija haizivis vai medūzas, vai…

Ūdens ap Daku kūlās un mutuļoja.

Viņš kliedza, burbuļu ieskauts.

Tūkstošiem sikspārņu peldēja ap un gar viņu, ievelkot zēnu virpulī un zvetējot ar slapjajiem spārniem, kas pēkšņi vairāk atgādināja spuras.

Daks bija sarijies sāļo ūdeni, rokas airējās paniskā kraulā.

Pēc piecpadsmit sekundēm zēnam sāka trūkt gaisa. Taču ceļš uz āru vēl arvien nebija saskatāms. Vai viņam jāgriežas atpakaļ?

Daks apstājās. Sastinga uz vietas. Vai pietiks gaisa, lai atgrieztos? Un ko pēc tam? Mācīties dzīvot alā?

Daks spārdījās ar kājām un īrās ar rokām, nu jau vairs pat nebūdams drošs, kurp dodas. Uz priekšu vai atpakaļ?

Vai vienkārši meta lokus?

Beidzot zēns uzpeldēja virspusē. Galva pāršķēla ūdens virsmu, un desmittūkstoš sikspārņu izšāvās līdz ar viņu. Tie dzenājās viņam virs galvas, bet tad kādus simt jardus tālāk ienira atpakaļ jūrā.

Līdz krastam nebija tālu. Atlika tikai peldēt. Pirms atgriezīsies ūdens sikspārņi.

-    Tikai nesāc dusmoties, Daks sev piekodināja. Šī nu galīgi nav īstā reize grimt.

DEVITA NODAĻA

82 STUNDAS, 38 MINŪTES

Bija rīts. Autobusi stāvēja laukumā. Vienā no tiem pie stūres, plati žāvādamies, sēdēja Edīlio. Otram pie stūres bija Elēna, ugunsdzēsēju priekšniece. Elēna bija siciņa, tumša, ļoti nopietna meitene. Sems nekad nebija redzējis viņu smaidām. Meitene likās ļoti spējīga, taču viņai nekad nebija radusies vajadzība to kaut kā pierādīt. Bet braucēja viņa bija laba.

Nelaimīgā kārtā ne Elēnai, ne Edīlio nebija daudz vedamo.

Astrīda ar Mazo Pītu stāvēja tepat līdzās. Acīmredzot viņa grib sniegt morālu atbalstu, nosprieda Sems.

-    Šķiet, ka divi autobusi mums nebūs vajadzīgi, teica Sems.

-Jums pietiktu pat ar minibusu, piekrita Astrīda.

-    Kas ar tiem cilvēkiem notiek? skaitās Sems. Teicu taču, ka mums vajag simt bērnu, bet te ir kādi trīspadsmit! Nu, varbūt piecpadsmit!

-    Viņi ir tikai bērni, iebilda Astrīda.

-    Mēs visi esam tikai bērni. Un driz mēs būsim ļoti izsalkuši bērni.

-    Viņi raduši klausīt vecākus vai skolotājus. Tev jābūt stingrākam. Apmēram tā: “Ei, puika, marš pie darba! Tūlīt pat!”

-    Brīdi padomājusi, viņa piebilda: “Citādi…”

-    Citādi…? pārjautāja Sems.

-    Citādi… Nu nezinu. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka iestājas bads. Ja vien jelkā varam to novērst. Es nezinu, kas seko aiz

“citādi”. Vienīgais, ko zinu: tu nevari prasīt no bērniem, lai tie automātiski rīkotos pareizi. Zini, senāk, kad biju maza, mamma man ikreiz, kad biju rātna, iedeva zelta zvaigzni un, kad tāda nebiju, to atņēma.

-    Kas tad man būtu jādara? Jāpasaka trīssimt bērniem, kas izkaisīti pa septiņdesmit vai astoņdesmit mājām, ka tie nedrīkstēs skatīties DVD? Konfiscēt viņiem iPod?

-    Nav viegli tēlot tēti trīssimt bērniem, piekrita Astrīda.

-    Neesmu tiem nekāds tētis, noņurdēja Sems. Kārtējā negulētā nakts, sazin kura pēc kārtas, bija radījusi viņam sliktu garastāvokli. Man jābūt vadītājam, nevis tēvam.

-    Šie bērni neredz atšķirību, aizrādīja Astrīda. Viņiem vajadzīgi vecāki. Tad nu viņi skatās uz tevi. Un Māti Mariju. Zināmā mērā pat uz mani.

Mazais Pīts izvēlējās tieši šo bridi, lai sāktu planēt gaisā. Viņš vienkārši atrāvās no zemes, pacēlās astoņpadsmit collu augstumā un, rokām plīvojot, uz leju nostieptiem pirkstgaliem palika tur karājamies.

Sems to pamanīja uzreiz. Astrīda ne.

-    Kas tas…

Aizmirsis tukšos skolas autobusus, Sems blenza notiekošajā.

Mazais Pīts planēja. Viņa neiztrūkstošais Game boy bija nokritis zemē. Un dažu pēdu attālumā viņa priekšā kaut kas sāka materializēties.

Tas nebija lielāks par pašu Mazo Pītu. Lelles seja ar nedzīvām acīm virs mirdzoši sarkana, ar zeltu rotāta, ķeglim līdzīga ķermeņa.

-    Nestors, gandrīz laimīgā balsi teica Mazais Pīts.

Sems to pazina. Tā bija lelle maružiņa, kas stāvēja uz

Mazā Pīta galdiņa. Krievu lelles, kuras ievietojās cita citā. Sems nezināja, cik daudz to bija. Reiz viņš apjautājās par tām Astrīdai. Viņa atbildēja, ka tas esot suvenīrs no Maskavas, ko no ceļojuma atsūtījis kāds tēvocis.

Lelle bija paredzēta Astrīdai, bet Mazais Pīts to nekavējoties bija pievācis sev. Viņš pat iedeva tai vārdu: Nestors. Un, tā kā rotaļlietām Mazais Pīts reti kad pievērsa uzmanību, Astrīda ļāva viņam to paturēt.

-    Nestors, Mazais Pīts atkārtoja, tikai nu jau satraukts un nedrošs.

Kamēr Sems kā apburts blenza notiekošajā, lelle sāka mainīties. Tās gludā, lakotā virsma ņirbēja. Krāsas saplūda, veidojot jaunus rakstus. Ērmīgā uzgleznotā seja ieguva draudīgus vaibstus.

No sāniem izdīga žagariem līdzīgas rokas. Žagari pieņēmās resnumā, apauga ar miesu, tām izauga nagi.

Un lelles uzgleznotais smaids pavērās, atklājot zobus, asus kā dunči.

Mazais Pīts sniedzās pēc tēla, bet lidojošais neradījums likās izgatavots no teflona: Mazā Pīta rokas slīdēja tam pāri, stumjot to sāņus gluži kā bakstot dzīvsudraba lodīti, bet nekad tai īsti nepieskaroties.

-    Rokas ne, Mazais Pīts sacīja.

Lelles rokas saplaka, sačokurojās un pārvērtās dūmos.

-    Pītij! Izbeidz, čukstēja Astrīda.

-     Kas tas tāds? Sems noprasīja. Kas tas par neradījumu?

Astrīda neatbildēja. Pītij! Lodziņš. Lodziņš. Tas bija atslēgvārds, ar ko Astrīda centās Mazo Pītu nomierināt. Reizēm tas izdevās. Citreiz ne. Semam gan nelikās, ka Mazais Pīts patlaban būtu apbēdināts, viņš šķita itin vai apburts. Bija dīvaini redzēt Mazā Pīta parasti tik neizteiksmīgajā sejiņā šādu mundru, pat saprātīgu ieinteresētību.

Lelles mute atvērās. It kā tā grasītos runāt. Lelles acis bija pievērstas Mazajam Pītam. Negantas, naidpilnas acis.

-    Nē, sacīja Mazais Pīts.

Mute aizcirtās. Tā atkal bija tikai uzgleznota svītra. Un ļaunās acis bālēja. Vairs tikai iegleznoti punktiņi.

Astrīda izdeva skaņu, kas atgādināja šņukstu, taču tūdaļ to apspieda. Piedod, viņa čukstus sacīja un spēcīgi uzsita Pītam pa plecu.

Efekts bija momentāns. Neradījums pazuda. Pīts nokrita, nostiepies visā garumā sakaltušajā zālē.

-    Vai esi pārliecināta, ka vajadzēja… iesāka Sems.

Mazais Pīts bija spējīgs… nu, uz ko viņš bija spējīgs, patiesībā nezināja neviens. Taču gan Sems, gan Astrīda zināja, ka Mazais Pīts ir pats spēcīgākais no visiem IBJZ mutantiem daudzkārt spēcīgāks par pārējiem.

-    Man viņš bija jāaptur, Astrīda drūmi sacīja. Kļūst aizvien ļaunāk. Tas sākas ar Nestoru. Tad rokas. Tad mute un acis. It kā tas censtos atdzīvoties. It kā… Viņa notupās līdzās Mazajam Pītam un piekļāva puisēnu sev klāt.

Sems skarbi palūkojās uz autobusiem. Atbilde uz prātā dzimušo jautājumu, vai Pīta “triks” tika pamanīts, bija bērnu plati ieplestās acis, pavērtās mutes un pie putekļainajiem logiem piespiestie deguni.

Edīlio tagad bija pilnībā pamodies un ātriem soļiem kātoja šurp.

Sems klusībā nolamājās. Vai kaut kas tāds ir noticis jau iepriekš, Astrīd?

Meitene izaicinoši izslēja zodu. Pāris reižu.

-    Tev vajadzēja mani brīdināt.

-    Kas tas… Kas tas bija, vecīt? Edīlio noprasīja.

-    Pajautā Astrīdai, atcirta Sems.

Astrīda pasniedza brālītim viņa Game Boy un maigi uzcēla viņu kājās. Negribēdama sastapt Sema pārmetošo skatienu, viņa bija nolaidusi acis. Es nezinu, kas tas ir. Varbūt kaut kāds iedzīvināts murgs. Meitenes balsī skaidri jautās izmisuma nots.

-              Lelle, neradījums, lai arī kas tas būtu bijis, teica Sems.

-    Tā cīnījās ar Pītu, un Pīts cīnījās pretī. It kā tā censtos atdzīvoties.

-    Jā, čukstus sacīja Astrīda.

Edīlīo bija vienīgais, kuram bija zināma ar Mazo Pītu saistītā vēsture. Tieši viņš bija atvedis no spēkstacijas videolenti, kurā bija iemūžināts kodolsprādziena mirklis, kad Mazais Pīts, kurš tur atradās kopā ar tēvu, neko nesaprazdams un panikas pārņemts, radīja IBJZ.

Edīlio uzdeva jautājumu, kas Semam bija prātā. Kāds cīnījās ar Mazo Pītu? jautāja Edīlio. Vecīt, kuram vai kam ir tāds spēks, lai tas varētu cīnīties ar Mazo Pītu?

-              Mēs to nevienam nestāstīsim, Sems stingri paziņoja.

-    Ja kāds jums ko jautās, sakiet, ka tā bijusi vienkārši kaut kāda…

-    Kaut kāda…? jautāja Edīlio.

-    Optiska ilūzija, Astrīda ierosināja.

-Jā, tas jau nu gan nostrādās, sarkastiski noteica Edīlio. Tad viņš paraustīja plecus. Bērniem ir daudz kas cits, par ko uztraukties. Izsalkušie neveltī daudz laika jautājumiem.

Ja cilvēki uzzinās, ka pie visa vainīgs Mazais Pīts… Ja tie uzzinās par viņa spēku… viņš vairs nebūs drošībā. Keins darīs visu, lai šo dīvaino mazo puisēnu sagūstītu, ja ne pat nogalinātu.

-    Edīlio, sasēdini visus vienā autobusā. Sadabū pāris savu puišu un sāciet braukt pa apdzīvotajām ielām. Ejiet no mājas uz māju. Sadzeniet rokā, cik daudz bērnu vien varat. Savāc pilnu autobusu un tad ved viņus novākt melones vai kaut ko citu.

Edīlio izskatījās domīgs, tomēr atbildēja: Labi, mister Galvenais.

-    Bet tu, Astrīd, nāc man līdzi. Sems devās prom, un Astrīda ar Mazo Pītu vilkās nopakaļ.

-    Paklau, tikai nesāc tēlot nez kādu lielo un vareno! Astrīda no aizmugures nokliedzās.

-    Es patiešām novērtētu, ja, notiekot kādai jaunai dīvainibai, tu man to darītu zināmu. Tas arī viss. Sems turpināja iet,

bet Astrīda satvēra viņu aiz rokas. Zēns apstājās, bažīgi lūkodamies apkārt, vai tuvumā nav kāda, kurš varētu noklausīties.

-    Kas tad man bija tev jāsaka? Astrīda čukstus vaicāja. -Jāpavēsta par Mazā Pīta halucinācijām? Par to, ka viņš lidinās virs zemes? Ko tu ar to iesāktu?

Sems pacēla rokas nomierinošā žestā. Tomēr dusmas balsī nebija mazinājušās. Es tikai cenšos visu kaut cik saturēt rāmjos, vai saproti? Jūtos tā, it kā es spēlētu spēli, kuras noteikumi nemitīgi mainās. Šodienas noteikumi, piemēram, ir tārpi slepkavas un halucinācijas izraisoši piecgadnieki. Lai ari šajā sakarā neko nevaru pasākt, tomēr labāk ir turēt acis vaļā.

Astrīda sāka kaut ko teikt, bet aprāvās. Lai nomierinātos, viņa pāris reižu dziļi ievilka elpu. Tad jau nosvērtākā tonī sacīja: Sem, man likās, ka uz taviem pleciem jau tā gulstas pietiekami daudz. Esmu par tevi noraizējusies.

Sems nolaida rokas gar sāniem. Saplaka arī viņa balss. Ar mani viss ir labi.

-    Nav vis, Astrīda iebilda. Tu neizgulies. Tev neatliek ne minūte, ko veltīt sev pašam. Tu jūties vainīgs par visu, kas noiet greizi. Tu nemitīgi baiļojies.

-Jā, es patiešām baiļojos, viņš piekrita. Pagājušonakt mums bija darīšana ar puisi, kurš nobendēja un apēda kaķi. Par to stāstīdams, viņš visu laiku raudāja. Šņukstēja. Tam zēnam patīk kaķi. Viņam pašam kādreiz bijis kaķis. Taču viņš esot bijis tik loti izsalcis, ka noķēris to dzīvnieciņu un…

Semam nācās aprauties. Viņš iekoda sev lūpā un centās nokratīt izmisumu, kas gāzās pāri kā lavīna. Astrīd, mums neizdodas. Mums neizdodas. Visi ir… Viņš lūkojās meitenē un juta draudošās asaras. Cik vēl atlicis līdz brīdim, kad bērni ne tikai nogalinās kaķus, bet… darīs vēl ko ļaunāku?

Tā kā Astrīda neatbildēja, Sems teica: Jā, tad nu es patiešām baiļojos. Palūkojies uz laukumu! Kā te izskatīsies pēc divām nedēļām? Ja kaut ko neizdomāsim, pēc divām nedēļām te būs kā Dārfūrā. Un pēc trim nedēļām? Man pat negribas par to domāt.

Viņš pagriezās, lai dotos uz biroju, bet uzskrēja diviem zēniem, kuri aizgūtnēm kliedza viens uz otru. Tie bija brāļi Eltons un Daltons. Izskatījās, ka tie strīdas jau labu bridi.

Normālos apstākļos tas nebūtu nekas īpašs strīdi mēdz uzliesmot šad un tad, bet abiem zēniem uz pleciem karājās automāti. Sems dzīvoja nemitīgās bailēs, ka kāds no Edīlio kareivjiem ar savu ieroci varētu pastrādāt kaut ko stulbu. Ar šaujamieročiem apbruņoti desmit, vienpadsmit, divpadsmit gadus veci puikas nebija gluži tas pats, kas Amerikas Savienoto Valstu armija.

-    Kas tad nu? Sems viņiem uzkliedza.

Daltons apsūdzēdams norādīja ar pirkstu uz brāli. Viņš nozaga manas Junior Mints.

Piparmētru dražeju pieminēšana lika Sema vēderam ierūkties.

-     Tev bija… Viņam nācās aizgaiņāt domas par saldumiem. Saldumi! Kā Daltonam bija izdevies slepus saglabāt īstus saldumus? Tieciet galā paši, noteica Sems un turpināja savu gaitu. Piepeši viņš apstājās. Pagaidiet bridi! Vai jums patlaban nevajadzēja atrasties spēkstacijā?

-    Nē, atbildēja Eltons. Mūsu maiņa bija pagājušonakt. Mēs šorīt atgriezāmies. Un es tās stulbās Junior Mints nemaz neņēmu. Es pat nezināju, ka viņam tās ir.

-    Kurš tad tās paņēma? brālis karsti iebilda. Es apēdu katrā maiņā pa divām. Vienu no sākuma, otru beigās. Vakar vakarā, tur nokļuvis, es vienu apēdu un izskaitīju atlikušās. Bija palikušas septiņas. Bet šorīt, kad gāju pakaļ nākamajai, kastīte bija tukša.

-    Vai tev neienāca prātā, ka tas varēja būt kāds cits no sargkareivjiem? jautāja Sems.

-    Nē, atbildēja Daltons. Hetere B. un Maiks Dž. bija sargbūdā. Un Džošs visu laiku gulēja.

-    Kā to saprast visu laiku gulēja? sašuta Sems.

Brāļi pārmija vainīgus skatienus. Daltons paraustīja plecus.

-     Reizēm Džošs guļ. Tas nav nekas īpašs ja kas atgadītos, viņš uzmostos.

-    Vai tad Džošs nepieskata novērošanas kameras?

-    Viņš apgalvo, ka tajās nekas neesot redzams. Nekad nekas nenotiek. It kā ceļš un kalni, un stāvlaukums, un viss pārējais būtu tikai fotogrāfijas.

-    Mēs gan bijām nomodā, taisnojās Eltons. Nu, pa lielākai daļai.

-    Pa lielākai daļai. Cik liela tad ir tā “lielākā daļa”? Atbildi Sems tā arī nesagaidīja. Ejiet. Ejiet vien. Un beidziet strīdēties. Tev tik un tā nepienācās slēpt pārtiku, Dalton. Tā tev ari vajadzēja. Viņam ļoti gribējās pajautāt, kur puika atradis šos saldumus, un noskaidrot, vai tur nav palicis vēl, bet tas nebūtu pareizi. Tas būtu slikts piemērs.

Bet, domāja Sems, ja nu tie saldumi tomēr vēl kaut kur pastāv? Kaut kur? Kaut kur IBJZ?

Edīlio autobuss izkustējās no vietas. Tajā bija ari Elēna, un Sems prātoja, vai Edīlio nevajadzētu apturēt un paķert līdzi šos abus savus zaldātiņus, padarot tos šodien par laukstrādniekiem.

Sems varēja iztēloties ainas, kas norisināsies vai pie katras mājas. Činkstēšana. Gaušanās. Bēgšana. Bērni, kuri tiks sasēdināti autobusā, kurnēs, negribēdami stundām ilgi līkņāt karstajā saulē, un viņu darbs, novācot augļus, būs paviršs un mazražīgs.

Prātā iešāvās E. Z. Tārpi. Alberts, lai pārbaudītu Hovarda apgalvojumu, ka Orks esot neievainojams, šorīt bija aizvedis viņu uz kāpostu lauku. Jācer, ka tas apstiprināsies.

Piepeši Semam iešāvās prātā, ka tārpi varētu būt paplašinājuši savu teritoriju. Bet tad viņš sevi nomierināja: ja arī tie ir izpletušies, tad ne jau līdz meloņu laukam. To no kāpostiem šķīra vesela jūdze.

Un, ja esi tārps, jūdze ir visnotaļ vērā ņemams attālums.

-    Alu! noaurojās Orks.

Alberts pastiepa Hovardam sarkanzilu alus skārdeni. Budveizers. Tā Albertam bija visvairāk, un Orks nelikās īpaši pieķēries kādai konkrētai markai.

Hovards atrāva vāku un, atliecies atpakaļ, izbāza skārdeni pa vadītāja puses logu. Orks, viņiem braucot pa grambaino zemesceļu, to kāri pakampa.

Orks sēdēja pikapa kravas kastē. Viņš bija pārlieku milzīgs, lai ietilptu šaurākā vietā, proti kabīnē. Pie stūres bija Hovards. Alberts, sēdēdams priekšējā sēdekli, bija piespiests pie ietilpīga polistirēna dzesētāja. Uz dzesētāja vīdēja Kalifornijas Universitātes logo, un tas bija pilns ar alu.

-Vai zini, toreiz, senajās dienās, mums būtu vajadzējis vairāk biedroties, Hovards teica Albertam.

-Toreiz, senajās dienās, tu nemaz nezināji, ka es eksistēju, attrauca Alberts.

-    Ko? Liecies mierā, vecīt! Mēs visā skolā bijām kā divpadsmit brāļi, un es vienu no tiem biju pamanījis?

-    Tas, ka mums ir vienāda ādas krāsa, Hovard, vēl nepadara mūs par draugiem, vēsi atteica Alberts.

Hovards iesmējās. Jā, tu jau vienmēr biji zubrītājs. Pārāk daudz lasīji. Pārāk daudz domāji. Reti kad izklaidējies. Mazs, rātns ģimenes puisītis, ar ko mammai lepoties. Bet tagad, paskat tik: IBJZ tu esi liels vīrs.

Alberts izlikās to nedzirdam. Viņš nevēlējās gremdēties atmiņās. Pilnīgi droši, ka ne kopā ar Hovardu, un patiesībā ne ar vienu. Vecā pasaule bija prom un pagalam. Alberta skatiens bija pilnibā vērsts nākotnē.

Hovards, itin kā nolasījis viņa domas, sacīja: Tu mūždien kaut ko plāno, vai ne? Tu zini, ka tas tā ir. Tu esi līdz ausīm biznesā.

-    Esmu tāds pats kā visi citi: domāju, kā izdzīvot, sacīja Alberts.

Hovards atbildēja aplinkus. Vai zini, kā es uz to raugos? Ir Sems barvedis. Tas nav apstrīdams. Astrīda un Edīlio? Viņi

ir kaut kas tikai tāpēc, ka ir Sema komandā. Bet tu, vecīt, tu pats esi kaut kas.

-    Kas tad es esmu? Alberts, saglabādams bezkaislīgu toni, jautāja.

-    Tavā vadībā strādā divi duči bērnu, vecīt. Tu esi pie pārtikas sadales. Tikai starp mums es zinu, ka tev kaut kur ir nobēdzināti pārtikas krājumi.

Alberts pat acu nepamirkšķināja. Ja jau reiz man ir slepeni pārtikas krājumi kā tad nākas, ka esmu tik izsalcis?

Hovards iesmējās. Tāpēc, ka tu esi gudrs, mazs, tālredzīgs zellis lūk, kāpēc. Bet es arī esmu gudrs. Savā ziņā.

Alberts neko neteica. Viņš zināja, kurp tiek tēmēts. Un netaisījās izlikt visu Hovardam.

-    Mēs abi esam gudri. Un esam brāļi šajā tik ļoti baltajā pilsētiņā. Tev ir pārtika. Man Orks. Viņš pamāja ar īkšķi uz briesmoņa pusi. Pienāks laiks, kad tev, lai īstenotu visu, ko esi ieplānojis, un sasniegtu savus godkārīgos mērķus, būs vajadzīgi muskuļi.

Alberts, gribēdams raidīt skaidru un nepārprotamu signālu, pagriezās ar seju pret blakussēdētāju. Hovard?

-Jā?

-    Esmu uzticams Semam.

Hovards atgāza galvu un iesmējās. Ak, vecīt, es taču tevi tikai ķircinu. Mēs visi esam viņam uzticami. Semam lāzerus raidošajam sērfotājam.

Viņi bija sasnieguši nāvējošo mūdžu apsēsto kāpostu lauku. Hovards nobremzēja un izslēdza motoru.

-    Alu! noaurojās Orks.

Alberts pasniedzās dziļāk dzesētājā; roka atdūrās pret ledusūdeni. Viņš pasniedza kārbu Hovardam. Nākamā tikai tad, kad viņš būs kaut cik padarījis.

Hovards pasniedza to tālāk Orkam.

Orks nobļāvās: Atver to, stulbeni! Tu zini, ka es nevaru atvērt vāku.

Hovards paņēma kārbu atpakaļ un to atvēra. Skaņa bija tāda pati, kā atverot limonādi, tikai šī izdalīja skābu smaku.

-    Atvaino, Ork, noteica Hovards.

Satvēris alus kārbu savā ķegļu bumbas lieluma dūrē, Orks salēja tās saturu sev rīklē.

Orka pirksti bija pārāk lieli, lai spētu darboties ar kaut ko smalku. Katrs pirksts bija kā košera salami. Katra locītava gan pēc izskata, gan aptaustot likās sastāvam no slapjiem oļiem. Pelēki akmeņi, kas strīķējās cits gar citu.

Viss viņa ķermenis, izņemot nīgro muti un dažas kvadrātcollas kakla un kreisā vaiga, bija klāts ar tiem pašiem glumajiem, pelēkajiem oļiem vai sastāvēja no tiem. Orks arī agrāk bija padevies augumā, taču nu viņš bija tapis vēl par pēdu garāks un vairākām pēdām platāks.

Pati nejaukākā viņā likās tieši niecīgā cilvēciskā daļiņa. It kā kāds būtu izcirtis dzīvam cilvēkam miesu un pielīmējis to pie akmens skulptūras.

-    Vēl vienu, noņurdēja Orks.

-    Nē, Alberts stingri atteica. Vispirms palūkosim, vai tu patiešām vari tikt ar to galā.

Orks pārsvempās pār auto kravas kastes malu un izslējās kājās. Alberts juta, kā sašūpojas un nodreb visa mašīna. Orks apgāja tai apkārt un, pienācis pie durvīm, piespieda savu pretīgo seju pie loga, liekot Albertam atrauties un pieplakt pie dzesētāja.

-    Es pats varu paņemt alu, pavēstīja Orks. Tu man neko nevari padarīt.

-    Vari jau, vari, Alberts piekrita. Bet tu apsolīji Semam.

Pagāja brīdis, līdz Orks to sagremoja. Viņš bija gauss un

truls, tomēr ne tik truls, lai nesaprastu šajos vārdos ietvertos draudus. Izsaukt Sema dusmas Orkam negribējās.

-    Labi. Palūkošu, kas tie tādi par tārpiem. Orks skaļi atraugājās un aizslāja uz lauka pusi. Viņš, kā jau parasti, bija ģērbies ļoti raupji darinātos audekla šortos. Alberts sprieda,

ka tos savam draugam pašuvis Hovards. Tāda izmēra bikses vai krekli, kādi bija vajadzīgi Orkam, nepastāvēja.

Brīdī, kad Orks spēra soli uz lauka, Hovards aizturēja elpu. To pašu darīja arī Alberts. Atmiņas par E. Z. bojāeju līdz pat katram pretīgākajam sīkumam bija neizdzēšami iespiedušās Alberta smadzenēs.

Uzbrukums bija tūlītējs.

Tārpi izšāvās no zemes, neiespējamā ātrumā uzklupa Orka akmens kājām un metās virsū viņa nedabiskajai miesai.

Orks apstājās un brīdi blenza uz šiem radījumiem.

Tad viņš, oļiem čīkstot, lēni pagriezās pret Albertu un Hovardu un sacīja tiem: Mazliet tā kā kutina.

-    Noplūc kāpostgalvu! Hovards iedrošinādams uzsauca.

Orks pieliecās, iegrūda savus akmens pirkstus zemē un

izrāva kāpostgalvu. Kādu mirkli aplūkojis guvumu, viņš iesvieda to furgonā.

Alberts atvēra mašīnas durvis un piesardzīgi pieliecās pie kāpostgalvas. Zemē labāk tomēr nekāpt. Pagaidām vēl ne. Līdz viņi varēs būt pilnīgi droši.

-    Hovard, man vajadzīga nūja vai kaut kas tamlīdzīgs, sacīja Alberts.

-    Kādam nolūkam?

-    Gribu pabakstīt to kāpostgalvu un pārliecināties, vai tajā nav tārpa.

Uz lauka tārpi turpināja uzbrukumu radījumam, kura akmens miesa lauza tiem zobus. Norāvis vēl trīs kāpostgalvas, Orks stampāja atpakaļ.

Tārpi viņam nesekoja. Lauka malā tie noslīdēja no Orka kājām un salīda atpakaļ zemē.

-    Alu! paģērēja Orks.

Alberts viņam to iedeva.

Diez kā Semam veicas ar bērnu sapulcināšanu darbam uz lauka, viņš prātoja. Baidos, ka ne visai labi, Alberts pie sevis nomurmināja.

Pārtikas problēmas risinājums taču bija tik vienkāršs: patiesi fermām bija vajadzīgi fermeri. Un fermeriem bija vajadzīga motivācija. Viņiem bija jāsaņem samaksa. Kā ikvienam. Ļaudis neveic darbus vienkārši tāpēc, ka tas ir pareizi; viņi to dara naudas dēļ, ienākumu dēļ. Taču Sems ar Astrīdu bija pārāk nesaprātīgi, lai to redzētu.

Nē, ne jau nesaprātīgi, Alberts pats sevi izlaboja. Tikai pateicoties Semam, viņi visi patlaban nebija Keina varā. Sems bija lielisks. Un Astrīda, iespējams, bija gudrākais cilvēks visā IBJZ.

Taču dažās jomās arī Alberts bija gana gudrs. Galu galā viņš bija piespiedis sevi izglītoties, sēžot tumšajā, putekļainajā bibliotēkā un lasot grāmatas, no kurām plakstiņi kļuva smagi.

-    Manam draugam itin drīz būs vajadzīgs vēl viens alus, aizsedzis ar plaukstu muti, lai apslēptu žāvas, pavēstīja Hovards.

-    Tavs draugs dabūs alus kārbu par katrām simt novāktajām kāpostgalvām, pavēstīja Alberts.

Hovards uzmeta viņam negantu skatienu. Vecīt, tu izturies tā, it kā būtu to pircis par savu naudu.

-    Nu nē, noteica Alberts. Šīs alus kārbas ir kopienas īpašums. Patlaban. Bet maksa tik un tā ir viena par simtu.

Turpmākās divas stundas Orks plūca kāpostus. Un dzēra alu. Hovards spēlēja kaut kādu spēli savā plaukstdatorā. Alberts domāja.

Hovards nekļūdījās: kopš dienas, kad Alberts iegāja pamestajā makdonaldā un sāka tur cept hamburgerus, viņš bija daudz domājis. Līdz ar to viņam bija ievērojams stāvoklis kopienā. Un Pateicības dienas mielasts, ko Alberts bija noorganizējis un novadījis bez aizķeršanās, pat bija padarījis viņu par tādu kā mazu varoni. Viņš, protams, nebija Sems Sems bija tikai viens. Viņš nebija pat Edīlio vai Braiena; Alberts nelīdzinājās lielajiem varoņiem tajā šausmīgajā kaujā starp Keina ļaudīm un Perdidobīčas bērniem.

Bet šajā brīdī Alberts par to nedomāja. Viņš prātoja ko citu: par tualetes papīru un baterijām.

Piepeši Orks iekliedzās.

Hovards izslējās. Nākamajā mirklī viņš jau bija izlēcis no mašīnas.

Alberts sastinga.

Orks kliedza, pļaukādams sev seju savas sejas atlikušo cilvēcisko daļu.

Hovards skriešus metās pie drauga.

-    Hovard, nē! iesaucās Alberts.

-    Tie tikuši viņam klāt, tie tikuši viņam klāt! Hovards šausmās kliedza.

Orks vēl brīdi grīļodamies cīnījās, tad skriešus metās uz mašīnu. Viņa varenās akmens pēdas atstāja zemē sešas collas dziļus iespiedumus.

Un tārpi bija Orkam uz sejas.

Tie bija viņa sejā.

Atstampājis līdz lauka malai, viņš smagi nokrita drošajā teritorijā.

-    Palīdzi man! Hovard, vecīt, palīdzi man! kliedza Orks.

Nokratījis no sevis sastingumu, Alberts metās skriet. Tuvumā kļuva redzams, ka tārps ir tikai viens, bet mūdža melnā čūskas galva bija iegrauzusies Orka sārtajā miesā, tā urbās viņa vaigā.

Alberts varēja saskatīt sīkas lāpstveida kājiņas, kas palīdzēja tārpam ierakties miesā.

Orks, sakampis dūrē mūdža asti, rāva to no visa spēka. Bet tārps neļāvās. Orks rāva tik stipri, ka likās līdz ar tārpu viņš izraus savas pēdējās dzīvās miesas atliekas, ko no visām pusēm ieskāva akmens āda.

Pieķērās arī Hovards. Raudādams un lamādamies viņš rāva par spīti briesmām, kas draudētu viņam pašam, ja tārps no Orka pārsviestos uz viņu.

-    Kod to nost! uzsauca Alberts.

-    Mēle! Mana mēle! ievaimanājās Orks. Viņa runu kropļoja vēl collu dziļāk vaigā ielīdušais tārps.

-    Kod to nost, Ork! kliedza Alberts. Tad viņš nometās uz ceļiem un no visa spēka ieblieza Orkam pa apakšžokli.

Tas bija kā triekt dūri mūra sienā.

Alberts iekliedzās un nokrita augšpēdus. Viņš bija pārliecināts, ka ir salauzis roku.

Orks pārstāja kliegt. Viņš atvēra muti un līdz ar pamatīgu siekalu un asiņu šļuku izspļāva tārpa galvu.

Tārpa pārējā daļa nokrita zemē. Orks to samina.

Viņa sejā bija collu liels caurums.

Asinis plūda lejup pa vaigu un, sasniedzot akmens miesu, izzuda kā lietus izkaltušā zemē.

-    Tu man iesiti, Orks, skatīdamies uz Albertu, truli noteica.

-    Brālis izglāba tev dzīvību, Ork, sacīja Hovards. Brālis tikko izglāba tev dzīvību.

-    Laikam būšu salauzis roku, teica Alberts.

-    Alu, norūca Orks.

Hovards steidzās paklausīt.

Orks atgāza galvu un spieda kārbu, līdz tai atsprāga vaļā vāciņš. Dzeltenais šķidrums, izšāvies no skārdenes, iešļācās viņam mutē.

Vismaz puse no iedzertā, sārti putojot, izplūda ārā pa asiņaino caurumu vaigā.

DESMITĀ NODAĻA

81 STUNDA, 17 MINŪTES

-    Viņa bija manos sapņos, manā galvā. Es viņu redzēju, pavēstīja Dreiks.

-    Tu esi pazaudējis to prāta mazumiņu, kas tev vēl bija, attrauca Diāna.

Viņi bija ēdamzālē. Neviens neēda. Maltītes Koutsā bija sarukušas līdz dažām produktu kārbām, kas tika pasviestas bērnu bariņam, lai viņi ap tām stīvētos. Bija bērni, kuri, lai mazinātu izsalkuma mokas, ēda vārītu zāli.

Pamestajā, atbalsīm pilnajā, izpostītajā ēdamzālē atradās Keins, Dreiks, Vabole, Diāna un meitene, kura sevi dēvēja par Orsiju.

Meitenei varēja būt gadu divpadsmit, sprieda Diāna.

Diāna bija pamanījusi svešinieces skatienu. Meitenes acīs, protams, bija bailes viņu, līdzko Vabole atgriezās no spēkstacijas, bija atvilcis šurp neviens cits kā Dreiks. Bet tas nebija viss: šī meitene Orsija lūkojās Diānā tā, it kā viņu pazītu.

Šis skatiens nebija tīkams. Un Orsijas sejas izteiksme izsauca Diānai ledainas tirpas.

-    Līdz šim nekad nebiju viņu redzējis, bet tad pēkšņi ieraudzīju sapnī, Dreiks ļauni pašķielēja uz meiteni. Tad es pamostos un redzu viņu slapstāmies apkārt.

Diānai šķita neparasti atrasties vienā telpā ar Dreiku un nebūt galvenajam viņa naida objektam.

-       Labi, Dreik, ierunājās Keins. Mēs sapratām. To, ka tu esi traks, es tev tiku teicis, pirms vēl sākās visa ši jezga. Nu… Viņš gurdeni pamāja ar roku Diānai. Nolasi viņu, Diāna! Palūkosimies.

Diāna piegāja pie meitenes, kura raudzījās viņā ar baiļpilnu, bet caururbjošu skatienu, un nostājās viņai pretī.

-    Nebaidies. Nebaidies no manis, teica Diāna. Es tikai bridi paturēšu tavu roku.

-    Kas noticis? Kāpēc neviens man neko nesaka? Kur ir visi pieaugušie? Kur jūsu skolotāji? Orsijas trīsošā balss radīja iespaidu, ka viņa vienmēr bijusi nervoza un vienmēr tāda būs.

-    Mēs to dēvējam par IBJZ. Izmešu Bedres Jaunatnes Zona, atbildēja Diāna. Tu taču būsi kaut ko dzirdējusi par to negadījumu spēkstacijā toreiz, pirms gadiem? Par Izmešu Bedri?

-    Ei, Keins tev lika viņu nolasīt, nevis pasniegt viņai vēstures stundu! uzbļāva Dreiks.

Diāna gribēja atcirst pretī, bet Orsijas sejas izteiksme, pret Diānu vērstais skatiens, kurā šausmas bija sajaukušās ar žēlumu, rosināja nemieru. It kā Orsijai par Diānu būtu zināms kaut kas tāds, kas… It kā viņa būtu ārste, kas, uzstādījusi fatālu diagnozi, vēl arvien nevar sadūšoties to atklāt. Diāna saņēma Orsijas roku.

Līdzko Diāna bija to satvērusi, viņa jau zināja Orsijas spēka līmeni. Jautājums bija, vai teikt Keinam patiesību. Keina pasaulē pastāvēja tikai divas iespējamās mutantu kategorijas: bezierunu padevīgie un tie, no kuriem jāatbrīvojas.

Labi vismaz, ka šai svešiniecei nebija četras strīpiņas. Ja tas tā būtu, Keins Orsiju nodotu Dreika rīcībā Diāna par to īpaši nešaubījās.

-    Nevelc garumā, uzrūca Dreiks.

Diāna palaida meitenes roku vaļā. Nelikdamās ne zinis par Dreiku, viņa sacīja Keinam: Viņai ir trīs strīpiņas.

Keins dziļi ieelpoja un, atslīdzis pret atzveltni, nopētīja pārbiedēto svešinieci. Pastāsti man par savu spēku. Saki man taisnību, izstāsti visu, un tev nekas nenotiks. Ja tu man melosi, es zināšu, ka nevaru tev uzticēties.

Orsija uzlūkoja Diānu tā, it kā viņa būtu draudzene. Dari, ko viņš tev saka, Diāna mudināja.

Orsija sakļāva pirkstus. Viņa sēdēja sagumušiem pleciem, pievilkusi ceļus pie zoda, kā cenzdamās sarauties vēl mazāka.

-    Tas sākās pirms kādiem, nu, varbūt pieciem mēnešiem. Galvenokārt naktīs. Es domāju, ka esmu sajukusi prātā. Nezināju, no kurienes tas rodas. Mana galva pildījās ar dažnedažādām bildēm un reizēm arī ar skaņām. Tur bija sarunas, cilvēku sejas un dažādu vietu uzzibsnījumi. Reizēm tie bija pavisam īsi, tikai dažas sekundes. Bet dažkārt ilga pat pusstundu. Ainas sekoja cita citai: cilvēki, kurus vajāja, cilvēki, kuri krita, cilvēki, kuri, nu, zināt… nodarbojās ar seksu un tādā garā.

Viņa nokaunējusies palūkojās lejup uz saviem sažņaugtajiem pirkstiem.

-Jā, mēs zinām, ka tu esi pats naivums un nevainība, noņirdzās Dreiks.

-    Kā tu saprati, ka redzi citu cilvēku sapņus? apjautājās Diāna.

-    Tas notika tikai naktīs, atbildēja Orsija. Un tad kādu nakti es redzēju patiesi dzīvu sapni: sievietes seju, tādu skaistu, sarkanmatainu sievieti. Bet viņas pašas vēl nebija pat ne tuvumā. Viņa ieradās tikai nākamajā rītā. Dzīvē es viņu līdz tam nebiju redzējusi, tikai viņas vīra sapnī. Tā es arī to uzzināju.

-Tātad visu šo laiku tu sabiji mežā? Tu noteikti juties vientuļa. Ņemdams talkā savas pievilcības atliekas, Keins piespieda sevi mazliet pasmaidīt, tādējādi liekot meitenei justies brīvāk.

Orsija pamāja ar galvu. Pie vientulības esmu pieradusi.

-    Kā tev padodas glabāt noslēpumus? Diāna apjautājās. Viņa lika savai balsij skanēt nepiespiesti, taču cieši lūkojās

Orsijai acīs, cerot, ka viņa izlasīs Diānas skatienu un sapratīs, cik lielas briesmas viņai draud.

Orsija samirkšķināja acis. Viņa it kā grasījās kaut ko teikt, tad atkal samirkšķināja. Es nevienam neesmu stāstījusi, ko redzēju, atbildēja Orsija.

-    Visnotaļ interesants jautājums, Diāna, noteica Keins.

Diāna paraustīja plecus. Labam spiegam jābūt diskrētam.

Tā kā Keins neizrādīja nekādu entuziasmu, Diāna aši turpināja: Manuprāt, tu domā tieši par to. Mums ir Vabole, kas var šur tur ielavīties un varbūt noklausīties kādu sarunu. Un Orsija spēj iekļūt cilvēku sapņos. Redzot, ka Keina sejas izteiksme ir un paliek skeptiska, Diāna piebilda: Nez par ko sapņo Sems?

-    Izslēgts, sacīja Dreiks. Pilnīgi izslēgts. Tu dzirdēji, ko viņa teica. Viņa iekļūstot visu to cilvēku sapņos, kuri ir kaut kur tuvumā. Tas nozīmē, ka viņa iekļūs ari mūsu galvā. Pilnīgi izslēgts.

-    Šaubos, Dreik, vai Orsija vēlas redzēt kaut daļiņu no taviem sapņiem, sacīja Diāna.

Dreiks attina savu roku un zibens ātrumā apšāva to apkārt Orsijai, kura iekunkstējās un sastinga. Es viņu atvedu uz šejieni. Tātad viņa pieder man. Es tad arī nolemšu, kas ar viņu notiks.

-    Ko tad tu gribi ar viņu darīt? jautāja Diāna.

-Vēl nezinu, pasmīnēja Dreiks. Varbūt izcepšu un apēdīšu. Gaļa paliek gaļa, vai ne?

Diāna uzlūkoja Keinu, cerēdama ieraudzīt viņa sejā kaut niecīgāko pretīguma grimasi apliecinājumu tam, ka nu jau Dreiks ir aizgājis par tālu. Bet Keins, itin kā apsvērdams Dreika paziņojumu, tikai pamāja ar galvu.

-    Vispirms noskaidrosim, kāds ir viņas diapazons, ja? Orsij, cik tuvu gulētājam tev jāpieiet, lai iekļūtu viņa sapnī?

Orsija, bailēs drebēdama, izmocīja atbildi: Nu, kā… kā… kā no reindžera stacijas līdz tuvākajai nometnei.

-    Cik liels ir šis attālums?

Orsija mēģināja paraustīt plecus, bet Dreiks, izmantojot izdevību ar katru viņas izelpu savilkt savu spirāli ciešāk, bija sažņaudzis meiteni kā pitons. Varbūt kādas divsimt pēdas, atbildēja Orsija.

-    Mošes būda, sacīja Diāna. Tā atrodas divtik tālu no skolas teritorijas.

-    Es teicu: nē, draudēja Dreiks. Viņa bija manā galvā.

-    Mums tāpat ir zināms, ka tajā ir viena vienīga miskaste, izmeta Diāna.

-    Tas nav solīdi, Kein, pārmeta Dreiks. Tu esi mans parādnieks. Es esmu tev vajadzīgs. Tāpēc nekaitini mani.

-    Ko? Nekaitināt tevi? pārjautāja Keins. Nu jau Dreiks bija pāršāvis pār strīpu.

Keins pielēca kājās, apgāžot krēslu, uz kura bija sēdējis, un pacēla abas rokas izvērstām plaukstām. Vai tiešām tu vēlies mani izaicināt, Dreik? Es tevi varu izspert cauri sienai, pirms tu pagūsi notīties nost no tā skuķa.

Dreiks sarāvās. Viņš vēra muti, lai atbildētu, taču tāda iespēja viņam netika dota. Keina miers vienā mirklī bija zudis, dodot vietu zvērojošam niknumam.

-    Tu, stulbais rīkļurāvēj! kliedza Keins. Tu varbūt iedomājies, ka spēj mani aizstāt? Iedomājies, ka tad, ja es būšu izgājis no ierindas, tu būsi tas, kurš dosies uz ieleju un spēs iznīcināt Semu un pārējos? Tu nevarēji tikt galā pat ar Orku! Tu neesi nekas! šķaidīdams siekalas, kliedza Keins. Mute bēra vārdus tik ātri cik vien iespējams, tomēr arī ar to bija par maz, lai pilnībā izgāztu viņā verdošās dusmas.

No Dreika cietās sejas bija nozudusi pēdējā asins lāsīte. Acis kvēloja naidā, roka raustījās tā, ka gandrīz nebija valdāma. Izskatījās, ka dusmas viņu nosmacēs.

-    Es esmu smadzenes! kliedza Keins. Es esmu smadzenes! Es esmu smadzenes un spēks, īstenais spēks! Četras strīpiņas! Es tāds esmu vienīgais! Vienīgais! Es! Kā tu domā, kāpēc Tumsa trīs dienas noturēja mani pie sevis? Kā tu domā… Tev varbūt liekas, ka tas ir tikai manā… manā…

Tad Keina balsi notika negaidīta pārmaiņa. Kādu sekundi šķita, it kā viņš šņukstētu, nevis vārītos dusmās. Pieķēris pats sevi, Keins smagi norīstījās un izlīdzināja balsi. Pēkšņi juzdamies nestabils, viņš, lai noturētos kājās, pieķērās pie krēsla atzveltnes.

Tajā brīdī viņš pamanīja pazemojošo žēlumu Diānas acīs, kā arī nenoliedzami salto haizivs triumfu Dreika sejā.

Keins ieaurojās. Tas bija nesakarīgs, neprātīgs rēciens. Viņš izstiepa rokas, mērķēdams lejup, abās pusēs Dreikam.

Atskanēja apdullinošs grāviens, kas plēsa pušu ausis. Akmeņi plaisāja, grīda eksplodējot raidīja sašķīdušu flīžu un mālainas zemes geizeru.

Akmeņu un gruvešu stabs, uzšāvies gaisā, ietriecās jau tā krietni cietušajās griestu velvēs un pēc tam gāzās lejup kā sīku akmentiņu lietus. Keina rēciens pa to laiku bija apklusis.

Vienīgā skaņa bija birstošo gruvešu netīri ritmiskā pakšķēšana.

Keins truli blenza.

Truli.

Tas turpinājās pārāk ilgi. Taču neviens neuzdrošinājās kaut ko sacīt. Tad, itin kā būtu iedarbināts kāds neredzams slēdzis, Keina sejas izteiksme atkal kļuva cilvēciska. Viņš pat tā kā pasmaidīja.

-    Mēs to skuķi varam izmantot, Dreik, Keins gluži mierīgā balsī sacīja un tūlīt pat vērsās pie Orsijas: Mēs taču to varam, vai ne? Mēs varam tevi izmantot? Tu taču darīsi visu, ko tev teikšu? Un klausīsi tikai mani?

Orsija centās pateikt “jā”, taču nespēja izdvest pat čukstu, tāpēc sparīgi pamāja ar galvu.

-    Labi. Jo, ja man par tevi būtu kādas šaubas, Orsij, es tevi atdotu Dreikam. Un to tu nepavisam negribi.

Keins nokausēts saguma. Neteicis vairs ne vārda, viņš steberēja uz durvīm.

Lana papliķēja sava suņa Patrika biezo apkakli. Ejam?

Patriks izdeva klusu smilkstu, kas nozīmēja: “Ko vēl kavējies ātrāk taču!”

Lana piecēlās un palūkojās uz elastīgo lenti, ar ko bija piestiprinājusi pie rokas iPod. Viņa pārliecinājās, ka spilgti dzeltenās radioaustiņas ir vietā standarta austiņām viņas ausis bija par mazu.

Lana palaida “skrienamo” dziesmu sarakstu. Tikai tagad viņa, protams, neskrēja. Skriešana padarīja izsalkumu teju vai neizturamu. Tagad meitene vienkārši gāja. Un ne tik tālu, cik savulaik bija skrējusi.

Senajās dienās, pirms IBJZ, viņa neko tādu nedarīja. Bet tagad jau daudz kas bija mainījies. Nekas tā neveicina vēlmi uzturēt sportisko formu kā joņošana cauri tuksnesim bez ūdens un bez sajēgas, kurp doties, galu galā nokļūstot zibensātra koijotu bara gūstā.

Lanai patika sākt gājienu klusumā. Patika dzirdēt savu krosa kurpju soļus, uz tepiķiem izklātās viesnīcas grīdas gandrīz nesaklausāmus un pēc tam uz asfalta iepriecinoši skaļus.

Lanas ceļš sākās pie “Virsotnes” parādes durvīm. Tās bija automātiskas un joprojām darbojās. Likās dīvaini patiešām dīvaini pēc visa šī laika -, ka sensoram, lai plaši atvērtu durvis uz ārpasauli, pacietīgi jāgaida signāls.

Atstājusi “Virsotni”, Lana varētu doties lejup uz pilsētas pludmali. Tad pa īsāko ceļu cauri pilsētai, tomēr turoties pa gabalu no laukuma, nokļūt uz šosejas un, noslēdzot apli, atgriezties “Virsotnē”. Ja tikai izsalkums nebūs viņu pārlieku novājinājis. Tādā gadījumā viņa veiks saīsinātu maršrutu.

Lana zināja, ka nav prātīgi nevajadzīgi dedzināt kalorijas. Taču meitene nespēja piespiest sevi apstāties. Apstāties, pavadīt dienu, guļot gultā, tas nozīmētu padoties. Lanai šī doma par padošanos nebija pieņemama. Galu galā viņa nebija padevusies ne sāpēm, ne Barvedim. Nedz arī Tumsai.

Es nemēdzu padoties, Lana sev teica.

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

Nokļuvusi aiz “Virsotnes” pievedceļa un pagriezusies lejup pa nogāzi, Lana piespieda pirkstu pie iPod skārienjutīgā ekrāna, un tūdaļ atskanēja Death Cabfor Cutie dziesma.

Taču vārdi, kas skanēja ausis, bija pavisam citi; tie bija kā čuksti, kā pārraidītās dziesmas fons.

Lana nebija nogājusi vairāk par simt jardiem, kad viņu aizturēja divi mazi puikas. Abi, gribēdami pievērst sev uzmanību, sparīgi vicināja rokas.

Viņai tie izskatījās itin veselīgi. Lana tiem īsi pamāja, cerot, ka ar to pietiks.

Bet abi sīkie metās aizšķērsot viņai ceļu. Viegli aizelsusies, lai gan tam tā nevajadzētu būt, Lana apstājās un norāva radioaustiņas.

-    Kas ir? viņa uzsauca.

Brīdi stomījušies un krekšķinājuši, puikas klāja vaļā.

-    Džo kustas zobs.

-    Nu un tad? Viņam izaugs jauns.

-    Bet tas sāp. Tev pienākas ārstēt to, kas sāp.

-    Pienākas? Lana pārjautāja. Klausieties, sīkie, ja kādam no jums būtu liela, vaļēja brūce, no kuras straumēm vien gāztos asinis, tad jūs tik tiešām varētu man uzbāzties. Taču es netaisos krāmēties ar katrām niecīgākajām galvassāpēm, nobrāztu ceļgalu vai izkustējušos zobu.

-    Tu esi nejauka, sacīja viens no puikām.

-Jā. Esmu nejauka. Lana iestutēja atpakaļ austiņas un, dusmojoties uz bērniem un vēl jo vairāk uz sevi pašu par to, ka ir uz tiem kliegusi, atsāka gaitu. Bērni viņu atrada, lai ari kur viņa būtu. Tie atrāva Lanu no maltītes. Tie nelika Lanai mieru, kad viņa, sēdēdama uz balkona, lasija grāmatu. Tie bungāja pa tualetes durvīm, kad viņa sēdēja uz poda.

Turklāt iemesls gandrīz nekad nebija tāds, kas prasītu brīnumu. Un Lana arvien vairāk sāka domāt par savu spēku kā par kaut ko brīnumainu. Labāka izskaidrojuma nevienam nebija.

Un brīnumus nedrīkstēja izniekot.

Lai vai kā, Lanai bija tiesības uz savu dzīvi. Viņa nebija nevienam par kalponi. Viņa piederēja vienīgi sev pašai.

Nāc pie manis.

Lana iekoda sev lūpā. Viņa to ignorēja balsi, halucināciju, lai arī kas tā bija.

Un turpinās ignorēt.

Viņa pagrieza mūziku skaļāk.

Meitene pagriezās prom no pludmales un tuvojās pilsētai. Varbūt, ja viņa ietu tikai pa sānieliņām… Vai ari pilnīgi mainītu maršrutu… Tā būtu grūtāk viņu izsekot.

Līdz šim Lana allaž atgriezās pa vienu un to pašu ceļu: pa paugura nogāzi atpakaļ uz “Virsotni”. Pie IBJZ sienas. Viņa tai nepieskārās, taču, elsodama un svīzdama, un dziedinādama nenovēršamo dūrēju sānā, pienāca tai pavisam tuvu klāt.

Lanai bija izjūta, ka barjera jāredz katru dienu. Tā bija tāda kā bijība. Pārbaudes akmens. Atgādinājums, ka viņa ir šeit un tas viss norisinās tagad. Lai arī kas viņa būtu bijusi līdz šim, Lana vairs nebija tas pats cilvēks. Viņa bija ieslodzīta šajā vietā un šajā dzīvē. Tā nebija viņas izvēle: tā bija sienas izvēle.

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

-    Tas nav pa īstam! Lana iesaucās.

Bet tas bija pa īstam. Viņa zināja, ka tas notiek īstenībā. Viņa pazina šo balsi. Un zināja, no kurienes tā nāk.

Meitene apzinājās, ka nekādi nespēj izslēgt to no sava prāta. Vienīgais veids, kā apklusināt šo balsi, bija apklusināt to pilnīgi un uz visiem laikiem. Lana varēja vai nu būt tās upuris, vai padarīt to par savu upuri.

Neprāts. Pašnāvniecisks neprāts. Izlaidusi lēno dziesmu, viņa pārlēca uz kaut ko straujāku un ritmiskāku. Tik skaļu, lai tā noslāpētu viņas neprātīgās domas.

Meitene sāka iet ņiprāk, ātrāk, gandrīz skriešus, un Patrikam, lai turētos līdzi, nācās mesties garos lēkšos. Tomēr tas

ne tuvu nebija tik ātri, lai aizbēgtu no smagā auto, kas viņai tuvojās, mežonīgi signalizēdams.

Lana atkal izrāva austiņas un nokliedzās: Kas ir?

Taču šoreiz tas nebija ne kustīgs zobs, ne nobrāzts ceļgals.

No mašīnas izlēca Hovards un Alberts. Tad, piepalīdzot Hovardam, no kravas kastes izsvempās Orks. Tas zēns… radījums… grīļojās kā piedzēries. Varbūt tā patiešām ir, nodomāja Lana. Taču izskatījās, ka viņam ir vērā ņemams attaisnojums.

Vienā no Orka pēdējām cilvēciskajām daļām vaigā bija caurums. Žokli un kaklu klāja sakaltušas asinis. Svaigākas un sarkanākas vēl arvien pilēja lejup pa vaigu.

-    Kas viņam notika? jautāja Lana.

-    Uzklupa mūdži, atbildēja Hovards. Viņš mētājās starp novēlotu paniku un atvieglojumu, ka beidzot viņi ir tikuši pie Dziednieces. Hovards turēja Orka elkoni, it kā šim milzim, lai noturētos kājās, būtu vajadzīgs viņa niecīgais spēciņš.

-    Vai viņam iekšā ir tārps? Lana piesardzīgi apjautājās.

-    Nē, no tārpa mēs tikām vaļā, Alberts ņēmās viņu pārliecināt. Mēs ceram, ka tu vari viņam palīdzēt.

-    Es negribu vēl vairāk apaugt ar akmeņiem, noīdējās Orks.

Lana saprata. Agrāk Orks bija pats parastākais huligāns, ierindas kauslis bez jebkādām īpašām spējām. Tāds viņš bija līdz brīdim, kad viņam tuksnesī uzbruka koijoti. Tie Orku briesmīgi sakoda. Patiešām briesmīgi. Brūces bija pat vēl šausmīgākas par Lanas pašas savulaik gūtajiem ievainojumiem. Bet pēc tam visas sakostās vietas bija piepildījušās ar oļiem, tādējādi padarot Orku gandrīz neievainojamu.

Viņš negribēja pazaudēt pēdējo cilvēciskā ķermeņa gabaliņu sārtās ādas laukumiņu, kas ieskāva muti un daļu no vaiga.

Lana pamāja ar galvu.

-    Tev vajadzētu pārstāt šūpoties turp un atpakaļ, Ork. Es negribu, lai tu uzgāztos man virsū, viņa teica. Apsēdies zemē.

Viņš apsēdās pārāk strauji un pats par to mazliet pasmējās.

Lana uzlika roku uz baismīgā cauruma.

-    Es negribu vairāk akmeņu, atkārtoja Orks.

Asiņošana beidzās gandrīz tajā pašā mirklī.

-    Vai sāp? jautāja Lana. Es domāju akmeņi. To, ka brūce sāp, es zinu.

-    Nē. Tie nesāp. Orks uzblieza ar dūri pa augšdelmu ar spēku, kas salauztu jebkuru cilvēcisku roku. Es tos tik tikko sajūtu. Pat Dreika pātagu, kad mēs abi cīnījāmies, pat to es tik tikko sajutu.

Pēkšņi viņš sāka raudāt. Asaras ritēja no cilvēka acīm uz miesas un olu vaigiem.

-    Es nejūtu neko, izņemot…-Viņš ar resnu akmens pirkstu norādīja uz savas sejas cilvēcisko daļu.

-Jā, noteica Lana. Aizkaitinājums bija izgaisis. Viņas nasta droši vien bija vieglāka par to, kuru nācās nest Orkam.

Lana parāva nost roku, lai palūkotos, kā norit uzlabošanās. Caurums bija saraucies mazāks. To vēl arvien klāja sakaltušu asiņu garoza, taču aktīvā asiņošana bija mitējusies.

Viņa atkal uzlika roku uz brūces. Vēl tikai dažas minūtes, Ork.

-    Mans vārs ir Čārlzs, sacīja Orks.

-    Tiešām?

-Jā, tā tas ir, apliecināja Hovards.

-    Kas jums, puiši, bija prātā, ka bridāt tajā tārpu laukā? brīnījās Lana.

Hovards uzmeta aizvainotu skatienu Albertam, un tas atbildēja: Orks novāca kāpostus.

-    Mans vārds ir Čārlzs Merimens, atkārtoja Orks. Reizēm mani tomēr varētu saukt īstajā vārdā.

Lana saskatījās ar Hovardu.

Re, kā, nodomāja Lana, tagad nu viņš beidzot grib atpakaļ savu veco vārdu. Kauslis, kurš tīksminājās par savu briesmoņa palamu, tagad, kad tik tiešām ir pārvērties par briesmoni, grib, lai viņu uzrunā par Čārlzu.

-    Tev jau ir labāk, pavēstīja Lana.

-    Vai tur vēl arvien ir āda? jautāja Orks.

-    Ir gan, Lana viņu mierināja. Tā joprojām ir kā cilvēkam. Lana satvēra Albertu aiz rokas un pavilka sāņus. Kas tev

bija prātā, ka sūtīji viņu tādā tārpu apsēstā laukā?

Alberta seja sastinga. Acīmredzot pārmetums viņu izbrīnīja. īsu mirkli Lanai likās, ka Alberts viņu pasūtīs dažas mājas tālāk. Bet tad šis brīdis pagāja, un puisis sašļuka, itin kā no viņa būtu izplūdis gaiss.

-    Es tikai cenšos palīdzēt, Alberts attrauca.

-    Maksājot viņam ar alu?

-    Es maksāju viņam tā, kā viņš to pieprasīja, un Sems bija ar mieru. Tu taču pati biji tajā sapulcē, sacīja Alberts.

-      Paklau, kā citādi, pēc tavām domām, tādu kā Orks būtu iespējams piedabūt stundām ilgi līkņāt karstā saulē, strādājot nogurdinošu darbu? Astrīda gan, šķiet, domā, ka cilvēki strādās tāpēc vien, ka mēs viņiem to palūgsim. Varbūt kāds to tik tiešām darītu. Bet Orks?

Lana saprata viņa domu gājienu. Labi, atvaino. Man nevajadzēja klupt tev virsū.

-    Tas nekas. Sāku jau pie tā pierast, attrauca Alberts.

-    Pēkšņi ir izrādījies, ka esmu sliktais puisis. Bet vai zini ko? Ne jau es cilvēkus padarīju tādus, kādi tie ir. Ja bērni strādās, viņi gribēs saņemt par to kaut kādu atlīdzību.

-Ja viņi nestrādās, mēs visi cietīsim badu.

-    Kā tad. Man pielēca, Alberta balsī skanēja sarkasms.

-     Tikai ir viens āķis: bērni zina, ka mēs neļausim tiem ciest badu, kamēr vēl ir atlicis kaut nedaudz pārtikas, vai ne? Tad nu viņi spriež: ei, labāk lai pastrādā kāds cits. Lai kāds cits vāc nost tos kāpostus un artišokus.

Lanai gribējās atsākt pārtraukto skrējienu. Viņai vajadzēja to pabeigt, vajadzēja aizskriet līdz IBJZ sienai. Bet Alberta teiktajā bija kaut kas tāds, kas viņu pievilka. Nu labi. Kā tad tu piedabūtu bērnus strādāt?

Alberts paraustīja plecus. Maksātu viņiem.

-    Tu domā naudu?

-   Jā. Tikai uzmini, kam pazušanas brīdī makos un kabatas portfeļos bija visvairāk naudas? Pēc tam daži bērni nozaga to, kas bija palicis kases aparātos un visur citur. Tātad, atsākot lietot veco naudu, mēs tikai padarītu ietekmīgus dažus zagļus. Tā, lūk, ir problēma.

-    Kāpēc lai cilvēki ietu strādāt par naudu, ja tie zina, ka pārtika tik un tā tiks izsniegta par velti? jautāja Lana.

-    Tāpēc, lai par naudu iegūtu ko citu. Redzi, ir tādi bērni, kuri neko neprot, vai ne? Viņi tad ari ir tie, kas novāc ražu. Saņēmuši par to naudu, viņi samaksā kādam bērnam, kurš māk pagatavot viņiem ēdienu, vai ne? Un tam bērnam savukārt varbūt vajadzīgs kedu pāris, bet kāds cits būs savācis vienkopus visas kedas, un viņam piederēs veikals.

Lana juta, ka viņai ir pavērusies mute. Meitene iesmējās. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem.

-    Nūja. Smejies vien. To teicis, Alberts novērsās.

-    Nē, nē, nē, Lana steidzās viņu pārliecināt. Nē, es taču tevi neapsmeju. Gluži otrādi gribu teikt, ka tu esi vienīgais cilvēks, kuram ir padomā kaut kas līdzīgs plānam.

Alberts izskatījās pagalam samulsis. Nu vai zini, Sems un Astrīda noņemas tā, ka galva kūp.

-Jā. Bet tu raugies nākotnē. Tu tiešām domā, kā mums visiem izdzīvot.

Alberts pamāja ar galvu. Laikam jau tā tas ir.

-     Malacis, draugs! uzslavēja Lana. Man nu jāiet. Bet ar Orku viss būs kārtībā. Cik nu ar viņu vispār var būt kārtībā.

-    Paldies, noteica Alberts. Viņš staroja pateicībā.

-    Ei, parādi man to roku, sacīja Lana.

Alberts izskatījās apjucis. Viņš palūkojās uz savu roku, kas pēc sitiena pa Orka akmens žokli bija pietūkusi un spīdīga.

-    Ak jā, noteica Alberts, kad Lana viegli saņēma viņa roku. Vēlreiz paldies!

Lana uzlika radioaustiņas un paspēra dažus soļus uz priekšu. Tad viņa apstājās, pagriezās un tās noņēma. Klau, Albert! Par to naudu.

-Jā?

Lana vilcinājās, zinādama, ka šajā bridi, iespējams, tiks iedarbināta ķēdes reakcija. Zinādama, ka tas ir līdz neprātam bistami. Bija baisi, itin kā pats liktenis, iemiesojies Alberta personā, rādītu viņai ceļu uz viņas pa pusei apjausto mērķi.

-    Vai zelts derētu? Es domāju kā nauda?

Alberta vērīgās acis sastapa Lanas skatienu. Varbūt mums vajadzētu satikties un aprunāties?

-    Jā, piekrita Lana.

-    Atnāc šovakar uz klubu.

-    Uz kurieni?

Alberts pasmaidīja. Izzvejojis no kabatas pusi papīra lapas, viņš pasniedza to meitenei.

Lana palūkojās uz papīru. Tad uz Albertu. Iesmējusies viņa atdeva to atpakaļ. Būšu.

Lana atsāka skrējienu. Taču viņas domas tagad bija ieguvušas citu virzību. Alberts plānoja nākotni, nevis vienkārši tai ļāvās. Tieši tā bija jārīkojas. Jāplāno. Jādarbojas. Nevis pasīvi jāļaujas apstākļiem.

Arī viņai bija tiesības pašai uz savu plānu.

Nāc pie manis.

Varbūt es to tik tiešām darīšu, domāja Lana. Un varbūt tev tas nemaz nepatiks.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

70 STUNDAS, 11 MINŪTES

-    Māte Marija grib iesaistīt darbā vēl divus bērnus, Astrīda teica Semam.

-     Labi. Piekrītu.

-    Dāra teic, ka mums palicis maz bērnu tailenola un advila. Viņa jautā, vai drīkst sākt dot viņiem pieaugušo tabletes, tikai samazinātās devās.

Sems bezpalīdzīgi izpleta rokas. Ko?

-   Mums iet uz beigām bērnu tabletes, Dāra grib ņemt pieaugušo tabletes un dalīt tās gabalos.

Sems sašūpojās pieaugušam vīram paredzētajā ādas krēslā. Labi. Manis pēc. Piekrītu. Viņš iedzēra no pudeles malku ūdens. Etiķeti rotāja uzraksts Dasani, taču tas bija pats parastākais krāna ūdens. Uz bufetes malas, kur Perdidobīčas pilsētas galva senāk turēja glīti ierāmētas ģimenes locekļu fotogrāfijas, bija sakrauti pusdienu trauki. Pusdienās bija šausmīga pašgatavota šķelto zirņu zupa, kas oda pēc piedeguma, un katram pa ceturtdaļai kāpostgalvas. Šī bija viena no labākajām maltītēm, ko Sems pēdējā laikā bija ieturējis. Svaigie kāposti garšoja pārsteidzoši labi.

Uz šķīvjiem nebija palicis nekas vairāk par traipiem: izvēlīgo bērnu laikmets piederēja pagātnei.

Astrīda piepūta vaigus un skaļi nodvesās. Bērni jautā, kāpēc Lana nav pieejama tad, kad viņa tiem vajadzīga.

-    Es uzskatu, ka Lana jāsauc tikai tad, ja ir kāda nopietna vaina. Nevaru taču pieprasīt, lai viņa būtu klāt 24 stundas

diennaktī un 7 dienas nedēļā un noņemtos ar katru sīkāko skrambu.

Astrīda palūkojās sarakstā, ko bija ievadījusi savā klēpjdatorā. Taisnību sakot, es domāju, ka tas attiecas arī uz sasistu kājas pirkstu, ja tas patiešām sāp.

-    Cik daudz vēl tai tavā sarakstā atlicis? jautāja Sems.

-    Trīssimt pieci punkti, atbildēja Astrīda. Kad Sems nobālēja, viņa mazliet atmaiga. Nu labi, patiesībā ir tikai trīsdesmit divi. Bet vai, uzzinot, ka patiesībā nav trīs simti, tu nejūties atvieglots?

-    Tas ir vājprāts, nopūtās Sems.

-    Nākamais: Džadsoni un Makhenreni ķīvējas tāpēc, ka tiem ir kopīgs suns un abas ģimenes to baro viņiem vēl arvien ir liels sausās barības maiss -, taču Džadsoni sauc suni par Svītiju, bet Makhenreni par Bubū.

-    Tu joko.

-    Nejokoju vis, atteica Astrīda.

-    Kas tas par troksni? noprasīja Sems.

Astrīda paraustīja plecus. Domāju, ka kādam saplīsis stereo.

-    Tas tā nevar turpināties, Astrīd.

-    Mūzika?

-    Tas. Tas, ka man ik dienas nāk priekšā simt stulbu jautājumu, kuri jāatrisina. It kā es visiem būtu vecāku vietā. Es te sēžu, klausīdamies, kā mazi bērni sūdzas, ka viņu vecākās māsas liek tiem mazgāties, un strīdas, kuram pieder kurš spēļu lācis, un tagad vēl par suņu vārdiem.

-    Tie taču ir tikai mazi bērni, iebilda Astrīda.

-    Daži no šiem bērniem izkopuši tādus spēkus, kas mani nudien biedē, norūca Sems. Bet viņi nevar izlemt, kuram piederēs smukākais dvielis. Vai ko labāk skatīties: “Mazo Nāriņu” vai “Šreku 3”?

-    Nē, Astrīda teica, nevar vis. Šiem bērniem vajadzīgi vecāki. Un viņu vietā tagad esi tu.

Citkārt Sems ar dienišķo nejēdzību devu tika galā šķietami mierīgi, neatļaudamies neko vairāk par kādu drūmu joku. Bet šodien viņš juta, ka nu ir par daudz. Vakar viņš pazaudēja E. Z. Šorīt bija liecinieks tam, ka gandrīz neviens neieradās darbā. Edīlio bija spiests dzīt bērniem pēdas divas stundas. Un pat tad viņi atgriezās ar tik nožēlojamu daudzumu meloņu, ka tikko pietika, lai pabarotu bērnudārzu. Tam visam sekoja Daks Čangs un kaut kāds neprātīgs stāsts par izkrišanu cauri zemei un nokļūšanu radioaktīvā tunelī, kas pilns ar ūdens sikspārņiem.

Vienigais cilvēks, kurš izrādījās ražīgs, bija Orks. Viņš bija novācis vairākus simtus kāpostgalvu līdz brīdim, kad viņu gandrīz nogalināja tārps.

-    Kas tā par mūziku? noprasīja Sems. Zēns bija nikns un juta vajadzību kliegt uz kādu vai uz kaut ko. Viņš pieslāja pie loga un atrāva to vaļā. Mūzika galvenokārt vibrējošie basi kļuva apdullinoša.

Lejā, laukumā, valdīja tumsa, neskaitot laternas un šaudīgu gaismu, kas nāca no makdonalda skatloga.

-    Kas tur…

Astrīda pienāca klāt un nostājās viņam līdzās. Kas tur notiek? Vai Alberts būtu uzrīkojis ballīti?

Sems neatbildēja. Neteicis ne vārda, aizkaitināts, saniknots un klusībā priecādamies par jebkuru iemeslu izvairīties no atbildēšanas uz bērnu stulbajiem jautājumiem un viņu stulbo problēmu risināšanas, viņš izgāja ārā.

Sems lēca pa diviem pakāpieniem uzreiz. Lejup uz pirmo stāvu, ārā pa plašajām parādes durvīm un, ignorējot Edīlio noliktā rātsnama sarga sveicienu, pa platajām marmora kāpnēm ārā uz ielas.

Garām gāja Kvinns, kurš nepārprotami virzījās uz makdonaldu.

-    Sveiks, brač! viņš uzsauca.

-    Vai tev ir zināms, kas tur notiek? jautāja Sems.

-    Te ir klubs, pasmaidīja Kvinns. Vecīt, tu noteikti esi pārstrādājies. Tas zināms visiem.

Sems blenza viņā. Kas?

-    Tas, ka te ir Makklubs, brač. Vienīgais, kas tev vajadzīgs, ir dažas baterijas vai mazliet tualetes papīra.

Šis paziņojums Semu galīgi apstulbināja. Viņš nolēma izjautāt Kvinnu sīkāk, bet tad parādījās Alberts saposies, it kā dotos uz izlaidumu vai sazin kur. Viņam bija tumša sportiska stila žakete un mazliet gaišākas bikses. Krekls bija gaišzils, ar apkaklīti un rūpīgi izgludināts. Ieraudzījis Semu, Alberts pastiepa roku sveicienam.

Sems viņa roku ignorēja. Albert! Kas šeit notiek?

-    Galvenokārt dejas, atbildēja Alberts.

-    Kā, lūdzu?

-    Bērni dejo.

Tad iejaucās Kvinns. Nostājies Semam priekšā, viņš paspieda Alberta joprojām pastiepto roku. Sveiks, vecīt! Man ir baterijas.

-    Prieks tevi redzēt, Kvinn. Ieejas maksa ir četras D vai astoņas AA, vai desmit AAA, vai ducis C bateriju. Ja tev ir dažādas, es varu sarēķināt.

Kvinns parakņājās kabatā un izvilka četras AAA un trīs D baterijas. Viņš pasniedza tās Albertam, kurš, pieņēmis maksu, iemeta baterijas plastmasas maisā sev pie kājām.

-    Tātad noteikumi ir šādi: ne ēdiena, ne alkohola, ne ķīviņu, ne kautiņu. Un, kad es pavēstīšu “Beidzam!”, necelt iebildumus. Vai piekrīti šiem noteikumiem?

-    Vecīt, ja man būtu kaut kas ēdams, vai tad es būtu šeit? Es sēdētu mājās un tiesātu to nost. Pielicis roku pie sirds, kā solot uzticību karogam, Kvinns pateica: Jā. Tad viņš ar īkšķi norādīja uz Semu. Nemaz neķēpājies ar viņu Sems nedejo.

-    Novēlu tev patīkami pavadīt laiku, Kvinn. To teicis, Alberts atvēra durvis, lai ielaistu viņu klubā.

Sems stāvēja, apstulbis aiz pārsteiguma. Dusmas viņā cīnījās ar vēlmi apbrīnā uzgavilēt.

-    Kurš tev devis atļauju to darīt? noprasīja Sems.

Alberts paraustīja plecus. Tas pats, kurš man deva atļauju

vadīt makdonaldu, iekams mums nebija izbeigusies pārtika, tātad neviens. Es to vienkārši darīju.

-Jauki, bet pārtiku tu izdalīji par velti. Tagad tu pieprasi no cilvēkiem maksu. Tas nav glīti, Albert.

-    Tu centies gūt peļņu? šoreiz tā bija Astrīda. Turēdama pie rokas Mazo Pītu, viņa bija sekojusi Semam.

Iekšpusē hiphopa mūziku bija nomainījusi dziesma, kas Semam kādreiz bija patikusi: smieklīgi lipīgā Tima Armstronga melodija Into Action. Ja viņam kādreiz ienāktu prātā dejot, tad to panāktu tieši šis motīvs.

Alberts uzlūkoja Astrīdu un Semu. Jā. Es cenšos iegūt peļņu. Baterijas, tualetes papīru un papīra dvieļus es izmantoju kā valūtu. Tas viss drīzumā izbeigsies.

-Tu centies sev savākt visu pilsētā pieejamo tualetes papīru? iespiedzās Astrīda. Tu joko?

-    Nē, Astrīd. Es nejokoju, Alberts atbildēja. Patlaban bērni ar šīm lietām spēlējas. Esmu redzējis, kā mazi bērni pagalmā mētājas ar tualetes papīra ruļļiem, it kā tās būtu rotaļlietas. Tātad…

-    Tātad tu esi nolēmis pacensties ļaudīm to visu atņemt?

-Jums labāk patīk noskatīties, kā to sabojā?

-   Jā, nudien, Astrīda sapīka. Labāk tā, nekā tu to visu pievāc sev. Tu rīkojies kā nelietis.

Alberta acis iezibējās. Paklau, Astrīd, tagad bērni zina, ka ar šīm lietām viņi var nopirkt sev ieeju klubā. Tāpēc viņi tās vairs nebojās.

-    Nē, viņi to visu atdos tev! atcirta Astrīda. Un kas notiks tad, kad viņiem pašiem to savajadzēsies?

-    Kaut kas jau vēl būs palicis, jo es to esmu padarījis vērtīgu.

-    Vērtīgu sev pašam.

-    Vērtīgu ikvienam, Astrld.

-Tu izmanto to, ka bērni ir pārāk dumji, lai darītu ko jēdzīgāku. Sem, tev tas jāpārtrauc.

Sems bija novērsies no sarunas, viņa galva bija pilna ar mūziku. Astrīdai taisnība, viņš noteica. Tā nav labi, Albert. Tev neviens nav atļāvis…

-    Nebiju iedomājies, ka vajadzīga īpaša atļauja, lai sniegtu bērniem to, ko viņi vēlas. Es taču nevienam neuzbāžos, sakot: “Atdod man savu tualetes papīru, atdod man savas baterijas.” Es tikai mazliet uzspēlēju mūziku un saku: “Ja gribi nākt iekšā un padejot, tad samaksā par to.”

-    Vecīt, visu cieņu taviem centieniem un tā tālāk, teica Sems. Tomēr esmu spiests darīt tam galu. Tu neesi saņēmis atļauju, kur nu tu pat neesi mums pajautājis, vai ir labi ņemt no cilvēkiem maksu.

-    Sem, sacīja Alberts, es tevi cienu vairāk nekā spēju to izteikt vārdos. Un tu, Astrīd, esi nesalīdzināmi gudrāka par mani. Tomēr nesaprotu, kas jums devis tiesības aizliegt man darboties.

Semam tas likās par daudz. Lai notiek, līdz šim es centos būt laipns. Bet es esmu vadītājs. Esmu ievēlēts, kā tu varbūt atceries, un, kā man šķiet, arī tu par mani balsoji.

-   Jā, es balsoju par tevi. Un darītu to atkal. Bet, Sem, Astrīd, šeit nu jūs, draugi, kļūdāties. Klubs pastāv tāpēc, lai visi šie bērni varētu sanākt kopā un labi pavadīt laiku. Viņi tup savās mājās izsalkuši un noskumuši, un nobijušies. Dejojot viņi par izsalkumu un skumjām aizmirst. Es daru labu darbu.

Sems cieši uzlūkoja Albertu. Tas bija skatiens, ko Perdidobīčas bērni uztvēra nopietni. Bet Alberts nenolaida acis.

-    Sem, cik daudz meloņu atveda Edīlio ar bērniem, kurus ar varu sadzina uz lauka un piespieda strādāt? jautāja Alberts.

-    Necik daudz, atzina Sems.

-    Toties Orks novāca veselu kravu kāpostu. Pirms mūdži izdomāja, kā tikt viņam klāt. Jo Orkam mēs par darbu maksājām.

-    Viņš to darīja tāpēc, ka ir jaunākais alkoholiķis pasaulē, atcirta Astrīda. Es zinu, ko tu gribi, Albert. Tu gribi pievākt visu sev un kļūt sasodīti varens un ietekmīgs. Bet vai zini ko? Šī ir pilnīgi jauna pasaule. Mums ir iespēja padarīt to labāku. Šai pasaulei nav jābūt tādai, kurā atsevišķi cilvēki muļķo pārējos. Tai jābūt vienlīdz godīgai pret visiem.

-Kā tad! Alberts iesmējās. Patlaban visi ir vienlīdz izsalkuši. Un pēc kādas nedēļas visi cietīs badu.

Bariņš bērnu, atrāvuši vaļā durvis, devās prom. Sems viņus, protams, pazina. Nu jau viņš pazina visus pilsētiņas iemītniekus ja ne pēc vārda, tad vismaz pēc izskata.

Viņi nāca ārā smiedamies, ķiķinādamies, laimīgi.

-    Sveiks, Lielais Sem! uzsauca kāds no bērniem.

-    Tev vajadzētu ienākt, vecīt, tur ir superīgi, ieteica kāds cits.

Sems tikai apstiprinoši pamāja ar galvu.

Lēmumu nedrīkstēja vairs ilgāk novilcināt. Slēgt klubu vai ļaut tam darboties? Ja viņš to neslēgs, tad būs piekāpies Albertam un, visticamāk, izraisīs kārtējo stulbo ķīviņu ar Astrīdu, kura uzskatīs, ka Sems ar viņu nerēķinās.

Ne jau pirmo un varbūt pat vairs ne simto reizi Sems vēlējās, kaut nekad, nemūžam nebūtu piekritis kļūt par vadītāju.

Sems slepus uzmeta skatienu pulkstenim uz Alberta rokas. Bija jau gandrīz deviņi vakarā.

-    Klapē to ciet! Sems stingri sacīja. Klapē ciet! Desmitos trīsdesmit. Bērniem ir jāiet gulēt.

Ienācis klubā, Kvinns ļāvās mūzikas ritmam. Vispirms noteikti skanēja ska-panks. Vēlāk varbūt hiphops. Un piedevām kāda veca, klasiska melodija.

Albertam cepuri nost! Šim puisim bija izdevies pārtaisīt makdonaldu par gluži sakarīgu deju klubu. Vispārējais

apgaismojums bija izdzēsts, apgaismoti palikuši tikai ēdienkartes stendi. Taču tajos nebija redzamas ne “laimīgās maltītes”, nedz arī kas cits. Alberts stendus bija pārklājis ar sārtu kreppapīru, kas laida cauri tieši tik daudz maiga mirdzuma, lai tas izgaismotu bērnu zibošās acis un baltzobainos smaidus.

Hanters. Kurā klasē viņš bija, vai septītajā? Viņš bija tas, kurš grieza kompaktdiskus un ņēmās ar atskaņotāju. Gluži profesionālis viņš nebija, tomēr gana prasmīgs. Itin foršs puisis, nodomāja Kvinns, lai arī par Hanteru klīda baumas, ka viņš it kā esot iemantojis kaut kādu nāvējošu spēku. Laiks rādīs, vai viņš paliks tāds pats foršs vai kļūs uzpūtīgs kā dažs labs no ķertajiem. Kā Braiena, kura pēkšņi bija nodēvējusi sevi par Brīzi un pieprasīja, lai visi viņu tā uzrunā. It kā viņa būtu kaut kāda komiksa supervarone. Padomā tikai Brīze! Un viņam šī meitene kādreiz pat it kā patika.

Ja jau reiz runa par viņu, tad te nu tā Brīze bija. Meitene dejoja kā traka, mētādama kājas un rokas, lēkādama tādā ātrumā, ka tā vien likās vēl mirklis un viņa pacelsies gaisā un sāks lidot apkārt telpai.

Visiem, kuri bija ar mieru klausīties, Braiena tika stāstījusi, ka esot noskrējusi lodi. “Tagad ir pilnīgi apstiprinājies, ka esmu ātrāka par izšautu lodi. Es un Supermens.”

Otrā stūrī jocīgs, sīks puišelis, vārdā Dalcs, izplatīja kaut kādu neticamu stāstu par zivjveida sikspārņiem un zemūdens pilsētu, un sazin ko vēl.

Un vēl šeit bija Deka. Viņa sēdēja vienatnē, meitenes galva gandrīz nemanāmi kustējās mūzikas ritmā, bet skatiens bija pievērsts Braienai. Par Deku neviens neko daudz nezināja. Viņa bija no Koutsas audzēkņiem, viena no tiem, kas tika izglābti no Keina un Dreika sagādātajām nežēlīgajām iecementēšanas mocībām.

Deka izplatīja ap sevi īpatnēju gaisotni, radot apkārtējos pārliecību, ka ir stipra un varbūt pat mazliet bistama. Gan

jau tam par iemeslu ir kāds notikums, prātoja Kvinns, kāda pagātnes ēna kā jau gandrīz visiem Koutsas bērniem. Koutsu visi pazina kā mācību iestādi grūti audzināmiem bagātnieku bērniem. Varbūt ne visi nāca no bagātām ģimenēm, varbūt arī ne visi bija grūti audzināmi, tomēr vairumam bija kādas nopietnas problēmas.

Kvinns izspraucās starp diviem dejojošiem ceturtklasniekiem, zēnu un meiteni. Tie dejoja cieši kopā. Kvinns tajā vecumā netika šādi dejojis ar meitenēm. Patiesībā viņš to nedarīja arī vēl tagad. Bet tagad jau viss ir citādi, viņš sprieda. Ceturtā klase ir tāds kā… nu, kā pusmūžs vai uz to pusi. Un, kas attiecas uz viņu pašu, Kvinns jau bija vecs. Vecs, vecs, vecs gandrīz jau piecpadsmit gadus vecs vecis.

Tuvojās dzimšanas diena. Jautājums bija kā rīkoties? Palikt šeit vai izkāpt ārā?

Kopš tas bija izdevies Semam, vairums bērnu, kuriem iestājās Liktenīgie Piecpadsmit, bija palikuši tepat. Sems tiem bija izstāstījis, kā to panākt.

Datordžeks, kurš tajā laikā atradās pie Keina, liekot lietā paātrinātu fotografēšanu, Koutsā bija iemūžinājis kādu puisi mirklī, kad tam pienāca BEV bojāejas vecums. Džeks, pārbēgot uz Perdidobīču, šo ierakstu, šo dižo atklājumu, bija paķēris līdzi. Izrādās, ka liktenīgajā brīdī, kad esi pietuvojies bezgalībai, laika ritējums tavā pasaulē palēninās, gandrīz apstājas. Un tajā brīdī ierodas kāds kārdinātājs, kurš tevi aicina, vilina un sauc sev līdzi, vedinot šķērsot robežu.

Bet šis kārdinātājs ir māņu tēls. Melis. Kā sātans, prātoja Kvinns, kā pats nelabais. Kāpdamies atpakaļ, viņš kādam uzskrēja virsū un atvainojās.

-    Sveiks, Kvinn! Tā bija Lana, kura nesekmīgi centās pārkliegt mūziku, tā ka Kvinnam gandrīz nācās nolasīt teikto viņai no lūpām. Dziedniece tiešām bija viņu uzrunājusi.

-    Ak! Sveika, Lana! Te ir forši, vai ne? Viņš ar neveiklu žestu norādīja uz telpu.

Lana pamāja ar galvu. Viņa izskatījās mazliet sadrūmusi, mazliet vientuļa. Kvinnam tas likās neiespējami. Lana savā varoņa statusā šeit bija otrā, tūlīt aiz Sema. Turklāt atšķirībā no Sema, kuru daži bija ari tādi gandrīz vai ienīda, Lanu neienīda neviens. Sems varēja likt tev kaut ko darīt savākt atkritumus, iet uz bērnudārzu aprūpēt mazuļus, šaut uz kādu ar mašīnpistoli -, toties Lana darīja tikai vienu: dziedināja cilvēkus.

-   Jā. Ir itin jauki, piekrita Lana. Bet es te nevienu īsti nepazīstu.

-    Nevar būt. Tu pazīsti visus.

Lana skumīgi papurināja galvu. Nē. Visi pazīst mani. Vai vismaz paši tā domā.

-    Nu labi, vismaz mani tu pazīsti, to teicis, Kvinns savilka greizu smaidu, lai meitene saprastu, ka viņš negrib būt lecīgs un izturas kā līdzīgs pret līdzīgu.

Bet Lana to tā neuztvēra. Viņa pamāja ar galvu. Meitene izskatījās tik nopietna, ka šķita viņa tūlīt sāks raudāt. Es skumstu pēc vecākiem.

Kvinns sajuta pēkšņu, asu dūrienu, kādus tad, kad tas viss bija tikko kā sācies, juta gandrīz ik stundu, bet nu jau vairs tikai pāris reižu dienā. Jā. Es arī.

Lana pastiepa roku, un Kvinns, kādu brīdi pārsteigumā vilcinājies, to saņēma.

Meitene pasmaidīja. Vai es drīkstu paturēt tavu roku, nu, saproti, vienkārši tāpat, neko nedziedinot?

Kvinns iesmējās. Ja ari ar mani kaut kas nav kārtībā, tad to nevari izdziedināt pat tu. Un piebilda: Vai gribi padejot?

-     Es gaidu, kad varēšu aprunāties ar Albertu. Stāvu šeit jau kādu stundu, un tu esi pirmais, kurš mani uzaicina, viņa atbildēja. Jā. Es tik tiešām labprāt padejotu.

Mūzika tikko kā bija mainījusies. Tagad skanēja dziesma hiphopa ritmā aizsmakušā balsī, vienmuļa, ar piedauzīgu tekstu. Gabals bija dažus gadus vecs, bet vēl arvien šķita

aizraujošs, turklāt tā pievilcību vairoja fakts, ka vēl pirms trim mēnešiem nevienam no telpā esošajiem šo dziesmu nebija atļauts kļausities.

Kvinns un Lana dejoja un pat pāris reižu sadūrās ar gurniem. Tad Hanters mainīja noskaņu, piepildot telpu ar kādu no Lusindas Viljamsas rimti lēnajām, sapņainajām dziesmām.

-    Man šī dziesma patīk, Lana nopriecājās.

-    Es… es neprotu dejot lēnās dejas, atzinās Kvinns.

-    Arī es ne. Bet varbūt pamēģināsim?

Tā nu abi, neveikli apkampušies, sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Pēc brīža Lana pieglauda seju pie Kvinna pleca. Viņš sajuta uz kakla meitenes asaras.

-    Šī ir tāda skumīga dziesma, noteica Kvinns.

-    Vai tu mēdz sapņot, Kvinn? Lana viņam jautāja.

Šādu jautājumu viņš nebija gaidījis. Laikam meitene bija

manījusi viņu saraujamies, jo ielūkojās zēnam acīs, meklēdama tajās izskaidrojumu.

-    Man mēdz būt murgi, viņš atbildēja. Kauja. Tu jau zini. Lielā kauja.

-    Tu biji patiesi drosmīgs. Tu izglābi bērnudārza bērnus.

-    Ne jau visus, Kvinns īsi noteica. Kādu brīdi viņš, atgriezies savā sapnī, klusēja. Tur bija tas koijots. Un bērns… Un… un… Nu labi, man būtu vajadzējis to zvēru nošaut, varbūt mazliet ātrāk, vai ne? Bet man bija bail, ka trāpīšu bērnam. Man bija tik ļoti bail, ka trāpīšu tam mazajam bērnam, tāpēc es neizšāvu. Un pēc tam jau bija par vēlu. Vai saproti?

Lana pamāja ar galvu. Viņa neizrādīja nekādu līdzjūtību, un Kvinns nodomāja, ka tas dīvainā kārtā pat ir labi: ja tas neesi bijis tu pats, ja tu tur neesi pabijis, un tev pašam nav bijis jātur rokā mašīnpistole, pirkstam stingstot uz mēlītes, ja tu neesi dzirdējis izlaužamies no savas rīkles kliedzienu kā asins šalti no vaļējas artērijas, tev nav tiesību paust līdzjūtību, jo tu neko neesi sapratis. Jo tu neko neesi sapratis.

Neko.

Lana tikai pamāja un, uzlikusi plaukstu puisim uz sirds, sacīja: To es nespēju izdziedināt.

Kvinns palocīja galvu, cīnīdamies ar asarām, kuras lauzās uz āru… kuro reizi kopš tās šausmu pilnās nakts? Paskaitīsim: trīs mēneši, mēnesī ir trīsdesmit dienas, tātad iznāk apmēram simt reižu. Varbūt vairāk. Katrā ziņā ne mazāk, ja neskaita reizes, kad viņam ir gribējies raudāt, taču viņš to ir paslēpis aiz allaž priecīgā puiša Kvinna smaida, jo citādi būtu jākrīt gar zemi un jāšņukst.

-    Tāds ir mans bēdu stāsts, viņš pēc brīža sacīja. Kāds ir tavējais?

Lana piešķieba galvu, kā nomērodama Kvinnu un jautādama sev, vai grib šim cilvēkam atklāties. Nevienam citam, bet tieši viņam. Nepastāvīgajam Kvinnam. Neuzticamajam Kvinnam. Tam pašam Kvinnam, kurš bija nodevis Semu, netīši iegrūžot viņu mocītāju Keina un Dreika nagos. Kvinnam, kura dēļ gandrīz aizgāja bojā Astrīda. Kvinnam, kurš tagad tika pieciests vienīgi tāpēc, ka tad, kad gāja vaļā Lielā Kauja, viņš beidzot saņēmās un nospieda mēliti un…

-    Vai tev ir gadījies sastapt kādu, kuru pēc tam vairs nekādi nespēj aizmirst? Lana viņam jautāja. Kādu, kuru iepazīstot, jūties tā, it kā viņam piederētu daļa no tevis?

-    Nē, atbildēja Kvinns. Viņš jutās mazliet vīlies. Es teiktu, ka tam puisim ir trakoti paveicies.

Lana bija tik pārsteigta, ka pat iesmējās. Nē. Tas nav nekāds puisis. Varbūt pat ne cilvēks. Varbūt… Katrā ziņā nav tā, kā tu to iedomājies. Drīzāk, it kā kāds turētu makšķeres āķi, vai saproti? It kā viņš būtu paņēmis āķi un uzdūris mani uz tā kā tādu tārpu. Tu taču zini, ka makšķerāķa galā ir atskabarga? Tātad no tā nevar norauties, ja nu vienīgi izplēšot sevī milzīgu caurumu.

Kvinns pamāja ar galvu, kaut arī neko nesaprata.

-    Turklāt, lūk, kas ir dīvaini: tu gandrīz vai gribi, lai tas makšķernieks tevi izvelk. Tas ir, tu esi uzdūris mani uz āķa.

Jā, tas ir sāpīgi, bet es nevaru tikt vaļā, esmu noķerta. Tāpēc labāk izvelc mani. Vienkārši pieliec tam punktu un izvācies no maniem sapņiem, jo tie ir šaušalīgi murgi.

Kvinns vēl arvien nesaprata, ko meitene bija gribējusi ar to sacīt, bet šis zivs uz āķa uzķērušās, bezpalīdzīgās zivs tēls iekrita sirdī. Kvinns zināja, kā izklausās bezcerība. Tikai viņš nemūžam nebija varējis iedomāties, ka izdzirdēs to no IBJZ visvairāk cienītā cilvēka mutes.

Mūzikas temps atkal mainījās. Nost ar lēno mūziku! Bērni gribēja iztrakoties, tāpēc Hanters uzlika kādu Kvinnam nepazīstamu tehnomūzikas gabalu. Viņš sāka kustēties dziesmas ritmā, bet Lanas prāts uz to nenesās.

Uzlikusi roku uz puiša pleca, viņa sacīja: Redzu, ka Alberts ir atbrīvojies. Iešu ar viņu aprunāties.

Un, neteikusi vairs ne vārda, viņa pagriezās. Bet Kvinnam palika izjūta lai arī cik nelāgi reizēm mēdza būt viņa murgi, Dziedniecei tie ir vēl ļaunāki.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

61 STUNDA, 3 MINŪTES

Strīds ar Astrīdu par Albertu un viņa klubu nebija no patīkamajiem.

Vairumu nakšu Sems mēdza aizvadīt mājā, kurā Astrīda mitinājās kopā ar Mariju. Bet ne šo nakti.

Šis nebija viņu pirmais strīds. Un, visticamāk, nebūs pēdējais.

Semam nepatika ķildoties. Ja saskaitītu cilvēkus, ar kuriem viņš patiešām spēja sarunāties, iznāktu divi: Edīlio un Astrīda. Ar Edīlio iznāca pārspriest galvenokārt praktiskas dabas jautājumus. Sarunas ar Astrīdu parasti skāra dziļākus tematus vai arī, gluži otrādi, bija vieglas un rotaļīgas. Tagad likās, ka viņi vairs runās tikai par darbu. Un strīdēsies par to.

Sems bija iemīlējies šajā meitenē. Viņš gribēja runāt ar Astrīdu par visu, ko tā zināja: par vēsturi, par matemātiku, pat par lielajām kosmiskajām likumībām par visu, ko Astrīda spētu viņam izskaidrot, un viņš, kas zina, varbūt pat spētu saprast.

Un, godīgi runājot, viņš gribēja ar Astrīdu mīlēties. Tas, ka viņš drīkstēja meiteni skūpstīt, glāstīt viņas matus un just, kā viņa tam pieglaužas, reizēm glāba Semu no sajukšanas prātā.

Taču viņi nevis mīlējās un runājās par zvaigznēm vai ko tamlīdzīgu, bet gan strīdējās. Prātā ienāca māte un patēvs. Atmiņas, kuras nenosauksi par īpaši laimīgām.

Pavadījis nakti savā birojā uz bedraina dīvāna, Sems pamodās agri, pat vēl pirms saullēkta. Viņš apģērbās un izlavījās

ārā, pirms bija sākuši sarasties bērni, gatavi uzbāzties viņam ar kārtējo problēmu gūzmu.

Ielas bija klusas. Tā šajos laikos bija parasti. Daži bērni bija saņēmuši braukšanas atļaujas, bet tikai oficiālās darīšanās. Tāpēc satiksmes nebija. Retu reizi parādījās kāda vieglā vai smagā automašīna, tad tā bija sadzirdama jau labu laiku, pirms kļuva redzama.

Ali tagad Sems saklausīja motora troksni. Tālu. Izklausījās pēc vieglā auto.

Sasniedzis zemo betona sienu, kas iezīmēja pludmales robežu, viņš uzlēca uz tās un tūlīt pat ieraudzīja skaņas avotu. Gausi, ne ātrāk par kājāmgājēju, uz priekšu pukšķināja mazītiņa motorlaiva “ūdensblusa”, kā viņi tās reizēm dēvēja. Iepelēkajās pirmsausmas debesis bija saskatāms cilvēka siluets. Sems bija pilnīgi pārliecināts, ka ir to pazinis.

Aizgājis līdz ūdens malai, Sems sakļāva rokas ap muti, veidojot ruporu, un iesaucās: Kvinn!

Kvinns šķita ar kaut ko krāmējamies ar ko tieši, Sems nevarēja saskatīt. Vai tas esi tu, brač? viņš atsaucās.

-    Jā, vecīt. Ko tu te dari?

-    Pagaidi brīdi! Kvinns zemu pieliecās, ap kaut ko darbodamies, tad pagrieza laivu pret krastu. Iebraucis seklumā un izslēdzis motoru, viņš izlēca smiltīs.

-    Ko tu tur dari, vecīt? Sems vēlreiz jautāja.

-    Makšķerēju, brāl. Makšķerēju.

-    Makšķerē?

-    Cilvēki meklē pārtiku, kā nu māk, vai ne? teica Kvinns.

-    Vecīt, tu nedrīksti ne no šā, ne no tā pievākt laivu un doties makšķerēt, iebilda Sems.

Kvinns izskatījās pārsteigts. Kāpēc ne?

-    Kāpēc ne?

-    Kāpēc ne? Laivas neviens neizmanto. Es sameklēju makšķerēšanas piederumus. Un arī savās sardzes stundās es iekļaujos.

Sems nezināja, ko teikt. Vai esi kaut ko nomakšķerējis?

Tumsā balti uzmirdzēja Kvinna zobi. Atradu grāmatu par makšķerēšanu un rīkojos, kā tur teikts. Pavisam vienkārši. Viņš pasniedzās laivas dibenā un izcēla no turienes kaut ko smagu. Re! Tumsā tu to lāgā neredzi. Bet varu saderēt, ka tas sver kādas divdesmit mārciņas. Gatavais milzenis.

-    Nevar būt. Par spīti drūmajam noskaņojumam, Sems pasmaidīja. Kas tas ir?

-    Manuprāt, paltuss. Neesmu gan īsti pārliecināts. Tas atgādina zivi, kāda redzama grāmatā, tomēr nav gluži tāds pats.

-    Ko tu domā ar to darīt?

-    Nu, Kvinns domīgi novilka, mēģināšu noķert vēl kaut ko un labu tiesu no tā visa apēst. Pēc tam varbūt palūkot, vai atlikumu nevaru pret kaut ko iemainīt Albertam. Tu jau pazīsti Albertu: viņš izdomās, kā izcept zivis makdonaldā un izgatavot no tām zivju nūjiņas vai vēl kaut ko. Nez vai viņam palicis arī kāds nieks kečupa?

-    Neuzskatu to par labu domu, noteica Sems.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka Alberts vairs neko neizsniedz vienkārši tāpat. Vairs ne.

Kvinns nervozi iesmējās. Paklau, brač, nestāsti man, ka es nedrīkstu ar to nodarboties, ja? Es nevienam neko ļaunu nedaru.

-              Neesmu teicis, ka tu darītu ko ļaunu, iebilda Sems.

-    Bet, redzi, Alberts pārdos šo zivi tādiem, kuri dos viņam to, ko viņš sagribēs: baterijas, tualetes papīru un… Ej nu sazini, kam vēl viņš iedomāsies uzlikt savu ķetnu.

-    Sem, es te esmu izvilcis krietnas divdesmit mārciņas vērtīgu olbaltumvielu.

-Jā. Un tām vajadzētu nokļūt pie cilvēkiem, kuri tās nesaņem pietiekamā daudzumā, pareizi? Māte Marija varētu paēdināt savus mazos. Viņi neēd daudz labāk par mums, pārējiem, bet viņiem tas vajadzīgs vairāk.

Kvinns ar kurpes purngalu bakstīja slapjās smiltis. Paklau, ja tu negribi, lai es pārdodu vai iemainu zivis Albertam, lai notiek. Bet, redzi, man ir šī zivs, vai ne? Kas man ar to būtu jādara? Drīz tā kādam būs jāieliek saldētavā. Es taču nevaru staigāt pa pilsētu, izdalīdams zivs gabalus, vai ne?

Sems atkal juta itin kā paisuma vilni paceļamies neatbildamu jautājumu gūzmu. Tagad viņam bija jāizlemj, ko Kvinnam iesākt ar zivi. Bet Kvinns pa to laiku turpināja:

-     Redzi, es gribu teikt tikai to, ka visprātīgāk būtu stiept šo zivi un visas pārējās, ko izvilkšu, Albertam, jo viņam ir pietiekami liela saldētava, lai uzglabātu tās labā stāvokli. Turklāt tu jau zini, kāds viņš ir: viņš izdomās, kā tās iztīrīt un pagatavot, un…

-    Labi, Sems viņu pārtrauca. Jauki. Lai notiek. Šoreiz aiznes to Albertam. Līdz es izdomāšu kaut ko… es nezinu… kādu likumu.

-    Paldies, vecīt, noteica Kvinns.

Sems pagriezās, lai dotos atpakaļ uz pilsētu.

-    Tev vakar vakarā vajadzēja ienākt un padejot, brač! Kvinns nokliedzās viņam pakaļ.

-    Tu taču zini, ka es nedejoju.

-    Sem, ja kādam šeit vispār vajag atslābināties, tad tas esi tu.

Sems centās ignorēt viņa vārdus, bet to žēlojošais, raižpilnais tonis viņu satrauca. Tas nozīmēja, ka savu prāta stāvokli viņš neprata noslēpt. Tas nozīmēja, ka viņš izstaroja nicināmu, sevi žēlojošu noskaņojumu, un tas nepavisam nebija labi. Slikts piemērs.

-    Ei, brač! uzsauca Kvinns.

-Jā, vecīt.

-    Vai esi dzirdējis to trako stāstu, ko visiem klāsta Daks Čangs? Ne par to zemūdens alu, bet otro daļu par lidojošajiem zivju sikspārņiem vai sazin kādiem radījumiem?

-    Kas ar tiem ir?

-    Man liekas, ka es dažus redzēju. Tie šāvās ārā no ūdens. Nu, bija gan tumšs.

-    Labi, noteica Sems. Uz redzi, vecīt!

Ejot pa liedagu, viņš murmināja: Mana dzīve sastāv no makšķernieku stāstiem un Junior Mints.

Kaut kas viņā smeldza. Un ne tikai domas par Astrīdu. Kaut kas cits. Kaut kas sakarā ar šiem Junior Mints.

Bet nogurums, veldamies pāri, nomāca šo jau pa pusei noformējušos domu. Viņam jau sen vajadzēja būt rātsnamā. Lai tiktu galā ar kārtējām stulbībām.

Sems dzirdēja Kvinnu dungojam Boba Mārlija “Trīs mazputniņus”. Varbūt sev pašam par prieku. Bet varbūt Semam.

Tad atskanēja klakšķēšana un atkal ierūcās motors.

Sems juta, kā viņu pēkšņi pārņem skaudība.

-    Neuztraucies, Kvinns nodungoja dziesmas ritmā.

-    Es jau neuztraucos.

-    Kein?

Nekādas atbildes. Diāna vēlreiz pieklauvēja pie durvīm.

-              Badā un tumsā! Keins kliedza baismīgā, dziedošā balsī.

-    Badā un tumsā, badā un tumsā, badā, badā, badā!

-    Ak Dievs, vai jau atkal? izdvesa Diāna.

Kā gan viņš nebija kliedzis un raudājis savas trīs mēnešus ilgušās prāta aptumšošanās laikā! Taču šī frāze tika atkārtota visbiežāk. Badā un tumsā.

Diāna atrāva vaļā durvis. Keins, sapinies palagā, svaidījās pa gultu, rokas zvetēja kaut ko neredzamu.

No Mošes būdas Keins bija pārcēlies uz namiņu, kur kādreiz mitinājās Koutsas Akadēmijas direktore un viņas vīrs. Tā bija viena no nedaudzajām vēl neizpostītajām un nepiemēslotajām vietām Koutsā. Istabā bija liela, ērta gulta ar maigiem atlasa palagiem. Pie sienām karājās “Galerijā Z” pirktu grafisku portretu sērija.

Diāna aši piegāja pie loga, bet Keins, atkal aizgājis pa fāzēm, kā pazudināta dvēsele gaudoja par badu un tumsu.

Viņa pacēla aptumšojošās žalūzijas, un istabā iespidēja blāva rīta gaisma.

Keins strauji uzslējās sēdus. Ko? viņš iesaucās. Tad vairākas reizes samirkšķināja acis un noskurinājās. Kāpēc tu esi te?

-    Tu atkal laidi vaļā, sacīja Diāna.

-    Ko tad?

-    “Badā un tumsā”. Tas ir viens no taviem lielākajiem hitiem. Reizēm tu to nomaini ar “izbadējies un tumsībā”. Tu to murmini, gaudo un kliedz nedēļām ilgi, Kein. Tumsa, bads un vēl viens vārds: “gajafāgs”. Meitene apsēdās uz viņa gultas malas.

-    Ko tas viss nozīmē?

Keins paraustīja plecus. Nav ne jausmas.

-    Tumsa. To šad tad piemin arī Dreiks. Būtne tuksnesī. Būtne, kas atdeva viņam roku. Būtne, kas atņēma tev prātu.

Keins neatbildēja.

-    Tas ir kaut kāds briesmonis, vai ne? nerimās Diāna.

-    Uz to pusi, nomurmināja Keins.

-Vai tas ir kaut kāds cilvēks mutants? Vai kā koijoti dzīvnieks mutants?

-    Tas ir tas, kas ir, īsi atteica Keins.

-    Ko tas grib?

Keins uzlūkoja meiteni ar aizdomu pilnu skatienu. Kāpēc tev tas jāzina?

-    Es šeit dzīvoju vai atceries? Man nākas dzīvot IBJZ līdz ar visiem pārējiem. Tātad man ir zināma interese, kāpēc kaut kāds šaušalīgs radījums izmanto mūs visus…

-    Mani neviens neizmanto! atcirta Keins.

Diāna apklusa, ļaujot norimt viņa dusmām. Tad turpināja:

-    Tas tev galīgi sajaucis prātu, Kein. Tu vairs neesi tu pats.

-    Vai tu aizsūtīji Džeku, lai brīdina Semu? Vai tu viņu aizsūtīji pateikt Semam, kā pārdzīvot izkūpēšanu?

Jautājums pārsteidza Diānu nesagatavotu. Viņai nācās pielikt visus spēkus, lai neļautu sejā parādīties bailēm. Vai

tiešām tu tā domā? Viņa izmocīja greizu smaidu. Tad tāpēc visur, kur eju, man seko.

Keins neņēmās to noliegt. Es tevi mīlu, Diāna. Tu šos pēdējos trīs mēnešus rūpējies par mani. Es negribu, lai tev tiktu nodarīts pāri.

-    Kāpēc tu man draudi?

-    Tāpēc, ka man ir savi plāni. Man šis tas jāizdara. Tāpēc man jāzina, kurā pusē tu esi.

-    Esmu pati savā pusē, atbildēja Diāna. Tā bija godīga atbilde. Viņa neriskēja pārliecināt Keinu ar meliem. Ja viņš nodomās, ka viņa melo…

Keins pamāja ar galvu. Jā. Jauki. Esi vien pati savā pusē, es to respektēju. Bet, ja es atklāšu, ka tu palīdzi Semam…

Diāna nosprieda, ka nu ir īstais brīdis dusmu izrādīšanai.

-    Paklau, tu, cilvēciska radījuma nožēlojamā atlieka, man bija izvēle. Sems man piedāvāja šo izvēli pēc tam, kad bija sadevis tev pa pakaļu. Es varēju aiziet pie viņa. Tas būtu bijis saprātīgs solis. Tad mani neapdraudētu Dreiks. Un pie viena es būtu tikusi vaļā no tevis tu taču centies mani apgramstīt ikreiz, kad jūties vientuļš. Un pilnīgi droši, ka es būtu labāk paēdusi. Tomēr es izvēlējos palikt kopā ar tevi.

Keins izslējās taisnāk. Viņš pasniedzās tuvāk meitenei. Acis nepārprotami pauda viņa nodomus.

-    Ak, te nu mēs esam! Diāna pārbolīja acis.

Bet, kad Keins viņu noskūpstīja, Diāna ļāvās. Un pēc pāris cietsirdīgas vienaldzības sekundēm sniedza atbildes skūpstu.

Tad viņa uzlika plaukstu uz zēna kailajām krūtīm un iegrūda viņu atpakaļ spilvenos. Pietiek!

-    Ne tuvu nepietiek, bet gan jau ar laiku, noteica Keins.

-    Manis šeit vairs nav, Diāna pavēstīja un sāka virzīties uz durvīm.

-    Diāna?

-Ko?

-    Man vajadzīgs Datordžeks.

Viņa sastinga ar roku uz durvju kliņķa. Es turu viņu iespundētu savā istabā.

-    Paklausies manī, Diāna, un neko nesaki. Labi? Vēlreiz atkārtoju: nesaki neko. Šis piedāvājums tiks izteikts tikai vienu vienīgu reizi. Amnestija. Lai arī kas būtu noticis ar Džeku un Semu, un tevi, tas tiks aizmirsts, ja… ja tu dabūsi rokā Džeku. Kas bijis, bijis. Bet man vajadzīgs Džeks. Un viņš man būs vajadzīgs drīz.

-    Kein…

-    Aizveries! viņš uzšņāca. Tevis pašas labā, Diāna. Klusē! Nesaki. Neko.

Diāna norija dusmīgu atbildi. Keina balsī skanēja nepārprotami draudi. Tas bija domāts nopietni. Šoreiz tas bija domāts nopietni.

-    Dabū man Džeku. Vienalga, kādā veidā. Izmanto Vaboli. Izmanto kaut Dreiku. Izmanto Barvedi, ja tas var būt noderīgs. Man vienalga, kā tas tiks panākts, bet es gribu, lai divu dienu laikā Džeks būtu klāt. Sāc tūlīt pat!

Diāna cīnījās pēc elpas.

-    Divas dienas, Diāna. Citādi… Tu zini, ko nozīmē “citādi”…

Alberts uzraudzīja sava kluba uzkopšanu, ko veica kāds no viņa brigādes, un lasīja par dažādu metālu svina un zelta, galvenokārt jau zelta kušanas temperatūru, kad, stumdams sev pa priekšu ķerru, makdonaldā iegāzās Kvinns.

Ķerrā bija trīs zivis. Viena bija liela, pat ļoti liela. Pārējās divas izskatījās drīzāk vidējas.

Lūk, iespēja, nodomāja Alberts. Taču tā bija jau otrā doma.

Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija par to, cik viņš ir izsalcis un ar kādu prieku notiesātu ceptas zivs gabalu. Pat jēlas zivs gabalu. Izsalkuma mokas pārsteidza viņu nesagatavotu. Alberts centās izsalkumu ignorēt, pats ēzdams ļoti maz, toties raudzīdamies, lai brigāde būtu pabarota, cik labi vien iespējams. Bet nu šis puisis ienesas ar īstu nudien, Dieva goda vārds, īstu zivi…

-    Oho! Alberts izsaucās.

-   Jā. Forši, vai ne? Kvinns, to teikdams, nolūkojās uz paša saķertajām zivīm tik lepni kā tēvs uz saviem bērniem.

-    Vai tās ir pārdošanai? jautāja Alberts.

-    Jā. Atskaitot tik, cik varu apēst pats. Turklāt mums kaut kas jāaizsūta Marijai, lai iedod sīkajiem.

-    Protams, piekrita Alberts. Tad viņš apsvēra. Man nav, no kā pagatavot miklu. Bet, lai piešķirtu mazliet kraukšķīguma, es tās varētu vienkārši apvārtīt miltos.

-    Vecīt, es tās ēdīšu kaut jēlas, sacīja Kvinns. Es tikko noturējos, neizkampjot kādu gabalu jau pa ceļam.

-    Ko tu gribi par visām trim? jautāja Alberts.

Kvinns izskatījās manāmi apjucis. Vecīt, es patiešām nezinu.

-    Labi, noteica Alberts. Kā būtu šādi: tu tiec pie brīvas ieejas klubā. Turklāt dabū tik daudz zivs, cik vari apēst. Un nākotnē es tev sagādāšu lielas priekšrocības.

-    Lielas priekšrocības?

-    Lielas, apliecināja Alberts. Redzi, esmu šo to uzsācis. Man ir šādi tādi plāni. Patiesībā tie ir plāni, kuru īstenošanā es gribētu tavu palīdzību.

-    Aha, Kvinns skeptiski novilka.

-    Es lūdzu, lai tu man uzticies, Kvinn. Tu uzticies man, un es uzticēšos tev.

Alberts zināja, ka ir aizskāris Kvinnu vārīgā vietā. Diez vai bija kāds, kurš šim puisim īpaši uzticējās.

Alberts mainīja tematu, bet tikai uz bridi. Kā tu to zivi noķēri, Kvinn?

-    Mm, to izdomāt nebija nemaz tik grūti. Vispirms es ar tīklu sazvejoju sīkās zivtiņas, nu zini, ne jau tādas, ko varētu ēst. Tad es tās izmantoju par ēsmu. Sīkās zivis var dabūt paisuma peļķēs un seklumā. Tur ir daudz laivu un dažāda aprīkojuma. Pēc tam vairs atliek tikai būt ļoti, ļoti pacietīgam.

-    Tas varētu būt pats būtiskākais, domīgi noteica Alberts. Tad piebilda: Labi, man tev ir piedāvājums.

Kvinns pasmaidīja. Es klausos.

-    Manā brigādē ir divdesmit četri puiši. Vairums apsargā Ralfu un izvadā pārtiku. Bet bēdīgā patiesība ir tāda, ka nav vairs atlicis daudz, ko sargāt, nedz arī ko izvadāt. Tātad…

-    Tātad?

-    Tātad es tev dodu sešus savus labākos cilvēkus. Seši visuzticamākie puiši var doties tev līdzi. Tu ņem un apmāci viņus ķert zivis.

-    Jā? Kvinns rauca pieri, vēl nespēdams to īsti sagremot.

-    Tu un es, mēs esam partneri zivju biznesā. Septiņdesmit pret trīsdesmit. Es tev dodu strādniekus, transportēju zivis, uzglabāju un izplatu tās. Un no visa, ko mēs ieņemam, man tiek septiņdesmit procenti un tev trīsdesmit.

Kvinns uzrāva uzacis. Pag, pag? Kā tas nākas, ka tu savāc sev veselus septiņdesmit procentus?

-    Es maksāju visiem, kuri strādā manā pakļautībā, paskaidroja Alberts. Toties tavi trīsdesmit procenti tiek tev vienam.

-    Tie ir trīsdesmit procenti no nekā, noteica Kvinns.

-    Pagaidām varbūt. Bet ilgi vairs ne. Alberts pasmaidīja un uzsita Kvinnam uz pleca. Galvu augšā, vecīt! Dzīve iet kalnup. Mums ir zivis.

Māte Marija to saoda, pirms vēl bija ieraudzījusi.

Zivs. Cepta zivs.

To saoda arī bērni. Kas tur tā smaržo? iesaucās Džūlija un, melnajai zirgastei plīvojot, metās uz priekšu.

Tas, kas sekoja, bija gandrīz dumpis. Bērnudārznieki spiedās ap Kvinnu, kurš nesa ar salveti pārklātu makdonalda paplāti, pilnu ar ceptām zivīm.

-    Labi jau labi, katrs dabūs pa gabaliņam, klaigāja Kvinns.

Marija nespēja pakustēties. Viņa zināja, kas būtu jādara.

Viņa zināja, ka jāiejaucas un jāatjauno kārtība, bet smarža bija viņu paralizējusi.

Laimīgā kārtā Frensiss tas pats, kurš, nevēlēdamies strādāt bērnudārzā, bija uzrīkojis scēnu, pēc pirmās dienas bija nolēmis, ka viņam nekas nav pretī nostrādāt vēl vienu dienu. Un tad vēl trešo. Nu jau daudz vairs netrūka, lai viņš kļūtu par pastāvīgu darbinieku. Ticis pāri savai sākotnējai attieksmei, zēns bija pierādījis, ka lieliski prot apieties ar bērniem.

-    Labi, mazie rūķīši! uzsauca Frensiss. Tagad atkāpieties! Lēnām atkāpieties no ēdiena paplātes!

-    Atvainojiet, laikam jau man par savu ierašanos vajadzēja brīdināt, kautrīgi noteica Kvinns. Turēdams zivis augstu virs desmitiem sīku, snaikstīgu rociņu, viņš virzījās cauri bērnu jūrai.

Marija, nolūkodamās, kā Frensiss un pārējie palīgi nostāda bērnus rindā, sažņaudza rokas dūrēs. Zivs smarža bija pasakaina. Tā lika vēderam burkšķēt un mutei siekaloties.

Tā izsauca nelabumu.

-    Tā, draugi, mums ir trīsdesmit divi gabaliņi, sacīja Kvinns. Kā jūs gribat tos sadalīt?

Frensiss uzlūkoja Mariju, bet viņa nespēja atbildēt. Meitene jutās tā, it kā būtu piesalusi pie grīdas.

-    Katrs sāk ar pusi gabaliņa, nosprieda Frensiss. Tad nobridināja: Un tie, kuri kamps, nedabūs nekā.

-    Marij, te ir pietiekami, lai tiktu arī tev un taviem darbiniekiem, sacīja Kvinns.

Marija pamāja ar galvu. Viņa to nespēja. Sev pašai ne. Citiem jā. Protams.

-    Vai ar tevi viss ir kārtībā? apjautājās Kvinns.

Marija sakoda zobus un izmocīja nedrošu smaidu. Bet

protams. Paldies, ka atnesi. Bērni jau sen nav dabūjuši… Viņiem vajadzīgas olbaltumvielas… Viņi…

-    Kā tad, Kvinns, redzami apmulsis, noteica.

-    Paglabā dažus gabaliņus bēbīšiem, Marija piekodināja Frensisam. Mēs tos sasmalcināsim blenderī.

Telpu pildīja kāra šņakstināšana. Gan jau daudziem bērniem zivis negaršoja. Senajās dienās. Pat vēl pirms divām

nedēļām viņi būtu raukuši deguntiņus. Bet tagad? No olbaltumvielām neatteicās neviens. Viņi juta pēc tām nepieciešamību. Organisms pavēlēja ēst.

Bet Marijas organisms pavēlēja viņai neēst.

Tas būtu grēks, viņa sev teica. Grēks apēst zivi tikai tāpēc, lai vēlāk to izvemtu. Viņa nedrīkstēja nodarīt mazajiem šādu pārestību.

Marija apzinājās, ka ar viņas uzvedību kaut kas nav kārtībā. Visapkārt valdīja izsalkums, no kā bērni nevarēja izvairīties, bet ar viņu bija citādi: viņa vienīgā bija izsalkusi pēc brīvas gribas. Galvā ieskanējās brīdinājums, bet tāls, tikko sadzirdams. It kā kāds viņu sauktu no divu kvartālu attāluma.

-    Nāc, Marij, tā jānogaršo ari tev, mudināja Frensiss. Tā ir pasakaina.

Nespēdama izmocīt atbildi, Marija novērsās un, izsalkušo bērnu šņakstināšanas pavadīta, klusējot devās uz vannasistabu.

TRISPADSMITA NODAĻA

45 STUNDAS, 36 MINŪTES

Sems pieklauvēja pie ārdurvīm. Parasti viņš tā nedarīja. Astrīda daudzkārt bija viņam teikusi, lai vienkārši nāk iekšā.

Taču šoreiz viņš tik un tā klauvēja.

Pagāja brīdis, līdz meitene atsaucās.

Astrīda droši vien tikko kā bija iznākusi no dušas. Pēc vakariņām, kad Mazajam Pītam patika skatīties DVD, Astrīda parasti mēdza pavingrot. Gaišie mati bija pielipuši pie kakla, un dažas šķipsnas krita pāri acij, piešķirot meitenei mazliet pirātisku paskatu. Viņa bija ģērbusies peldmētelī un turēja rokā dvieli.

-    Paskat! Ak tad tomēr atrāpoji atpakaļ, ko? noteica Astrīda.

-Ja es nomestos četrrāpus, vai tas ko līdzētu? jautāja Sems.

Astrīda brīdi apdomāja. Nē, pietiks ar vainīgu sejas izteiksmi.

-    Visu dienu neesmu tevi redzējis.

-    Nav nekāds brīnums. Es nemaz negribēju būt redzama.

-    Vai varu ienākt?

-    Tu jautā, vai drīksti ienākt? Vārds “varēt” tiek attiecināts uz spēju kaut ko paveikt. Savukārt tad, kad tiek lūgta atļauja, īstais vārds ir “drīkstēt”.

Sems pasmaidīja. Vai zini šādi izrunādamās, tu mani vienkārši apbur.

-    Ak tā? Tad varbūt man nāktos atzīmēt, ka gan “varēt”, gan “drīkstēt” tiek saukti par modālajiem darbības vārdiem. Angļu valodā pastāv deviņi modālie darbības vārdi. Vai gribi, lai tev tos nosaucu?

-    Labāk jau ne, atteica Sems. Tik lielu sajūsmu es nespēšu izturēt.

Sems apskāva meiteni, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz lūpām.

-    Kāds tu bikls! Astrīda paķircinājās, kad viņš atrāva savas lūpas no viņējām. Labi, nāc vien iekšā. Ja esi izsalcis, man ir mazliet garšīgu konservētu okras pākšu, piedegusi pašgatavota kliju tortilja un no pusdienām pārpalikusi puse kāpostgalvas. Ja tu ietīsi tortiljā sasmalcinātus kāpostus un kādu okras pāksti un pusminūti paturēsi to mikroviļņu krāsnī, tad iegūsi kaut ko lai arī bezgaršīgu, toties visnotaļ veselīgu.

Sems ienācis aizvēra aiz sevis durvis. Mazais Pīts bija apmeties televizora priekšā un skatījās DVD “Kā Grinčs nolaupīja Ziemassvētkus”. Zem grima galīgi neatpazīstamais Džims Kerijs līksmi berzēja rokas.

-    Tā bija viena no viņa Ziemassvētku dāvanām, paskaidroja Astrīda.

-    Atceros, Sems pamāja ar galvu.

Šie Ziemassvētki nebija sagādājuši prieku nevienam. Ziemassvētki bez vecākiem. Bez vecākajiem brāļiem un māsām. Bez vecvecākiem. Bez visiem tiem dīvainajiem radiniekiem, kurus varēja sastapt vienīgi svētku laikā.

Mājas bēniņos Sems bija atradis mākslīgu eglīti, ko tur glabāja Astrīdas vecāki. Viņš to nonesa lejā un uzstādīja. Tā tur vēl arvien stāvēja, lai gan rotājumus viņi bija noņēmuši un salikuši atpakaļ kastēs.

Visi bija darījuši, ko spējuši. Alberts uzrīkoja mielastu, kurš gan tas ne tuvu nevarēja līdzināties viņa lielajam Pateicības dienas mielastam. Ap Ziemassvētku laiku vairs nebija, no kā cept pīrāgus, nebija cepumu, un svaigi augļi un dārzeņi jau bija pa daļai aizmirsta pagātne.

-    Mēs nedrīkstam ķildoties… nu, tu jau saproti… politika… sacīja Sems.

-    Tu gribi teikt, ka vēlies, lai es ar tevi visā būtu vienisprātis? -jautāja Astrīda, un viņas balss tonis vēstīja par gatavību sākt visu no jauna.

-    Nē. Es gribu, lai tu man pasaki savas domas. Tu man esi vajadzīga, atzinās Sems. Tas ir pats būtiskākais: tu man esi vajadzīga. Tātad, pat ja mums ir kādas domstarpības, mēs nedrīkstam dusmoties viens uz otru. Tīri cilvēciski, vai saproti?

Izskatījās, ka Astrīda ir gatava iebilst. Tomēr viņa tikai gurdeni ievilka elpu. Tev taisnība, nedrīkstam. Mums jau tāpat netrūkst rūpju.

-    Forši, noteica Sems.

-    Vai pagājušonakt kaut cik gulēji? Tu izskaties noguris.

-    Laikam jau esmu arī, viņš sacīja. Gara diena. Ei, vai tu maz zini, ka Kvinns makšķerē? Šorīt viņš noķēra kaut ko varenu.

-    Nezināju vis. Tas labi. Meitene izskatījās noraizējusies. Mums pašiem vajadzēja par to iedomāties. Tas ir, par makšķerēšanu.

-    Laikam jau nav iespējams domāt par visu, nogurušā balsī sacīja Sems. Tur jau tā nelaime, ka par visu atbild viens cilvēks. Bērni gaida, lai tu viņiem sniedz visas atbildes. Viņi pārstājuši meklēt tās paši. Toties Kvinns pats bija atklājis jaunu iespēju. Un pēc palīdzības viņš vērsās pie Alberta, nevis pie Sema.

-    Ko viņš ar to zivi iesāka?

-     Lielāko daļu mēs šorīt aizsūtījām uz bērnudārzu. Mazajiem vismaz tika kaut cik olbaltumvielu.

-    Lielāko daļu? Astrīda uzrāva uzaci. Ko tad Kvinns iesāka ar pārējo? Ceru, ka viņš netaisa sev kaut kādus slepenus krājumus?

-    Viņš… Sems aprāvās. Vismazāk viņš patlaban vēlējās strīdēties par Kvinnu un Albertu, un zivīm. Paklau, vai mēs

varētu par to aprunāties rīt? Svarīgākais ir tas, ka mazie šodien dabūja kaut cik olbaltumvielu. Vai mēs nevaram par to vienkārši priecāties?

Astrīda noglāstīja viņam vaigu. Ej gulēt.

-    Jā, kundze.

Sems slāja augšup pa kāpnēm. Garastāvoklis bija uzlabojies. Viņš pagāja garām Marijai, kura kāpa lejup. Sveika, Marij! Atpakaļ uz darbu?

-    Kur gan vēl citur? noteica Marija. Piedod, tas laikam izklausījās gražīgi.

-              Kam vēl, ja ne tev, ir pamats gražoties? attrauca Sems.

-    Bet, paklau, vai tu dabū pietiekami paēst?

Marija izskatījās pārsteigta. Ko?

-    Es prātoju, vai tev tiek pietiekami daudz pārtikas. Tu esi nokritusies svarā. Tas ir, nepārproti mani, tu izskaties labi.

-    Paldies, Marija izmocīja. Es… mm… Jā, man ēdiena pietiek.

-    Vai tu šorīt dabūji kādu zivs gabalu?

Marija pamāja ar galvu. Jā, tā tik tiešām bija lieliska.

-    Labi. Tad jau uz redzīti.

Sems izmantoja telpu, kas kādreiz bija viesu guļamistaba. Tā bija glīti iekārtota, ar atsevišķu vannasistabu, kurā karājās ļoti mīksti, krāsās saskaņoti dvieļi. Viņš centās uzturēt šo istabu ļoti tīru un kārtīgu, jo tā vēl arvien kaut kādā ziņā nebija viņa paša istaba. Māja piederēja… nu, tas bija labs jautājums. Taču viņam tā noteikti nepiederēja.

Tas gan neatturēja Semu ieslīdēt palagos un gandrīz vienā mirklī no drudžainā nomoda iekrist dziļā miegā.

Bet miera nebija arī sapņos. Sapnī viņš redzēja savu māti. Tomēr tā nebija gluži viņa māte, pat ne gluži cilvēks. Tā bija būtne, kura tika Semu aicinājusi tad, kad viņam bija pienācis brīdis izgaist.

Daudz laimes piecpadsmitajā dzimšanas dienā, Sem! Tagad pārcelies no IBJZ uz… neviens nezināja, uz kurieni.

Kaut kāda ilūzija. Redzēt to, ko esi gribējis redzēt. Bet tajā brīdī viss likās tik reāls. Sapnī Sems no jauna pārdzīvoja šo mirkli.

Viņš redzēja Keinu, savu dvīņubrāli, ieslēgtu žilbinošas gaismas lokā. Viņš redzēja savu māti. Un vēl Sems redzēja meiteni gadus divpadsmit vecu trauslu meitenīti ar kuplu zirgasti. Viņš kaut kā miglaini pabrīnījās par tās klātbūtni. Izgaišanas brīdī nekādas meitenes nebija. Ne formu maiņas iekšienē, ne ārpus tās. Nekādas meitenes.

Bet tad šo sapni nomainīja cits. Sems stāvēja rātsnama kāpņu pakājē, un pa kāpnēm ripoja lejup konservu kārbas tik lielas kā atkritumu urnas. Vispirms pupiņu kārba. Tad vēl viena. Tad kārba ar ravioli. Kārbas ripoja lejup aizvien ātrāk un ātrāk, un Sems mēģināja kāpt augšup pa kāpnēm, bet nespēja, jo ikreiz, kad viņš pacēla kāju, lai uzliktu to uz pakāpiena, pretī brāzās kārtējā kārba.

Tad nāca mazu kārbiņu kaskādes; tās spietoja kā kukaiņi viņam ap kājām. Sems klupa, krita un slīdēja kārbu lavīnā, nespēdams vairs piecelties.

Sapnī viņš palūkojās augšup un ieraudzīja meiteni, atkal to pašu meiteni. Biezu, brūnu matu kodaļa atglausta garā zirgastē. Meitene. Viņa bija kāpņu augšgalā. Bet kārbas viņa neripināja.

Tad visas kārbas pārvērtās par Junior Mints. Dīvaini, tās joprojām bija konservu kārbas, tikai ar pazīstamo Junior Mints etiķeti. Tās ripoja un kūleņoja, un gāzās virsū, un jau pēc brīža Sems bija zem tām aprakts.

Viņš juta, ka kāds stāv līdzās. Ne cilvēks, drīzāk kukainis, kaut kāda neskaidra apveida vabole.

Milzīgā vabole pacēla Junior Mint, kas nu jau vairs nebija konservu kārbas, bet milzīgas kartona butaforijas izskatā.

Pēkšņi Sems uzmodās.

Astrīda viņu purināja, kliegdama tieši sejā: Mosties!

Sems vienā mirkli bija augšā, gandrīz nogāzdams meiteni no kājām.

-Ko?

-    Pītijs, Astrīda šņukstēja. Viņas acīs bija mežonīgas bailes.

Sems metās pa gaiteni uz Pīta istabu. Nonācis pie tās, viņš

apstājās kā iemiets. Durvis bija vaļā.

Pīts gulēja gultā. Viņš nekustējās. Acis aizvērtas. Seja mierīga. Puisēns bija aizmidzis. Bet tas, kā viņš spēja gulēt, sniedzās pāri Sema saprašanai, jo istaba ap Pītu bija pilna ar briesmoņiem.

Pilna bez jebkādiem pārspīlējumiem. No sienas līdz sienai. Līdz pat griestiem.

Briesmoņi. Simtiem murgu cienīgu briesmoņu. Tie līda laukā no viņa pagultes. Tie rāpās ārā no drēbju skapja. Tie lidinājās pie griestiem kā hēlija baloni. Itin kā Pīta istabā būtu ielidojusi vesela Macy's Pateicības dienas parāde miniatūrā. Tikai Šreka vai Kaķa Cepurē vietā bija daudz draudīgāka paskata būtnes.

Vienam no mazākajiem neradījumiem bija trīs pāri purpurkrāsas spārnu, no vēdera nokarājās taustekļveida stērbeles un galva bija kā šļirces gals ar asinssarkaniem acāboliem.

Pats lielākais briesmonis atgādināja pinkainu grizlilāci ar astoņpadsmit collu gariem dzeloņiem ķetnu galos.

Tur bija asi, šķautņaini, itin kā no skuvekļiem vai virtuves nažiem veidoti mošķi. Bija radījumi, kas sastāvēja no ugunīgas magmas. Bija tādi, kas lidoja, un tādi, kas šļūca.

-    Tāpat kā vakarrīt laukumā? Sems drebošā balsī nočukstēja.

-    Nē. Redzi tie met ēnu, Astrīda steidzās pateikt. Tie izdod skaņas. Tiem ir smaka.

Milzīgais, pinkainais briesmonis viņu acu priekšā mainīja apveidu. Brūnā vilna izbaloja balta, tad pēkšņi nokrāsojās zaļa.

Viņa mute kustējās.

Atvērās.

Skaņas, kas no tās nāca, atgādināja slāpētu kaķa ņaudēšanu. Stindzinoši baisu.

Tad briesmoņa mute ar skaidri sadzirdamu klikšķi aizcirtās. Vēl pēc mirkļa tā izkusa un pazuda tikko izaugušajā vilnā.

-    Viņš mēģina runāt, čukstus sacīja Astrīda.

Taustekļains sinepju krāsas radījums ar suņa rumpi un divām caurulēm virs kaplim līdzīgās bezacu galvas lidinādamies mainīja apveidu. Kājas pārvērtās par ķetnām, kas bruņotas ar asiem, zivju āķiem līdzīgiem pīķiem. To asmeņi klikšķēdami te parādījās, te atkal pazuda. It kā mošķis ar tiem vingrinātos, censtos atklāt to pielietojumu.

Un tad, it kā beidzot būtu iegūts īstais apveids, arī šis mēģināja runāt. Šoreiz skaņa bija vēl nesakarīgāka: kukaiņa čirkstēšana, kas apsīka, gaļīgajai membrānai aizklājot briesmoņa muti.

-    Vai tie mūs redz? Sems skaļi prātoja.

-    Nezinu. Vai redzi, kā tie blenž uz Pītiju?

Protams, bija absurdi domāt par briesmoņu sejas izteiksmes izprašanu; dažiem bija piecas acis, citiem tikai viena, dažiem tikai griezīgi asi ilkņi un acu vispār nebija. Bet Semam šķita, ka aizmirstībā iegrimušajā, klusiņām krācošajā Pītijā tie noraugās ar tādu kā bijību.

Pa gaisu garām aizslīdēja čūska, gara kā pitons. Tai bija sīkas simtkāja kājiņas, gandrīz kā kāpostu lauka mūdzim, tikai tās šķita veidotas no kaut kā ķepīgi lipīga.

Čūskas mute šņāca. Šņākšana pieņēmās skaļumā un tad piepeši aprāvās: čūskas galva vienkārši pazuda.

-    Viņi mēģina sazināties, sacīja Astrīda. Un kaut kas tos pārtrauc. Kaut kas tiem neļauj runāt.

-    Vai arī kāds, piebilda Sems. Ja tie mums uzbruks… Viņš pacēla rokas izvērstām plaukstām.

Astrīda tūdaļ pat nospieda viņa rokas lejup. Nē, Sem. Tu vari trāpīt Pītijam.

-    Kas notiks, ja viņš pamodīsies?

-    Citkārt vīzijas vienkārši izgaisa. Bet šoreiz ir citādi. Palūk! Paskaties uz aizkariem tie ir apsviluši, kur… kur tiem bija pietuvojies tas lavas radījums.

Sems pēkšņi izlēma. Uzmodini viņu!

-    Bet ja nu… Astrīda iesāka.

-    Paklau, varbūt tie nav bīstami. Bet varbūt ir. Ja ir, es nelaidīšu tos tev klāt, es tos sadedzināšu.

Tad piebilda: Ja vien tas būs manos spēkos.

-    Pītij! Astrīda drebošā balsī pasauca.

Līdz pat šim brīdim neviens no mošķiem nebija pievērsis viņiem šiem abiem trauslajiem cilvēkbērniem, kuri apjukuši uz tiem blenza, uzmanību. Bet tagad katra acs, katrs drebošais tausteklis pagriezās pret viņiem. Tas notika tik pēkšņi, ka Semam likās: viņš dzird, kā noklikšķ to acāboli.

Acis sarkani kvēlojošas, zilas un lodveidīgas, šaurām, dzeltenām spraudziņām līdzīgas -, vismaz pussimts acu raudzījās tieši Semā un Astrīdā.

-    Mēģini vēlreiz, čukstēja Sems. Pagriezies pret briesmoņiem, viņš atkal izstiepa rokas kaujas gatavībā.

-    Pītij! Astrīda sauca nu jau uzstājīgāk.

Tagad briesmoņu rumpji sakustējās. Tie kustējās gandrīz kā viens veselums dažs neveikli, dažs zibenīgi, bet visi kopā kā Disneja studijas animatronika, ko darbina viens kopējs signāls. Tie visi reizē pagriezās pret Semu un Astrīdu.

Cita pēc citas atvērās mutes. No tām nāca skaņas. Rukšķieni un šņācieni; brēcieni un rūcieni; plīstoša porcelāna skaņas; sienāžu sisināšana un niknas suņu rejas. Ne vārdi, bet skaņas, kas gribēja izvērsties par vārdiem; skaņas, kas cīnījās, lai kļūtu par vārdiem.

Tas bija niknuma un aizkaitinājuma pilns koris. Un tas pārtrūka tik pēkšņi, it kā kāds būtu izrāvis no ligzdas stereoatskaņotāja kontaktdakšiņu.

Briesmoņi blenza uz Semu un Astrīdu tā, it kā to apklusināšanā būtu vainojami tieši viņi.

Sems klusībā nolamājās.

-Atkāpies! Prom pa gaiteni! pavēlēja Sems. Tie būs spiesti uzbrukt mums pa vienam, un Pīts būs ārpus uguns līnijas.

-    Sem…

-    Nav īstais bridis debatēm, Astrīd, Sems izgrūda caur sakostiem zobiem. Lēnām atkāpies!

Meitene paklausīja. Uzmanīgi likdams vienu pēdu aiz otras, viņš tai sekoja rokas augšup, mutanta ieroči kaujas gatavībā.

Bet uzveikt tos visus, ja tie nāktu, nebūtu iespējams. Nekādi. Varbūt viņš tiktu galā ar dažiem, protams, ja tie vispār degtu. Kā tu sadedzināsi neradījumu, kas sastāv no vienas vienīgas magmas?

Soli pa solim, līdz viņi bija nogājuši pusi gaiteņa. Desmit pēdas. Piecpadsmit. Ja briesmoņi gribēs viņam uzbrukt, tie būs spiesti virzīties pa gaiteni. Tas deva Semam izdevību, ko viņš gatavojās izmantot. Pīts palika ārpus tiešas ugunslīnijas.

-    Pasauc viņu vēlreiz! Šoreiz skaļāk.

-    Viņš ne vienmēr atbild.

-    Mēģini!

-    Pīt! iesaucās Astrīda, un bailes piešķīra viņas balsij spēku. Pītij, mosties! Mosties, mosties!

Durvju ailā Sems redzēja gan lidojošos mošķus, gan tos, kuriem nebija spārnu, pēkšņi smagi nolaižamies uz grīdas. No trieciena nodrebēja grīdas dēļi.

Pirmais bija sešspārnu radījums. Žigli kā spāre tas metās tieši virsū Astrīdai.

No Sema rokām izšāvās dedzinoša, zaļi balta uguns. Spārnotais radījums uzsprāga liesmās. Tomēr tam bija pārāk spēcīga inerce.

Sems metās zemē un, pasniegdamies atpakaļ, lai norautu sev līdzi ari Astrīdu, attapa, ka viņa jau ir pieliekusies. Liesmojošais līķis, spārniem čokurojoties kā degošām lapām, aizlidoja pār viņu galvām.

Gaitenī iestreipuļoja Marija Terafino. Kas te notiek?!

-    Marij! Atpakaļ! Atpakaļ-atpakaļ-atpakaļ!

Marija ielēca savā istabā brīdī, kad, kājām klikšķot un skrāpējot dēļu grīdu, viņiem klupa virsū bezacainais, taustekļainais sinepju krāsas suns.

Uz galvas tam bija divas caurules. Sems bija pārliecināts, ka pirms brīža to tur vēl nebija.

No caurulēm šāvās ārā kaut kas gaišzils. Sema roku pārklāja gļotas, biezas kā auzu tume un lipīgas kā gumijas līme.

Sems ar otru roku palaida uguni. Mošķis degdams kļuva gausāks, tomēr neapstājās.

Pēkšņi visi šie murgu tēli metās uz durvīm; tie stumdījās, spiedās un spraucās, tie gribēja tikt cauri, lai uzbruktu, lai…

Un tad tie pazuda.

Vienkārši pazuda.

Visi, izņemot vēl arvien čurkstošās sešspārnainās vaboles un lipekļus spļaujošā suņveidlgā atliekas. Astrīda metās Mazā Pīta istabā. Sems no viņas atpalika tikai par soli. Mazais Pīts sēdēja gultā; viņa acis bija atvērtas, bet miglainas.

Astrīda metās apkampt brālīti.

-    Ak, Pītij, PItij! viņa elsoja.

Sems aši piegāja pie loga. Aizkars, kas pirms brīža bija tikai apsvilis, tagad dega. Viņš to satvēra un parāva, lai sabradātu, netīšām apgāžot plauktu, pilnu ar maružiņām. Sems mīdija liesmu. Pēda samina vienu no spilgti izkrāsotajām sarkanajām lellēm. Otra ieplīsa. Lelle, kura bija iekšpusē, ieripoja tieši liesmā.

Sems to visu samīdīja.

-    Vai tev ir ugunsdzēšamais aparāts? viņš jautāja. Sems centās noslaucīt sev no rokas gļotaino masu, bet tas viņam lāgā neizdevās. Lai būtu pavisam droši, mums vajadzētu…

Bet tad viņš palūkojās pa logu un ieraudzīja tur kaut ko gandrīz tikpat biedējošu kā pirmītējie briesmoņi. Ielas pretējā pusē stāvēja meitene. Viņa raudzījās augšup, tieši viņam sejā.

Meitenei bija milzīgas, tumšas acis un zirgastē saņemti krāšņi, brūni mati.

Meitene no viņa sapņa.

Sems izskrēja no istabas, klupdams metās lejup pa kāpnēm un izbrāzās uz ielas.

Meiteni vairs nekur neredzēja.

Viņš metās atpakaļ mājā, kur sastapa vispirms izbiedēto Mariju un pēc tam Astrīdu, kura, vēl arvien apkampusi brālīti, Semam par pārsteigumu, rakstīja uz papīra piezīmes.

-    Kas tie…

-Tie pielāgojas, Sem, Astrīda viņu pārtrauca. Vai redzēji? Mēs tos vērojām, un tie mainījās mūsu acu priekšā. Pārveidoja savu fizisko veidolu. Attīstījās.

Viņa kricelēja, slaucīja no sejas asaras un kricelēja atkal.

-    Kas te notiek? Marijas Terafino jautājums izskanēja kā nedrošs, apmulsis čuksts, it kā viņa te kādam traucētu.

Sems pagriezās pret viņu. Marij, nestāsti to nevienam.

-    Tas ir viņš, vai ne? jautāja Marija, lūkodamās uz Mazo Pītu, kurš jau žāvājās un grasījās atkal ieslīgt miegā. Tam ir kaut kāds sakars ar viņu.

-    Ar viņu ir sakars ļoti daudz kam, Marij, Sems gurdeni atzinās. Bet lai tas paliek starp mums. Es uz tevi paļaujos.

Marija pamāja ar galvu. Viņa likās svārstāmies starp to, vai palikt šeit un izrunāties vai atgriezties savas istabas nosacītajā normālumā. Vēlme pēc normālā izrādījās spēcīgāka.

-    Tas nav pareizi, Astrīda, noguldinādama brālīti atpakaļ spilvenos, čukstēja.

-    Tu domā? spalgi jautāja Sems.

Astrīda glaudīja Mazā Pīta pieri. Pītij, tu nedrīksti to atkārtot. Tu vari kādam nodarīt ļaunu. Tu vari nodarīt ļaunu man. Un kurš tad par tevi rūpēsies?

-Jā, vairs nekādu briesmoņu, Pītij, teica Sems.

-    Nekādu briesmoņu, piebalsoja Astrīda.

Mazais Pīts aizvēra acis. Nekādu briesmoņu, viņš, plati nožāvādamies, atkārtoja.

-    Es viņu nomierināju, puisēns piebilda.

-    Kuru tu nomierināji? jautāja Sems.

-    Pītij! Kuru? tincināja Astrīda. Kuru tu nomierināji? Kas viņš tāds ir? Ko tu gribēji sacīt?

-    Badā, teica Mazais Pīts. Badā un tumsā.

-    Ko tas nozīmē? Saki taču! lūdzās Astrīda.

Bet Mazais Pīts jau bija aizmidzis.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

36 STUNDAS, 47 MINŪTES

-   Tāda viņa ir kopš tā brīža, Vabole redzamais Vabole pamāja ar roku, norādot uz Orsiju, kura nolaistiem pleciem un cieši kopā saspiestiem ceļgaliem sēdēja uz Koutsas Akadēmijas lieveņa.

Keins lūkojās lejup ar vairāk nekā tikai paviršu interesi. Viņš pieskārās Orsijai pie pakauša un juta, kā meitene saraujas. Viņa ir pabijusi tur. Es tā domāju, viņš sacīja.

Diāna nožāvājās. Viņa vēl arvien bija ģērbusies zīda pidžamā, kurai bija pārvilkusi pāri rītakleitu, itin kā būtu auksti. IBJZ gan nekad nebija īsti auksts.

Vabole, tik tikko spēdams palikt nomodā, šūpojās turpatpakaļ. Kas notika, kad viņa sāka iziet no zonas? Keins vaicāja Vabolēm.

-              Ko? Vabole izslēja galvu, uzraujot sevi no pussnaudas.

-    Viņa iegāja Sema sapnī. Tur bija kaut kādas pārtikas kārbas. Tad pēkšņi ne no šā, ne no tā vienā no tās mājas istabām sākās kaut kāda baisa gaismas izrāde, un pēc tā visa Orsija izturas kā sapīpējusies zāli vai ko tamlīdzīgu.

-    Ko tu vispār no tādām lietām jēdz? vaicāja Diāna. Vabole paraustīja plecus. Nu, Džo juniors, mans lielais

brālis, viņš itin bieži ķēra kaifu.

Keins nometās Orsijas priekšā uz ceļiem un saudzīgi pacēla viņas seju. Izlauzies no tā!

Atbildes nebija. Viņš meiteni iepļaukāja stipri, bet bez ļaunprātības. Keina plauksta atstāja uz viņas vaiga sārtu nospiedumu.

Orsijas acis iezibējās. Viņa izskatījās pēc cilvēka, kurš uzmodināts vairākas stundas par agru.

-    Atvaino, sacīja Keins. Viņš bija meitenei pavisam tuvu. Tik tuvu, ka ieelpoja viņas elpu. Tik tuvu, ka saklausīja viņas sirdspukstus, straujus kā stūrī iedzītam trusītim. Man jāzina, ko tu redzēji.

Orsijas mutes kaktiņš noslīdēja uz leju kā pavirši uzzīmētai komiksa varonei, kurai mēģināts piešķirt baiļu, skumju un vēl kaut kādu grūti uzminamu izteiksmi.

-    Nu saki taču, Keins mēģināja meiteni pierunāt. Lai arī kādi bija šie sapņi, man ir bijuši vēl ļaunāki. Tādas šausmas, par kādām tu negribētu pat ne dzirdēt.

-             Tie nebija briesmīgi, Orsija tikko dzirdami izdvesa.

-    Tie bija tādi… Tie mani pārņēma. Lika gribēt vairāk.

Keins mazliet atvirzījās. Ja jau tā, tad kāpēc tu biji aizgājusi pa pieskari?

-    Viņa sapņi… Viņa sapņu pasaule… Viss bija tik… Meitene izpleta rokas, kā gribēdama parādīt ko tādu, ko nespēj aprakstīt vārdiem.

-    Sema sapņi? Keins pa daļai neticīgi, pa daļai dusmīgi pārjautāja.

Orsija viņu cieši uzlūkoja. Nē. Nē, ne jau Sema. Sema sapņi ir vienkārši. Tajos nav nekādas burvības.

-    Tad pastāsti man par tiem. Tāpēc jau es tevi turp sūtīju.

Orsija paraustīja plecus. Viņš… Nezinu. Nu, viņš ir tāds

kā noraizējies. Vai apjucis, meitene izvairīgi teica. Viņš domā, ka ir visu salaidis grīstē, un, lai nu kā, bet grib tikt no tā vaļā. Un, protams, viņš daudz domā par pārtiku.

-    Nabaga bērns, noteica Diāna. Viss šis spēks. Visa šī atbildība. Ai-ai-ai.

Keins iesmējās. Laikam jau Sems nedomāja, ka tā ir būt par vadoni.

-    Manuprāt, tieši tā viņš domāja, iebilda Diāna. Šaubos gan, vai viņš kaut ko tādu jebkad ir vēlējies. Man šķiet, ka Sems gribētu, lai viņam gluži vienkārši liek mieru. Pēdējo teikumu viņa izrunāja ar uzsvaru.

-    Es nemēdzu likt mierā cilvēkus, kuri man sariebuši, sacīja Keins. Noderīga informācija, Diāna.

Viņš piecēlās kājās. Tātad. Sems dreb bailēs. Bet ne bailēs no manis. Labi. Viņš raizējas par savu stulbo čammuciema vecākā amatu. Labi. Viņš papliķēja Orsijai pa pakausi. Paklau! Vai Sema sapņos nebija kaut kas saistībā ar spēkstaciju?

Orsija papurināja galvu. Viņa atkal bija aizpeldējusi. Aizpeldējusi kaut kādā zombija transā, no jauna izdzīvojot nez kādu dīvainu savējo vai kāda cita halucināciju.

Keins sasita plaukstas. Labi. Sems nav apsēsts ar spēkstaciju. Ienaidnieks, viņš ar milzīgi plašu žestu pavēstīja,

-      lūkojas iekšienē, nevis uz āru. Patiesībā mēs varam dot triecienu jebkurā brīdi. Tikai…

Viņš cieši uzlūkoja Diānu.

-    Es dabūšu viņu rokā, meitene apsolīja.

-    Es to nevaru izdarīt bez Džeka, Diāna.

-    Es dabūšu viņu rokā.

-    Tev vajag Džeku? Es viņu atvedīšu, piedāvāja Dreiks.

-Tu iedomājies kādreizējo Džeku, Dreik, sacīja Keins.

-    Bet atceries, ka Džekam tagad ir spēks.

-    Man uz viņa spēku nošķaudīties, norūca Dreiks.

-    Diāna sagādās man Džeku, turpināja Keins. Un tad mēs izdzēsīsim gaismu un pabarosim… Piepeši viņš aprāvās un samulsis samirkšķināja acis.

-    Pabarosim? Dreiks izbrīnīts atkārtoja.

Keins viņu gandrīz nedzirdēja. Prāts šķita klūpam un aizķeramies tā mēdz notikt, ja DVD gadījies skrāpējums un attēls, pirms tas parādās no jauna, uz brīdi aizmiglojas. Pazīstamā Koutsas Akadēmijas apkārtne kaut kur aizpeldēja.

Pabarosim?

Ko viņš ar to bija domājis?

Kuru viņš bija domājis?

-    Jūs visi varat iet, Keins apjucis teica.

Neviens pat nepakustējās, tāpēc viņš pateica skaidri un gaiši: Ejiet prom! Ejiet prom un atstājiet mani vienu!

Tad piebilda: Orsija lai paliek.

Kad Diāna un Dreiks bija aizgājuši, viņš atkal nometās Orsijas priekšā uz ceļiem. Tu taču viņu redzēji, vai ne? Tu viņu tur sajuti. Viņš pieskārās tavam prātam. Es to redzu.

Orsija nemēģināja liegties. Viņa sastapa Keina skatienu un pat nesarāvās. Viņš bija tā mazā puikas sapņos.

-    Mazā puikas? Keins sarauca uzacis. Mazā Pīta? Vai viņš bija tas, par kuru tu runāji?

-    Viņam tas puika bija vajadzīgs. Tumsas būtnei, gajafāgam. Viņš bija… Orsija meklēja īsto vārdu, un, kad bija to atradusi, tas pārsteidza viņu pašu. Viņš no tā mācījās.

-    Mācījās? Keins cieši sagrāba Orsijas roku, kā gribēdams izspiest no viņas vēl ko vairāk. Meitene sarāvās. Mācījās ko?

-    Radīšanu, atbildēja Orsija.

Keins tikai blenza viņā. Viņam būtu jājautā. Jājautā, ko viņa ar to domājusi. Ko Tumsa varētu radīt? Ko tā var iemācīties no piecgadnieka, kurš turklāt vēl sirgst ar autismu?

Keins palaida vaļā meitenes roku. Ej iekšā, viņš čukstus sacīja. Ej!

Palicis vienatnē, puisis meklēja padomu savā prātā, savā atmiņā. Skatiens maldījās kokos pie teritorijas robežas, it kā tur, agrajā rīta dūmakā, varētu slēpties izskaidrojums.

“Un tad mēs izdzēsīsim gaismu un pabarosim…”

Tā nebija vienkārša pārteikšanās. Tas nebija vienkārši… nekas. Tajā bija noteikta doma, kaut kas taustāms. Kaut kas tāds, kas prasījās tikt izdarāms.

Badā un tumsā.

Bija sajūta, it kā kāds būtu apmetis viņam ap smadzenēm virves cilpu. Kāds, kuru viņš nespēja saskatīt, kāds, kurš stāvēja kaut kur tālu tumsā un nebija redzams. Virve izgaisa krēslā un noslēpumā, bet tās gals bija piesaistīts viņam.

Otru galu turēja Tumsa. Un, kad tai ienāca prātā, paraustīja.

It kā Keins būtu uz āķa uzķērusies zivs.

Viņš uzrausās uz zemākā pakāpiena. Granīts bija auksts. Sēdēdams šādi, gandrīz sameties dubultā līkumā, zēns jutās smieklīgs un neaizsargāts. Uz pieres veidojās sviedru krellītes.

Tā bija iedzinusi viņā āķi. Tā rotaļājās ar viņu, lāgiem ļaujot auklai atslābt un Keinam nodomāt, ka nu viņš ir brīvs, bet tad atkal spēcīgi parāva, liekot saprast, ka āķis vēl arvien ir viņā. Nomokot viņu.

Rotaļājoties ar viņu.

Prātā uzzibsnīja līdz šim aizmirsta atmiņu aina. Keins redzēja savu “tēvu” uz jahtas klāja. Ģērbies sālsūdens šļakatām izraibinātā smilškrāsas vējjakā, viņš sēdēja krēslā, turēdams rokās garu, lokanu kārti, ko šūpoja uz priekšu un atpakaļ.

Tajā vienīgajā reizē, kad Keins bija devies “tēvam” līdzi makšķerēt, tie nebija nekādi Toma Sojera vai Haklberija Fina piedzīvojumi. Keina tēvs vīrietis, kuru viņš bērnībā sauca par tēvu, nebija cilvēks, ar kuru kopā baudīt sīkus, tuvinošus mirkļus, noņemoties ar tārpu spainīšiem un bambusa makšķerkātiem.

Viņi ceļoja uz Mehiko. Keina “māte” bija atstāta iepirkties Kankunā, un Keinam tika dāvāta augstā privilēģija pavadīt tēvu izbraucienā, kas galu galā izrādījās biznesa tikšanās; tēva un dēla kopīgā pamakšķerēšana kalpoja tikai par aizsegu.

Keins ar tēvu. Puisis, vārdā Paolo, arī ar tēvu. Un meitene, vārdā… nu, viņas vārds gan Keinam bija pagaisis no atmiņas. Trīs tēvi uz septiņdesmit pēdu garas ātrlaivas klāja apsprieda biznesa darījumu un pie viena makšķerēja zobenzivis.

Meitene… Kāds tad galu galā bija viņas vārds?

Ak mans Dievs, viņai taču bija vārdā Diāna. Protams, ne jau šī Diāna, tā bija pavisam cita meitene ne visai pievilcīga, sarkaniem matiem, izbolītām acīm -, ar Koutsas Diānu viņai nebija ne mazākās līdzības.

Diāna aizveda viņus, Keinu un Paolo, uz jahtas priekšgalu un tālāk lejā uz šauru kambari, kurā glabājās enkurs un tauvas, un pārējais aprīkojums. Tur viņa izvilka “kāsi” mazu, cieši satītu marihuānas cigareti.

Paolo itāļu puika, pāris gadu vecāks par Keinu paraustīja plecus un, lietodams amerikāņu slengu, noteica: “Nav problēmu.” Keins jutās kā iedzīts slazdā. Gūsteknis uz šīs laivas. Sagūstīts tur, šo divu bērnu sabiedrībā. Sagūstīts, lai dabūtu kaifu.

Sagūstīts.

Sajūta nebija no patīkamajām.

Viņš sēdēja tumšajā, mitrajā, ierobežotajā telpā, vilkdams “kāsi” un ilgodamies būt kaut kur labi tālu.

Paolo mēģināja to meiteni Diānu pirms Diānas lenkt. Viņa to atšuva, un beigās Paolo aizgāja sameklēt kaut ko ēdamu. Meitene sāniski piebīdījās pie Keina un darīja zināmu, ka gribētu gūt visu iespējamo, ko varētu sniegt viņu divvientulība savienojumā ar zālītes iedarbību.

Keins viņu atraidīja, bet Diāna teica: Ak tā, tu iedomājies, ka esi baigi superīgais, ja? Tu iedomājies, ka tupi uz augstāka plaukta nekā es, ja?

-    Tu to teici, ne es.

-    Ja? Vai zini ko? Tavam tētim ir vajadzīgs mans tētis. Kā būtu, ja es uzietu uz klāja un pateiktu savam tētim, ka tu mani piespiedi pīpēt zāli? Es to izdarīšu, un vai zini, kas tad būs? Tavs tētis pazaudēs šo darījumu un vainos tajā tevi.

Meitenes acis triumfējoši iemirdzējās. Keins bija viņas nagos. Diāna bija iecirtuši viņā āķi, kas it nemaz neatšķīrās no tiem, ar ko skaļi smejošie vīri uz klāja ķēra savas stulbās zivis.

Viņa bija par to pārliecināta, šī Diāna.

Bet Keins tikai iesmējās. Ej vien.

-    Iešu arī, viņa nosolījās.

-Jauki. Ej.

Tajā dienā viņš saprata kādu dzīves patiesību: tevi nevar sagūstīt citi, tu vari nonākt vienīgi pats savu baiļu gūstā. Nepadodies un uzvari.

Tā meitene todien uz laivas bija nobijusies vairāk nekā Keins. Un viņš intuitīvi juta, ka gūst virsroku.

Nepadodies un uzvari.

Nelaime tāda, ka tagad Keins patiesi bija nobijies. Nobijies no šīs raktuvēs mājojošās būtnes. Nobijies līdz pat kaulu smadzenēm. Līdz pat vissīkākajam, tālākajam, slepenākajam prāta nostūrim.

Tumsai nevarēja sablefot. Tumsa zināja, ka viņš baidās.

Ap viņa prātu un dvēseli bija savilkusies cieša virves cilpa. Tās otrs gals iesniedzās raktuvju šahtas dzīlēs, kur to turēja kāda tumša būtne. Keins iztēlojās sevi pārcērtam šo virvi. Viņš domās satvēra cirvi, pacēla to augstu virs galvas un no visa spēka trieca lejup…

Nesaudzīgs un bezbailīgs. Tāds viņš bija pret Diānu.

Pret abām Diānām.

-    Man tas jāizdara, čukstēja Keins.

-    Man tā jāpārcērt, viņš teica.

-    Varbūt es to izdarīšu, viņš murmināja.

Taču Keins ļoti šaubījās, vai to spēs.

-    Viņš ir badā, sacīja Mazais Pīts.

-    Tu gribi teikt, ka tu esi badā, Astrīda automātiski izlaboja viņa teikto. It kā Mazā Pīta galvenā problēma būtu vājas gramatikas zināšanas.

Viņa atradās rātsnamā, Sema birojā. Cilvēki nāca un gāja. Bērni ar prasībām un sūdzībām. Ar dažiem Astrīda tika galā pati. Dažus viņa pierakstīja, lai nosūtītu pie Sema.

Vienā jautājumā Semam bija taisnība: tā nevarēja turpināties. Bērni nāca pieprasīt, lai kāds izšķirtu brāļu un māsu strīdus, vai pajautāt, vai tie drīkst skatīties pieaugušo filmas, vai lūgt Semam atļauju pārtraukt nēsāt zobu platīti. Tas bija smieklīgi.

-    Viņš ir badā, atkārtoja Mazais Pīts. Puisēns bija pārliecies pār savu Game Boy un iegrimis spēlē.

-    Vai gribi kaut ko apēst? Astrīda izklaidīgi apjautājās.

-    Varbūt es varu kaut ko sameklēt.

-    Viņš nevar parunāt.

-    Protams, tu vari parunāt, Pītij, ja vien pacenties.

-    Es nedrīkstu viņam ļaut. Viņa vārdi ir slikti.

Astrīda uzlūkoja brālīti. Viņa sejā rotājās viegls smaids.

-    Un viņš ir badā, Mazais Pīts atkārtoja, nu jau čukstus.

-    Badā un tumsā.

-    Tāpēc, ka Sems tā teica, lūk, kāpēc, teju vai miljono reizi atkārtoja Edīlio. Tāpēc, ka, nenovākuši ražu, mēs visi būsim ļoti, ļoti izsalkuši, tā, lūk.

-    Vai es to nevaru darīt citreiz? jautāja kāds zēns.

-    To jau jūs visi gribat, manu mazo draudziņ, atlikt uz citu reizi. Bet mums jānovāc melones. Tāpēc kāp vien autobusā. Paņem cepuri, ja tev tāda ir. Braucam!

Edīlio stāvēja, turēdams mājas durvis pavērtas un gaidīdams, līdz puika sameklēs savu Fairly OddParents cepuri. Viņa noskaņojums, jau tagad drūms, rītam turpinoties, ne par matu neuzlabojās. Autobusā bija divdesmit astoņi bērni; visi žēlojās, visiem vajadzēja uz ateju, visi bija izsalkuši vai izslāpuši, visi kunkstēja, īdēja, raudāja.

Bija jau gandrīz vienpadsmit. Kad viņš tos dabūs uz lauka, būs jau dienas vidus un tie pieprasīs pusdienas. Edīlio bija apņēmies pateikt, lai viņi savas pusdienas saplūc paši. Noplūciet sev pusdienas, tās ir tieši jums priekšā. Pilnīgi pareizi, melones. Mani neinteresē, vai melones jums garšo vai ne, tās ir jūsu pusdienas.

Trīsdesmit bērni, ieskaitot viņu pašu. Ja tie kādas četras stundas cītīgi strādātu, katrs novāktu septiņdesmit, varbūt astoņdesmit melones. Izklausījās vērā ņemams daudzums, iekams to neizdalīja ar mazliet vairāk par trīssimt izsalkušām mutēm, turklāt, lai, ēdot meloni vien, justos paēdis, izrādās, tā jānotiesā visa.

Edīlio māca raizes: daudzas melones uz lauka jau bija sabojājušās, citas knābāja putni. Un pats ļaunākais: neviens nekala pietiekami tālejošus plānus, lai aizdomātos, ka viņiem būtu tās jāsadēsta nākamajai sezonai.

Ēdiens gāja bojā. Nekas netika dēstīts. Nekas netika laistīts.

Pat ja viņi novāks patlaban pieejamo ražu, vispārēja bada iestāšanās bija tikai laika jautājums. Un tad lai veicas mēģinājumos novērst haosu!

Izrādījās, ka Edīlio vēl ir bijis pārlieku liels optimists. Kad pēc ellīgi nepatīkama autobusa brauciena, kura laikā starp diviem sestklasniekiem izcēlās pamatīga dūru cīņa, tie nokļuva līdz laukam, bija jau gandrīz viens dienā.

Pilnīgi saprotams, ka pirmie vārdi no bērnu mutēm bija: “Man gribas ēst.”

-    Nu, tur ir jūsu pusdienas, ar milzīgu gandarījumu, ka ir spējīgs pateikt viņiem to sejā, pamādams ar roku uz lauka pusi, pavēstīja Edīlio.

-    Tie apaļie bumbuļi?

-    Tos sauc par melonēm, atbildēja Edīlio. Un patiesībā tie ir ļoti garšīgi.

-    Kā ar mūdžiem? jautāja kāda meitene.

-    Tie ir kāpostu laukā, nevis šeit. Tas ir kādu jūdzi no šejienes.

Tomēr neviens nekustējās. Visi paklausīgi sastājās rindā, bet palika autobusa tuvumā, krietnu gabalu no lauka malas.

Edīlio nopūtās. Labi. Melnstrādnieks parādīs jums, kā tas darāms.

Pastaigas soli aizgājis līdz laukam, viņš pieliecās, noplūca pirmo pagadījušos meloni un, lai visi to varētu redzēt, pacēla augstu virs galvas.

Puisi paglāba laimīgs gadījums. Melone izkrita viņam no rokām.

Viņš palūkojās uz nokritušo meloni un ieraudzīja, ka zeme viņam pie kājām kustas.

Edīlio atlēca malā tik strauji, ka gandrīz zaudēja līdzsvaru, tomēr noturējās un metās skriet.

Viņš joza naskāk nekā jebkad līdz šim, zābakiem šķaidot tārpus, kas ap tiem čumēja un mudžēja. Ātrāk, ātrāk, ātrāk līdz nostiepās ar seju putekļos.

Putekļos ārpus lauka.

Pierāvis kājas sev klāt, Edīlio drudžaini aplūkoja zābakus. Sānos bija kodumu pēdas. Arī papēžos. Tomēr caurumu nebija.

Izurbties cauri tārpi nebija paguvuši.

Ap viņu drūzmējās bērni. Edīlio lūkojās viņu šausmu pilnajās sejās. Vēl tikai pirms dažām sekundēm viņš bija neiecietīgi pavēlējis tiem doties uz lauka. Vairumam kājās bija krosa kurpes. Neviens no viņiem līdz šim nebija šos mūdžus redzējis un nezināja, kādi tie izskatās.

Tikai acumirklīgas neizlēmības dēļ viņš nebija aizsūtījis visus šos bērnus drošā nāvē.

-              Kāpiet atpakaļ autobusā! balsij drebot, pavēlēja Edīlio.

-    Kāpiet atpakaļ autobusā!

-    Un kā tad ar pusdienām? kāds iejautājās.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

30 STUNDAS, 41 MINŪTE

Sems izņēma no Astrīdas rokām sarakstu. Pārlaidis skatienu pirmajām pāris sadaļām, viņš to gandrīz saņurcīja.

-    Kā parasti? viņš apjautājās.

Astrīda pamāja ar galvu. Kā parasti. Manuprāt, tev sevišķi patiks…

Telpā pa galvu pa kaklu iebrāzās Datordžeks.

Kuram katram nebija ļauts tāpat bez atļaujas gāzties iekšā, bet Datordžeks jau nebija kurš katrs.

-    Kas noticis, Džek? jautāja Sems, ieslīgdams milzīgajā ādas krēslā aiz rakstāmgalda, kas kādreiz bija piederējis pilsētas galvam un pēc tam īsu laiciņu Keinam.

Džeks bija uzbudināts. Tev vajadzētu ļaut man uzstādīt telefonus.

Sems samirkšķināja acis. Ko? Pēc tā, kā tu šeit iegāzies, es nospriedu, ka noticis kas ārkārtējs.

-    Visi man nepārtraukti jautā, kad es taisos salabot telefonus, Džeks, redzami sarūgtināts, izdvesa. Visi to vien prasa, un man nākas stāstīt kaut kādus stulbus melus. Viņi domā, ka man tur nekas nav iznācis.

-    Džek, to mēs jau esam izrunājuši. Esmu tev, vecīt, pateicīgs par paveikto darbu. Neviens cits to nespētu dabūt gatavu. Bet mums, draudziņ, ir citas problēmas, vai saproti?

Džeks pietvīka. Tu man to lūdzi. Es visiem sasolīju, ka to izdarīšu. Un tad tu man vairs neļauj to darīt. Tas nav

godīgi. Džeka brilles šķita aizsvldušas tik liela acīmredzot bija viņa sašutuma kvēle.

-    Paklau, Džek! Vai tu patiešām vēlies, lai Keins un Dreiks varētu piezvanīt uz šejieni katram, kuram vien iedomājas? Vai gribi, lai Keinam būtu pieeja mūsu cilvēkiem? Lai viņš varētu tiem draudēt? Mīļi ar viņiem tērzēt? Varbūt piedāvāt pārtiku apmaiņā pret ieročiem vai sazin ko vēl? Re, cik veikli viņš tajā pirmajā reizē mūs visus apmuļķoja.

-Tu tikai gribi paturēt visu savā pārraudzībā, Džeks viņam pārmeta.

Pārmetums sāpēja. Sems jau bija gatavs uzkliegt, taču apklusināja sevi. Dažas sekundes viņš, nespēdams parunāt, cīnījās ar dusmām.

Protams, es gribu pārraudzīt noliekošo, viņam gribējās teikt. Protams, Sems negribēja, lai Keins piebāztu bērnu galvas ar meliem. Bērni bija pietiekami izmisuši, lai klausītos ikvienā, kurš piedāvātu vieglāku dzīvi, pat Keinā. Vai tiešām Džeks nav sapratis to, cik tuvu katastrofai viņi pienākuši? Vai tiešām Džekam nav pielēcis, cik vāja kļuvusi Sema situācijas kontrole?

Acīmredzot ne.

-              Džek, bērni ir nobijušies. Viņi ir izmisuši, teica Sems.

-     Varbūt tu to neredzi, jo esi aizņemts ar citām lietām. Bet mēs esam tikai tādu gabaliņu… Viņš pacēla īkšķi un rādītājpirkstu tā, ka tos šķira kāda colla. -… no pilnīgas katastrofas. Vai gribi, lai Keins to uzzina? Vēlies, lai bērni trijos naktī runātu ar viņu vai Dreiku, izkratītu sirdi un stāstītu tiem, kā mums iet? Vai tiešām tu gribi, lai Keins uzzina, cik viss ir nelāgi?

Astrīda, gribēdama pārtraukt Sema aizvien niknākos vārdu plūdus, apjautājās: Kas tad atgadījās, Džek? Kas tevi tā satrauca?

-    Nekas! atcirta Džeks, taču tūdaļ pat izlaboja: Cils. Viņš mani visu priekšā pazemoja, apgalvodams, ka tagad, kad

esmu mutants un tamlīdzīgi, man vairs lāgā nedarbojoties smadzenes.

-    Ko viņš teica? jautāja Sems.

-    Viņš sacīja, ka cilvēkiem, kuri iegūst spēku, krītoties IQ, ka viņi kļūstot stulbi. Viņš teica: “Lielisks pierādījums: nabaga vecais Džeks, kādreizējais Datordžeks, kurš spēj pacelt gaisā māju, bet vairs neprot salabot telefonus.”

-    Vai zini, Džek, man žēl, ka viņš ir aizskāris tavas jūtas, bet man te darāms vesels lērums darbu. Nu jau Semu pārņēma patiess aizkaitinājums. Tu esi tehnikas ģēnijs. Tu to zini. To zinu es, un to zina Astrīda. Tātad kam kāda daļa, ko domā Cils?

-    Paklau, vai tu nevarētu vienkārši darboties ar internetu kā līdz šim? ierosināja Astrīda.

Džeks uzmeta viņai indīgu skatienu. Kā tad, lai to tik un tā nedrīkstētu lietot, vai ne? Lai padarītu mani citu acīs par vēl lielāku muļķi?

Sems bija gatavs uzkliegt Džekam, pateikt, lai aizveras, lai vācas prom, beidz viņam krist uz nerviem, bet tas nebūtu labi, tāpēc viņš dziļi ievilka elpu, sakopoja visu savu atlikušo pacietību un sacīja: Džek, es nevaru neko solīt. Man ir tik daudz darāmā. Pirmā nepieciešamība, pirms pievēršamies tehnīšu lietām, ir…

-    Tehnīšu lietām? Džeks viņu pārtrauca. Viņa balsī skanēja šoks un sašutums.

-    Tas nav noniecinājums. Es tikai saku… Bet, lai arī ko Sems bija gribējis teikt, tas tika aizmirsts brīdī, kad durvīs parādījās Edīlio. Viņš negāzās iekšā, kā to bija darījis Džeks, bet gan vienkārši stāvēja un izskatījās bāls un nopietns.

-    Kas noticis? noprasīja Sems.

-    Mūdži. Tagad tie ir arī meloņu laukā.

-    Tie izplešas, secināja Astrīda.

-    Daudz netrūka, ka es būtu visus tos bērnus iedzinis nāvē, pavēstīja Edīlio. Zēns izskatījās, kā redzējis spoku. Viņš drebēja.

-    Labi. Pietiek. To teicis, Sems, nikni pagrūzdams krēslu, piecēlās.

Beidzot.

Beidzot kaut kas tāds, ko viņš patiešām varēja izdarīt.

Viņam vajadzēja būt satrauktam. Un viņš tāds bija. Bet jūtas, kas Semu pārplūdināja brīdī, kad viņš mērķtiecīgā gaitā izgāja no istabas, bija atvieglojums. Saraksts var pagaidīt, Astrīd. Es grasos nomaitāt dažus tārpus.

Pēc divām stundām Sems stāvēja meloņu lauka malā. Viņam blakus bija Deka. Edīlio bija atvedis viņus atklātā džipā, taču pats nespēra kāju uz zemes.

-    Kā tu to iedomājies? vaicāja Deka.

-    Tu tos pacel gaisā, un es tos sadedzinu, atbildēja Sems.

-    Vienā reizē es varu skart tikai nelielu laukumu. Apli kādu divdesmit pēdu diametrā, pateica Deka.

Izplatījās valodas, ka Sems grasās tikt galā ar mūdžiem. Arī citi bērni sakāpa automašīnās un furgonos, un nu pāris desmiti ziņkārīgo no droša attāluma vēroja notiekošo. Daži gluži kā tūristi vai sporta līdzjutēji bija pakampuši līdzi fotoaparātus.

Ieradās arī Hovards un Orks. Sems jutās atvieglots. Viņš bija aizsūtījis Hovardam ziņu, ka varētu savajadzēties Orka palīdzību.

-    Kas par lietu, Semij? jautāja Hovards.

-    Vēl vairāk tārpu. Palūkosim, vai varam veikt kaitēkļu iznīcināšanas akciju.

Hovards pamāja ar galvu. Skaidrs. Un ko tu gribi no mana drauga? Viņš norādīja ar īkšķi uz Orku, kurš stāvēja, atbalstījies pret automašīnas motora pārsegu, ar savu svaru gandrīz iebuktējot metāla klājumu un saplacinot riepas.

-              Visus mūdžus nogalināt mēs nespēsim, teica Sems.

-    Bet Astrīda domā, ka tie kā kopums varētu būtu gudrāki nekā viens atsevišķs nāvējoši mutējis tārps. Tāpēc mēs sūtīsim ziņu: neaiztieciet mūs!

-    Pagaidām neredzu, kas te būtu darāms Orkam.

-    Viņš ir mūsu kanārijputniņš, atbildēja Sems.

-    Kas, kas?

-    Senos laikos ogļrači ņēma sev šahtās līdzi kanārijputniņu, skaidroja Sems. Ja izplatījās indīga gāze, pirmais nomira kanārijputniņš. Ja putns palika sveiks un vesels, ogļrači zināja, ka ir drošībā.

Hovards brīdi apsvēra šo domu. Tad nicīgi iesmējās. Līdz šim uzskatīju tevi, Sem, par labsirdīgu cilvēku. Bet pēkšņi izrādās, ka esi ciets un bezjūtīgs ja gribi sūtīt Orku tur, kur viņu var sagrauzt.

-    Iepriekšējo reizi pagāja labs brīdis, iekams tie tika līdz viņa sejai, atbildēja Sems. Ja manīsim no tārpu puses kādu aktivitāti, viņš tūlīt pat atstās lauku.

-    Ciets un bezjūtīgs, Hovards smīnēdams atkārtoja. Es parunāšu ar savu draugu. Bet viņš nemēdz strādāt par baltu velti. Tev tas ir zināms. Četras alus kastes.

-    Divas.

-    Trīs.

-    Divas, un, ja vēl turpināsi strīdēties, es tev parādīšu, cik ciets un bezjūtīgs spēju būt.

Kad tas bija sarunāts, Sems uzlūkoja Deku. Vai esi gatava?

-    Jā, viņa atbildēja.

-    Nu tad pie darba.

Deka pacēla rokas augstu virs galvas un nomērķēja plaukstas pret meloņu lauka tuvāko malu.

Pēkšņi vienā rāvienā virs zemes pacēlās gan melones, gan vīteņaugi un līdz ar tiem kā melns stabs gaisā uzšāvās putekļu mākonis. Tārpi bija skaidri saskatāmi, tie locījās un staipījās aizvien kāpjošajā mākonī.

Sems pacēla rokas plecu augstumā. Viņš izpleta pirkstus.

-    Tā būs jauka sajūta, viņš nomurmināja.

No zēna plaukstām izšāvās divas zaļi baltas uguns bultas.

Melones uzsprāga kā samirkuši popkorna graudi. VIteņi pārogļojās. Zemes pikas dūmoja un kusa gaisā.

Tārpi beidzās nost. Tie gāja bojā, vai nu pārsprāgstot no savu pārmērīgi sakarsušo asiņu sutas, vai ari sačokurojoties kā pelnu rituļi, vai kā 4. jūlija “dūmojošās čūskas”. Daži vienlaikus gan tā, gan tā.

Sems šaudīja savu liesmu metēju augšup un lejup pa Dēkas izraisīto bezsvara joslu, mērķējot visur, kur vien redzēja kādu kustību. Vietās, kur viņš uzkavējās, putekļi tā sakarsa, ka pārvērtās par lidojošiem sarkani mirdzošiem magmas pilieniem.

-    Pietiek, Deka, laid vaļā! uzsauca Sems.

Deka atslābināja tvērienu. Atjaunojās gravitācija. Un viss izkausētais dūmojošais stabs krita zemē. Sabrūkot tas raidīja gaisā dzirksteļu spietu. Daži bērni, kuri bija nostājušies pārāk tuvu, iekliedzās, kad tos ķēra pilieni gandrīz lava.

Sems un Deka steidzīgi atkāpās, taču pārāk lēni, lai paglābtu Semu no apdeguma. Ugunīgais piliens izgāja cauri džinsiem un izdedzināja augšstilbā lāses formas laukumu.

-    Ūdens pudeli! viņš iesaucās. Pakampis pastiepto pudeli, viņš uzšļāca tās saturu uz apdeguma. Sāp gan! Ak! Ai!

-    Es redzēju dažus kārtīgi sagrauzdētus mūdžus, komentēja Hovards.

-    Ķeramies atkal klāt, Deka. Ja esi ar mieru.

-    Man garšo melones, meitene atbildēja. Es netaisos tās atdot šiem tārpiem.

Viņi pagāja mazliet pa kreisi un atkārtoja visu tādā pašā secībā. Tad aizgāja uz otru pusi un izdarīja to vēlreiz.

-    Tā, ziņa nu būtu nosūtīta, kad tas bija paveikts, noteica Sems. Palūkosim, vai šiem ir pielēcis. Hovard?

Hovards pamāja Orkam. Zēns-briesmonis smagiem soļiem pieslāja pie lauka.

-    Vispirms ieej tajā apgabalā, ko mēs nosvilinājām, norīkoja Sems.

Orks tā ari darīja. Ja ari viņa akmens kājas kaut ko sajuta no degušās zemes izdvašotā kvēlojošā karstuma, viņš to nekādi neizrādīja.

-    Labi, teica Sems. Tagad tālāk. Aiz izdegušā laukuma. Mēģini noplūkt meloni.

-    Dažs labs man ir parādā alu, Orks atgādināja.

-    Man nav līdzi, atbildēja Sems.

-    Kā gan citādi, norūca Orks. Smagi ieslampājis svaigajā, neapdegušajā melnzemē, viņš pieliecās, lai noplūktu meloni, taču tūdaļ pat izslējās ar diviem tārpiem, kas bija apvijušies tam ap roku.

Orks nopurināja tārpus un apbrīnojami veikli atkāpās uz drošāku apgabalu.

Sems bija sašļucis. Viņam nebija izdevies. Pat tas ne.

Un, piesolot alu, viņš puiku alkoholiķi bija padarījis par cilvēcisku ēsmu.

-    Šodien laikam nav, ar ko palepoties, viņš sev teica.

Pūlis vilies raidīja uz Sema pusi satrauktus skatienus. Izlikdamies tos nemanām, viņš iekāpa džipā blakus Edllio.

-    Vai gribi manu amatu, Edllio? jautāja Sems.

-    Neparko, vecīt. Neparko.

Pie IBJZ sienas nekas neturējās. Lana bija to atklājusi. Uzvilkusi rokās cimdus, viņa bija centusies ar līmlenti piestiprināt pie barjeras mērķi. Līmlente nelipa. Arī gumijas līme ne.

Neviens jau gan netaisījās aplīmēt barjeru ar savu iemīļoto grupu plakātiem.

Lana izmēģināja krāsas baloniņu. Bija prieks to darīt. Prieks iztēloties, ka barjeru varētu pārklāt ar grafiti. Bet aerosola krāsa mazliet nočūkstēja, it kā būtu uzpūsta uz karstas pannas, un tad iztvaikoja un izzuda, neatstājot nekādas pēdas.

Tas kaitināja. Lanai bija vajadzīgs mērķis. Un doma šaut uz sienu viņai likās vilinoša.

Beigās meitene paņēma saliekamo krēslu, kas stāvēja pie peldbaseina, un aizstiepa to uz tenisa kortiem, kur barjera bija visvieglāk pieejama. Atstutējusi krēslu pret barjeru pret to vismaz varēja kaut ko atstutēt -, viņa pielīmēja pie krēsla mērķi.

Tie nebija parastie koncentriskie apļi, bet gan viņas pašas sameklēta fotogrāfija. Koijota attēls.

Lana izvilka no mugursomas pistoli. Tā bija smaga. Viņai nebija ne jausmas, kāds ir tās kalibrs. Pistoli viņa bija atradusi vienā no mājām, kur kādreiz bija mitinājusies. Līdz ar divām munīcijas kastēm.

Meitene pati bija izdomājusi, kā to pielādēt. Tas bija izdevies pavisam ātri. Aptverē bija divpadsmit lodes. Bija arī viena papildu aptvere. Pavisam vienkārši bija arī izslidināt veco aptveri ārā un iestumt jauno. Pirmo reizi to mēģinot, viņa pamanījās gaužām nelāgi iespiest pirkstu, bet Lana bija Dziedniece, un tā nepārprotami bija viņas priekšrocība.

Taču viņai bija jāiemācās kaut kas vairāk nekā tikai turēt to rokā un pielādēt.

Lana satvēra ieroci un pacēla to. Bet pistole izrādījās pārāk smaga, lai to turētu tikai ar vienu roku. Viņa satvēra to abās. Tā bija labāk.

Lana nomērķēja uz koijota attēlu.

Viņa nospieda mēlīti.

Ierocis meitenes rokās palēcās.

Sprādziens bija daudz skaļāks, nekā izklausījās televīzijā vai filmās. Troksnis bija tāds, ka šķita gaisā uziet visa pasaule.

Mazliet apdullusi, Lana pagājās uz priekšu, lai aplūkotu mērķi. Nekā. Viņa bija aizšāvusi garām. IBJZ siena aiz mērķa, protams, palika neskarta.

Lana nomērķēja rūpīgāk. Viņa bija vērojusi Edīlio apmācām savus cilvēkus. Pamatus viņa zināja. Meitene salāgoja priekšas un aizmugures tēmēkli un pārliecinājās, ka abu augšmala ir vienā līmenī. Tad viņa nolaida ieroci, līdz grauds apstājās tieši zem koijota galvas.

Lana izšāva. Piegājusi klāt, viņa šoreiz atrada mērķī caurumu. Ne gluži tur, kur bija mērķēts, tomēr ne pārāk tālu.

Caurums papīrā pildīja viņu ar prieku.

-    Izskatās, ka esi dabūjis pa ādu, Barvedi.

Lana izšāva mērķī divas munīcijas aptveres. Lai ari viņa trāpīja tikai pusi no visām reizēm, tas tomēr bija labāk nekā netrāpīt nemaz.

Kad tas bija galā, ausīs tā zvanīja, ka viņa tikko spēja kaut ko sadzirdēt. Rokas bija jēlas un saskrambātas. Skrambas būtu viegli izdziedināmas, taču Lanai šī sajūta šķita pat patīkama. Pareizāk tas, par ko tā liecināja.

Lana uzmanīgi izlādēja abas aptveres un, ieslidinājusi vienu atpakaļ pistolē, ielika ieroci mugursomā.

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

Lana pārmeta mugursomu pār plecu. Saule, laizdamās uz rietu, meta pār iepelēko IBJZ sienu gaiši oranžu blāzmu.

Drīz viņa būs tur. Jau rīt.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

22 STUNDAS, 41 MINŪTE

Viņai negribējās griezt nost savus garos matus. Diānai tie tik ļoti patika. Bet Keina draudus viņa bija uztvērusi nopietni. Džeks bija jāatgādā šurp, lai tur lūst vai plīst.

Tā nu viņa stāvēja spoguļa priekšā, turot rokā elektriskās grieznes, ko bija atradusi kādreizējās direktores guļamistabas skapi. Pēc smalkuma nebija nekādas vajadzības, tātad ari nevajadzēja stundām ilgi niekoties ar šķērēm un spoguli.

Grieznes izdeva savādi patīkamu dūkoņu. Ik reizi, kad Diāna iegrūda asmeni matos, tās mainīja toņkārtu.

Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad Diānas tumšie mati bija sabiruši izlietnē un uz grīdas. Meitenes galvu klāja puscollu garš melns “ezītis”, kas padarīja viņu līdzīgu Natālijai Portmanei filmā V for Vendetta.

Savākusi nogrieztos matus papīrgrozā un izskalojusi izlietni, Diāna sāka atbrīvot acis no kosmētikas paliekām. Protams, neko nevarēja iesākt ar izplūkātajām uzacīm. Toties varēja daudz ko izdarīt ar apģērbu. Gultā bija izklāts melns World ofWarcraft T krekls, kas viņai bija divus izmērus par lielu, un pelēka jaka ar kapuci. Vaļīgi zēnu džinsi un zēnu krosa kurpju pāris. No savas apakšveļas gan viņa nešķīrās. Meitenei mazliet bija bail ieiet lomā par dziļu.

Aši apģērbusies, Diāna piegāja pie skapja durvīs iestiprinātā augstā spoguļa, lai novērtētu rezultātu.

Tā, kas raudzījās viņai pretī, vēl arvien nepārprotami bija meitene. Pa gabalu varbūt vēl varētu piemānīt, bet tuvumā nu nekādi.

Diāna apdomāja šo problēmu. Vaina nebija ķermenī tas bija pilnīgi apslēpts -, bet gan tajā, ka viņai gluži vienkārši bija meitenes seja. Deguns, acis, lūpas, pat zobi.

-    Ar muti es neko daudz nevaru izdarīt, Diāna čukstus sacīja savam spoguļattēlam. Ja nu vienīgi nesmaidīt.

Tad, kā strīdēdamās ar savu atspulgu, viņa teica: Bet tu jau tik un tā nekad nesmaidi.

Diāna ņēmās pārmeklēt vannasistabu, līdz atrada tur dažus medicīnas piederumus. Pēc brīža viņai uz deguna pamatnes bija balts apsējs. Tas līdzēja. Maldināšana varētu izdoties. Varbūt.

Viņa izgāja vestibilā. Tur neviena nebija, un kāds gan tur brīnums! Pusdienas, lai kādas, jau bija garām. Bērni bija izsalkuši un vārgi, un enerģijas neatlika nekam vairāk kā tikai gulšņāšanai savās istabās.

Diāna nosprieda, ka ņemt auto nebūtu prātīgi. Ieeja Koutsā atkal tika apsargāta. Viņu noteikti aizturētu, un tiktu pasaukts Dreiks.

Visticamāk, Dreiks viņai ļautu iet. Viņa taču galu galā pildīja Keina pavēli.

Bet varbūt tomēr neļautu. Kur nu vēl piemērotāka reize, lai uzrīkotu Diānai “nelaimes gadījumu”!

Tāpēc viņa atstāja guļamistabu pa sānu durvīm tās bija vistuvāk mežam. Pārlieku lielo zēnu krosa kurpju zoles, ejot pa granti, skaļi šņirkstēja. Diāna atviegloti uzelpoja, kad šo skaņu nomainīja daudz klusākā priežu skuju un trūdošo lapu čaboņa.

Lai izvairītos no vārtiem, bija jāapmet krietns līkums. Mežs bija tumšs. Atgāžot galvu un palūkojoties debesīs, varēja redzēt vakara spožo zilgmi. Bet nakts koku paēnā tumsa ātri.

Pagāja stunda, līdz viņa izlauzās cauri kazenāju brikšņiem un pārvarēja visus notekgrāvjus. Meitene baidījās, ka vairs nespēs atrast ceļu, Diānai mežs bija mežs, visi koki vienādi. Taču beidzot, kad krēslu jau bija nomainījusi tumsa, viņa uzrāpās augšā pa slidenu uzbērumu un uzkāpa uz asfalta.

Nekāda spožā plāna, kā tikt pie Dželca, viņai nebija. Nevarēja taču vienkārši uzbliezt viņam pa galvu un apdullušu aizstiept pie Keina. Laikam jau vajadzēja izvēlēties citus līdzekļus. Džeks allaž bija viņā ieķēries; nevar taču būt, ka viņš to tēlotu.

Slikti gan, ka viņa tagad izskatījās pēc zēna.

Lejup un atkal lejup pa nogāzi, līdz viņa uzdūrās šosejai. Beidzot parādījās kaut kāds gaišums: gaismas lāmas, ko sev apkārt meta laternas, kuru atlika aizvien mazāk, un blāvais spīdums no tukšajiem veikalu skatlogiem, kuros vēl nebija izdegušas pēdējās spuldzes.

Sasniedzot Perdidobīču, Diāna bija pārgurusi un viņai sāpēja pēdas. Meitenei bija nepieciešama atpūta. Šī būs gara nakts, par to viņa bija pārliecināta.

Diāna devās lejup pa Šīrmena avēniju, tad, cerot sameklēt kādu tukšu māju, iegriezās Goldinga ielā. To nenācās grūti atrast. Gaisma spīdēja tikai dažās ēkās, un šī bija tik nolaista un noplukusi, ka meitene bija pārliecināta šeit neviens nav apmeties.

Elektrība iekšā bija izslēgta, un atkārtoti pūliņi tikt pie gaismas vainagojās ar gauži pieticīgiem panākumiem vienu vienīgu funkcionējošu spuldzi Tifanija stila lampā, kas atradās šaurā un pārlieku piebāztā dzīvojamā istabā. Turpat bija ar mežģīņu seģeni apklāts atpūtas krēsls ar apaļīgiem paroceņiem, kurā Diāna tūdaļ pat pateicīgi ieslīga.

-    Šeit dzīvojusi kāda veca dāma, viņa teica skanīgajā tukšumā.

Diāna nolika kājas uz žurnālu galdiņa par kaut ko tādu līdzšinējā iemītniece noteikti būtu neapmierināti raukusi

pieri un prātoja, cik ilgi būtu jānogaida, pirms viņa varētu riskēt doties ielās. Džeka miteklis atradās tikai aiz dažiem kvartāliem, bet tas nozīmētu doties cauri visblīvāk apdzīvotajai vietai pilsētas centram.

-    Nudien, es pārdotu dvēseli par televizoru, viņa nomurmināja. Kas tā par filmu, ko viņa allaž mēdza skatīties? Kaut kāda ziepju opera par dakteriem. Kā viņa varēja aizmirst tās nosaukumu? Viņa taču to skatījās katru… katru… Kurās nedēļas dienās to rādīja?

Pagājuši trīs mēneši, un viņa jau aizmirsusi par televīziju.

-    Gan jau kaut kur pasaulē vēl arvien darbojas mana MySpace un Facebook lapa, meitene skaļi apcerēja. Tur krājas neatbildētas ziņas un uzaicinājumi. Kur tu esi, Diāna? Vai varu būt tavs draugs? Vai izlasīji manu ziņojumu?

Kas noticis ar Diānu?

Diāna ir_____________________ . Aizpildiet tukšās vietas.

Diāna ir…

Viņa prātoja par to pašu, par ko visi IBJZ iemītnieki: kur palikuši pieaugušie? Kas noticis ar pasauli? Vai visi “tur ārpusē” ir pagalam un vienīgā dzīvība palikusi šeit, šajā burbulī? Vai cilvēki ārpasaulē zina, kas noticis? Vai IBJZ ir kaut kas līdzīgs gigantiskai nepārsitamai olai, kas nez kāpēc nogāzusies Dienvidkalifornijas piekrastē? Vai tā ir tūristu pievilināšanas objekts? Vai ārpusē rindojas autobusi un ziņkārīgie bariem vien no tiem birst ārā, lai nofotografētos uz noslēpumainās lodes fona?

Diāna ir… pazudusi.

Viņa piecēlās, lai pārmeklētu virtuvi. Cik vien varēja saredzēt dziļajā tumsā, plaukti bija tukši. Tie, protams, bija iztukšoti; Sems, veidojot savus krājumus, par to noteikti bija parūpējies.

Arī ledusskapis bija tukšs.

Diāna ir… izsalkusi.

Toties virtuves sīkumu atvilktnē meitene atrada darbojošos kabatas lukturīti. Ar to viņa izlūkoja otru telpu vecās dāmas

guļamistabu. Vecās dāmas drēbes. Vecās dāmas čības. Vecās dāmas adāmadatas, iedurtas dzijas kamolā.

Vai Diāna paliks šeit, iesprostota IBJZ, ari tad, kad būs jau veca? Tu jau tagad esi veca, viņa sev teica. Tomēr tas ne gluži atbilda patiesībai. Viņa bija spiesta rīkoties kā pieaudzis cilvēks, izturēties tā, kā izturas pieaugušie. Bet viņi visi tik un tā vēl arvien bija bērni. Pat Diāna.

Blakus vecās dāmas gultai stāvēja grāmata. Diāna bija pārliecināta, ka tā ir Bībele, bet, uzspīdinājusi grāmatai gaismu, ieraudzīja reljefi iespiestus zelta burtus. Tas bija romantisks romāns. Uz vāka vīdēja kaut kāda pusapģērbusies sieviete un diezgan pretīga paskata puisis pirāta tērpā.

Tātad vecā dāma bija lasījusi mīlas romānus. Un, pirms izkūpēja no IBJZ, varbūt domāja: ak, vai tiešām šī ugunīgā Ketlina un izskatīgais pirāts piedzīvos īstu mīlestību?

Tā man būtu vajadzējis izrīkoties ar Džeku, domāja Diāna. Tēlot daiļu, nepatikšanās iekļuvušu dāmīti. Glāb mani, Džek!

Bet tagad? Vai Datordžeks viņai atsauksies? Vai uzķersies? Vai kļūs par viņas pirātu?

-    Sauc mani vienkārši par Ketlīnu, pasmīnējusi noteica Diāna.

Viņa aizsvieda grāmatu sāņus. Bet tas nez kāpēc likās nelādzīgi, tāpēc meitene to pacēla un uzmanīgi nolika tieši tur, kur to bija atstājusi vecā sieviete.

Tad Diāna izgāja ārā naktī. Meklēt puisi, kurš bija ļoti stiprs un viņa cerēja arī ļoti vājš.

Astrīda iesprauda vienu vada galu savā datorā un otru fotoaparātā, ko pēc viņas lūguma bija atnesis Edīlio. Viņš bija pateicis, ka vairāki bērni uzņēmuši fotogrāfijas. Labākais no visiem fotogrāfiem bija vienpadsmitgadnieks, vārdā Mateo, un šis bija viņa fotoaparāts.

Atvērās iPhoto, un Astrīda noklikšķināja “importēt”. Uz ekrāna cits aiz cita, vērdamies vaļā, sāka zibēt attēli.

Pirmajos piecos vai sešos bija redzami apkārt stāvošie bērni. Tad pats lauks. Daži meloņu tuvplāni. Sems ar salta niknuma izteiksmi sejā, kāda viņam reizēm mēdz būt. Orks, atbalstījies pret mašīnas motora pārsegu. Deka, koncentrējusies un neizdibināma. Hovards, Edīlio, citi bērni.

Tad brīdis, kad pacēlās zeme.

Brīdis, kad Sems raidīja uguni.

Tikko fotogrāfijas bija ielādētas, Astrīda ņēmās tās pārlūkot. Viņa sāka ar to, kurā bija redzams, kā Deka aptur gravitāciju. Zēns bija lietojis labu fotoaparātu un ieguvis dažus patiesi izcilus uzņēmumus. Kad Astrīda tos palielināja, kļuva skaidri saskatāmi atsevišķi tārpi, kuri spirinājās gaisā. Vai, pareizāk sakot, putekļos.

Tad nāca iespaidīgs uzņēmums, kurā bija notverts Sema pirmais spēka trieciens.

Vēl daži attēli, uzņemti tikai pēc dažām sekundēm, aši tverot mirkļus; daži no tiem sašķiebti, toties citi nevainojami fokusēti. Mateo patiešām mācēja apieties ar fotoaparātu.

Astrīda klikšķināja uz priekšu bildi pēc bildes, bet tad sastinga. Atgriezusies pie iepriekšējā uzņēmuma, viņa uzlika maksimālo palielinājumu.

Tārps bija pagriezies pret objektīvu izlocījies tā, ka zobainā mute bija vērsta pret fotoaparātu. It kā nekā neparasta ja neskaita to, ka nākamais tārps, ko Astrīda palielināja, darīja to pašu. Tas pats virziens, tā pati izteiksme.

Un ari tas, kurš sekoja pirmajiem diviem.

Viņa atrada deviņpadsmit atsevišķu tārpu attēlus, un tie visi bija pavērsušies pret objektīvu. Mērķējot uzbrukuma virzienā.

Tēmējot savus velnišķīgos smīnus pret Semu.

Ar drebošu roku pabīdījusi datorpeli uz iepriekšējo albumu, Astrīda atvēra fotogrāfijas, kurās bija uzņēmusi beigto mūdzi, ko viņai bija atnesis Sems. Palielinājusi pretīgo radījumu, viņa uzmanīgi nopētīja tā galvu.

Istabā ienāca Sems. Viņš nostājās aiz Astrīdas un uzlika rokas viņai uz pleciem.

-    Kā klājas, mazā? Sems bija pasācis viņu šādi uzrunāt, un Astrīda vēl arvien netika gudra, vai viņai tas patīk vai ne.

-    Smags vakars, viņa atbildēja. Pītijam piemetās lēkme divu stundu garumā. Viņš ieraudzīja Nestoru.

-    Nestoru?

-    Savu maružiņu, vai atceries? Tās mazās, sarkanās rotaļlietiņas viņa istabā katra lelle precīzi ietilpst nākamajā. Vakar vakarā tu to samīdīji.

-    Ak. Jā. Piedod.

-    Tu nebiji vainīgs, Sem. Astrīda nebija īsti pārliecināta, vai viņai patīk, ka Sems viņu sauc par “mazo”, toties patika just puiša lūpu pieskārienu uz sava kailā kakla. Tomēr pēc dažām sekundēm viņa atrāvās. Es strādāju.

-    Ko tu tur redzi? painteresējās Sems.

-    Tārpus. Tie skatās tieši uz tevi.

-              Es jau galu galā biju tas, kurš šos cepināja, sacīja Sems.

-    Cik nu liela tam visam bija jēga.

Astrīda pagriezās, lai viņu uzlūkotu.

-    Ak, šo skatienu es pazīstu, noteica Sems. Uz priekšu, ģēnij, pastāsti, ko esmu palaidis garām!

-    Ar ko tie skatās tevī? jautāja Astrīda.

Sems bridi padomāja. Tad teica: Tiem nav acu.

-    Nē. Es tikko vēlreiz apskatīju. Tiem tik tiešām nav acu. Bet, uzrauti gaisā un saņemdami gaismas enerģijas triecienus, tie visi nez kāpēc pagriežas, lai palūkotos vismaz izskatās, ka tie lūkojas, vienā un tajā pašā virzienā. Uz tevi, Sem.

-    Vareni. Tātad tie kaut kādā veidā tomēr spēj redzēt. Manuprāt, nozīme ir tam, ka es labu tiesu viņējo nomaitāju, bet viņiem tas nepielēca.

Astrīda papurināja galvu. Nedomāju, ka tu ar viņiem kaut ko izdarīji. Neesmu pat pārliecināta, ka tie ir “viņi”. Ja nu tie ir kā skudras? Tas ir, ja nu tie nemaz nav atsevišķi tārpi? Ja nu tie visi ir kaut kāda superorganisma daļas? Kā spiets.

-    Tātad kaut kur ir noslēpusies tārpu karaliene?

-    Varbūt. Vai varbūt tie nav tik hierarhiski un tiem ir mazākas atšķirības.

Sems noskūpstīja meitenes skaustu, raidot viņai pār muguru tīkamas tirpas. Tas viss ir lieliski, Astrīd. Bet kā lai es tos nogalinu?

-    Man šajā sakarā ir divas idejas. Pirmā drīzāk ir praktisks ieteikums. Tev tā patiks. Otra ir trakāka. Trakā ideja tev nepatiks.

Bija laiks likt Mazo Pītu gulēt. Astrīda piecēlās un, izmantodama viņam saprotamo atslēgas vārdu, noskandēja: Aijā žūžū, aijā žūžū!

Mazais Pīts uzmeta māsai apmiglotu skatienu, it kā viņas teikto būtu gan dzirdējis, bet nebūtu sapratis. Tad viņš piecēlās no krēsla un paklausīgi devās uz kāpnēm. Patiesībā pakļaudamies nevis Astrīdas autoritātei, bet tam, kas viņā bija ieprogrammēts.

-    Man ir jāapstaigā pilsēta, un tev jāliek gulēt Pītijs, teica Sems. Tāpēc pavēsti man to īsos vārdos.

-    Labi. Astrīda piekrita. Džips brauc ar plikiem diskiem, bez riepām. Izēsties cauri tēraudam mūdži nespēj. Tas ir praktiskais ieteikums.

-    Tas varētu izdoties, Astrīd, nopriecājās Sems. Četri riteņi ar tērauda malām, kārtis ar āķiem galā, lai satvertu melones vai kāpostus, vai sazin ko. Tas prasīs zināmas iemaņas, bet, ja vien mūdži nespēj lidot, novācēji, pārvietojoties automašīnā, būs pilnīgā drošībā. Viņš uzsmaidīja meitenei.

-    Tāpēc jau es, par spīti tai tavai absolūti neciešamajai pārākuma pilnajai pozai, turu tevi savā tuvumā.

-    Tā nav pārākuma pilna poza, Astrīda ķircinājās pretī.

-    Tas ir patiess pārākums.

-    Tātad kāds ir tas trakais priekšlikums?

-    Vest sarunas.

-Ko?

-    Tie ir pārāk gudri, lai būtu vienkārši tārpi. Tie ir plēsoņas, kādiem tiem nevajadzētu būt. Šie tārpi jūt teritoriju, bet tādām spējām nu tiem nekādi nevajadzētu piemist. Tie kustas un rīkojas kā viens, vismaz pa vairākiem reizē, un arī tas nav iespējams. Tie raugās tevī, kaut arī tiem nav acu. Pierādījumu man, protams, nav, toties ir nojauta.

-    Nojauta?

-    Manuprāt, tie nav mūdži. Manuprāt, tie visi ir viens Mūdzis.

-    Runāt ar kaut kādu supertārpu? novilka Sems. Viņš papurināja galvu un palūkojās lejup. Atvaino, bet ideja par džipu ir tas, kā dēļ tu esi gudrākais cilvēks IBJZ. Tā otrā doma? Tāpēc jau tu, lai arī cik gudra būtu, tomēr neesi tā, kura šeit visu nosaka.

Astrīda apspieda vēlmi uz šo augstprātīgo labvēlību atbildēt ar dzēlību. Tev jātur savs prāts atvērts, Sem.

-    Vest sarunas ar slepkavīgo tārpu smadzenēm? Nedomāju vis, mazā. Vai tikai tev pašai nav pārkarsušas smadzenes? Nu man jāiet.

Viņš mēģināja Astrīdu noskūpstīt, bet meitene izvairījās.

-    Arlabunakti! Cerēsim, ka šonakt Pītijam nekādu interesantu murgu nebūs. Vai arī pag, par to jau nav jāraizējas, arī tie varbūt ir tikai manu pārkarsušo smadzeņu augļi.

Datordžeks galvu reibinošā ātrumā klikšķināja taustiņus. Uz ekrāna cits pēc cita zibēja logi. Kursors lidoja pāri virtuālajai lapai, te kaut ko atverot, te aizverot vai pabīdot sāņus.

Tas nedarbosies.

Bet tam vajadzētu darboties. Varbūt. Gan ne bez papildu aprīkojuma. Bez nopietna servera. Nopietna rūtera.

Džeks bija atradis serveri, kuram bija gandrīz tāda jauda, kā viņš gribēja. Tas bija vecs, ne pašā labākajā stāvoklī, tomēr funkcionēja. Un pilsētā noteikti bija pietiekami daudz PC un makintošu, ko varētu saslēgt kopā, pietiekami, lai katram

būtu savs kompis un vēl paliktu pāri vesels lērums, ko izmantot rezerves daļām.

Taču viņam nebija nopietna rūtera. Tieši rūterī slēpās atšķirība starp īstu internetu un iespēju vienkārši savstarpēji saslēgt vairāku cilvēku datorus.

Augstas kapacitātes rūteris. Tas bija Svētais Grāls.

Džeks iztēlojās dienu, kad Perdidoblčā visiem būs WiFi. Kad bērni varēs sākt blogot, radīt datubāzes un sūtīt bildes, un varbūt pat radīt kādu sociālo portālu MySpace vai Facebook versiju. Varbūt YouTube. Un varbūt pat Wiki. W/Tci-IBJZ.

Tas viss būtu izdarāms. Bet ne bez labāka un jaudīgāka aprīkojuma.

Džeks atstūmās no rakstāmgalda. Tā izrādījās kļūda. Krēsls līdz ar viņu pašu lidoja, slīdēja, aizķērās aiz nomesta džempera, tad apgāzās un laimīgā kārtā paslīdēja sāņus. Vēl mirklis, un viņa galva būtu ietriekusies aizvērtās durvīs.

Džeks vēl arvien nebija apradis ar savu spēku. Līdz ar to spēkam nebija praktiska pielietojuma. Patiesībā tas bija vairāk bīstams nekā noderīgs.

Džeks piecēlās pats un uzcēla krēslu.

Pie durvīm klauvēja. Tā vismaz varēja secināt. Izklausījās gan drīzāk pēc dzeņa kalšanas.

-    Kas tur ir?

-    Brīze.

-    Kas, kas?

-    Braiena.

Džeks atvēra durvis, un tur jau viņa stāvēja. Braiena bija ģērbusies kleitiņā. Tā bija zila un īsa un turējās uz tievām lencītēm. Zēns izgrūda pirmo, kas ienāca prātā: Kā tu tādā vari paskriet?

-Ko?

-    Mm…

-    Es varu paskriet…

-    Es negribēju…

-    Tas nekas…

-    Man vajadzīgs rūteris, viņš sacīja.

Tas šai mulsi aprautajai sarunai pielika punktu.

-    Kas? Rūteris?

-    Jā, atbildēja Džeks. Es nevaru, nu, tu zini, panākt, lai tas viss darbojas, bez nopietna rūtera.

Braiena brīdi apdomāja, tad sacīja: Vai es šajā kleitā izskatos stulbi?

-    Nē, tu neizskaties stulbi.

-    Paldies, viņa ar jūtamu sarkasmu nosmīkņāja. Prieks dzirdēt, ka es neizskatos stulbi.

-    Nūja, zēns noteica un pēkšņi pats jutās stulbi.

-    Nu labi, es, starp citu, dodos uz klubu. Man ir dažas baterijas. Tas ari viss.

-    Ak! Tas labi.

-Un?

Džeks samulsis paraustīja plecus. Un… nu tad… izpriecājies.

Braiena nenovērsdamās lūkojās viņā ļoti ilgas piecas sekundes. Tad pārvērtās par izplūdušu traipu un izgaisa. Prom.

Džeks aizvēra durvis un atgriezās pie datora, ko lietoja vecā servera izpētei.

Pēc kādām piecām minūtēm viņš sāka prātot, vai īsajā sarunā ar Braienu nav kaut ko pārpratis.

Kāpēc viņa vispār ieradās?

Vēl pirms pusgada Džeks par meitenēm nedomāja. Tagad tās nodarbināja viņa prātu aizvien biežāk un biežāk. Nemaz nerunājot par dažu visnotaļ mulsinošu sapni.

Vecajos labajos laikos Džeks būtu atradis tam izskaidrojumu Google. Nu vairs ne. Vecāki ar viņu nekad par to nebija runājuši. Ne par pubertāti, ne par to, ka, mainoties viņa ķermenim, tas pats notiek ar domām. Zēns apzinājās, ka viņā norisinās pārmaiņas, taču nezināja, vai pastāv iespēja tās kaut kā apturēt.

Viņam bija vajadzīgs rūteris.

Vai arī jāsameklē Braiena un… un jāaprunājas ar viņu. Varbūt par rūteri.

Doma, kas piepeši iešāvās prātā, bija kā āmura blieziens, turklāt ar tādu spēku, ka likās, uz mirkli tā bija apstādinājusi zēna sirdi: vai Braiena aicināja viņu sev līdzi uz klubu? Uz to vietu, kur mēdz dejot?

Nē. Tas būtu par traku. Viņa taču nebūtu aicinājusi Džeku uz dejām. Bet ja nu tomēr?

Nē.

Bet ja nu tomēr?

Datora ekrāns sauca pie sevis. Džekam tas mūždien bijis kārojamāks par konfektēm. Kārojamāks par jebko. Viņš izmisīgi ilgojās atkal nokļūt tiešsaistē, atpakaļ uz Google. Atpakaļ uz Gizmodo. Atpakaļ… Šādu portālu bija bez skaita.

Džekam Alberta klubā bija brīva ieeja. Pavadījis pusi dienas, palīdzot Albertam uzstādīt skaņu sistēmu tas bija vieglāk par vieglu -, Džeks bija nopelnījis tādu kā VIP caurlaidi. Tātad, ja Braiena bija tur un gribēja, lai arī viņš tur būtu, lai notiek, viņš var aiziet.

Džeks izlēma vienā mirklī un tūlīt pat ari to īstenoja steigā, lai nepagūtu pārdomāt. Viņš metās pie durvīm un savā pārmērīgajā dedzībā salauza durvju rokturi. Tagad tas vairs negriezīsies, bet durvis varēja atvērt arī ar grūdienu. Lai gan bojājums, taču nekas liels.

No kluba plūda skaļa mūzika tātad skaņu sistēma darbojās lieliski -, un ap to drūzmējās vesels bars bērnu. Alberts, stāvēdams durvīs, atvairīja pārlieku dedzīgos iekļūt gribētājus.

-    Atvainojiet, ļaudis, bet maksimālais skaits ir septiņdesmit pieci, viņš tiem teica. Tad Alberts pamanīja Džeku. Kā sviežas, Džek?

-    Ko? Ak, nav ne vainas, Džeks nezināja, kā izturēties. Gaidīt rindā negribējās. Jo ja nu Braienas tur iekšā nemaz nav?

-    Tu izskaties pēc cilvēka, kuram kaut kas ir uz sirds, Alberts pateica priekšā.

-    Nu, es tā kā meklēju Braienu. Mums bija tāda… tāda… tehniska saruna. Tu nesapratīsi.

-    Brīze jau ir iekšā.

-     Protams, viņa ir tur! iesaucās viens no rindā stāvošajiem. Viņa ir ķertā. Tie jau vienmēr tiek iekšā.

-Jā, ķertie nemēdz stāvēt rindā, piebalsoja kāds cits.

-    Viņai arī nebija jāmaksā.

-    Klau, puiši, iejaucās Alberts, viņa te ieradās bridi pirms jums un ne tikai pagaidīja, bet ari samaksāja. Tad viņš vērsās pie Džeka: Ej tik iekšā!

-    Redzat? klaigāja pirmais runātājs. Viņš arī ir no tiem.

-    Vecīt, viņš man uzrīkoja skaņu sistēmu, atbildēja Alberts. Un ko tu esi darījis manā labā, ja neskaita grūstīšanos un ķengāšanos?

Džeks samulsis paspraucās garām Albertam un ieslīdēja telpā. Apmēram puse no visiem klātesošajiem dejoja. Pārējie, sasēdušies krēslos vai uzrausušies uz galdiem, tērzēja. Pagāja labs brīdis, līdz Džeks aprada ar šejienes vājo apgaismojumu un skaļo troksni.

Cenzdamies izskatīties nevērīgs, zēns ar acīm meklēja Braienu. Viņš pamanīja Kvinnu dejojam vienatnē un Deku, kura klusa un nomākta sēdēja stūrī.

Blakus Dēkai, tomēr nebūdams ar viņu kopā, stāvēja zēns, kurš Džekam likās it kā kaut kur redzēts. Gadus divpadsmit vecs, ne vairāk, ar skūtu galvu un apsēju uz deguna pamatnes. Džeks šo zēnu pamanīja tāpēc, ka tas viņā lūkojās. Taču brīdī, kad abu acis sastapās, zēns novērsās.

Atskanēja priecīgu, iedrošinošu saucienu koris un roku plaukšķināšana. Džeks sekoja skaņai un ieraudzīja Braienu. Meitene dejoja viena ar viņu tik un tā neviens nespētu padejot ritmā, kas bija reizes desmit straujāks par mūziku.

Kleita ap viņu plīvoja zils mākonis, teju gatavs atrauties no dejotājas stāva. Džekam šis efekts šķita absolūti satriecošs.

Braienu nevarēja nosaukt par skaistuli; drīzāk viņa bija ierindojama “glīto” kategorijā. Taču šajā meitenē bija kaut kas tāds, kā dēļ viņu bija grūti nepamanīt. Un ne tikai tāpēc, ka viņa bija Brīze.

-    Sarauj, Brīze! kāds sauca.

Taču cita balss nobļāvās pretī: Beidz izrādīties, stulbā mutante!

Braiena apstājās kā iemieta. Kleita ieņēma savu parasto stāvokli. Kurš to teica?

Cils. Tas pats nejēga, kurš bija apcēlis Džeku par telefoniem.

-    Es. Cils panācās soli uz priekšu. Un necenties te tēlot nez kādu skarbo. Es no tevis, ķertā, nebaidos.

-    Bet vajadzētu gan, nošņācās Braiena.

Pēkšņi bija klāt Deka. Viņa bija uzlēkusi no krēsla un izstiepusi roku starp Braienu un Cilu. Nē, viņa teica savā dziļajā balsī. Pat nemēģiniet.

-    Dēkai taisnība, Kvinns viņai pievienojās. Mēs nevaram atļauties nekādu plūkšanos, neko tamlīdzīgu. Citādi Sems šo klubu aizklapēs ciet.

-    Varbūt mums vajadzētu divus atsevišķus klubus, ierosināja septītklasnieks, vārdā Antuāns. Nu, zināt, vienu ķertajiem un otru normālajiem.

-    Vecīt, kas tev lēcies? noprasīja Kvinns.

-    Man nepatīk, ka viņa uzvedas kā nez kāda superzvaigzne, tas arī viss. Cils nostājās blakus Antuānam.

-    Tev pienāktos būt mūsu pusē, Kvinn. Visiem zināms, ka tu esi normāls, ierunājās zēns, vārdā Lenss. Nu… puslīdz normāls. Lai vai kā, tu tomēr esi Kvinns.

-    Izbeidziet! uzrūca Deka.

-    Es pati varu sevi aizstāvēt! Braiena atcirta Dēkai. Varu tikt galā ar abiem šiem sīkajiem smerdeļiem, nogāžot tos gar zemi tik ātri, ka tie pat neapjēgs, kas noticis.

-    Nomierinies, Deka viņai teica. Kāpēc tu nevari vienkārši patīkami pavadīt laiku? Nerādot nekādus priekšnesumus?

Kādu brīdi Braiena izskatījās tā, it kā gribētu mesties Dēkai virsū. Bet Deka pat nesarāvās, tikai mierīgi nogaidīja.

-     Ak! Braiena izdvesa teatrālu nopūtu. Lai notiek! Brīze jau nu nebūs tā, kas taisīs traci. Brīze tiešām grib jauki pavadīt laiku. To teikdama, viņa Dēkas priekšā uztaisīja kaut ko līdzīgu reveransam, un Deka to pieņēma ar galvas mājienu.

Mūzika atkal pieņēmās spēkā, un bērni atgriezās pie dejošanas un sarunām.

-    Ei, Džek! uzsauca Braiena. Tu tomēr atnāci.

-    Aha.

-    Nu? Vai domā, ka vari izgriezt pogas Dēkai? viņa vaicāja.

Šis jautājums zēnu pārsteidza. Viņam pat mute palika vaļā.

-    Es pajokoju. Tikai pajokoju, attrauca Braiena. Patiesībā Deka ir baigi superīgā. Nu protams, ne tik superīga kā es.

-    Tik superīgs kā tu nav neviens, Džekam izspruka.

Braiena to uzklausīja kā kaut ko pašu par sevi saprotamu.

-    Vai gribi dejot?

-    Es nemāku, atzinās Džeks.

-    Nopietni?

-    Nopietni.

-    Es tev varētu iemācīt.

-    Man kaut kā neērti.

Braiena paraustīja plecus. Neviens taču par tevi nesmiesies.

-    Smiesies gan.

Braiena papurināja galvu. Normālā ātrumā. Pilnīgi izslēgts. Visi cer, ka tu salabosi telefonus un internetu un tādā garā. Par tevi jūsmo. Nu, varbūt ne gluži jūsmo, bet vismaz cer, ka tu to izdarīsi.

-    Es jau tev teicu, ka telefonus esmu salabojis, atgādināja Džeks.

Braienas acis samiedzās. Džek, apdomā, ko tu runā. Tam taču bija jāpaliek noslēpumā, vai ne? Tad viņas uzmanība

pārsviedās uz kādu, kas stāvēja Džekam aiz muguras. Ko tu dzirdēji?

Džeks apsviedās un ieraudzīja skūtgalvi zēnu. Ko? Zēns paraustīja plecus. Es neko nedzirdēju.

ŠI balss. Džekam tā noteikti bija pazīstama.

-    Pareizi. Tu neko nedzirdēji, zīmīgi noteica Braiena. Un labāk būs, ja to, ko tu nedzirdēji, nevienam neteiksi.

Džeks pazina šo balsi. Viņš blenza zēnā ar pazīstamo balsi.

Un pēkšņi viņš ieraudzīja.

-    Nu tad nāc ar mani dejot. Braiena paraustīja Džeku aiz piedurknes, taču viņš rāvās malā.

-       Es… nu… Man jāiet, nespēdams nolaist acu no skūtgalvja zēna, viņš pavēstīja.

-    Neviens par tevi nesmiesies, Braiena ņēmās viņu pārliecināt.

Bet Džeks, nopurinājis viņas roku, metās uz durvīm.

-    Viss, lai notiek, aizmirstu par tevi! Braiena nokliedza pakaļ. Tizlenis! Datoru nūģis! Tad, pietiekami skaļi, lai to dzirdētu visi, piebilda: Izskatās, ka viņam bail no meitenēm.

^

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

22 STUNDAS

Kad Džeks atstāja Makklubu, Diāna viņam sekoja. Bija atvieglojums tikt prom no Braienas un Dēkas. Abas labi pazina Diānu. Un ne vienai, ne otrai nebija iemesla just pret viņu simpātijas.

Laimīgā kārtā Dēkas acis bija pievērstas vienīgi Braienai, savukārt Braiena bija koncentrējusies uz Džeku. Šausminošs mirklis bija tas, kad Braiena Diānu uzrunāja; bet viņa aši nolaida acis, un Braiena viņu nepazina.

Ignorējot Alberta laipno “arlabunakti”, Džeks devās prom, aši attālinādamies no kluba. Ne gluži skriešus, tomēr tā, it kā to darītu labprāt.

Diāna viņu panāca. Džek!

Viņš apstājās. Palūkojās pār plecu bailēs, ka kāds varētu noklausīties. Diāna? viņš čukstus izdvesa.

-    Mhm. Kā tad. Kā tev tīk mana jaunā frizūra? Viņa izvilka pirkstus cauri savam birstei līdzīgajam cirpumam.

Lai arī apveltīts ar desmit pieaugušu vīru spēku, Džeks izskatījās pēc maza, pārbiedēta puisēna.

-    Ko tu te dari?

-    Tu man esi vajadzīgs, Džek.

-    Tev? Es? Es tev esmu vajadzīgs?

Diāna, piešķiebusi galvu, nomēroja viņu ar skatienu.

-    Tātad tev patīk Braiena, ko? Un man visu laiku likās, ka tava sapņu meitene esmu es.

Ādas krāsa asajā laternu gaismā izskatījās iezilgana, taču Diāna bija pārliecināta, ka zēns ir nosarcis.

-    Nāc! viņa mudināja. Aiziesim līdz pludmalei. Tur mēs būsim prom no svešām acīm.

Kā jau viņa to bija gaidījusi, Džeks paklausīgi sekoja. Var jau būt, ka viņš tiešām bija ieķēries tajā sīkajā, smukiņajā Braienā, bet Diānai nebija paslīdējis garām neviens no Džeka slepenajiem skatieniem, ko viņš tai pēdējā pusgada laikā bija raidījis. Pārkāpuši pāri zemajam valnim, viņi brida pa smilšaino liedagu. Pāri pletās naksnīgās debesis. Diānai būtu gribējies dzīvot šeit, pludmales tuvumā. Perdidoblča, lai ari cik nolaista un izpostīta, tomēr bija nesalīdzināmi dzīvāka par “Šausmu fabriku”, kā daži dēvēja Koutsas Akadēmiju.

-    Ko tad tu gribi? noprasīja Džeks. Viņa balsi skanēja izmisums.

-    Nu tad tā. Tev vajadzēja panākt, lai darbotos mobilie telefoni. Netieku gudra, kāpēc tas tev prasījis tik daudz laika, sacīja Diāna. Tu man apgalvoji, ka tas būs gaužām viegli.

-    Es nedrīkstu par to runāt, Džeks nelaimīgs nomurmināja.

-    Tev to neļauj Sems, vai ne? Kāpēc? Tā kā zēns neatbildēja, viņa piedāvāja pati savu izskaidrojumu. Tāpēc, ka tad tos varētu izmantot ari mēs. Interesanti. Nabaga Keins kā allaž sava brāļa nežēlastībā.

Džeks smagi slāja meitenei līdzās. Pārmērīgais spēks dzina viņa pēdas pārāk dziļi smiltis.

-    Keinam tagad, protams, par tevi viss ir zināms. Tas, ka esi mutants. Ar visai nopietnu spēku.

-    Viņš zina? Džeka balss pacēlās par veselu oktāvu.

Diāna klusībā pasmaidīja. Vēl arvien nobijies. Tas labi. Kā

tad. Viņš zina visu. Viņš zina, ka tu neesi vainojams pie tā, ka nokļuvi šeit. Ka tas notika manis dēļ.

-    Vai viņš lika tev nogriezt matus?

Jautājums pārsteidza Diānu nesagatavotu. Viņa iesmējās.

-     Ai, Džek! Nē. Keins man piedeva. Tu jau zini, kāds viņš ir. Satrakojas, bet ļaunu prātu netur.

-    Man gan tā neliekas, norūca Džeks.

Diāna nolēma šo jautājumu labāk neapspriest. Kā virzās uz priekšu interneta projekts?

-    Man vajadzīgs kārtīgs serveris. Un nopietns rūteris.

-    Vai tie ir kaut kādi aprīkojuma elementi?

Jautājums lāva Džekam izbaudīt pārākuma mirkli. Diāna

saklausīja tik pazīstamo pedantisko toni viņa balsi. Jā, tie ir aprīkojuma elementi.

-    Vai tu izmeklējies visur?

-Jā.

-    Vai palūkojies arī, kas ir Koutsā? Tad, kad vēl biji kopā ar mums?

-    Protams. Es pazīstu katru tehnoloģijas elementu Koutsā un tagad arī šeit, Perdidobīčā.

Skaidrs, nodomāja Diāna, lūk, kur ēsma, ko izlikt Džekam. Protams. Kas gan vēl cits? Varbūt viņš iekāroja Diānu un ilgojās pēc Braienas, bet Džeka patiesā mīla sastāvēja no silikona.

-    Un, pat ja tu tiktu pie rūtera, vai domā, ka Sems ļaus tev uzrīkot pašam savu internetu?

Ilgā, pat ļoti ilgā klusēšana sniedza apstiprinājumu, kāds Diānai bija vajadzīgs.

Visbeidzot viņš sacīja: Es nezinu.

-    Zinu, ka Sems ir jauks puisis, Diāna teica. Jaukāks par Keinu. Bet Keins pret to, ko tu spēj paveikt, Džek, vienmēr ir attiecies ar cieņu. Pat vēl pirms IBJZ. Tu zini, ka viņš vienmēr ļāva tev nodarboties ar to, kas tevi interesē.

-    Varbūt, nomurmināja Džeks.

-    Zini ko, aplūkosim to šādi: vai tu kaut uz sekundi spēj iztēloties, ka Keins tev uzdod tik grūtu darbu kā uzstādīt

mobilo telefonu sistēmu un pēc tam vienkārši pasūta tevi tālāk?

Viņa klusēšana bija daiļrunīga.

-    Tu mums esi vajadzīgs, Džek, turpināja Diāna. Mums vajag, lai tu atgrieztos.

-    Man te darbi darāmi.

Diāna uzlika roku zēnam uz pleca, un viņš apstājās. Diāna pagriezās, lai nostātos ar seju pret seju. Meitene stāvēja pārāk tuvu. Tik tuvu, ka varēja būt pārliecināta: cietais disks, kas šim zēnam bija sirds vietā, dūca kā traks.

Viņa viegli noglāstīja Džeka seju. Ne pārlieku nekautri tā, lai tas neizskatītos pēc solījuma, bet pilnīgi pietiekami, lai viņu, nabadziņu, galīgi apmātu.

-    Atgriezies, Džek, čukstēja Diāna. Keinam ir tev padomā darbs. Lielāks, nekā tu spēj iztēloties. Augstāko tehnoloģiju izaicinājums. Pēdējos trīs vārdus viņa izrunāja lēni, ieturot dramatiskas pauzes.

Džeka acis iepletās. Kas tas ir?

-              Kaut kas tāds, ko spēj paveikt tikai tu, viņa atbildēja.

-    Tikai un vienīgi tu.

-    Vai tu vari man to pateikt? viņš prasīja.

-    Tas ir kaut kas grandiozs, Džek. Pārāks par visu, ko tu līdz šim esi mēģinājis. Lielāki datori. Daudz sarežģītākas programmas. Nav izslēgts, ka pārāk sarežģītas. Pat tev.

Viņš tikko jūtami papurināja galvu. Tā ir viltība. Tu centies aizvilināt mani atpakaļ tikai tāpēc, lai Keins un Dreiks varētu mani pārmācīt.

-     Neglaimo sev, puisīt, teica Diāna. Tagad tuvāk pie lietas. Jāpanāk, lai viņš notic. Tu esi noderīgs tikai vienā jomā. Tu neesi Džeks Drošsirdis vai Džeks Karotājs un pat ne Džeks Mīlētājs, lai arī es zinu, ka tev mēdz būt šādas tādas neķītras fantāzijas. Tu esi Datordžeks. Sems neļauj tev darīt to, ko tu spēj. Keins ļaus. Un… Džek?

-Jā.

-    Tik daudz tehnoloģiju. Tāds milzu izaicinājums. Un tikai tu spēj tikt ar to galā.

-    Es… Man tas jāapdomā…

-    Nē, Džek. Tieši tagad. Tagad vai nekad.

Viņa pagriezās un sāka iet uz priekšu. Džeks vilcinājās. Bet Diāna jau zināja. Viņa to bija izlasījusi zēna acīs.

-    Ei, kāds ir bijis manā istabā! jozdams lejup pa kāpnēm, klaigāja Cils Sperijs.

Hanters Lefkovičs bija izstiepies uz dīvāna; viena kāja bija pacelta uz atzveltnes, otra skāra grīdu, rokas aizliktas aiz pakauša. Viņš skatījās DVD Superbad. Zēns to bija noskatījies jau vismaz desmit reizes. Katru joku, katru repliku viņš zināja no galvas.

-    Kā tu zini, vecīt? Ņemot vērā to, kādā nekārtībā ir tava istaba. Hanters, pat lāgā nepievērsdams viņam uzmanību, noteica.

Cils apgāja apkārt un nospieda izslēgšanas pogu televizora sānos. Man tas nepavisam neliekas smieklīgi, tu, ķertais. Kāds ir bijis manā istabā. Kāds ir paņēmis kaut ko, kas pieder man.

Hanters apdzīvoja šo māju kopā ar trim citiem zēniem: Cilu, Čārliju un Hariju. Pirms IBJZ viņi bija draugi. Visi bija septītklasnieki, un viņus vienoja kopīgā mīlestība pret San Francisco Giants. IBJZ neapšaubāmi bija Dodgers teritorija, varbūt ar atsevišķiem Angels faniem. Bet Cils un Čārlijs, gan katrs citā laikā, bija pārcēlušies uz šejieni no Līča apgabala, Harijs bija ieradies no Taho ezera, savukārt Hanteram Giants patika vienkārši tāpat.

Tā nu viņi turējās kopā un, ģērbdamies oranžā un melnā, kaitināja pārējos bērnus. Svētdienas pēcpusdienās zēni pulcējās, lai noskatītos spēles.

Bet IBJZ nebija sporta programmu. Arī televīzijas nebija. Četrotnei vairs nebija kopīgu interešu, kas to vienotu.

Turklāt pēdējā laikā starp Hanteru un pārējiem trim bija radusies distance, kuras iemesls bija visai raksturīgs IBJZ: Hanters bija ķertais. Pārējie trīs normālie. No sākuma visi kopīgi nosprieda, ka tas jau nav nekas liels varbūt ar laiku spēku iemantos arī pārējie, vienkārši Hanters izrādījies pirmais.

Bet pagāja nedēļas, un neviens no pārējiem trim nemainījās, turpretī Hanters ātri vien izveidojās par spēcīgu mutantu. Cilu tas kaitināja.

Kaitināja ar katru dienu vairāk.

-    Ei, vecīt, ieslēdz atpakaļ! Hanters, dusmīgi norādīdams uz aparātu, pieprasīja.

-    Atdod man to, Hanter! pavēlēja Cils.

-    Ko tad lai es tev atdodu, pakaļa tāds?

Cils saminstinājās. Pats zini.

Hanters, smagi nopūties, uzslējās sēdus. Skaidrs, tātad tu man brauc virsū, ka esmu kaut ko nozadzis, un pat nepasaki, kas tas ir? Vecīt, tu noteikti esi zvērīgi nogarlaikojies, ja reiz ne no šā, ne no tā tik cūcīgi izrunājies.

-    Cūcīgi! Cils apsūdzoši iesaucās.

Pacelto balsu pievilkts, no dzīvojamās istabas lēnā gaitā iznāca Harijs, kurš bija veidojis tur sarežģītu LEGO būvi.

-    Kas te notiek? viņš jautāja.

-    Tas muķis ir bijis manā istabā un kaut ko nočiepis, atbildēja Cils.

-    Tu melo! atcirta Hanters. Un beidz mani apsaukāt!

-    Par muķi? Tu taču esi mutantu ķertais. Kāpēc lai tevi tā nesauktu?

-    Kas te īsti notiek? Harijs samulsis pārjautāja.

-    Atdod! pieprasīja Cils. Atdod man to!

-    Tu, stulbais ķēms, es pat nezinu, par ko ir runa! Nu jau Hanters bija piecēlies kājās, dusmās piesarkušu seju.

-    Pakaļa, teica Cils. Tu mani nosauci par pakaļu. Pēc tam tu teici “cūcīgi”. Beidz tēlot gudreli. Tu ļoti labi zini, kas tas bija, jo tu to nozagi. Man bija gabals žāvēta, sālīta šķiņķa.

-              Tad, re, par ko ir runa! Hantera balsī skanēja neticība.

-     Pirmām kārtām kāpēc tu to no mums, vecīt, slēpi? Biju domājis, ka mēs dalāmies…

-    Aizveries, tu, mutantu ķertais! Dabas kļūda! kliedza Cils. Es netaisos dalīties ar tevi nekur un nekādi. Varbūt esmu ar mieru dalīties ar cilvēkiem, bet ne ar ērmiem.

Arī agrāk viņu vidū laiku palaikam bija izcēlušās nesaskaņas. Pat ķildas. Un šī nebija pirmā reize, kad Cils zāģēja Hanteru par viņa spēku. Bet šoreiz tas bija nopietnāk, un kautiņš, no kā viņiem līdz šim bija izdevies izvairīties, tagad sāka likties neizbēgams. Vai es spēšu uzvarēt? Hanters sev domās jautāja. Cils bija lielāks un stiprāks. Bet, ja jau kautiņš, tad kautiņš lai notiek, Hanters pieņems šo izaicinājumu. Viņš jau nu nebūs tas, kurš atkāpsies.

-    Paej nost, Cil, brīdināja Hanters.

-    Aizbāz savu trekno mutanta viepli, tu, zemcilvēk, ērms, ķertais! Cils gāza pretī. Viņš vīstīja dūres sasprindzis, gatavs mesties virsū.

-    Pēdējā iespēja, brīdināja Hanters.

Cils saminstinājās, bet tikai uz mirkli. Viņš pagriezās un paķēra no kamīna priekšas garu bronzas kruķi.

Hanters šausmās atsprāga atpakaļ. Ar tādu kruķi varēja arī nogalināt. Tā vairs nebija tikai dūru cīņa.

Viņš pacēla rokas izvērstām plaukstām.

Pēkšņi Harijs, vai nu cenzdamies nokļūt starp abiem, lai tos nomierinātu, vai pats gribēdams aizmukt, pārsteidzošā ātrumā metās uz priekšu.

Tad Harijs iekliedzās.

Viņš ķēra sev pie kakla.

Lēnām pagriezies, viņš šausmās blenza uz Hanteru. Brilles noslīdēja Harijam no deguna. Acis izgāja no orbītām, un viņš sabruka uz grīdas.

Gan Hanters, gan Cils sastinga. Abi lūkojās uz Hariju.

-    Kas notika? vaicāja Cils. Ko tu viņam nodarīji?

Bet Hanters tikai purināja galvu. Neko. Neko, vecīt, es neko neizdarīju.

Cils nometās ceļos un pieskārās Harijam pie kakla. Tas ir karsts. Viņa āda ir karsta.

Hanters kāpās atpakaļ. Es neko neizdarīju, vecīt.

-    Tu, ķertais! Ķertais slepkava! Tu viņu nogalināji!

-Viņš nav miris, viņš elpo, protestēja Hanters. Es

negribēju… viņš ielēca starp mums…

-    Tas biju es, kuru tu gribēji nogalināt! kliedza Cils.

-    Tu taisījies man gāzt ar to kruķi!

-    Ko tu izdarīji, vecais? Vai iedarbināji savas maģiskās mikroviļņu ķetnas un izcepi viņam smadzenes?

Hanters šausmās lūkojās uz savām plaukstām, neticēdams, ka tā varētu būt patiesība, alkdams, kaut tā nebūtu patiesība. Viņš negribēja… Harijs bija viņa draugs…

-    Ak mans Dievs, tu, slepkavīgais mutantu ķertais!

-              Es sadabūšu Lanu. Viņa Hariju izglābs, teica Hanters.

-    Ar viņu viss būs kārtībā. Viņš atlabs.

Bet viņa acu priekšā uz Harija skausta tieši pie galvaskausa pamatnes veidojās milzīga tulzna. Tā bija sešas collas diametrā, tik liela kā apelsīns derdzīgs maiss, pilns ar šķidrumu.

Hanters skriešus metās ārā no istabas. Viņu pavadīja bijušā drauga izkliegtie apvainojumi: Ķertais slepkava! Ķertais slepkava!

Sems bija aizmidzis Astrīdas mājas rezerves guļamistabā. Viņu pamodināja vemšanas skaņas.

Puisis bija ārkārtīgi noguris, bet tik un tā piespieda sevi izrāpties no gultas. Paķēris T kreklu, Sems pieklauvēja pie vannasistabas durvīm. Ei! viņš pasauca.

-    Ko? atsaucās Marijas balss, dīvaini drebelīga.

-    Kas tev kaiš?

-    Ak, piedod! Vai es tevi uzmodināju?

-    Izklausījās, it kā tu korķētu. Vai tev ir nelabi?

-    Nē. Nē, man nekas nekaiš.

Sems varēja apzvērēt, ka dzirdējis meitenes balsī tādu kā šņukstu, kā aizķeršanos. Vai esi pārliecināta?

Marijas balss kļuva noteiktāka. Jā, ar mani viss ir labi, Sem. Ej atpakaļ gulēt. Piedod, ka uzmodināju tevi.

Sems nodomāja, ka tas ir labs ieteikums. Ierāpies atpakaļ gultā un sakārtojis spilvenus pēc sava prāta, viņš pameta skatienu uz pulksteni. Pusnakts. Sems aizvēra acis. Taču viņš zināja, ka miegs tik drīz neatgriezīsies. Tā vietā nāca preču vilciens, vagons aiz vagona, pilns ar raizēm un ķibelēm. Un kur tad vēl vecais draugs izsalkums! Ir grūti aizmigt, ja kuņģis kā sasiets mezglos.

Viņš dzirdēja ūdens noraušanu un redzēja, ka vannasistabā nodziest gaisma.

Ja nu Marija patiešām ir saslimusi? Kur viņš ņems kādu, kas viņas vietā vadītu bērnudārzu? Astrīdai jānoņemas ar Mazo Pītu, tātad viņa atkrīt. Sems sāka pārskatīt to cilvēku sarakstu, par kuriem viņš varētu būt drošs, ka tie izturēsies kā pieauguši un tiks galā.

Taču viņš spēja iedomāties vienīgi tādus Marijas aizvietotājus, kuri uzņemtos šo darbu tikai tāpēc, lai piekļūtu bērnudārza auzu pārslu krājumiem.

Sems saprata, ka ir iegrimis snaudā un sapņo. Junior Mints. Viņš sapņoja par…

…Junior Mints.

Lūk, kur tas bija, lūk, kas kņudināja viņa apziņas nostūri. Junior Mints.

-    Laikam es aiz bada jūdzos nost. Tur tā vaina es lēnām, bet noteikti jūdzos nost.

Sems piespieda sevi aizvērt acis, bet kņudēšana smadzeņu dzīlēs bija kļuvusi uzmācīgāka; tagad tā likās kā skaļa činkstēšana, kas nelaida vaļā un pieprasīja uzmanību.

Eltons un Daltons plūcās par to, kam tās piederējušas. Kurš tās paņēmis.

Vai tev neienāca prātā, ka tas varēja būt kāds cits no sargkareivjiem?

Nē, Hetere B. un Maiks Dž. bija sargbūdā. Un Džošs visu laiku gulēja.

Kā to saprast visu laiku gulēja?

Junior Mints. Karte ar spēkstaciju pašā vidū. Atmiņas par dienu, kad notika kauja.

Vabole, šis hameleons.

Vabole.

Spēkstacija.

Sems izlēca no gultas kā zibens ķerts.

Viņš uzrāva džinsus un ņēmās drudžaini meklēt zem gultas kurpes. Iekāpis tajās, Sems skriešus metās uz Astrīdas istabu. Pat nepieklauvējis viņš atrāva vajā durvis.

Astrīda bija aizmigusi, gaišie mati izjukuši uz spilvena.

-    Astrīd, mosties!

Meitene pat nepakustējās, tāpēc viņš satvēra tās kailo plecu. Par spīti drudžainajam satraukumam, ķermenim pārskrēja saldas tirpas. Mosties!

Zilās acis plaši atvērās. Ko? Vai atkal Pītijs?

Pēkšņi Sems ar ārkārtēju skaidrību apjauta to, ka līdz šim nekad nav bijis Astrīdas guļamistabā. Bet šī nebija īstā reize, kad par to prātot.

-    Vabole. Junior Mints pievāca viņš.

Meitene blenza viņā. Vai tāpēc tu mani uzmodināji?

-    Spēkstacijā. Eltons un Daltons. Viņi abi runāja patiesību. Neviens no viņiem nepaņēma konfektes, un arī Džošs ne. Tur bija vēl kāds. Kāds, kuru tie neredzēja.

-    Kāpēc lai Vabole atrastos spēkstacijā? brīnījās Astrīda. Tad viņas acis iepletās viņa saprata.

-    Tāpēc, ka es esmu idiots, lūk, kāpēc, Sems dusmīgi noteica. Man jādabū rokā Edīlio. Kamēr būšu prom, par visu atbildi tu.

-    Varbūt tu kļūdies, novilka Astrīda.

Bet Sems jau bija ceļā. Noducinājis lejup pa kāpnēm, viņš metās ārā saltajā nakts gaisā. Edīlio viņš atrada ugunsdzēsēju depo, kur draugs pārsvarā mēdza nakšņot.

-    Kas apsargā spēkstaciju? Sems jautāja Edīlio pēc tam, kad bija uzpurinājis viņu no dziļa miega.

-    Britnija D., Džošs… Mikijs… jā, un Maiks Fārmers.

-    Uz Maiku var paļauties, atzina Sems. Kā ar pārējiem trim?

Edīlio paraustīja plecus. Vecīt, kādus varu dabūt, ar tādiem strādāju. Mikijs ir tas, kurš, spēlēdamies ar ieroci, izšāva savas mājas grīdā caurumu, sabojājot pagrabstāvā veļas mazgājamo mašīnu. Britnija, šķiet, ir sakarīga. Viņai ir motivācija. Džošs? Nezinu, vecīt.

Visi sakāpa džipā. Pagāja stunda, līdz viņi, krustu šķērsu izbraukājuši pilsētiņu, savāca kopā Deku, Braienu, Teilori, Orku un saujiņu Edīlio kareivju. Eskortam vēl pievienojās sedans un milzīga Escalade, kuras aizmugurē snauduļoja Orks.

Trijās mašīnās kopā bija desmit bērnu. Viņi apstājās rātsnama priekšā. Sems nostājās uz ietves, no kurienes visi varēja viņu dzirdēt.

-    Man žēl, ka izrāvu jūs visus no siltajām gultām, bet, manuprāt, Keins gatavojas kaut ko pasākt spēkstacijā, viņš pavēstīja.

-    Ļauj, lai aizskrienu turp un brīdinu viņus, lūdzās Braiena.

-   Ja tu tajā savā milzu ātrumā noskriesi desmit jūdzes, tad, būdama tik izsalkusi, tāpat stāvus atdosi galus.

-    Vecīt, Brīze spēj pieveikt desmit jūdzes vienā minūtē. Viņa uzsita gaisā knipi.

Sems vilcinājās. Tas bija tiesa. Braiena varēja tur nokļūt labu laiku pirms jebkura cita no viņiem. Bet taisnība bija arī tas, ka šāds skrējiens viņu nokausēs. Sems bija redzējis Braienu pēc šādu distanču veikšanas. Viņa nebija vienkārši pārgurusi, viņa izskatījās tuvu nāvei.

-    Ej! Bet neiekulies nepatikšanās. Pēdējie trīs vārdi tika teikti vairs tikai gaisa grīstei.

Varbūt lieki esmu sacēlis trauksmi, Sems sev teica. Pazudušās Junior Mints nebija gluži pārliecinošs iemesls panikai. Varbūt viņš izskatīsies kā idiots.

Bet intuīcija Semam teica, ka viņš nekļūdās. Nē, viņš nekļūdījās, jo, būdams Keina vietā, viņš rīkotos tieši tā.

Viņam to būtu vajadzējis paredzēt. Vajadzēja paredzēt un būt gatavam. Tāpat kā vajadzēja būt gatavam sagaidīt uzbrukumu Ralfam.

Viņi izbrauca no laukuma. Garām Edllio ierīkotajai kapsētai, kurā jau bija tik daudz kapakmeņu. Garām nodegušajai dzīvojamai ēkai, cietušajam bērnudārzam, pussagrautajai baznīcai.

Sems sev teica, ka ir darījis visu, ko spējis, taču bijis spiests nokauties ar ikdienas sīkumiem, ar centieniem novērst draudošo badu. Tas nelīdzēja. Ja Keins pārņems spēkstaciju…

Viņi nobrauca vēl divus kvartālus, un pēkšņi tumšās ielas pašā vidū, mašīnas lukturu gaismā, vicinādams rokas kā jucis, iznira Cils.

-    Ko man darīt? vaicāja Edllio.

Sems klusībā nolamājās. Apturi! Palūkosim, kas noticis.

Edllio uzmina uz bremzēm. Cils metās uz priekšu, aizelsies, pietvīcis, galīgi bez elpas. Viņš atslīga pret logu, ko Sems bija norullējis uz leju. Hanters, vecīt. Tas ķertais nobendēja Hariju.

Deka izgrūda kaut ko līdzīgu aizsmakušam ņurdienam, kas lika Cilam pakāpties soli atpakaļ. Tomēr viņš neatvainojās.

-    Tā tas ir, viņš ir ķertais. Viens no tavējiem. Un ar savu ķertā spēku viņš nogalināja Hariju. Bez jebkāda iemesla.

-    Vai Lanu sameklēji? jautāja Edllio.

-    Es nezinu, kur viņa ir.

-    Savādi, ka tu par ķerto nedēvē ari Dziednieci, aizrādīja Deka.

-     Lana ir “Virsotnē”, atbildēja Sems. Vareni. Tagad es patiešām būtu varējis izmantot Braienu. Labi, cerēsim, ka spēkstacijas sakarā man būs bijusi tikai paranoja. Edllio, aizved mani uz Hantera un Cila māju. Pasaki savai brigādei, lai dodas atpakaļ uz laukumu, paliek tur un gaida mūs. Pēc tam tev būs jādodas uz “Virsotni” un jāmēģina sameklēt Lanu. Vai skaidrs?

-    Aha.

-    Deka, kā būtu, ja tu paliktu kopā ar mani un mēs palūkotu, kas tur noticis?

-    Iešu sameldēt vēl kādus normālos, pavēstīja Cils. Normālajiem jāzina, kas noticis.

Sems, izliecies pa logu, piedraudēja ar pirkstu. Tu taisies skraidīt apkārt un raut cilvēkus no miega? Nē. Tu brauksi mums līdzi.

-     Nekā nebija, vecīt. Tu un Deka? Jūs abi esat ķertie. Ķertie vienmēr cits citu piesedz.

-    Tu esi absolūts idiots, Cil, sacīja Sems. Es neļaušu tev skraidīt apkārt un sēt paniku.

-    Ko tad tu taisies darīt? Izcept mani? Cils izpleta rokas žestā, kas vienlaikus bija izaicinošs un vientiesīgs.

-    Kaut kāds stulbums, noteica Sems. Kāp iekšā, Cil! Šādi strīdēdamies, mēs tikai izniekojam laiku.

-    Nekā nebija, vecīt. Nekā nebija. Cils pagriezās un aši devās prom.

-    Vai gribi, lai es viņu apturu? vaicāja Deka.

-    Nē, atbildēja Sems.

-    Viņš sataisīs traci.

-     Izklausās, ka tracis ir neizbēgams. Hanters ir par to parūpējies. Brauksim, Edllio. Ceru, ka Brīze nokļūs spēkstacijā un vismaz uzmodinās sargus. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man šķiet, ka esmu pārsteidzies. Diezin vai Keins uzsāks karu jau šonakt.

-    Izskatās, ka mums sācies pašiem savs karš tepat pilsētā, noteica Edīlio.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 47 MINŪTES

Nu tik būs izprieca, nosprieda Patriks. Viņa saimniece nakts vidū bija kājās, un tas bija jautri. Turklāt patlaban viņa kāpa pikapā.

Pie stūres atradās Kvinns. Viņam līdzās Alberts. Aizmugures sēdekli, kur novietojās Lana, jau sēdēja Cepums, ļoti liela auguma puisis, kuram citkārt tur būtu licies pašauri, taču Kvinns, lai aizsniegtu pedāļus, savu sēdekli bija pavilcis, cik vien varēja, uz priekšu. Patriks, ielēcis mašīnā, tūdaļ pat iegūlās Cepumam klēpi.

-    Varbūt tomēr liekam to suni aizmugurē? ierosināja Alberts.

-    Lai viņš aprej katru, kam braucam garām? Un visus uzmodina?

-    Labi, uzmetis sunim nīgru skatienu, noteica Alberts. Lanai šī Alberta īpašība tas, ka viņš nemīlēja suņus, gauži nepatika, taču patlaban nebija īstais bridis strīdēties.

Alberts vismaz nemētājās ar pretīgiem jociņiem par to, ka varētu Patriku apēst. Tādus viņa bija dzirdējusi no daža laba un ne vienu reizi vien.

Visi četri ieskaitot Patriku, pieci bija satikušies šosejas malā pie trokšņa slāpētāju veikala. Tur viņus gaidīja pamatīgs pikaps, īsta apvidus mašīna tieši tāda, kāda, pēc Alberta domām, vajadzīga tālajam braucienam un zelta kravai.

-   Varbūt vispirms jāpalūko, vai pratīšu ar šādu braucamo apieties, sacīja Kvinns.

-    Tu teici, ka māki vadīt auto, aizrādīja Alberts.

-    Māku jau arī. Vismaz esmu vadījis Edīlio džipu. Bet šis ir daudz lielāks.

-    Vareni, nomurmināja Alberts.

Kvinns pagrieza atslēgu, un motors ierūcās. Tas likās pārāk skaļš tāds varētu sacelt kājās visu pilsētu.

-Ārprāts! nošausminājās Kvinns. Viņš atlaida sajūgu, un četrriteņu nezvērs rāvās uz priekšu. Tas atsitās pret ietves malu un gāzelēdamies izlīgoja uz šosejas.

-    Ei, ceru, ka mēs nenositīsimies, ko? iesaucās Alberts.

Kvinns nostabilizēja automašīnas gaitu, un tā, uzņēmusi

saprātīgu ātrumu trīsdesmit jūdzes stundā -, sāka virzīties pa kādreiz tik dzīvās šosejas vidu.

-Tu esi tāds mazliet dīvains, Albert, Kvinns rotaļīgi sacīja. Vai negrasies man pateikt, uz kurieni mēs braucam? Trijos naktī! Mēs taču netaisāmies nevienu nogalināt, ko?

-    Tev ir samaksāts, vai ne? atcirta Alberts.

-    Tu viņam nepateici? no aizmugures sēdekļa jautāja Lana. Albert, viņam ir jāzina, kas notiek.

Tā kā Alberts neatbildēja, Lana to pateica viņa vietā: Mēs braucam pēc zelta, Kvinn.

Atpakaļskata spogulītī viņa redzēja Kvinna acis.

-    Mm… Ko?

-    Vientuļnieka Džima būda. Zelts, paskaidroja Lana.

Viņa atkal ieraudzīja Kvinna acis, un nu jau tajās jautās

satraukums. Atvaino, bet pagājušo reizi mūs tur sakoda koijoti.

-    Tagad tu māki apieties ar ieroci. Un tev tas ir līdzi, Alberts mierīgi paskaidroja. Un arī Cepumam ir ierocis. Jūs abi esat vingrinājušies.

-    Tas tiesa, piekrita Cepums. Bet es negribu ne uz vienu šaut. Ja nu vienīgi tad, ja tie apdraudētu Dziednieci.

-    Un kam mums vajadzīgs zelts? Kvinna balss šķita mazliet spiedzoša.

-    Mums vajadzīga nauda, atbildēja Alberts. Līdz šim esam kaut kā izlīdzējušies ar barteru. Mums vajadzīga sistēma, un sistēma darbojas labāk, ja valūtai ir bāze.

-    Aha.

-    Labi, ņemsim kaut vai to pašu zivju biznesu, iesāka Alberts.

-              Nekāds dižais bizness jau tur nesanāk, norūca Kvinns.

-    Vakar noķēru tik vien kā ēsmai.

-    Tev būs labās dienas un sliktās dienas, Alberts nepacietīgi turpināja. Būs dienas, kad gadīsies vesels lērums zivju. Tad nu pieņemsim, ka tev sagribas dažas zivis iemainīt pret apelsīniem.

-    Vispār jau izklausās labi. Tu zini kādu, kuram ir apelsīni?

-    Tev ir pietiekami daudz zivju, un tu dažas gribi iemainīt pret apelsīniem vai pret maizi un dažas piešķirt cilvēkam, kurš tavā vietā uzkops tavu istabu. Tātad tev būs jāiet uz trim dažādām vietām ar zivīm rokā un kādam jāmaksā.

-    Ei, vai tiešām es šeit esmu vienīgais, kurš jūtas izbadējies? pajokoja Kvinns. Paklau, vecīt, apelsīni! Maize! Labāk izbeidz!

Alberts nelikās dzirdam. Ja tev būs nauda, tu varēsi nevis vienkārši iemainīt lietas, bet gan doties uz tirgu, kur katrs nesīs to, kas viņam ir pārdodams. Vai ne? Viss vienuviet. Un visi staigā ar zelta gabaliem kabatā, nevis, gribēdami noslēgt darījumus, nēsājas apkārt ar savām zivīm vai ar graudiem piekrautām ķerrām, vai sazin ko.

Kvinns teica: Vai nu es nēsājos apkārt ar savām zivīm, vai stiepju tās pārdot tajā tavā tirgū, vai arī stāvu mierā un cilvēki nāk pie manis tās pret kaut ko iemainīt, bet tā vai citādi…

-     Nē, vecīt, Alberts viņu nepacietīgi pārtrauca. Tu savas zivis notirgosi kādam, kurš tās savukārt pārdos citiem. Tev jāzvejo, jo tieši tas tev labi padodas. Nevis jāpārdod zivis, bet gan tās jāķer.

Kvinns sarauca uzacis. Tu gribi teikt, ka es tās pārdošu tev.

-    Tā tas varētu būt, piekrita Alberts. Pēc tam es tās pārdošu Lanai. Tādējādi, tu, Kvinn, dari savu darāmo un es daru savējo, un, lai tas viss ietu no rokas, mums vajadzīga tāda vai citāda nauda.

-Jā, labi, tā kā es to daru naktī, tad rīt zivju tik un tā nebūs, norūca Kvinns. Tad viņš uzdeva Lanai jautājumu, kuru meitene jau bija gaidījusi: Kāpēc tu tur piedalies, Dziedniece?

Lanai viņas “tituls” negāja pie sirds; viņa pat īsti netika gudra, kāpēc. Un jautājums saistībā ar šo titulu likās vēl jo nejaukāks. Viņai šis jautājums nepavisam nepatika. Sakustējusies sēdeklī, Lana pagrieza galvu pret logu.

-    Viņa brauc tāpēc, ka man vajadzīgs ceļvedis, atbildēja Alberts. Un es viņai samaksāšu. Tad, kad tikšu pie zelta. Runa ir par tādu sīkumu, ko dēvē par uzticēšanos.

Nabaga Alberts, nodomāja Lana, kad viņš uzsāka lekciju par to, cik noderīga ir uzticēšanās. Gudrs puisis. Varbūt kādu dienu viņam piederēs visa IBJZ. Bet par īstajiem iemesliem, kāpēc Lana devās šajā ceļojumā, viņš nezināja itin neko.

Lai samaksātu par to, ko viņa šonakt grasījās darīt, nepietiktu pat ar visu pasaules zeltu. Zelts nespēja mazināt saltās šausmas, kas pildīja meitenes sirdi. Un, ja tas, ko viņa bija uzdomājusi, neizdosies, zeltam nebūs nekādas nozīmes.

-    Pasaulē ir kas vērtīgāks par zeltu, noteica Lana, pārliecināta, ka to dzird tikai viņa pati.

-    Piemēram, kas? jautāja Alberts.

-    Piemēram, brīvība, viņa atbildēja.

Alberts turpināja savus apcerējumus, klāstīdams, kā par naudu var nopirkt brīvību. Lana sprieda, ka varbūt viņam ir taisnība. Vairumā gadījumu. Bet ne šajā.

Ne šajā gadījumā.

Viņa nespēja uzpirkt Tumsu. Bet varbūt, varbūt… varbūt viņa spēs to nogalināt.

Keins sēdēja, klusēdams un zelēdams īkšķi, košļājot tā nelīdzeno nagu.

Pie stūres bija Panda. Datordžeks bija iespiests aizmugures sēdeklī starp Diānu un Vaboli. Viņi brauca priekšgalā. Otrā mašīna, džips, viņiem sekoja. Tajā bija Dreiks ar četriem kareivjiem. Visi bija apbruņoti.

Viņi brauca piesardzīgi. To bija pieprasījis Keins. Panda, lai arī uzlabojis savu vadīšanas prasmi un ieguvis lielāku pārliecību, tomēr vēl arvien bija tikai trīspadsmitgadīgs zēns. Viņš joprojām brauca nedroši.

Aizmugurē braucošais džips, bez šaubām, Dreika skubināts, nepacietīgi bakstīja buferos.

Lejup pa šoseju Nr. 1, garām pamestajām uzņēmumu ēkām, apbraucot sadauzītās automašīnas un apgāztos smagos auto. Visus IBJZ gruvešus, drazu, ko atstājuši tie, kuri pazuda.

Viņi pagriezās uz ceļu, kas veda uz spēkstaciju.

-    Skaties, ka nenobrauc no ceļa, brīdināja Keins. Tur ir dziļa aiza.

-    Neuztraucies, atteica Panda.

-    Aha, novilka Keins. Pa kreisi bija simt pēdu gara nogāze, zem tās krasta klintis. Keins prātoja, vai, liekot lietā savu spēku, spētu apturēt auto kritienu, gadījumā ja tas tomēr nogāztos. Tas būtu jāpārbauda: jāpalūko, vai viņa telekinētiskais spēks var apturēt krītošu objektu, kura iekšienē atrodas viņš pats. Iespējams, pietiktu tikai atrast pareizo līdzsvaru.

-    Kas tas bija? iesaucās Panda.

-    Kas tad?

-    Ari es to redzēju, bilda Diāna.

-    Ko jūs tur redzējāt? noprasīja Keins.

-    Tādu kā plankumu. It kā kaut kas pašautos mums garām.

Iestājās klusums. Tad Keins nolamājās. Braiena. Piedod

gāzi, Panda!

-    Es negribu nobraukt no…

-    Ātrāk! nošņācās Keins.

Iesprakšķējās rācija. Dreika balss. Vai jūs, puiši, redzējāt?

Keins ieslēdza savu aparātu. Jā. Braiena. Vai nu viņa, vai tornādo.

-    Viņa tur nokļūs pirms mums, noteica Diāna.

-    Viņa jau ir tur, piekrita Keins.

-    Vai tev nešķiet, ka labāk to darīt kādu citu reizi? jautāja Diāna.

Keins iesmējās. Tikai tāpēc, ka te apkārt šaudās Braiena? Man tas skuķis pie kājas. Tā bija neīsta bravūra. Tas, ka Braiena “šaudās apkārt”, varēja nozīmēt, ka notiks uzbrukums no slēpņa. Vai arī ka Sems ir brīdināts un patlaban jau ir ceļā.

Viņš ieslēdza rāciju. Dreik, kad mēs tur nokļūsim, nav izslēgts, ka viņi būs sagatavojušies.

-     Tas labi. Man patlaban ir īsti kaujiniecisks noskaņojums, atbildēja Dreiks.

Keins pagriezās sēdeklī, lai uzlūkotu Diānu. Viņas gandrīz kailā galva likās mulsinoša. Tā dīvainā kārtā vedināja pievērst uzmanību meitenes acīm un lūpām. Keins viņai pamirkšķināja. Dreiks neuztraucas.

Diāna neatbildēja.

-    Tu uztraucies, Panda? jautāja Keins. Panda bija pārāk nobijies, lai atbildētu. Viņa pirksti, krampjaini ieķērušies stūrē, bija gluži balti.

-    Nu redzi, neviens neuztraucas. Vienīgi tu, Diāna, teica Keins.

Džekam Keins nepajautāja. Kādu laiku nāksies izturēties pret viņu īpaši uzmanīgi. Vismaz tik ilgi, līdz šis datorģēnijs būs sagādājis Keinam to, kas viņam vajadzīgs.

-    Tuvojamies vārtiem, pavēstīja Vabole.

Pie augsta drāšu žoga stāvēja no ķieģeļiem būvēta sargbūda. Visur spīdēja gaisma. Virs sargbūdas atradās prožektori, tēmēti abos virzienos gar žogu. Un aiz vārtiem pašas spēkstacijas milzīgais blāķis dūca un vibrēja kā draudīga dzīva būtne nakts tumsā. Tā bija lielāka, nekā Keins bija iztēlojies,

un sastāvēja no vairākām ēkām, no kurām lielākā izskatījās pēc cietuma. Tā likās tik milzīga, ka teju varēja ietvert sevī mazu pilsētiņu. Prožektoru gaismā mirdzēja stāvlaukumā sarindotās automašīnas.

-    Re, kur Braiena! iesaucās Keins, norādīdams uz meiteni, kas, pieķērusies pie sētas un veltīgi to raustīdama, bija saliekusies kāsī. Braiena izbailēs atskatījās uz viņiem; prožektoru gaismā meitenes seja šķita zilganbalta. Viņa kaut ko uzkliedza, taču Keins nesaklausīja, ko.

Skaidri redzamās dusmās viņa grabināja sētu, nespēdama to atvērt, nedz arī uztramdīt tos, kas bija sargbūdā. Ja tajā kāds vispār bija.

Panda uzspieda uz bremzēm, un auto buksēja.

Keins izlēca ārā un pacēla rokas pret Braienu. Bet viņa pārvērtās izplūdušā plankumā un tad parādījās gabaliņu tālāk paugura labajā nogāzē.

-    Sveika, Braiena, sen neesam redzējušies, Keins viņai uzsauca.

-    Sveiks, Kein! Kā jūtas tava kāja, kurai Sems nosvilināja ādu?

Keins viņai uzsmaidīja. Visi ārā no mašīnas! viņš čukstus pavēlēja. Žigli!

Panda, Džeks un Diāna izvēlās ārā. Vabole varbūt izkāpa, varbūt ne Keins viņu neredzēja. Bet Vabolēm jau vairs nebija lielas nozīmes.

-    Kas tad nu? jautāja Braiena. Cenzdamās izturēties bezrūpīgi, viņa zelēja košļājamo gumiju. Bet Keins redzēja, ka meitene vēl nav atjēgusies no pārpūles. Viņa bija pārgurusi. Un, bez šaubām, arī izsalkusi. Cik žēl, ka viņam nebija nekā ēdama! Varētu pakaitināt Braienu kā suni ar kaulu. Pārbaudīt viņas uzticamību.

Bet neko ēdamu viņi nebija paņēmuši līdzi.

-    Ak, nekas liels, Braiena, attrauca Keins. Viņš nolaida rokas, sakrustoja tās uz krūtīm, bet plaukstas pagrieza pret

auto sev aiz muguras. Tad viņa rokas zibenīgi pašāvās augšup un tūdaļ pat triecās lejup.

Auto pacēlās virs zemes. Tas raustījās gaisā kā gigantisks jo-jo, kam notrūkusi aukliņa.

Apmetusi gaisā divdesmit trīsdesmit pēdu garu loku, automašīna gāzās virsū Braienai.

Auto ar šausminošu spēku ietriecās zemē. Vējstikls un visi pārējie logi sašķīda miljons spožos gabaliņos. Itin kā kāds būtu tur ievietojis rokas granātu. Divas no riepām pārplīsa. Motora pārsegs atdalījās, uzvirpuļoja gaisā un pārlūza.

Braiena stāvēja kādas divdesmit pēdas no avarējušā auto.

-    Oho! Tas bija forši, Kein, viņa smīkņāja. Gan jau tev pašam tas likās trakoti ātri, ko? Auto lido pa gaisu zibens ātrumā? Kāpēc nepamēģināt vēlreiz?

-    Viņa tevi kaitina, Kein, Diāna, nostājusies viņam līdzās, teica. Viņa velk laiku. Lai to varētu sadzirdēt tie, kuri ir sargbūdā.

Dreika auto apstājās tieši aiz viņu mašīnas. Dreiks izlēca no tā un skriešus metās pie Braienas, pa ceļam tīdams vaļā savu pātagas roku.

Braiena iesmējās un parādīja Dreikam vidējo pirkstu. Nāc vien, Dreik, tu taču vari mani noķert. Dreiks metās viņai virsū, bet pēkšņi Braiena jau bija viņam aiz muguras.

-    Met mieru, Dreik! uzsauca Keins. Tu tik un tā nevari viņu notvert. Un šobrīd mēs to vien darām kā taisām troksni un šķiežam laiku.

-Vārti ir ciet, Braiena, pēkšņi iznirusi gandrīz rokas stiepiena attālumā no Keina, izsmējīgi pavēstīja. Apstādamās viņa trīcēja kā mērķī trāpījusi bulta.

-    Vārti? pārjautāja Keins. Viņš notēmēja ar rokām uz sadragāto auto. Tas pacēlās virs zemes un kūleņodams traucās pa gaisu, raidot ap sevi stikla lauskas kā komētas asti.

Auto ietriecās vārtos, izrāva tos no eņģēm un, kādas četrdesmit pēdas vilcis sev līdzi savērpto drāšu sietu, nogāzās stāvlaukumā, uzskrienot virsū kādam minifurgonam.

Troksnis bija tāds, ka varētu uzmodināt pat kurlo.

-    Un tagad, sacīja Keins, tie ir vaļā. Uz redzēšanos, Braiena!

Meitene pameta uz viņu skatienu un prom bija.

-              Dreik, atstāj divus puišus sargbūdā, pavēlēja Keins.

-    Iesim darīt, kas darāms.

Edīlio apturēja džipu uz Cila, Hantera, Lensa un Harija mājas piebraucamā ceļa. Sems un Deka izlēca ārā. Mājas parādes durvis bija pusvirus.

-    Edīlio? Brauc! Atrodi Lanu! Varbūt pa ceļam paķer Teilori ja viņa vēl arvien ir laukumā. Viņa varētu tev palīdzēt meklēt.

-    Vai droši zini, ka neesmu vajadzīgs te, lai…

-    Sadabū Lanu! Sems uzsita ar plaukstu pa motora pārsegu tas bija signāls pasteigties. Edīlio iedarbināja atpakaļgaitu un izbrauca uz ielas.

-    Kā rīkosimies? jautāja Deka.

-    Apskatīsimies, kas te īsti ir. Ja Hanters patiešām sagājis sviestā, pacel viņu virs zemes un neļauj viņam aizbēgt. Ja citādi nevar, tad mazliet padancini pret griestiem. Es nevēlos viņu savainot, bet parunāt gan gribu, teica Sems. Viņš pieklauvēja pie durvīm, kas pašas viņa priekšā atvērās. Hanter! Vai tu tur esi?

Nekādas atbildes.

-    Nu labi. Tas esmu es, Sems, un es eju iekšā. Deku viņš ar nolūku nepieminēja. Deka bija viņa rezerves ierocis. Ceru, ka mums te nebūs nekādu problēmu.

Sems dziļi ievilka elpu un iegāja iekšā.

Priekšnamā karājās portrets pievilcīga, taču pārlieku nopietna paskata sieviete ar krāšņiem, sarkaniem matiem. Kāds domājams, viens no tagadējiem iemītniekiem bija sabojājis gleznu, ar melnu flomāsteru piezimējot sievietei ūsas.

Gaitenī valdīja nekārtība: uz galdiņa mētājās “lidojošais šķīvītis”, no lustras nokarājās netīra zeķe, spogulis bija

izgāzies no rāmja un ieplaisājis. Līdzīga aina bija vērojama vairumā IBJZ bez vecākiem palikušo mītņu.

Pirmā istaba, tā, kas bija pa kreisi, izskatījās pēc ēdamistabas, un tajā bija tumšs. Gaiteņa galā, aiz kāpnēm, atradās virtuve. Ģimenes istaba bija gabaliņu uz priekšu, labajā pusē. Deka pabāza galvu ēdamistabā, palūkojās zem galda un nočukstēja: Tukšs.

Sems iegāja ģimenes istabā.

Šeit valdīja vēl lielāka nekārtība nekā gaitenī: pa malu malām izmētāti DVD, sen iztukšotas limonādes pudeles, kaut kādas spilgti dzeltenas bumbiņas. Ģimenes fotogrāfijas tajās bija redzama tā pati sarkanmatainā sieviete un kāds vīrietis, acīmredzot viņas vīrs, apgāztas uz kamīna dzegas. Grāmatplauktus klāja bieza putekļu kārta.

Pirmajā brīdi Sems Hariju nepamanīja. Harijs bija nokritis starp dīvānu un smagnēju žurnālu galdiņu. Pasperot soli tuvāk, viņš kļuva redzams.

Harijs gulēja uz mutes. Uz skausta viņam bija saplakusi tulzna. Semam tā atgādināja balonu trešajā dienā pēc ballītes.

Sems mēģināja pastumt galdiņu sāņus, taču tas bija iesprūdis. Deka?

Deka pastiepa roku, un galdiņš pacēlās gaisā. Sems to pagrūda, un tas, palidojis sāņus, izkļuva no Dēkas lauka un nogāzās uz grīdas. Sems nometās uz ceļiem pie Harija. Uzmanīgi izvairīdamies no tulznas, viņš piespieda divus pirkstus Harijam pie kakla. Neko nejūtu, viņš sacīja. Pamēģini tu.

Deka palūkojās apkārt, meklēdama kaut ko, kas viņai varētu noderēt, un paņēma mazu kastīti ar spoguļa vāciņu. Pagriezusi Harija galvu uz sāniem, viņa pietuvināja spoguļoto virsmu zēna nāsīm.

-    Ko tu dari? jautāja Sems.

-    Ja viņš elpo, tas kļūs redzams. Kondensēšanās.

-    Manuprāt, viņš ir miris, noteica Sems.

Abi piecēlās un pakāpās pāris soļu atpakaļ. Deka nolika kastīti sāņus uzmanīgi, it kā Harijs būtu aizmidzis un viņa negribētu to modināt.

-    Ko mēs tagad darīsim? prātoja Deka.

-    Ļoti labs jautājums, noteica Sems. Kaut man būtu tikpat laba atbilde!

-    Ja jau Hanters viņu nogalināja…

-    Aha.

-    Ķertie pret normālajiem…

-    Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tas tiek uztverts šādi, dedzīgi iebilda Sems. Ja jau Hanters to izdarījis… Manuprāt, mums jādzird, ko par to saka viņš pats.

-    Varbūt parunāt ar Astrīdu, ko? ierosināja Deka.

Sems rūgti iesmējās. Viņa teiks, ka mums vajadzīga tiesa.

-    Mēs varētu, vai zini, izdarīt tā, lai tas pazūd, teica Deka.

Sems neatbildēja.

-    Tu saprati, ko es tev teicu, nerimās Deka.

Sems pamāja ar galvu. Jā. Sapratu. Mēs cenšamies novērst badu. Cenšamies būt kaujas gatavībā, ja kaut ko uzsāktu Keins. Un vismazāk mums tagad vajadzīgs kaut kāds nejēdzīgs kašķis starp ķertajiem un normālajiem.

-    Protams, lai arī ko mēs pasāktu, Cils par notikušo neturēs muti, prātoja Deka. Mēs varētu teikt: mēs atbraucām uz šejieni, bet Harija te nebija, mēs neko neatradām. Taču Cils tam nenoticēs un daudzi citi tāpat.

-    Nūja, noteica Sems. Pie tā mēs arī paliekam.

Viņi stāvēja plecu pie pleca, lūkodamies lejup uz Hariju. Tulzna lēni, ļoti lēni turpināja saplakt.

Sems atgriezās uz piebraucamā ceļa. Pēc desmit minūtēm pieducināja Edīlio ar Dāru Beidū pasažieru sēdeklī.

-    Sveika, Dāra, sacīja Sems. Paldies, ka atbrauci.

-    Lanu nekādi nevarēju atrast, paskaidroja Edīlio. “Virsotnē” viņas nav. Nav arī viņas suņa. Teilore kaut kur klīst, izmeklējos it visur. Pārējie vēl arvien ir laukumā gaida, kad būs mums vajadzīgi.

Sems pamāja ar galvu. Ar Lanas pēkšņo un dīvaino pazušanu viņš jau bija apradis. Dziedniece bija īsts nemiera gars.

-    Dāra, varbūt uzmet aci, ko? Iekšā. Uz grīdas.

Edīlio savādi uzlūkoja Semu. Sems papurināja galvu un nolaida acis.

Dāra bija prom mazāk par minūti. Es neesmu Lana, bet šeit neko nevarētu pasākt pat viņa, Dāra strupi noteica. Arī viņa nav nekāds Jēzus, kas spētu uzcelt mirušos.

-    Mēs cerējām, ka varbūt viņš tomēr nav miris, nopūtās Deka.

-    Viņš ir miris, pilnīgi droši, Dāra apliecināja. Vai kāds no jums pamanīja, ka viņa kakla āda nav apdegusi? Arī mati ap to nav apsviluši. Tulzna droši vien izcēlusies no iekšienes. Tas nozīmē, ka viņš kaut kādā veidā ir izcepināts no iekšpuses. Tas novērš jebkuras aizdomas no tevis, Sem: tavu roku darbu esmu redzējusi. Pēc tevis cilvēki izskatās kā oglēs ielēkuši prusaki.

-    Ei, ei! Edīlio dusmīgi izmeta. Tev nav nekāda iemesla būt asai pret Semu.

-    Ir jau labi, Edīlio, Sems rāmi noteica.

-    Nē. Viņam taisnība, atsaucās Dāra. Piedod, Sem! Viņa piesita zēnam pie pleca. Esmu nogurusi, un man nepatīk skatīties uz līķiem. Vai saproti?

-   Jā, Sems apstiprināja. Dodies vien mājās. Atvaino, ka uzrāvām tevi no miega.

Viņa savādi uzlūkoja Semu. Ko jūs, puiši, domājat darīt?

Sems papurināja galvu. Vēl nezinu, bet, lai arī ko es darītu, tas droši vien visus sadusmos. Edīlio var aizvest tevi mājās.

-    Nav vajadzīgs, tas ir piecu minūšu gājiens. Dāra vēlreiz uzsita zēnam uz pleca un devās prom.

Kad meitene bija aizgājusi, Sems teica: Laikam mums vajadzētu runāt ar Hanteru.

-    Laikam? Vecīt, tas nav kaut kāds nieka nodarījums, uz ko var pievērt acis, teica Edīlio. Tā ir slepkavība.

-    Orks nogalināja Betiju, Sems aizrādīja. Un viņš vēl arvien ir brīvībā.

-    Tad tu vēl nebiji pie teikšanas, iebilda Edīlio. Mums nebija pārvaldes sistēmas.

-    Pārvaldes sistēmas mums nav vēl arvien, Edīlio. Esmu tikai es, kuru visi nomoka ar savām problēmām. Sems nopūtās. Tā nav nekāda sistēma. Tu te kaut kur redzi Augstāko Tiesu? Es redzu tikai sevi un tevi, un varbūt vēl kādu duci cilvēku, kuriem viss nav galīgi pie kājas.

-    Tu gribi teikt, ka pie mums cilvēki varēs cits citu nogalināt un viņiem par to nekas nebūs?

Sems saguma. Nē. Nē. Protams, ne. Es tikai… Neko.

-    Es savākšu savus puišus, un mēs dosimies meklēt Hanteru, teica Edīlio. Bet man jāzina: ko iesākt, ja viņš nedosies rokā? Vai ari ja centīsies savainot kādu no maniem puišiem?

-    Ja notiek kas tāds, dabū rokā mani, teica Sems.

Edīlio neizskatījās iepriecināts par šo instrukciju. Tomēr

viņš pamāja ar galvu un devās prom.

Deka vēroja viņu aizbraucam. Edīlio ir lāga puisis, viņa sacīja.

-Bet?

-    Bet viņš ir normāls.

-    Nedrīkst cilvēkus šādi dalīt ķertajos un normālajos, Sems stingri sacīja.

Deka it kā taisījās iesmieties, tomēr palika nopietna.

-    Sem, tā patiešām ir varena ideja. Un varbūt tu tai tici. Bet es esmu melnādainā, turklāt vēl lesbiete, tāpēc ļauj man tev to pateikt. Kā es to zinu? No personiskās pieredzes! Dalījums pastāv vienmēr.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 35 MINŪTES

Sakāpuši džipā, viņi iebrauca pa caurumu sētā, apmeta līkumu savērptajam drāšu sieta murskulim un buksējot apstājās spēkstacijas stāvlaukumā.

Spēkstacijas milzīgie apmēri bija biedējoši. Ietvēruma torņi bija augsti kā debesskrāpji. Varenā turbīnu ēka vienmuļa un naidīga kā milzīgs bezlogu cietums.

Durvis, kas šķita gandrīz niecīgi mazas, stāvēja vaļā. Iekšā gaismas nebija, bet Keins pamanīja pie sienas pieplakušu stāvu.

-    Ei! Ko jūs te darāt? noprasīja bērnišķīga balstiņa.

Keins šo zēnu nepazina, nebija viņu pat redzējis. Izlikdamies, ka spēkstacijas turbīnu skaļajā dūkoņā nav sadzirdējis, Keins pielika roku pie auss un iesaucās: Ko?

-    Stop! Netuvojieties!

-    Tuvoties? Lai notiek! Keins turpināja virzīties uz priekšu. Diāna un Džeks turējās viņam aiz muguras, bet Dreiks aši soļoja klāt, lai Keinu panāktu. īstajā rokā Dreiks turēja automātisko pistoli, bet pātagas roka šļūkāja un locījās gar sānu kā čūska, nogaidīdama bridi, kad uzbrukt.

-    Stop! Es teicu: stop!

Nu jau līdz durvīm bija atlikušas vairs tikai kādas simt pēdas. Keins apņēmīgi tuvojās.

-     Stāt, vai arī es šaušu! iesaucās balstiņa. Tā bija pārbijusies, gandrīz lūdzoša.

Keins apstājās. Dreiks nostājās viņam līdzās.

-    Šausi? Keins tēlotā apmulsumā jautāja. Kāpēc gan lai tu uz mani šautu?

-    Mums tā ir pie… pavēlēts.

Keins iesmējās. Tu pat nespēj to pareizi pateikt. Kas tu vispār tāds esi? Ja jau taisies mani šaut nost, man vismaz jāzina tavs vārds.

-    Džošs, skanēja atbilde. Tas esmu es, Džošs.

-    Tas ir Esdžošs, Keins viņu izmēdīja.

-    Labāk paej malā, Esdžoš, noņurdēja Dreiks. Vai arī mana pātagas roka liks tev trūkties.

Pēkšņi atskanēja apdullinoša ložu eksplozija; Džošs šaudījās izmisīgi; krietnu gabalu pa labi no viņiem lodes šķaidīja atstāto automašīnu stiklus.

Keins metās pie zemes.

Toties Dreiks pat ne acu nepamirkšķināja. Viņš pacēla pistoli, rūpīgi notēmēja un šāva.

Bum, bum, bum!

Ar katru nākamo šāvienu viņš spēra soli uz priekšu.

Džošs šausmās kauca.

Bum, bum, bum!

Ik reizi troksnis bija apdullinošs. Ik reizi liesma, šaujoties no pistoles stobra, izgaismoja Dreika aukstās, neizteiksmīgās acis.

Tad Dreiks metās skriešus tieši uz durvīm. Turot pistoli vajadzīgajā augstumā, viņš pat skriedams šāva precīzi un uzmanīgi.

Džošs šāva pretī, bet lodes atkal izzuda nakts tumsā, paskrienot garām ne tikai Dreikam, bet pat stāvlaukumā atstātajām automašīnām.

Bum, bum!

Klik!

Keins, pieplacis pie zemes, aizrautīgi vēroja Dreiku, kamēr tas vēsā mierā izlika savu munīcijas aptveri. Tā noklabēja uz betona.

Taustekļa tievajā galā turēdams pistoli, Dreiks izvilka no mednieka vestes kabatas otru aptveri un ielika to vietā.

Džošs šāva atkal. Šoreiz mazliet precīzāk.

Lodes nodzirksteļoja uz betona seguma Dreikam pie kājām.

Dreiks uzmanīgi pacēla ieroci un šāva. Viņš šāva un gāja, šāva un gāja, un atkal šāva, un nu jau Džošs bija prom. Ieskrējis ēkā, viņš skaļi kliedza un spiedza, saukdams pēc palīdzības.

Keins piecēlās un steidzās panākt Dreiku, kurš jau bija pārkāpis pār slieksni un devies ēkas iekšienē. Dreika aukstasinīgais priekšnesums viņam kremta.

Vēl viens skaļš būkšķis. Šoreiz skaņa bija citāda slāpēta. Stobra uzliesmojumā durvju aila uzplaiksnīja kā spilgts taisnstūris.

Sāpju kliedziens.

-    Padodos! Padodos!

Keins pa to laiku bija sasniedzis durvju aiļu un iegājis turbīnu telpā. Tur, uz grīdas, starp milzīgām, rēcošām mašīnām, rēgainās fluorescējošās gaismas nežēlīgi apspīdēts, melnajā paša asiņu peļķē gulēja Džošs. Viņš šķita apdullis. Viena kāja bija izlocīta neiespējamā leņķi.

Keins sajuta piepešu dusmu uzplūdu. Džošs bija mazs puika, ne vecāks par desmit gadiem. Ko Sems domāja, likdams tik mazus bērnus šādā postenī?

-    Nešaujiet uz mani, nešaujiet! Džošs lūdzās.

Dreiks augstu pacēla savu pātagas roku un neticamā ātrumā trieca to pār Džoša paceltajām rokām.

Džošs kliedza un locījās sāpēs. Kliegšana nerimās un nerimās.

-    Liec viņu mierā! noskaldīja Keins. Ejam uz kontroles telpu.

Dreiks pavērsa pret Keinu plēsoņas smaidu zobi atiezti, acis mežonīgas. Šajās acīs bija nicinājums un dusmas. Keins pacēla rokas gatavībā, gaidīdams, kad viņa vietnieks vērsīs savu pātagu pret viņu.

Taču Dreiks iespēra notriektajam zēnam pa ievainoto kāju un devās uz priekšu. Džošs šņukstēdams rāpoja uz ārdurvju pusi.

Tas viss likās nedabiski, murgaini. Dreiks soļoja pa priekšu, no viņa ieroča stobra cēlās dūmi, pātaga raustījās. Keins dzirdēja aiz muguras nākam Dreika kareivjus. Gājienu noslēdza Diāna un Džeks.

-    Durvis ir aizslēgtas! Dreiks uzsauca pār plecu.

Keins viņu panāca un pats paraustīja rokturi. Durvis bija izgatavotas no tērauda un iestrādātas smagā tērauda rāmī; acīmredzot tām bija paredzēts izturēt sprādzienu vai iebrukumu. Ja viņš triektu pret durvīm pareizi notēmētu telekinētiskā spēka vilni, tās droši vien atsprāgtu vaļā. Bet gaiteņa ierobežotajā platībā tās varētu krist atpakaļ un nogāzt viņu no kājām. Ilgi tas tā nebūs.

Keins palūkojās apkārt, meklēdams kaut ko pietiekami smagu, kas noderētu viņa mērķiem. Turbīnu telpā viņš atrada četras pēdas augstu, pamatīgi saskrūvētu tērauda instrumentu kasti uz ritentiņiem.

Keins pacēla kasti virs grīdas un laida to pa gaiteni. Kaste ietriecās aizslēgtajās durvīs.

Redzēdams Dreiku, kurš, izvairoties no uzgriežņu atslēgām, rozetēm un skrūvgriežiem, kas, izgāzušies no kastes, lidoja kā šrapneļi, bija pieplacis pie sienas, viņš izjuta milzīgu gandarījumu.

Rīku kaste ieliecās, bet durvis bija tik vien kā ieskrambātas.

Keins aizgādāja kasti atpakaļ un trieca to vēlreiz. Šoreiz izbira vēl vairāk rīku, un kaste salocījās uz pusi mazāka. Bet durvis palika neiedragātas.

Keins sajuta uz pleca Diānas roku. Kāpēc nepalūkot, ko spēj Džeks?

Keins mētājās starp bailēm no izgāšanās, ja bombardēšanai vēl arvien nebūtu panākumu, un bailēm no tā, ka viņu varētu

pārspēt šis datorgudrītis. Nu tas vairs nebija tikai uzbrukums spēkstacijai; tā bija arī sacensība starp viņu un Dreiku.

-    Rādi nu, ko esi iemantojis, Džek! mudināja Keins.

Diānas skubināts, Datordžeks nedroši tuvojās.

Viņš uzlika rokas uz durvīm un centās ar krosa kurpēm atsperties pret grīdu. Taču, grūžot durvis, kājas slīdēja atpakaļ, un viņš nokrita uz viena ceļa.

-    Pārāk slidens, sūrojās Džeks.

-    Mums jātiek iekšā pa šīm durvīm, pirms ir parādījies Sems, sacīja Keins. Mums vajadzīga šī kontroles telpa, un mums vajadzīgi ķīlnieki.

Viņa skatiens apstājās pie smagas uzgriežņu atslēgas.

-    Uzmanieties!

Keins raidīja uzgriežņu atslēgu gaisā, pacēla to līdz pašiem griestiem, tad pagrieza vertikāli un ar pēkšņu roku vēzienu trieca to grīdā. Atslēga izšāvās cauri flīzei un betonam un palika stāvam kā izslējies pitons, kas iecirsts klints sienā.

Keins šo darbību atkārtoja vēl trīs reizes, ietriekdams grīdā smagu nerūsējošo tēraudu.

-    Tā, izmanto šos.

Džeks aizāķēja pēdas aiz instrumentiem, novietoja rokas uz durvīm un grūda tās no visa spēka.

Hanteru Edīlio neatrada. Taču viņš atrada Cilu līdz ar kādu divpadsmit bērnu lielu bariņu, kuri savukārt bija Hanteru uzmeklējuši. Viņi to bija iedzinuši strupceļā pie Astrīdas un Mātes Marijas apdzīvotās mājas lieveņa.

Edīlio nebija grūti uzminēt, kāpēc Hanters devies tieši turp: Astrīda būtu mierīga un saprātīga. Pie viņas Hanters būtu pasargāts, vismaz uz kādu brīdi.

Aina, kas pavērās Edīlio acu priekšā, bija, lai nu kāda, tikai ne mierīga un saprātīga. Astrīda bija naktskreklā. Gaišie mati sagulēti un izspūruši. Stāvēdama uz lieveņa pakāpieniem, viņa bija pavērsusi pret Cilu nikni apsūdzošu pirkstu.

Hanters stāvēja Astrīdai aiz muguras. Ne gluži paslēpies, tomēr arī neiznāca viņai priekšā.

Cils un viņa draugi, starp kuriem kā Edīlio ar smagu sirdi ievēroja bija tikai normālie, izskatījās saniknoti. Vai arī vairums bija nikni, turpretī daži vienkārši slaistījās apkārt, priecādamies par ieganstu nakts vidū atstāt māju un skraidīt pa pilsētu.

Vairumam bija tāds vai citāds ierocis: beisbola nūjas, laužņi. Edīlio drūmi konstatēja, ka viens no viņiem tur rokā šaujamieroci. Puisis ar šaujamo Henks senajās dienās bija kluss un nemanāms. Tagad viņš tāds vairs nešķita.

Edīlio apturēja džipu pie ietves. Sapulcināt savus cilvēkus viņam nebija laika, viņš bija viens. Visu acis pamanīja Edīlio ierašanos, tomēr neviens nepārstāja klaigāt.

-    Viņš ir slepkavīgs ērms! kliedza Cils.

-    Ko tad tu gribi iesākt? Nolinčot viņu? Astrīda noprasīja.

Klaigas uz brīdi pierima bērni centās izdomāt, ko nozīmē

vārds “nolinčot”. Bet Cils ātri vien attapās.

-    Es redzēju, kā viņš to izdarīja. Viņš raidīja savu spēku pret Hariju.

-    Es tikai aizstāvējos pret tevi, jo tu grasījies sašķaidīt man galvu! Hanters kliedza pretī.

-    Tu esi melis mutantu ķertais!

-    Viņi iedomājas, ka var darīt visu, ko grib! kliedza kāda cita balss.

Astrīda, cik vien mierīgi varēdama, tomēr paceļot balsi tā, lai visi dzirdētu, teica: Mēs nedrīkstam šādi šķirot cilvēkus, dalot tos ķertajos un normālajos.

-    Viņi paši jau ir sadalījuši! kliedza Cils. Tieši ķertie izturas kā nez kādi izredzētie kā tādi, kuriem pat pirdiens nesmird.

Tas izpelnījās smieklus.

-    Un tagad tie ķērušies pie mūsu iznīcināšanas! Cils auroja.

Atskanēja nikni piekrišanas saucieni.

Edīlio izslēja plecus un devās pūli. Vispirms viņš piegāja pie Henka, puiša ar šaujamo. Uzsitis viņam pa plecu, Edīlio teica: Dod nu šurp to mantiņu!

-    Nekā nebija, atbildēja Henks, taču viņa balsi nebija pārliecības.

-    Tu gribi, lai šis daikts nejauši izšauj un sašķaida kādam seju? Edīlio izstiepa roku. Dod to man, vecīt!

Cils pagriezās pret Edīlio. Varbūt tu gribi, lai arī Hanters atdod ieroci? Ko? Viņam ir spēks, un lai jau tas tā būtu, bet vai tad normālajiem nedrīkst būt savi ieroči? Kā lai mēs citādi aizstāvamies pret ķertajiem?

-     Vecīt, nomierinies, ja? teica Edīlio. Viņš pielika visas pūles, lai izklausītos drīzāk noguris nekā saniknots un nobijies. Jau tā viss bija pietiekami nelāgi. Cil, vai tu gribi uzņemties atbildību, ja tas stroķis ies vaļā un nogalinās Astrīdu? Varbūt labāk to apdomā?

Cils samirkšķināja acis, tomēr teica: Vecīt, es no Sema nebaidos.

-     Par Semu tev nav jāraizējas, bet par mani gan, Edīlio, juzdams, ka zaudē pacietību, atcirta. Ja viņai kas notiks, es tevi piežmiegšu, pirms tev tiks klāt Sems.

Cils izsmējīgi nošņaukājās. Ak, mazais paipuisītis Edīlio, kas bučojas ar ērmiem! Man tev ir jaunumi, roklaiža: tu esi parasts normālais tāds pats kā es un pārējie mūsējie.

-    Izlikšos, ka neesmu to dzirdējis, Edīlio nosvērti paziņoja. Viņš centās izlikties mierīgs un likt balsij skanēt rāmi un savaldīgi, kaut gan patiesībā nespēja novērst acis no divstobrenes. Un tagad es paņemšu šo šauteni.

-    Nekā! iekliedzās Henks, un tūdaļ atskanēja tik skaļš grāviens, ka Edīlio to noturēja par bumbas sprādzienu. Stobra uzliesmojums viņu apžilbināja kā tieši sejā iespīdināta fotoaparāta zibspuldze.

Kāds sāpēs iekliedzās.

Samiedzis acis, cenzdamies saglabāt līdzsvaru, Edllio grīļīgi kāpās atpakaļ. Kad viņš tās atkal atvēra, šautene bija zemē, un zēns, kurš bija netīšām izšāvis, redzami šokēts, saķēra savu savainoto roku.

Cils pieliecās, lai pakamptu šauteni. Edllio metās uz priekšu un iespēra Cilam pa seju. Kad Cils nokrita, Edllio paķēra ieroci. No kurienes nāca trieciens, viņš neredzēja, tikai viņa ceļi pārvērtās ļenganā želejā un galvā saskrēja zvaigznītes.

Viņš novēlās kā brikešu maiss, bet pat krītot sasvērās, lai aizsegtu šauteni.

Astrīda iekliegusies metās lejup pa kāpnēm palīgā Edllio.

Antuāns tas, kurš bija iesitis Edllio, pacēla nūju, lai sistu vēlreiz, bet atvēzienā trāpīja pa seju Astrīdai.

Piepeši sabijies, Antuāns nolamājās.

-    Nē, nē, nē! iekliedzās Cils.

Pēkšņi vairs bija dzirdama tikai skrejošu soļu dipoņa. Lejup pa ietvi, tālāk pa ielu, atbalsojoties kvartāla dziļumā.

Edllio uzslējās kājās. Tas nenācās viegli. Kājas neparko negribēja klausīt.

Astrīda, ar vienu roku aizsegusi aci, ar otru balstīja Edllio.

-    Kas tev kaiš? viņa jautāja. Vai viņš tev iešāva?

-    Nedomāju vis, Edllio, meklēdams savainojumus, pārlaida sev pāri pirkstus, taču, atskaitot briestošu punu uz pakauša, neko neatrada.

Nu jau viņa skats bija pietiekami noskaidrojies, un viņš ieraudzīja Astrīdai zem acs, vietā, kur bija trāpījusi nūja, sarkanu švīku. Tev ir uzdauzlta acs.

-    Man viss ir labi, nelokāmi pavēstīja Astrīda, kaut arī drebēja pie visām miesām.

Cila bars bija prom. Pazudis. Palikuši bija tikai viņi trīs: Edllio, Astrīda un Hanters.

Edīlio pacēla šauteni un uzmanīgi paņēma to rokās.

-    Manuprāt, varēja sanākt vēl ļaunāk. Vismaz neviens netika nošauts.

-    Hanter, teica Astrīda, ieej iekšā un sadabū kādu ledus gabalu, ko pielikt Edllio pie galvas.

-Jā, protams. To teicis, Hanters aizsteidzās.

Kad Hanters vairs nevarēja viņus sadzirdēt, Astrīda jautāja:

-    Ko tu domā darīt?

-    Sems teica, lai savācu Hanteru.

-    Lai tu viņu arestē? precizēja Astrīda.

-   Jā, jo klāt pie visa pārējā es tagad, izrādās, esmu ari tāds kā šerifs, Edllio, pataustīdams punu pakausi, rūgti noteica.

-    Lai gan kaut kā neatceros, ka būtu uz to parakstījies.

-    Vai Hanters patiešām nogalināja Hariju?

Edllio pamāja ar galvu. Galvas kustināšana raidīja spēcīgus sāpju dzēlienus uz smadzenēm.

-Jā gan. Nogalināja. Var jau būt, ka tas bija negadījums, kā apgalvo pats Hanters, bet, lai vai kā, labāk tomēr aizvedīšu viņu uz rātsnamu.

Astrīda palocīja galvu. Jā. Es ar viņu parunāšu. Likšu viņam saprast, ka tas ir vienīgais ceļš.

Abi iegāja iekšā. Viņi nesastapa Hanteru gatavojam ledus maisiņus. Virtuvē viņa nebija. Bīdāmās stikla durvis, kas veda uz pagalmu, stāvēja vaļā.

Atskanot rībieniem, Britnija Donegela atsprāga no durvīm. Mikijs Finčs un Maiks Fārmers jau bija istabas tālajā galā pie spēkstacijas priekšnieka kabineta durvīm. Viņi gaidīja Britniju, kas dotu kādu padomu, jo nevienam no abiem nebija sajēgas, ko iesākt.

Britnijai bija divpadsmit gadu, liekais svars un pūtaina seja, ko “rotāja” milzīgas brilles melnos raga rāmjos. Viņa bija ģērbusies treniņbiksēs, kas bija savilktas teju vai līdz padusēm, un kruzuļainā rozā blūzē, kas bija vismaz vienu izmēru par mazu. Meitenes pakļāvīgie, brūnie mati bija savilkti divās ciešās peļastēs.

Britnijai bija zobu platītes platītes, kas nebija regulētas jau trīs mēnešus. Platītes, no kurām tagad vairs nebija nekādas jēgas, taču meitene nevarēja izdomāt, kā tās noņemt.

Kādreiz Britnija bija mazliet tā kā ieķērusies Maikā Fārmerā, bet viņš tai nepievērsa nekādu uzmanību.

-    Mums jātiek no šejienes ārā, Brit, noīdējās Maiks.

-    Edllio teica: ja kaut kas notiek, mums jāaizslēdz šīs durvis un jāpaliek savās vietās, sacīja Britnija.

-    Viņiem ir šaujamie! iesaucās Maiks.

Vēl viens graujošs trieciens. Visi salēcās. Bet durvis pat nepakustējās.

-    Mums ari, atgādināja Britnija.

-    Varu saderēt, ka Džošs jau ir ceļā uz pilsētu drošībā, teica Mikijs. Maikam taisnība, mums jātiek prom.

Ari Britnijai vairāk par visu pasaulē gribējās bēgt. Taču viņa sevi uzskatīja par kareivi. Tā bija teicis Edllio. Viņu uzdevums bija aizsargāt spēkstaciju.

“Es zinu, ka mēs visi esam tikai bērni,” mēdza teikt Edīlio. “Bet mums ir vajadzīgi bērni, kuri reizēs, kad tas nepieciešams, spēj būt vairāk nekā tikai bērni.”

Lielās kaujas dienā Britnija bija atradusies laukumā. Tieši Edīlio bija tas, kurš nogalināja koijotu, kad dzīvnieks, uzklupis viņai, bija iekampis kaklā un tad sagrābis žokļos kāju, turot to kā slazdā.

Rētas no koijota koduma kājā nebija palikušas. Lana tās bija sadziedējusi. Un nebija arī rētas no lodes, kas, garām skrienot, bija skārusi augšdelmu. Dziedniece bija tikusi galā ar visām vātīm. Bet Britnijas mazais brālītis Teners bija viens no daudzajiem bērniem, kuri tika apglabāti laukumā.

Edīlio ar ekskavatoru izraka viņam kapu.

Nekādu romantisku jūtu Britnijai pret Edīlio nebija, toties bija citādas, un tās bija daudz dziļākas. Viņa nepieviltu Edīlio pat tad, ja tāpēc viņai būtu mūžīgi jādeg karstākajās elles liesmās.

Britnijai nebija rētu, toties bija murgi, un reizēm tie viņu piemeklēja pat tad, kad meitene nebija aizmigusi. Arī Maiks tajā dienā bija tur un tika ievainots smagāk nekā viņa. Bet Maiku tas bija padarījis gļēvu un biklu, turpretī Britnija kopš tā laika bija kļuvusi nikna un apņēmīga.

-    Katru, kas ienāks pa šim durvīm, es nošaušu, Britnija skaļi paziņoja. Tik skaļi, ka uzdrošinājās cerēt: lai ari kas tur, otrā pusē, būtu, tas viņu sadzirdēs.

-    Tikai ne es, es tinos prom, pavēstīja Mikijs. Pagriezies viņš metās skriet.

-    Ari tu gribi bēgt? Britnija noprasīja Maikam.

-    Lanas te šobrīd nav, sacīja Maiks. Ja nu tie mani sašauj? Esmu taču tikai bērns, tu zini.

Britnija ciešāk satvēra savu mašīnpistoli. Tā viņai karājās siksnā pār plecu. Meitene jau sen bija pieradusi pie tās svara. Pildīdama Edīlio treniņu programmu, Britnija ar to četrreiz bija izdarījusi izmēģinājuma šāvienus. Pirmajā reizē viņa nosvieda ieroci zemē un izplūda asarās, un Edīlio jautāja, vai viņa grib izstāties.

Bet tad par savu esamību atgādināja Teners klusa balstiņa, kas uzrunāja Britniju ikreiz, kad viņu māca bailes; tā teica viņai, lai neraizējas viņš esot debesīs kopā ar Jēzu un eņģeļiem. Un viņš esot tik laimīgs ne vairs sāpju, ne baiļu, ne vientulības.

Nākamajā reizē Britnija noturējās, kaut arī ierocis viņas rokās palēcās. Pēc tam viņa vairāk vai mazāk trāpīja tur, kur mērķēja.

-    Ja tur ir Keins, es viņu novākšu, nosolījās Britnija.

-    Es viņu ienīstu, meitene teica. Tas ir, ienīstu to, ko viņš ir izdarījis. Ienīstu grēku, ne grēcinieku. Un es viņu nošaušu, lai viņš vairs nevienam nevarētu nodarīt pāri.

Būkšķi rimās. Tagad norisinājās kaut kas cits. Durvis šķita izliecamies uz iekšu. Tās brīkšķēja un krakšķēja. Tad atskanēja skaļš blīkšķis.

Un durvis sāka padoties.

-    Bēdz, Maik! Britnija uzsauca. Viņš bija vājš. Puikas reizēm tādi mēdz būt. Viņai jāspēj to piedot. Bet atstāj man savu pistoli.

-    Kur lai es tev to nolieku?

Britnija ar skatienu urbās durvīs. Tās liecās, nospriegojās. Tās grūda kaut kas vai kāds, kurš bija apveltīts ar ļoti, ļoti lielu spēku.

-    Uz grīdas. Zem pēdējā rakstāmgalda. Tur, kur neviens to nevar ieraudzīt.

-    Tev arī jānāk, lūdzās Maiks.

Britnijas pirksts apliecās ap mašīnpistoles mēlīti. Nē. Nenāk ne prātā.

Viņa dzirdēja zēna soļus attālināmies pa gaiteni. Britnija domāja, ka durvis padosies jau pēc dažām sekundēm. Un tad, meitene sprieda, viņa nokļūs debesīs pie sava mazā brālīša.

-              Kungs! Lūdzu, dāvā man drosmi! čukstēja Britnija.

-    Jēzus vārdā. Āmen.

-    Tas nekas, ka es miršu, Tener, viņa runāja citu lūgšanu, tādu, ko Britnija to zināja spēj sadzirdēt viņas mirušais brālītis. Jo pirmais mirs Keins.

DIVDESMITĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 29 MINŪTES

Skrienot no spēkstacijas atpakaļ uz pilsētu, Braiena Semu nesastapa. Viņa nebija ne uz viena no ceļiem. Vienīgais braucamrīks, ko Braiena redzēja, bija milzīgs pikaps, kurā sēdēja Kvinns, Alberts, Cepums un Lana. Meitene iedomājās, ka vajadzētu viņus apstādināt, pastāstīt, kas norisinās spēkstacijā, bet neviens no viņiem četriem nekāds lāga karotājs nebija. Kvinnam un Cepumam gan tā kā vajadzētu būt kareivjiem, bet viņai galu galā bija jāatrod Sems, nevis viņa nekam nederīgais senais sērfošanas biedrs.

Sema nebija arī pie degvielas uzpildes stacijas. Viņa nebija ne rātsnamā, ne laukumā. Lai arī kur Braiena meklēja, Sems bija kā akā iekritis.

Un Braiena strauji zaudēja spēkus. Ātrums bija viņu nomocījis. Ne vienkārši nogurdinājis, kā tam droši vien vajadzētu būt, ņemot vērā, ka, šaudīdamās uz priekšu un atpakaļ, šurpu turpu pa ielām un šķērsielām, Braiena bija noskrējusi kādas piecdesmit jūdzes. Tas bija izsūcis pēdējos spēkus. Un izsalkums bija ieperinājies viņā kā lauva, kas plosīja iekšas.

Braienas krosa kurpes bija driskās. Jau atkal. Nike apavi nebija domāti tam, lai ar tiem pārvietotos sacīkšu automašīnas ātrumā.

Te meitene sadzirdēja skaļu blīkšķi. Bija grūti saprast, no kurienes tas nācis. Bet tad pēkšņi viņas priekšā iznira skrejošu bērnu bars. Cik gan lēni tie pārvietojās! Nudien lēni. Tomēr viņi skrēja tik ātri, cik vien spēja, nabaga radījumi!

-    Kas te notiek? bremzēdama, lai apstātos, jautāja Braiena.

Neviens neatbildēja. Izskatījās pat, ka tiem no viņas bail.

Tomēr bija skaidrs, ka tie no kaut kā bēga, nevis dzinās kaut kam pakaļ. Tad nu Braiena šāvās pa ielu turp, no kurienes bija nācis šis bars, un pēc brīža, kas bija īsāks par diviem normāliem sirdspukstiem, viņa stāvēja Astrīdas mājas atvērtajās durvīs.

-    Ei! Vai mājās kāds ir?

Iznāca Astrīda, un viņai sekoja Edīlio. Bija skaidrs, ka gan vienam, gan otram šī nakts bijusi nelāga. Astrīdai zem acs rēgojās sarkana švīka. Edīlio, turēdams vienā rokā smagu šauteni, ar otru sparīgi berzēja pakausi.

-    Kur Sems? noprasīja Braiena. Kas ar jums, draugi, noticis?

-    Tev izprieca pagāja garām, Edīlio rūgti noteica.

-    Nē. Nē. Man ne. Jums gan! iesaucās Braiena. Keins ieņem spēkstaciju.

-Ko?

-    Viņš ir tur. Viņš un Dreiks, un vēl daži.

-    Kas ar mūsējiem, kuri ir spēkstacijā? jautāja Edīlio.

-    Nesatiku nevienu pašu. Zini, Keins iztrieca mašīnu cauri ieejas vārtiem. Viņš to uzdomājis nopietni.

-    Vai zini, kur dzīvo Hanters? jautāja Edīlio.

Braiena pamāja ar galvu. Tikai pārāk strauji, lai tas būtu saskatāms. Tāpēc viņa arī atbildēja balsī: Jā.

-    Dodies turp! Kad es pēdējo reizi redzēju Semu, viņš bija tur. Pasaki viņam, ka dabūšu savus puišus. Paies kāda pusstunda, pirms atkal savākšu visus kopā. Saki Semam, ka gaidīšu viņu pie šosejas.

-Tavas kurpes. Astrīda norādīja uz Braienas kājām.

-    Kuru izmēru tu valkā?

-    Sesto.

-    Iedošu tev kādu pāri no sava skapja. Bet, pirms Astrīda paguva sakustēties, Braiena jau bija uzskrējusi augšā pa kāpnēm un noskrējusi lejā, un sēdēja uz lieveņa, saitēdama ciet New Balance krosa kurpes.

-    Paldies, viņa sacīja pārsteigtajai Astrīdai.

-    Tikai neaizmirsti… iesāka Astrīda, taču bridi starp “tikai” un “neaizmirsti” Braiena jau bremzēja pie Hantera mājas.

Deka, kas tajā brīdi nāca lejup pa kāpnēm, izskatījās kā lietusmākonis. Ieraugot savā priekšā pēkšņi iznirstam Braienu, viņa pat lāgā nesatrūkās.

-    Sveika, Brīze. To teikdama, Deka gandrīz smaidīja.

-    Vai Sems ir iekšā?

-    Aha.

Kad Braiena negaidot parādījās Sema priekšā, viņš to neuzņēma tik mierīgi kā Deka.

-    Sem! Keins. Viņš ir spēkstacijā. Es jau sameklēju Edīlio, viņš vāc kopā puišus. Dod man šaujamo, es tam Keinam parādīšu!

Sems skaļi izlamājās. Pagāja labs brīdis, iekams viņš rimās.

-    Es to zināju! Es to zināju, tomēr ļāvu novērst uzmanību.

-    Sem! Dod man šaujamo!

-    Ko? Nē, Brīze, tu man esi vajadzīga. Un ne jau beigta.

-    Es varu tur nokļūt divu minūšu laikā, Braiena ņēmās viņu pārliecināt.

Sems uzlika roku meitenei uz pleca. Brīze! Tev ir savs darbs. Tu esi ziņnese. Skaidrs? Cīniņam mums ir citi cilvēki. Ej palīgā Edīlio sapulcināt karaspēku. Pēc tam palūko, vai vari sameklēt Lanu. Nezinu, kur viņa ir, un mums viņa būs vajadzīga.

-    Viņa braukā apkārt smagajā mašīnā kopā ar Kvinnu un Albertu, ziņoja Braiena.

-    Ko?

-    Viņi visi bija sasēduši kravas auto un virzījās pa šoseju ārā no pilsētas.

Sems pašāva gaisā rokas. Varbūt viņi kaut ko padzirdējuši par Keinu. Varbūt viņi ir ceļā uz turieni.

-    Es gan tā nedomāju. Tad tur nebūtu Alberta. Un, jā, kāds ir iekaustījis Astrīdu.

Sema seja sastinga. Ko?

-    Viņai nekas īpašs nekaiš, taču viņas mājā bijušas kaut kādas problēmas.

-    Cils, Sems izgrūda caur sakostiem zobiem. Viņš nikni iespēra pa krēslu. Ej, Brīze! Dari, ko tev teicu!

-    Bet…

-    Man nav laika strīdēties, Brīze.

-    Vecīt! Vecīt! Kvinns pasniedzās, lai sapurinātu Albertu aiz pleca. Viņš bija iesnaudies.

-    Ko? Esmu nomodā. Kas ir?

-    Vecīt, mēs esam apmaldījušies.

-    Neesam vis, no aizmugures sēdekļa noteica Lana.

Kvinns palūkojās atpakaļskata spogulītī. Man likās, ka

arī tu guli.

-    Mēs neesam apmaldījušies, atkārtoja Lana.

-     Labi, pieņemsim, ka pavisam apmaldījušies mēs neesam. Bet te vairs nav pat ne zemesceļa, ir tikai, vai zini, līdzenums. Un pat ne īpaši līdzens. Viņi bija nobraukuši no šosejas un iegriezušies tās atzarā. No turienes braukuši pa zemesceļu, kas turpinājās un turpinājās bez gala un bez vissīkākās gaismiņas. Tad zemesceļš kļuva aizvien smilšaināks, un nu jau tas vairs pat nelīdzinājās ceļam.

-Ja jau Dziedniece apgalvo, ka mēs neesam apmaldījušies, tad neesam, norūca Cepums.

-    Nav vairs tālu, teica Lana.

-    Kā tu zini? Es pat gaišā dienas laikā nevarētu atrast atpakaļceļu no šejienes. Kur nu vēl naktī.

Lana neatbildēja.

Kvinns palūkojās lejup uz ceļu, tad vēlreiz atpakaļskata spogulīti. Vienīgā gaisma plūda no instrumentu paneļa, tāpēc Lana varēja saskatīt tikai zēna sejas kontūru. Viņa raudzījās ārā pa logu ne turp, kurp viņi devās, bet uz ziemeļiem.

Meitenes sejas izteiksme Kvinnam likās neizdibināma, bet Lanas izjūtas viņš uztvēra. Tās izpaudās nejaušā nopūtā. Atsvešinātajā balss intonācijā. Tajā, cik izklaidīgi viņa glaudīja Patrika kaklu.

-    Vai ar tevi viss ir kārtībā? apjautājās Kvinns.

Lana neatbildēja. Vismaz ne uzreiz. Pēc pārmērīgi ilgas pauzes viņa beidzot atsaucās: Kāpēc lai nebūtu?

-    Nezinu, viņš noteica.

Lana klusēja.

Toties ar Albertu bija gluži pretēji: viņš bija nolasāms vieglāk par vieglu. Alberts kad viņam izdevās palikt nomodā bija viena vienīga tiekšanās pretī mērķim. Skatiens vērsts taisni uz priekšu. Brīžiem viņš, itin kā būtu ieslīdzis kādā iekšējā dialogā, tikko manāmi māja ar galvu.

Kvinns viņu apskauda. Alberts likās tik pārliecināts par sevi. Tas bija cilvēks, kurš skaidri zina, kurp grib doties un par ko kļūt.

Cepumam savukārt bija tikai viens mērķis: kalpot Lanai. Izbijušais varenais huligāns darītu visu, ko Lana tam liktu.

IBJZ pastāv divi atšķirīgi bērnu tipi, apcerēja Kvinns, un tas nenozīmē “ķertos” un “normālos”. Tur ir bērni, kas mainījušies uz slikto pusi, un bērni, kuri kļuvuši labāki. IBJZ bija mainījusi visus. Bet daži bija kļuvuši par kaut ko vairāk nekā līdz šim. Viens no tādiem bija Alberts. Vēl viens, tikai absolūti citā izpausmē, bija Cepums.

Kvinns apzinājās, ka pats pieder pie pirmā tipa. Viņš bija viens no tiem, kuri pēc IBJZ uzrašanās tā arī neatguvās. Vecāku zaudējums bija kā brūce, kas nemūžam nesadzīs. Nepārstās sāpēt. Kā gan lai pārstātu?

Līdz ar mammu un tēti zaudēts bija viss, ko viņš agrāk pazina, arī daļa sevis paša. Tajos laikos viņš bija foršs džeks. Atmiņas izvilināja zēna lūpās skumju smaidu. Jā, Kvinns bija foršs. Viens no spicajiem. Visi viņu pazina. Nu labi, ne jau visiem viņš patika un ne visi pieņēma viņa tēlu, bet Kvinns tolaik izstaroja tādu kā sevišķuma auru.

Bet tagad… Tagad viņš bija tikai tāds IBJZ pabira. Bērni zināja, ka Kvinns bija nodevis Semu Keinam. Viņi zināja, ka Sems paņēmis draugu atpakaļ. Zināja, ka lielās kaujas dienā viņš bija mazliet sajucis. Varbūt vairāk nekā tikai mazliet.

Atmiņas par mammu un tēti, un seno dzīvi, bija kļuvušas tālas. Kā fotogrāfijas vecā albumā. Ne vairs īsti reālas. It kā tās piederētu kādam citam: cita atmiņas un sāpes, cita dzīve un zaudējumi.

Toties atmiņas par kauju tās pat nevarēja saukt par atmiņām, jo vai tad atmiņas nesaistās ar pagātni? Lai arī kopš tās dienas bija pagājuši trīs mēneši, Kvinnam tā nebija pagātne tā bija tepat līdzās, tagad, vienmēr. Kā otra dzīve, kas rit paralēli viņa dzīvei. Viņš stūrēja naktī un juta rokās ieroča atsitienus, redzēja koijotus un bērnus, visus vienā jūklī, krustām šķērsām zem ložu krusas.

Pirksts atraujas no mēlītes. Par tuvu, lai šautu. Viņš trāpīs bērnam. Viņš nespēj to izdarīt, nespēj izmantot šo iespēju, un koijots lec, žokļi atiezti un…

Un Kvinnam tas nebija kaut kas tāls un sens. Tas bija tieši tagad. Tieši šeit.

-    Tā, Lanas balss atsauca viņu atpakaļ īstenībā. Piebremzē, esam jau gandrīz klāt.

Lukturi apgaismoja smiltis, klintsbluķus un nīkulīgus krūmus. Pēc brīža arī pamatīgi apdegušu baļķi. Kvinns pagrieza stūri, lai to apbrauktu.

Viņš uzspieda uz bremzēm. Tad, nu jau daudz lēnāk, stūrēja uz priekšu.

Priekšējie lukturi apgaismoja sienas fragmentu, tikai dažas pēdas. Visapkārt bija apdedzis koks. Zemē mētājās

divas nomelnējušas kārbas ar augļiem vai pupiņām, vai sazin ko.

Sev pašam par nepatiku Kvinns prātoja, vai tur nav palicis kaut kas ēdams. Viņš atcerējās šausmīgo nakti, kad viņi, slēpjoties būdā, gaidīja, kad uzbruks koijoti un viņus nogalinās.

Tieši tad Sems beidzot bija atklājis sava spēka pakāpi. Tā bija pirmā reize, kad viņš postošo gaismu no savām rokām raidīja un vadīja apzināti.

Kvinns apturēja braucamo.

-    Tas bija šeit, viņš klusi sacīja.

-    Kas te notika? jautāja Alberts.

Kvinns izslēdza gaismas, un visi četri izkāpa no džipa. Visapkārt valdīja klusums. Kāds miers, nodomāja Kvinns. Pavisam citādi nekā toreiz.

Viņš pārmeta pār plecu mašīnpistoli un izzvejoja no sēdekļa apakšas kabatas lukturīti. Albertam bija pašam savs lukturītis. Divi gaismas stari šaudījās šur un tur, izgaismojot robaino baļķi, apsvilušu grīdsegas gabalu, kādu virtuves piederumu, salocītu metāla krēslu.

-              Šeit mēs pirmo reizi sastapām Lanu, teica Kvinns.

-    Toreiz glābāmies no Keina. Bēgām cauri mežam uz ziemeļiem. Bijām nolēmuši atgriezties pilsētā un uzrīkot cīniņu. Nu labi, to nolēma Sems.

Viņš pieliecās, lai paceltu prāvu desmitā numura kārbu. Etiķete bija sadegusi. Taču tam vajadzēja būt pudiņam. Varbūt ceptam pudiņam, bet pati kārba izskatījās neskarta. Viņš aiznesa to uz džipu un iesvieda aizmugurē.

-    Kā tā būda tika nopostīta? gribēja zināt Alberts.

-    Daļēji to izdarīja Sems. Pirmajā reizē, kad apzināti lietoja savu spēku. Ne aiz bailēm vai kā tamlīdzīgi, bet aukstasinīgi zinādams, ko dara. To gan tev, vecīt, vajadzēja redzēt. Kvinns lieliski atcerējās šo mirkli. Tas bija mirklis, kad viņa vecais draugs skaidri un nepārprotami bija atklājis savu nesalīdzināmo pārākumu pār Kvinnu. Daļēji šo vietu nosvilināja koijoti.

-    Kur ir zelts? jautāja Alberts. Kvinna stāsts, kā redzams, viņu īpaši neinteresēja.

Kvinns gaidīja, kad Lana parādīs ceļu, taču viņa šķita ieaugusi zemē. Lana stāvēja un skatījās lejup uz brūnajiem, nokaltušajiem zāles stiebriem to, kas bija atlicis no Vientuļnieka Džima dīvainajiem pūliņiem šajā sausajā, tukšajā zemē uzturēt zaļu mauriņu. Viņai aiz muguras stāvēja Cepums. Aizbāzis aiz jostas pistoli, viņš saviebies vērās draudīgajā naktī, gatavs atdot dzīvību par meiteni, kura bija izglābusi viņu no neizturamām mokām.

Patrilcs rosīgi skraidīja apkārt, visu uzmanīgi apošņādams. Suns šķita sarāvies, aste gandrīz ierauta kājstarpē, turklāt viņš pats neko neiezīmēja, tikai ošņāja. Barveža smaka acīmredzot bija noturīga.

-    Šurp! uzsauca Kvinns, kad kļuva skaidrs, ka Lana negrasās atbildēt.

Viņš devās taisni krāsmatās. Nekas daudz nebija atlicis; lielākā daļa ēkas bija sadegusi, pārvēršoties pelnos. Palikušie saplaisājušie baļķu gabali bija pilni naglām, tāpēc Kvinns pārvietojās piesardzīgi.

Sasniedzis vietu, kas viņam šķita īstā, zēns pieliecās un sāka raust malā skaidas un dēļu galus. Kvinns jutās pārsteigts, atrodot dēļu grīdu tikpat kā neskartu. Uguns to bija apsvilinājusi, bet ne iznīcinājusi. Turpat jau bija ari lūka.

-    Palūkosim, vai varēšu to dabūt vaļā. Viņš mēģināja, bet eņģes bija karstumā savērpušās. Lai paceltu lūku, nācās piepūlēties abiem Kvinnam un Albertam. Viena no eņģēm salūza, un lūkas vāks sašķiebās uz vienu pusi.

Alberts notēmēja ar kabatas lukturīti bedrē.

-    Zelts, viņš konstatēja.

Alberta bezkaislīgais tonis Kvinnu mazliet pārsteidza. Laikam jau viņš bija gaidījis Golluma cienīgu “Mani dāāāārgumi!” vai kaut ko tādā garā.

-    Aha. Zelts, Kvinns apstiprināja.

-    Tas nav izkusis, teica Alberts. Karstums ceļas uz augšu un tā tālāk. Kā jau mums mācīja skolā.

-    Sāksim krāmēt, ko? Man šī vieta uzdzen drebuļus, ierosināja Kvinns. Nelāgas atmiņas.

Alberts pasniedzās lejup un, izcēlis pirmo stieni, ar troksni nolika to zemē. Smags, ko?

-    Kā tad. Kvinns pamāja ar galvu. Ko tu ar to visu iesāksi?

-    Nu, attrauca Alberts, paskatīšos, vai varu tos izkausēt un izgatavot monētas vai ko tamlīdzīgu. Tikai man nav nekā, kas noderētu par monētu veidnēm. Apsvēru, vai neizmantot kēksu formiņas. Man ir čuguna formiņas, kurās cep vismazākā izmēra kēksiņus.

Kvinns pasmaidīja un pēc brīža pat iesmējās. Mums naudas vietā būs zelta kēksi?

-    Varbūt. Bet vispār es atradu ko labāku. Viens no bērniem, kuri pārmeklēja mājas, uzgāja vietu, kur kāds džeks gatavojis pats savu munīciju. Tas zēns tur atrada dažas ložu veidnes.

Zēni turpināja cītīgi celt ārā zeltu un krāmēt to uz zemes. Viņi to krāva krustu šķērsu kā bērni, kas rotaļājas ar klucīšiem.

-    Zelta lodes? Kvinnam vairs smiekli nenāca. Mēs izgatavosim zelta lodes?

-    Formai nav nozīmes, ja vien tās visas ir identiskas. Visas vienādas, vai saproti?

-    Vecīt… Lodes? Vai tev nešķiet, ka tas ir… nu tā… mazliet dīvaini?

Alberts izdvesa aizkaitinātu nopūtu. Zelta lodes, bez šaujampulvera. Tikai metāls.

-    Nu, vecīt, es gan nezinu. Kvinns nogrozīja galvu.

-    Trīsdesmit otrais kalibrs, turpināja Alberts. Tas ir sīkākais izmērs, kāds tam puisim bija.

-    Kur tad Cepums? brīnījās Kvinns. Kāpēc viņš mums nepalīdz?

Atbildes vietā kaut kur no ārpuses atskanēja Lanas balss:

-    Puiši, es iešu pameklēt pārtiku. Cepums man palīdzēs.

-    Forši, Kvinns noteica.

Pēc dažām minūtēm viss zelts bija izcelts no bedres.

Viņi sāka stiept to uz mašīnu pa pāris stieņiem katrā nešanas reizē. Zelta stieņi nebija lieli, taču smagi. Kad viss zelts bija pārkrauts, abi zēni, par spīti nakts vēsumam, bija nosvīduši.

Alberts iekāpa kravas kastē un pārvilka tai pāri telteni.

-    Klausies, vecīt, Alberts, nostiprinādams teltenes stūrus, ierunājās. Es negribētu, ka šis pasākums tiek plaši izbazūnēts. Labi? Lai tas paliek šeit, šonakt un tikai starp mums četriem.

-    Pag, vecais! Tu nemaz neteiksi Semam?

Alberts nokāpa, lai nostātos aci pret aci ar Kvinnu. Paklau, man ne prātā nenāk censties ieņemt Sema vietu. Es pret viņu jūtu visdziļāko cieņu. Bet šis plāns darbosies labāk, ja tas uzpeldēs negaidot.

-    Albert, es netaisos melot Semam, Kvinns neizteiksmīgi noteica.

-    Es jau neprasu, lai tu viņam melotu. Ja viņš tev jautās, tad pasaki. Ja nejautās…

Tā kā Kvinns vēl arvien minstinājās, Alberts turpināja:

-    Paklau, Sems ir izcils vadītājs. Varbūt viņš ir mūsu Džordžs Vašingtons. Bet pat Vašingtons dažos jautājumos kļūdījās. Un Semam nekādi nepielec tas, ko es viņam saku. Tas, ka visiem ir jāstrādā.

-    Viņš zina, ka visiem ir jāstrādā, iebilda Kvinns. Tikai negrib, ka tu apkrāp pārējos, pats kļūdams par biezo.

Alberts notrauca no pieres sviedrus. Kvinn, kā tu domā, kāpēc cilvēki strādā kāpēc tie nopūlas vaiga sviedros? Tikai lai nopelnītu sev iztiku? Tu domā, ka tavējie strādāja vienkārši tāpēc, lai izdzīvotu? Vai viņi pirka pārtiku, tikai lai būtu kaut cik paēduši? Vai mitinājās mājā, kurā tikko pietiek vietas? Vai

lietoja mašīnu, kura knapi lcust uz priekšu? Alberta balss bija kļuvusi uzstājīga. Nē, vecīt, cilvēkiem patīk labi dzīvot. Viņi grib vairāk. Kas tajā tik slikts?

Kvinns iesmējās. Labi, vecais, tu par to visu esi domājis, un droši vien tev ir taisnība. Ko gan es saprotu? Lai vai kā, tu gribi zināt, vai es skriešu taisnā ceļā pie Sema un stāstīšu viņam, ko izdarījām? Nē. Kā noprotu, man tas nav jādara.

-    Tas ir viss, ko tev lūdzu, Kvinn, teica Alberts. Es taču tevi nemūžam nemudinātu melot.

-    Aha, Kvinns ironiski novilka. Un kā tad Dziedniece? Viņa… viņš palūkojās apkārt, pēkšņi apjēgdams, ka labu brīdi nav dzirdējis ne Lanas, ne Cepuma balsi.

-    Lana! viņš iesaucās.

Un pēc brīža: Dziedniece!

Tikai naksnīgs klusums.

Kvinns notēmēja ar kabatas lukturīti uz mašīnas kabīni. Varbūt Lana bija tur. Varbūt iemigusi. Taču kabīne bija tukša.

Kvinns laida apkārt gaismas staru, izraujot no tumsas kārtis, kas kādreiz balstīja Vientuļnieka Džima ūdenstorni.

-    Lana! Lana! Mēs esam gatavi doties ceļā! klaigāja Kvinns.

-    Kur viņa palikusi? brīnījās Alberts. Neredzu ne viņu, ne Cepumu. Nedz arī suni.

-    Lana! Dziedniece! kliedza Kvinns. Atbildes nebija.

Abi pārmija šausmu pilnus skatienus.

Kvinns ieliecās iekšā mašīnā, grasīdamies iedarbināt signāltauri. Tā viņai būtu jādzird. Piepeši zēns sastinga: pie stūres bija piestiprināta līmlapiņa. Norāvis to, viņš lukturīša gaismā skaļi izlasīja: “Nemēģiniet mums sekot. Es zinu, ko daru. Lana.”

-    Tā, teica Alberts. Tagad mums nāksies visu izstāstīt Semam.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 23 MINŪTES

Džeks spieda durvis no visa spēka.

Tās bija izturīgi būvētas. Ļoti izturīgi. Tērauds tēraudā.

Tomēr tās brakšķēja un čikstēja, un Džeks redzēja, ka sprauga starp durvīm un aplodu plešas plašāka.

Paša spēks zēnu pārsteidza. Viņš pat nebija centies iemācīties pār to valdīt. Nebija arī to īpaši pārbaudījis. Patiesībā Džeks nemitīgi aizmirsa, ka viņam tas piemīt, jo tam nebija nekāda itin nekāda sakara ar viņa patieso būtību.

Vēl būdams mazs, Džeks izcēlās ar attīstītu prātu. Viņam pašam tas gauži patika. Savu gudrīša birku viņš nesa ar patiesu lepnumu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās pārvērsties kaut kādā superspēcīgā mutantā. Un pat tagad, grūzdams durvis, Džeks prātoja, vai tās nevarētu būt aprīkotas ar kaut kādu elektronisku vadību. Prātoja, kur varētu atrasties vadības panelis. Prātoja, vai tam, lai atvērtu durvis, pietiktu ar kāda vada pārgriešanu un cita vada salodēšanu. Prātoja, vai tās nav vadāmas ar datoru, tādā gadījumā tas būtu hakera darbiņš.

Tās bija domas, kas nodarbināja Džeka prātu. Un sagādāja viņam prieku.

Taranēt durvis kā kaut kādam bullim? Tas bija muļķīgi. Tā rīkojās tikai stulbeņi. Džeks tāds nebija.

-    Turpini, Džek! Keins viņu skubināja. Tās sāk padoties.

Džeks dzirdēja Diānu vēršamies pie Dreika: Es jau tev teicu, ka viņš ir stiprs. Un tu iedomājies, ka vari viņu tā vienkārši savākt un atvilkt uz Koutsu? Ha!

Durvis noturēsies vairs tikai dažas sekundes, Džeks to juta.

-    Kad tās gāzīsies, tev, Džek, jāmetas uz grīdas, brīdināja Keins.

Džeks būtu jautājis, kāpēc, bet aiz piepūles sasprindzinātās kakla vēnas, aizžņaugtās plaušas un acis, kas teju vai bija izlīdušas uz pieres, iesaistīšanos sarunā padarīja gandrīz neiespējamu.

-    Tūlīt tās gāzīsies, Džek, meties uz grīdas, atkārtoja Keins. Tie, kas ir tur, iekšā, var sākt šaut.

Ko? Šaut?

Džeks atslābināja spiedienu.

-    Nelaid vaļā, brīdināja Dreiks. Par tiem, kas ir otrā pusē, mēs parūpēsimies.

Džeks dzirdēja, kā tiek uzvilkts gailis. Un klusus, pretīgus Dreika smieklus.

Džeks stipri atspiedās ar pēdām. Vēl viens spēcīgs grūdiens. Un durvis krita.

Pēkšņi Džeku sastindzināja bailes. Par to, ka viņš varētu saņemt šāvienus, viņi netika vienojušies.

Viņš stipri grūda. No visa spēka.

Pēkšņi durvis padevās, bet ne tā, kā Džeks bija gaidījis. Tās pārrāva augšējo eņģi, un slēgs pārlūza. Durvis vēl arvien atradās aplodā, slīpi sagāzušās, bet turējās tikai vienā eņģē. Vēl viens grūdiens, un tās būs gar zemi.

Šāviena troksnis bija apdullinošs.

Džeks metās uz grīdas. Viņš saķēra galvu un aizspieda ausis.

-    Nešaujiet uz mani, nešaujiet uz mani! viņš kliedza, bet neviens to tik un tā nebūtu varējis sadzirdēt, jo šāvieni tagad gāja vaļā no abām pusēm. Tas, kurš bija vadības telpā, raidīja durvju spraugās īsas zalves. Bum-bum-bum!

Dreiks atbildēja ar atsevišķām ātršāvēja kārtām.

Lodes, atsitoties pret tēraudu, rikošetā atlēca gaiteni.

Dreiks kliedza, Keins kliedza, Džeks kliedza, un otrpus durvīm bailēs un dusmās spiedza meitenes balss.

Tad triecienu raidīja Keins. Viņš vērsa savu spēku uz novājinātajām durvīm.

Tērauda durvis eksplodēja uz iekšu.

Tās slīdēja uz priekšu pa grīdu, nogāžot no kājām meiteni, kura pat vēl krītot nemitējās šaut, izmisīgi raidīdama gaisā automātiskā ieroča zalves.

Džeks, sarāvies kamolā uz grīdas, šņukstēja: Nešaujiet uz mani! Dreiks pārlēca viņam pāri; viņa cilvēciskajā rokā bija šaujamais, pātagas roka izritināta.

Džeks, gulēdams uz sāna, redzēja neprātīgu ainu: meiteni, kura nespēja pakustēties, jo viņas kājas bija saliekušās neiespējamos leņķos, tomēr turpināja raidīt šāvienus Dreika virzienā.

Izšāvās Dreika pātagas roka.

Meitene tēmēja ar ieroci tieši Dreikam krūtīs.

Klikšķis.

Tukšs.

Dreika pātaga cirta.

Sāpju kliedziens.

Vēl viens.

-    Izbeidz! iesaucās Diāna.

Keins, pa ceļam netīšām iespēris Džekam pa galvu, metās iekšā.

Vēl viens Dreika pātagas cirtiens, un nu jau viņš rēca mežonīgā līksmē, gavilēdams un lādēdamies.

Džeks rāpās uz priekšu, asaras aizmigloja viņam acis. Viņš pazina šo meiteni. Viņš to pazina. Britnija. Viņi kopā bija mācījušies vēsturi. Britnija bija sēdējusi trīs solus aiz viņa.

Dreiks trieca atkal.

Tukšais ierocis izkrita Britnijai no rokas.

Viņas pātagas sacirstā miesa bija vienās brūcēs, kājas krītošo durvju sadragātas, seja viena vienīga asaru un asiņu ķēpa. Diāna izkliedza Dreikam veltītus apvainojumus, bet Keins nedarīja neko, lai apturētu šo psihopātu. Džekam gribējās kliegt “Piedod, piedod!”, bet viņš nespēja izdvest ne skaņas.

Diāna saķēra Dreika pātagas roku pie pleca. Pietiek, tu, prātu izkūkojušais maitas gab…

Dreiks apsviedās apkārt, aci pret aci ar Diānu. Viņš atieza zobus un rēca uz viņu rēca kā dzīvnieks, šķaidīdams siekalas.

-    Viņai taisnība: pietiek, beidzot sacīja Keins.

-    Aizvāc to savu meiču prom no manām acīm! Dreiks uzbļāva Keinam.

Keins salti uzlūkoja Dreiku. Es tev ļāvu papriecāties. Bet mēs šeit neesam ieradušies, lai tevi izklaidētu.

Džeks bija apstulbis. Viņš nespēja atraut skatienu no Britnijas. Meitene kunkstēja, mēģināja pakustēties, bet tad sabruka uz grīdas. Bezsamaņā vai mirusi. Džeks nezināja.

Viņš ar šo meiteni bija mācījies vienā klasē.

Džeks viņu pazina.

-    Pie darba, Džek! Keins pavēlēja.

Diāna pavērsa pret Džeku asinim pieplūdušās acis acis, kas bija pilnas naida un nožēlas. Viņa notrausa asaras. Džeks ir ievainots.

-    Ko? iesaucās Keins. Džek?

Viņš nebija ievainots. Nokaunējies par savu slēpšanos uz grīdas, Džeks sāka rausties kājās. Bet kreisā kāja neklausīja. Džeks apjucis palūkojās lejup un ieraudzīja, ka bikses zem ceļa ir piemirkušas sarkanas.

-    Viņš zaudē daudz asiņu, pavēstīja Diāna.

Tas bija pēdējais, ko Džeks dzirdēja, pirms grīda pacēlās stāvus un triecās viņam sejā.

Lana dzirdēja Kvinna saucienus. Viņa dzirdēja auto taurēšanu. Meitene atradās ne tālāk par divsimt vai trīssimt

pēdām vietā, kur vairs nesniedzās kabatas lukturīšu durstīgie stari.

Cepums soļoja cieši viņai līdzās. Puisis klusēja, lai gan viņu droši vien māca šaubas.

Lana cerēja, ka Kvinns un Alberts viņai nesekos. Viņa negribēja nevienam skaidrot, ko ir uzdomājusi.

Taurēšanu dzirdēja arī Patriks, tāpēc viņa tam čukstus teica: Klusu, draudziņ. Kuššš…

Lana bija sarūpējusi sev kārtīgus zābakus milzu priekšrocība salīdzinājumā ar pagājušo reizi, kad bija nācies mērot šo ceļu. Plecu somā bija smaga pistole vēl viena milzu priekšrocība. Turklāt tagad viņai bija Cepums.

Ja viņus šeit sastaps Barvedis, Lana bija nolēmusi, ka viens no abiem meitene cerēja, ka tā būs viņa, nevis Cepums, iešaus tam tieši pumā.

Vēl somā bija ūdens pudele, konservētu sēņu kārba un vesela kāpostgalva. Pārtikas nebija daudz, sevišķi tāda auguma puisim kā Cepums, bet Lana cerēja kādu kārbu atrast nojumē pie raktuvēm. Kaut nedaudz pārtikas Vientuļniekam Džimam būtu vajadzējis glabāt arī tur.

Tā vismaz viņa cerēja.

Iepriekšējo reizi Lana, iedama pa šo taku, meklēja Džima kravas auto, cerot ar to tikt līdz Perdidobīčai. Pirms tam viņa tika atradusi zeltu un nospriedusi, ka ekscentriskais vientuļnieks ir bijis zelta meklētājs. Sekodama riteņu atstātajām pēdām, meitene bija nokļuvusi pussabrukušā, pamestā raktuvju pilsētiņā, kas bija paslēpusies kalnu ielocē. Džima auto viņa toreiz atrada, bet atslēgas ne. Pēc tam viņa atrada arī pašu Džimu. Raktuvēs. Beigtu.

Tagad Lana zināja, kur ir atslēgas.

Toreiz viņai būtu bijis bail rakņāties pa miroņa kabatām. Bet tā bija vecā Lana. Kopš tā laika bija noticis tik daudz, un jaunā Lana bija pieredzējusi šo to vēl ļaunāku. Daudz ļaunāku.

Viņa zināja, kur atrast atslēgas. Un kur atrast auto. Un atcerējās ari pamatīgo šķidrā kurināmā tvertni, ko Džims bija lietojis, lai aizdedzinātu kausētāju.

Viņas plāns bija vienkāršs: sameklēt atslēgas. Ar Cepuma palīdzību iedabūt degvielas tvertni Džima mašīnas kravas kastē. Piebraukt ar mašīnu un tvertni pie raktuvju ieejas. Atvērt ventili un Jaut, lai gāze ieplūst raktuvēs.

Tad aizdedzināt degli un mesties bēgt.

Ej nu sazini, vai sprādziens šo raktuvēs mītošo būtni nogalinās, bet, ja ne citādi, tad Lana cerēja to vismaz aprakt zem neskaitāmām tonnām akmeņu.

Tumsa viņu sauca gan nakts murgos, gan nomoda sapņos. Tā bija uzdūrusi viņu uz āķa, un Lana zināja, ka tā velk viņu sevī.

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

Tā viņu gribēja.

-    Sveika, Tumsa, mans senais draugs, Lana pa pusei dziedāja, pa pusei čukstēja. Es nāku, lai vēlreiz ar tevi aprunātos.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 18 MINŪTES

Džeks pamodās aiz sāpēm.

Viņš bija pārvietots. Kāds bija apvēlis viņu uz muguras. Džeks uzslējās sēdus. Pārāk strauji. Noreiba galva, un kādu bridi zēnam likās, ka viņš atkal zaudēs samaņu.

Viena bikšu stara bija rupji noplēsta, atklājot ievainojumu. Virs ceļa bija zils, asinīm piesūcies apsējs. Sāpēja. Dedzināja tā, it kā kāds būtu ietriecis miesā sarkani nokaitētu krāsns kruķi.

Viņam līdzās bija Diāna. Pagāja labs brīdis, iekams Džeks saprata, ko nozīmē viņas skūtā galva. Šos es atradu vienā no kabinetiem. Iedzer tos. Viņa pārbēra četrus advilus no savas plaukstas viņējā. Deva ir divreiz lielāka par parasto, bet gan jau tā tevi nenogalinās.

-    Kas ar mani notika? Džeks izmocīja.

-    Lode. Bet tā tevi tikai ieskrambāja un aizlidoja tālāk. Izara tev kājā nelielu, glītu vagu. Kādu laiku pasāpēs, bet asiņošana ir apturēta.

-    Labi, Džek, attopies, teica Keins. Viņa balss bija izmocīta un raižpilna. Nebija izdevies ne tuvu tik gludi, kā plānots.

-    Tu zini, kāpēc esi šeit.

Skaļi lamādamies un vilkdami sev līdzi Mikiju Finču un Maiku Fārmeru, atgriezās divi Dreika kareivji. Gūstekņu rokas bija sasietas aiz muguras. Tie bija atrasti slēpjamies kabinetos. Patvērušies zem rakstāmgaldiem. Ai, cik jauki! moži noteica Keins. Arī ķīlnieki ir klāt.

-    Mēs šiem teicām, lai nomet visus ieročus, un šitas bremzētais paklausīja ari, klaigāja viens no huligāniem. Mums bija tik vien kā bise un pistole, un tam puisim bija automāts, bet viņš tik un tā padevās. Sīkais puņķlupata. Otrs pat nebija apbruņots.

Mikijs un Maiks izskatījās nožēlojami un ārkārtīgi pārbijušies. Viņu sejas nobālēja vēl vairāk, kad tie ieraudzīja uz grīdas asins peļķē guļam Britniju. Dreiks piegāja viņiem klāt, pagrūda Maiku sāņus un paķēra automātu. Gandrīz godbijīgi viņš pārlaida savu taustekli pār stobru, tad pār slēgmehānismu. Dreika saltās, zilās acis uzlūkoja to ar jūsmu, kas nebija tālu no mīlestības. Šis man patīk. Skuķa ierocis bija gatavais mēsls, bet šis ir superīgs. Nudien superīgs.

-    Varbūt tev jāsameklē kāds nomaļāks kaktiņš, kur pamaigoties ar savu jauno draudziņu, noteica Diāna.

-    Neviens ķertais nav tik stiprs, lai mani apdraudētu, ja man rokās ir šāds, priecājās Dreiks.

-    Kā tad, pat Keins, Diāna dzīvi piekrita. Nu tu beidzot vari uzmesties par bosu, ko?

Džeks sēdēja kā sasalis, vērodams notiekošo un joprojām nespēdams koncentrēties savam tā sauktajam darbam.

Kā viņš bija pieļāvis, ka tiek tajā ievilkts? Nepilnu desmit pēdu attālumā gulēja meitene, kura, ja vien jau nebija mirusi, tad, visticamāk, mirs. Ja viņš paspertu trīs soļus, tad stāvētu viņas asinīs, tāpat kā tagad sēdēja pats savējās.

-    Džek! Keins viņu atkal uzrunāja. Attopies! Ķeries pie darba. Tūlīt pat!

Džeks noskurinājās. Viņš kustējās kā sapnī, ausīs vēl arvien atbalsojās šāvieni. Kāja dega kā uguni. Pie ādas lipa slapjais bikšu audums. Pievilcies pie tuvākās datora tastatūras, viņš smagi iezvēlās grozāmajā krēslā. Monitors bija vecs. Datoram pat nebija peles, tas bija darbināms tikai ar taustiņiem.

Džeks juta, ka sirds aizvien vairāk saraujas. Vecā programmatūra nozīmēja atšķirīgas taustiņu kombinācijas, pie

kādas viņš nebija pieradis. Džeks atvēra atvilktni, cerēdams tajā atrast kādu rokasgrāmatu vai vismaz lapiņu ar norādēm.

-    Nu, kā izskatās? jautāja Keins. Viņš uzlika roku Džekam uz pleca. Draudzigs žests ar mērķi viņu iedrošināt, taču Džekam pirmo reizi mūžā ienāca prātā, ka viņš gribētu pagriezties un iesist Keinam. Iesist no visa spēka.

-    Tā ir absolūti nepazīstama programma, atbildēja Džeks.

-    Tomēr nekas tāds, ar ko tu nevarētu tikt galā, vai ne?

-    Necik ātri tas neies, sacīja Džeks. Man jāizurbjas tai cauri.

Roka uz pleca pastiprināja tvērienu. Cik ilgi, Džek?

-    Paklau, es galu galā esmu ievainots, vai ne? Esmu sašauts! Tā kā Keins turpināja viņā blenzt, Džeks pieklusināja balsi. Nezinu. Kā iznāks.

Viņš juta Keina saspringumu aizturētās dusmas, kas barojās no bailēm. Nu tad netērē laiku.

Keins palaida viņu vaļā un pievērsās Dreikam. Ieliec ķīlniekus kaktā.

-    Aha, izklaidīgi atsaucās Dreiks. Viņš joprojām tīksminājās ap automātisko pistoli. Keins strauji piegāja viņam klāt un uzsita pa ieroča stobru. Ei! Pie darba! Kuru katru bridi var atgriezties Braiena. Ja ne viņa, tad Teilore. Tāpēc labāk neslaisties.

Britnija gulēja uz grīdas nekustēdamās un neizdodama ne skaņas. Diez vai viņa ir dzīva, prātoja Džeks. Ņemot vērā to, cik smagi viņa savainota, un zinot, kādas sāpes izsauc pat viegla skramba, varbūt pat labāk, lai viņa būtu mirusi.

Džeks bija atradis aizvēsturisku ātršuvēja mapi, no kuras rēgojās ārā aiz vecuma uzrullējušās un ieplīsušas lapu malas un sīki līmlapiņu ieliktnīši, kas atzīmēja vajadzīgās vietas.

Džeks sāka to studēt. Vispirms viņš mēģināja sameklēt taustiņu funkciju skaidrojumus. Bez tā nevarēja pasākt itin neko. Bez peles viņš jutās kā bez rokām. Džeks nekad nebija redzējis, kur nu vēl lietojis datoru bez peles. Brīnums, ka kaut kas tāds vispār vēl pastāvēja.

-    Diāna, nolasi mūsu ķīlniekus! pavēlēja Keins. Negribu, lai pēkšņi izrādītos, ka tie klusībā slēpj kaut kādu spēku. Dreik? Kā veicas?

-    Es nostiepšu vadu, teica Dreiks.

-    Labi. Keins pamāja ar galvu.

Džeks pašķielēja sāņus un ieraudzīja, ka Dreiks tur rokās kaila vada rulli, tievu, bet pēc paskata izturīgu. Viņa skatiens, itin kā kaut ko meklējot, bija pievērsts durvju ailai.

Neapmierināts ar redzēto, Dreiks paraustīja plecus un sāka tīt vada galu ap salauzto vidus eņģi vietā, kur tā vēl arvien turējās pie sienas. Tās bija augstas durvis ar trim eņģēm: vienas bija mazliet virs galvas, otras potīšu līmenī un trešās pa vidu.

Piestiprinājis vadu pie eņģes, Dreiks to aizvilka līdz sienai, pie kuras atradās smags metāla dokumentu skapis. Izvilcis rituli cauri atvilktnes rokturim, viņš ar knaiblēm pārgrieza vadu un atlikušo galu, spēcīgi nospriegodams, aptina ap rokturi.

-    Ar šiem abiem ir skaidrs, novērsusies no ķīlniekiem, pavēstīja Diāna. Pirmajam varbūt ir viena strīpiņa, turklāt tādā pakāpē, ka viņš to, visticamāk, pat neapzinās. Ne to, kāda veida ir šis spēks, ne arī to, vai tas kaut kam var noderēt.

-    Skaidrs. Keins pamāja ar galvu.

Diāna, šķērsojusi telpu, iegāzās grozāmajā krēslā, kas atradās vistuvāk Džekam, un drūmu skatienu uzlūkoja monitoru savā priekšā.

-    Ko tas Dreiks tur dara? Džeks viņai čukstus pajautāja.

Diāna pavērsa pret viņu gurdenās acis. Ei! Džeks grib

zināt, ko tu dari, Dreik. Kāpēc tu nevarētu viņam to pateikt?

-    Džekam jāstrādā, iejaucās Keins. Viņš ir aizņemts.

Džeks steigšus pievērsās piezīmju grāmatiņai. Te nu tas

beidzot bija: taustiņu funkciju saraksts. Viņš sarauca uzacis un sāka studēt taustiņus metodiski visus pēc kārtas: piespieda, aplūkoja rezultātu un pievērsās nākamajam taustiņam.

Pa to laiku Dreiks, pabeidzis stiprināt vadu, palīda zem tā un izgāja gaitenī. Tīdams vaļā rulli, viņš devās uz to pusi, no kuras viņi bija ieradušies.

-    Esmu galvenajā direktorijā, pavēstīja Džeks. Tas ir kaut kas ļoti sens. DOS vai kaut kas tamlīdzīgs.

Pašam sev par nepatiku, šis negaidītais izaicinājums sāka zēnu aizraut. Tā bija gatavā datoru arheoloģija. Viņš atšifrēja valodu, kas tika lietota vēl pirms Windows, pirms Linux, pirms visa viņam zināmā. Tas novērsa domas no sāpēm. Vismaz daļēji.

-    Ceru, ka tu tajā Braienā neesi pārlieku traki samīlējies, Džek, ierunājās Diāna.

-    Ko? Nē. Nepavisam. Džeks juta, ka nosarkst. Nē. Kādas muļķibas!

-    Aha.

Soli pa solim viņš taustījās cauri direktorijam, meklēdams vadīklas, kādas varbūt tur nemaz nebija atrodamas, komandas, kādas varbūt pat neeksistēja.

Dreiks atgriezās, priecīgi svilpodams. Šņik-šņak! viņš klusi pie sevis atkārtoja. Šņik-šņak!

-Jauki, sacīja Keins. Tas nu būtu paveikts. Tagad sagatavo kaut ko Teilorei. Atceries mēs negribam, lai kāds nošautu Džeku vai sadauzītu kaut ko no aparatūras.

-    Es zinu, ko daru, noteica Dreiks. Tad viņš pavērsa taustekli pret vienu no saviem kaušļiem. Tu. Ņem šaujamo. Kad zēns paklausīja, Dreiks dažas minūtes vadāja viņu pa telpu, pārlūkodams skatpunktus. la. Tavs darbs ir vienkāršs. Tiklīdz ieraugi uzrodamies Teilori, šauj.

Puisis nobālēja. Man uz viņu jāšauj?

-    Nē, tev ir izvēle, atbildēja Dreiks. Tu vari uz viņu šaut un vari nešaut. Viss atkarīgs no tevis.

Zēns izdvesa atvieglotu nopūtu.

-    Protams, ja tu viņu nenošausi… Dreiks izbīdīja savu pātagas roku. Tausteklis aptinās zēnam ap kaklu. Ja tu viņu

nenošausi? Ja aizmirsīsi vai noraustīsies, vai netrāpīsi… Es tevi pātagošu, līdz redzēšu pliku kaulu.

Līksmi iesmējies, Dreiks attina taustekli. Ceru, ka esam gatavi, viņš pavēstīja. Teilori gaida ložu krusa. Un mazā Braiena? Ja viņa nolems atjoņot ar simt jūdžu ātrumu stundā, tad uzskries uz vadiem.

-    Un iedarbinās signalizāciju? jautāja Džeks.

Dreiks sāka smieties tā, it kā tas būtu jocīgākais, ko viņš jebkad dzirdējis.

-    Šņik-šņak! Dreiks noteica. Šņik-šņak!

Džeks neskatījās uz Dreiku, bet gan uz Diānu. Meitenes acis bija kā aptumšoti logi.

-    Atpakaļ pie darba, Džek! pavēlēja Keins.

Makklubs bija slēgts. Pie durvīm bija piestiprināta zīmīte, kurā teikts: “Atvainojiet, slēgts. Atvērsim atkal rit.”

Daks nezināja, kas viņu uz šejieni atvilcis. Protams, klubs bija slēgts bija jau pāri pusnaktij. Viņš tikai alka pēc sabiedrības. Cerēja, ka te kāds būs. Vismaz kāds.

Triju dienu laikā nu labi, īstenībā četru, jo bija jau rītdiena, kopš Daks bija izkritis cauri peldbaseina dibenam, viņa dzīve bija sagandēta. Pirmkārt, viņš bija pazaudējis savu privāto miera oāzi. Baseins noteikti vairs nebija salabojams. Viņš bija mēģinājis sameklēt citu baseinu, bet neviens no tiem pat ne tuvu nevarēja līdzināties tam, ko viņš bija zaudējis.

Otrkārt, neviens viņam neticēja. Daks bija kļuvis par izsmiekla objektu. Neviens sevi neapgrūtināja ar to, lai aizietu līdz baseinam un apskatītos, vai tajā patiešām ir caurums. Un, protams, Cils un viņa pretīgie drauģeļi Daka stāstu nemaz necentās apstiprināt.

Kad viņš par savu dīvaino, negribēto spēku stāstīja citiem, tie pieprasīja, lai viņš to nodemonstrē. Bet Daks nevēlējās to demonstrēt. Pirmām kārtām tas nozīmētu sadusmoties, bet viņš nebija no tiem, kas mēdz ne no šā, ne no tā aizsvilties.

Taču vēl svarīgāk tas nozīmēja krišanu cauri zemei. Un Dakam bija gana jau ar šo vienu reizi. Tīrā laime, ka viņš atslēdzās, pirms bija paguvis izkrist cauri alai. Citādi kritiens būtu turpinājies, līdz viņš sasniegtu izkusušo Zemes kodolu. Bet galvā tas bija palicis tik un tā. Kritiens cauri zemei, cauri tās garozai un mantijai, un sazin kādiem vēl tur slāņiem, par kuriem viņš droši vien bija mācījies skolā, bet tagad vairs nespēja atcerēties, un tā aizvien lejup līdz pat milzīgajam kausētā metāla un akmens kodolam.

Prāts uzbūra kaut ko līdzīgu “Gredzenu pavēlnieka” nobeiguma ainai. Viņš, gluži tāpat kā Gollums, dažas sekundes peldētu lavā un tad sadegtu.

Tomēr šī aina bija gandrīz mierinoša salīdzinājumā ar otru iespējamību proti, ka viņš varētu vienkārši tikt aprakts dzīvs. Ka viņš pakristu simt pēdu zem zemes un nespētu izlauzties virspusē. Bedres zemjainajām sienām piepildoties, viņš lēnām nosmaktu. Zemes pikas kristu uz viņa augšup pavērstās sejas, ar zemi piebirtu acis, mute, deguns…

Lai noturētos kājās, Daks pieķērās Makkluba durvju rokturim. Šie tēli bija kā nomoda murgi. Tie apciemoja viņa domas aizvien biežāk un biežāk.

Vēl ļaunāku visu vērta tas, ka neviens šo viņa problēmu neņēma nopietni. Bērni par Daka stāstu smējās, viņiem viss šis notikums šķita jocīgs. Tas, kā viņš izkrita cauri peldbaseina dibenam. Kā nokļuva alā. Alas radioaktīvais atzars un zilie sikspārņi. Tas, kā viņš, puskails un drebošs, iznira no viļņiem. Kā viņam no liedaga nācās rāpties klintī, piespiežot sevi laimīgi smaidīt, lai tikai nesadusmotos un no jauna nesāktu grimt. Kāpšana bija pats vieglākais. Šķita, ka atvieglojums viņu padarījis vieglu.

Daks stāstīja, un bērni rēca aiz smiekliem. Pirmajā dienā viņš tiem piespēlēja. Viņam patika cilvēkus smīdināt. Bet no jocīga stāstnieka Daks ļoti ātri pārvērtās izsmiekla objektā.

“Tev padodas tik ļoti pieņemties svarā, ka tu patiešām iegrimsti zemē?” Tas bija Hanters, kurš pats sevi uzskatīja par īstenu komiķi. “Tātad patiesībā tu esi Speķmens?”

Un tad jau maisam gals bija vaļā; Speķmenam sekoja Caurbirpuika, tad Speleologs, Grimējs, Kalnracis un tas, ko viņš dzirdēja visbiežāk, Cilvēks Urbis.

Bērniem nepielēca: tas nebija smieklīgi. Nepavisam. Ja vien par to padomā. Ja esi aizvadījis nakti, grozoties un valstoties, tikpat kā neaizmiegot, jo baidies, ka kādā sapnī varētu sadusmoties un sākt grimt grimt līdz lēnai, mokošai nāvei.

Hanters izzoboja arī viņa stāstu par zilajiem sikspārņiem.

-    Vecīt, vai varbūt man būtu tevi jāuzrunā par Cilvēku Urbi? Vecīt, sikspārņi dienā guļ, bet naktī lidinās apkārt. Bet tavi zilie sikspārņi? Ja paklausās tevī, tie mostas tad, kad kļūst gaišs. Kā tev šķiet? Turklāt neviens cits, izņemot tevi, tos nav redzējis.

-    Tie ir zili kā debesis, tāpēc tos neredz nedz lidojam virs galvas, nedz ari ūdenī, aizrādīja Daks, taču tas bija veltīgi.

Daks palaida vaļā durvju rokturi. Varbūt pat labāk, ka klubs bija ciet. Viņš jutās vientuļš, bet vientulība tomēr bija labāka nekā izsmiekls.

Daks palūkojās apkārt. Viņš jutās pazudis. Bija vēls. Ārā neviena nebija. Senajās dienās, uzzinot, ka viņš nakts laikā blandījies pa ielām, vecāki viņam uz veselu gadu piespriestu mājas arestu.

Laukumā neviena nebija. Naktī šī vieta likās rēgaina. Kapi. Pussagruvušās baznīcas tumšais siluets uz zvaigžņu fona. Dzīvojamās ēkas pārogļotās krāsmatas. Rātsnamā pāris telpās bija palikusi gaisma neviens sevi neapgrūtināja aiziet un to izslēgt. Ielu laternas vēl dega, kaut gan dažas bija izdegušas un citas, sevišķi tās, kas atradās laukumā, bija sadauzītas vai nu kaujas laukā, vai ar vandaļu rokām.

Laukums tagad bija īsta spoku vieta. Spoki un garas ēnas.

Daks gurdi vilkās uz māju pusi. Tā saukto māju. Tas nozīmēja paiet garām baznīcai. Vismaz tā bija tumša. Šajos laikos tā tika apgaismota tikai sapulču vakaros, jo turienes apgaismošanas sistēma bija pagalam. Gaisma ar pagarinātāju tika atvilkta no rātsnama. Kad viss bija galā, kāds parasti atcerējās izvilkt kontaktdakšiņu no rozetes.

Ietvi baznīcas pusē aizšķērsoja gruveši, starp kuriem bija arī daži milzīgi mūra fragmenti. Tos neviens nebija novācis. Varbūt arī nenovāks. Daks, vairīdamies no biedējošajām ēnām, gāja pa pašu ielas vidu.

Viņš saklausīja šjūkšanas skaņas. Tās nāca no baznīcas. Droši vien kāds suns. Vai žurkas.

Piepeši atskanēja uzstājīgs čuksts: Ei! Ei, Dak!

Daks apstājās. Balss nāca no baznīcas puses.

-    Draugs! Nu jau čuksts bija skaļāks.

-    Ko? Kas tur ir? jautāja Daks.

-    Tas esmu es, vecīt. Hanters. Klusu! Ja viņi mani atradīs, tad ar mani ir cauri.

-    Kas? Ko?

-    Dak, vecīt, panāc šurp, es nedrīkstu klaigāt.

Negribīgi ļoti negribīgi, tā vien gaidīdams izjokošanu, -

Daks šķērsoja ielu.

Hanters bija pieplacis pie gruvešu bluķa, kas vēl arvien saturēja vitrāžas loga fragmentu. Dakam tuvojoties, Hanters piecēlās un viņa seja nokļuva gaismā. Viņš nepavisam neizskatījās pēc tāda, kurš iecerējis kādu rezgalību. Viņš patiesi izskatījās nobijies.

-    Kas noticis? jautāja Daks.

-    Nāc šurp, vecīt, tā, lai mūs neviens nevar ieraudzīt. Daks pārrāpās pāri gruvešiem, pa ceļam nobrāzdams kājas

lielu.

-              Nu? nokļuvis Hantera gruvešu aizsegā, taujāja Daks.

-    Kas par lietu?

-    Draugs, vai tu vari man sagādāt kaut ko, ko likt uz zoba? Neesmu ticis pie pusdienām.

-    Mm… ko?

-    Esmu izbadējies, paskaidroja Hanters.

-    Izbadējušies ir visi, Daks aizrādīja. Es, piemēram, pusdienās tikai izdzēru mērces burku.

Hanters nopūtās. Es te vai beidzos nost aiz bada. Pusdienas neesmu dabūjis. Arī brokastis bija šādas tādas. Centos taupīt.

-    Kāpēc tu esi šeit?

-    Cils. Viņš līdz ar citiem normālajiem dzen man pēdas.

Daks nevarēja atkauties no izjūtas, ka vai nu tiek smalki

āzēts, vai ir ieklīdis kāda cita cilvēka murgainajā sapnī. Vecīt, ja tu esi šeit, lai mani izjokotu, tad…

-     Nē, draugs. Ne uz to pusi. Piedod man par visu, nu, tu jau zini ķircināšanu un tādā garā. Es tikai centos piedziedāt citiem, vai saproti?

-    Nē. Es nezinu, par ko tu runā, Hanter.

Hanters vilcinājās. Izskatījās, it kā viņš gribētu izmest kaut ko bravūrīgu. Bet tad viņš saguma un smagi atsēdās zemē. Daks neveikli notupās viņam līdzās. Neveiklība pastiprinājās, kad viņš saklausīja nodevīgu šņaukāšanos. Hanters raudāja.

-    Kas noticis, vecīt? taujāja Daks.

-    Cils. Tu taču pazīsti Cilu, vai ne? Mēs ar viņu sastrīdējāmies. Viņš galīgi satrakojās. Mēģināja nosist mani ar kamīna kruķi. Kas cits man vairs atlika?

-    Ko tu darīji?

-              Man bija visas tiesības tā rīkoties, Hanters taisnojās.

-     Visas tiesības. Tikai Cilam es netrāpīju, jo pa vidu metās Harijs. Viņš iespraucās starp mums abiem.

-    Nu labi.

Hanters atkal nošņaukājās. Nē, vecīt. Nekas nav labi. Harijs nokrita. Viņš nogāzās uz grīdas. Es pat netēmēju uz viņu, viņš man neko nebija nodarījis. Tev man jāpalīdz, Dak, lūdzās Hanters.

-    Man? Kāpēc man? Tu vienmēr to tikai dari kā mani apcel.

-Jā, jā, tā tas ir, Hanters atzina. Zēns vairs neraudāja, bet viņa balss bija kļuvusi vēl uzstājīgāka. Bet, redzi, mēs ar tevi esam vienā pusē.

-    Ē… ko?

-     Mēs esam ķertie, vecīt. Tev nepielec, ko? Aizkaitinājums palīdzēja Hanteram savaldīties. Šņaukāšanās bija beigusies. Draugs, Cils skraida apkārt, vervēdams normālos, lai tie saceļas pret mums. Pret mums visiem.

Daks samulsis papurināja galvu. Par ko tu runā, vecīt?

Hanters satvēra viņa augšdelmu un cieši to saspieda. Mēs esam pret viņiem. Tev nepielec? Ķertie pret normālajiem.

-    Neiet krastā, Daks pasmīnēja. Pirmkārt, es nevienam neko neesmu nodarījis. Otrkārt, Sems ir ķertais, bet Astrīda normālā, un tāds ir arī Edīlio. Tad kā tas nākas, ka viņi visi ir pret mums?

-    Tu iedomājies, ka pēc tam viņi neķersies pie tevis? īsti neatbildēdams uz viņa jautājumu, nerimās Hanters. Tu domā, ka esi drošībā? Jauki. Ej vien. Skrien mājās. Spēlē izlikšanās spēlīti. Mēs esam pret viņiem. Redzēsi, kā būs tad, kad pats dabūsi no viņiem slēpties.

Daks izbrīvējās no Hantera tvēriena. Palūkošu, vai varu sadabūt tev kaut ko ēdamu, draugs. Bet tavās nesaskaņās es nejaukšos.

Daks pārrāpās pār gruvešiem un devās lejup pa ielu.

Bet viņam pa pēdām sekoja Hantera pusbalsī nošņāktie vārdi: Ķertie pret normālajiem, Dak. Un tu esi ķertais.

Džeks svīda tā, it kā atrastos saunā. Kāja sāpēja. Trakoti sāpēja.

Bet vēl vairāk doma par vadiem.

Vadi.

Braiena tos nepamanīs. Viņa steigsies šurp tik ātri kā izšauta lode. Tādā ātrumā ietriekusies vados, viņa tiks sagraizīta gabalos. Kā Šveices siers, kad tam iziet cauri stieplīšu nazis.

Aina Džeka prātā izzīmējās mokoši skaidra.

Viņš redzēja, kā Braiena ietriecas vados. Un kā tiek pārgriezta uz pusēm. Kājas vēl pagūst noskriet dažus soļus, pirms saprot, ka vairs nenes ķermeni.

-    Aizvāciet vadus, Džeks teica. Vārdi bija atstājuši zēna lūpas, pirms viņš pats to attapa. Viņš to nedarīja ar nodomu. Vārdi vienkārši izspruka.

Neviens, atskaitot Diānu, to nedzirdēja.

Džeks palūkojās meitenē un ieraudzīja viņas lūpās pazibam smaidu.

Taču Dreiks bija aizņemts un Keins klusībā kala plānus, un neviens no viņiem to nebija dzirdējis.

Džeks atrāva rokas no klaviatūras.

-Jums tie vadi jāpārgriež, viņš, vārdiem sprūstot rīklē, izgrūda.

Nu gan Keins sastinga. Un Dreiks pagriezās.

-    Ko? noprasīja Dreiks.

-    Aizvāciet vadus, atkārtoja Džeks. Citādi es…

Pātaga nolaidās viņam uz skausta un muguras. Kā lodes

ievainojums, taču daudz nelāgākā vietā, kur āda bija maigāka.

Džeks iekliedzās sāpēs un izbīlī.

Dreiks izlocīja pātagu, lai cirstu atkal, bet Keins uzsauca: -Nē!

Dreiks šķita gatavs ignorēt pavēli, bet aprobežojās ar to, ka aptina taustekli Džekam ap kaklu. Viņš žņaudza, un Džeks juta, kā galvā pulsē asinis.

Keins, pienācis klāt, mierīgā balsī pajautāja: Kur ir problēma, Džek?

-    Vadi, Džeks, tikko spēdams izdabūt kādu skaņu, atbildēja. Man nepatīk tas, ko jūs darāt.

Keins samirkšķināja acis. Viņš bija no tiesas apmulsis. Meklēdams paskaidrojumu, viņš palūkojās uz Diānu.

Meitene nopūtās. Smurguļu mīlestība, viņa attrauca.

-    Izskatās, ka Džeks no manis novērsies. Viņa neķītrajos sapnīšos galveno lomu tagad spēlē cita.

Keins neticīgi iesmējās. Tu esi ieķēries Braienā?

-    Nē… tas nav tā… Džeks spieda ārā vārdus.

-    Ak, liecies taču mierā, Džek! Neesi idiots, Keins viņam pieglaimojās. Laid viņu vaļā, Dreik! Tā Džeks nespēj koncentrēties. Viņš ir aizmirsis, kas ir svarīgi.

Dreiks atrāva taustekli, un Džeks dziļi ieelpoja. Skausts un mugura dega tik nelāgi, ka piemirsās pat ievainojums kājā.

-    Džek, Džek, Džek… Keins itin kā vīlies skolotājs noteica. Reizēm notiek arī kas slikts, Džek. Tev ar to jāsamierinās.

-    Tikai ne ar Braienu! atcirta Džeks.

Viņš redzēja, ka Keina seja piesarkst. Tas bija brīdinājums. Taču Džeks apzinājās, ka ir Keinam vajadzīgs. Lai arī cik lielas būtu Keina dusmas, Keins viņu nenogalinās par to Džeks bija pārliecināts. Dreiks varētu ļaut vaļu dusmām, bet Keins ne.

-    Tu domā, ka viņa tevi saudzēs? jautāja Keins. Viņa šeit iedrāzīsies, visticamāk, ar šaujamo un apšaus visus, kas pagadīsies ceļā. Tāpēc, Džek, atgriezies vien pie darba un netraucē man pieņemt svarīgus lēmumus.

Džeks atgriezās pie klaviatūras. Viņš grasījās likt rokas uz taustiņiem, taču nespēja. Pirksti sastinga puscollu virs tiem.

Tikai ne Braiena. Tikai ne viņa. Ne šādi.

-    Es varētu ar viņu parunāt, Džeks teica. Varbūt man izdotos viņu pārvilināt tavā pusē.

-    Ļauj man tikt ar to galā, uzstāja Dreiks. Garantēju tev, ka viņš atgriezīsies pie darba.

-    Droši uz priekšu, Dreik! Diāna smīkņāja. Paspīdzini vien viņu. Tu pat neuzzināsi, ka viņš aiz dusmām pielaidis šo telpu pilnu ar radiāciju. Līdz tam brīdim, kad tev sāks izkrist mati.

Džekam tas nebija ienācis prātā. Bet tagad ienāca. Diānai taisnība, tie taču patiešām nezināja, ko viņš dara.

Keins atkal zelēja īkšķi senais ieradums, kas, visticamāk, liecināja par aizkaitinājumu.

-    Dreik, pārgriez vadus! Džek, izdomā, kā izdzēst Perdidoblčā gaismu, vai ari es teikšu Dreikam, lai ne tikai no jauna uzrīko vadus, bet ari lai pātago tevi, līdz aiz paguruma vairs nespēj pacelt roku.

Džeks rūpīgi noslēpa savu triumfu.

Dreiks jau grasījās iebilst, bet Keins noskaldīja: Vienkārši izdari to, Dreik! Izdari, un viss!

Džeks juta, kā visu viņa būtni apņem siltums. Kaut ko tādu viņš vēl nekad nebija jutis. Dedzinošās sāpes skaustā, mugurā un kājā nebija pazudušas. Bet jebkuras sāpes bija paciešamas, ja bija šī… tik ļoti neparastā… sajūta. Viņš pat nezināja, kā to nosaukt.

Viņš bija sacēlies, lai kādu aizstāvētu. Braiena varbūt to nekad neuzzinās, bet Džeks viņas dēļ bija uzņēmies milzīgu risku. Patiesībā viņš šīs meitenes dēļ bija riskējis ar dzīvību.

Diāna, lēni stiepdama vārdus, noteica: Mūsu mazais gudrītis ir maķenīt paaudzies.

Džeks atsāka klikšķināt taustiņus.

-    Tomēr vēl arvien tik naivs, viņa piebilda.

Šis vārds Džeku mazliet satrauca. Viņš gan it kā zināja, ko tas nozīmē, šis vārds “naivs”. Bet nu viņš bija nokļuvis vajadzīgajā direktorijā, un tur bija komandas, kas jāapgūst, un rezultāti, kuri jāatšifrē.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 7 MINŪTES

-   Viņi kādu būs atstājuši pie vārtiem, teica Sems. Tie ir tūlīt aiz līkuma. Apstājies šeit pat.

Edīlio nobremzēja, un aiz viņiem apstājās vēl divi braucamie: jaudīgs džips, ar kuru Deka veda Orku un Hovardu, un automašīna ar dažiem Edīlio kareivjiem. Tik vien Sems bija spējis savākt. Viņš mēģināja sasaukt vēl citus, bet, uzzinājuši, ka nāksies cīnīties ar Keinu un Dreiku, atsaucās vienīgi šie.

Bailes no Keina un jo sevišķi no Dreika bija dziļi iesūkušās Perdidobīčas iemītnieku apziņā.

Sems savā sēdeklī pagriezās, lai varētu redzēt aizmugurē sēdošo Braienu un Teilori. Tā, meitenes, lūk, kur mūsu problēma: man jāzina, kur ir Keina bandīti. Jāpieņem, ka vismaz pāris puišu viņš ir atstājis pie ieejas vārtiem. Protams, apbruņotus. Viņiem būs pavēlēts šaut uz katru, kurš tuvosies pa šo ceļu.

-    Es varu iesprukt un izsprukt, pirms tie pagūs uz mani izšaut, bilda Teilore. Tomēr īpašu dedzīgumu viņā nejuta.

-    Sem, es varu izšauties caur vārtiem, veikt īsu apskrējienu objekta iekšpusē un pēc pusminūtes jau būt atpakaļ, piedāvāja Braiena. Visticamāk, šie mani pat nepamanīs.

-Ja jau tu pārvietosies tik ātri, ka viņi tevi neredzēs, kā tad tu pagūsi ieraudzīt viņus? jautāja Edīlio.

Braiena norādīja uz savu seju. Šīs ašās ačteles, Dīlio, šīs trakoti ašās ačteles.

Gan Sems, gan Edīlio pasmaidīja. Bet tikai īsu brīdi.

-    Labi, klausies, ko tev teikšu, Brīze, Sems sacīja. Neej nekur tālāk, tikai līdz vārtiem. To es tev nevis iesaku, bet pieprasu.

-    Es to visu varu pagūt vienā mirklī, iebilda Braiena.

-    Brīze, man vajag, lai tu klausītu: neej spēkstacijas iekšienē!

Braiena uzmeta lūpu. Kā tad, tu jau te esi galvenais.

-    Labi, teica Sems. Paņem… Un aprāvās, sapratis, ka runā ar tukšu gaisu.

-    Nu jau viņa ir gabalā, Edīlio noteica. Tas skuķēns vis laiku lieki netērē.

-    Es arī varu palīdzēt, Teilore šķita mazliet aizvainota.

-    Gan jau būs iespēja arī tev, apsolīja Sems.

No džipa izkāpa Deka. Vai tu aizsūtīji Brīzi?

-Jā. Viņai kuru katru brīdi vajadzētu būt atpakaļ, teica Edīlio.

-    Esmu gatava darīt visu, kas darāms, Deka sacīja. Bet braukt ar Orku aizmugurē? Tas puisis tik šaušalīgi bezdē.

-    Tie ir kāposti, minēja Teilore.

-    Nu jau kuru katru sekundi. Tu taču pazīsti Braienu, teica Edīlio.

Visi četri gaidīja. Sems nenolaida acis no ceļa. Taču diez vai viņš Brīzes atgriešanos pamanītu.

-    Pagaidīsim vēl brīdi, teica Teilore. Nu, viņas dēļ.

Pēc tam vairs neviens neteica ne vārda. Pagāja divas minūtes. Tad trīs. Piecas bezgalgaras minūtes.

-    Ak mans Dievs! čukstēja Deka. Braiena! Viņa aizvēra acis un šķita iegrimusi lūgšanā.

-              Nu jau viņai vajadzēja būt atpakaļ, Sems drūmi noteica.

-    Ja nekas nav noticis.

Viņu pārņēma nelabums. Nelabums līdz pat kaulam.

Lana juta sevī aizvien augošas šausmas. Taču viņa bija sagatavojusies. Meitene zināja, ka tas tā būs.

-    Kas šī par vietu? vaicāja Cepums. Arī viņš, bez šaubām, bija kaut ko sajutis bet tikai rēgus, ne to dzīvo, bangojošo ļaunumu, kas nu jau bija tik tuvu.

-              Kādreiz te bijusi raktuvju pilsētiņa, atbildēja Lana.

-    Šeit mitinājušies zeltrači. Kaut kad deviņpadsmitajā gadsimtā, vai.

-    Tāpat kā kovboji?

-    Apmēram.

Viņi devās cauri rēgu pilsētiņai, noplukušajam, sagruvušajam graustu pudurim, kas kādreiz droši vien bijis kāda sapnis par nākotnes metropoli. Raktuves saradās pārsvarā deviņpadsmitā gadsimta beigās.

Vēl arvien varēja nojaust, kur šeit bijusi galvenā iela. Un Lana sprieda, ka, kārtigi aplūkojot, var arī izdomāt, kurš baļķu krāvums reiz bijis viesnīca, kurš bārs, dzelzslietu tirgotava vai vēl kaut kas. Pret sudrabotajām debesīm vēl arvien šur tur slējās kāda plāna siena vai sašķiebies skurstenis. Jumti gan pa lielākai daļai bija iebrukuši un veikalu fasādes nogruvušas. Varbūt jau tā novājinātās konstrukcijas sagrāvusi zemestrīce vai kāda cita stihija. Bet varbūt tas bija vienkārši laikazobs.

Vairāk vai mazāk neskarta šķita tikai viena būve rupji tēsta noliktava, kurā Vientuļnieks Džims bija glabājis savu kravas auto un ar gāzi darbināmo zelta kausētāju.

-    Uz šejieni mēs arī nācām, Lana, pamādama uz ēkas pusi, pavēstīja.

Meitenes skatiens bija pievērsts takai, kas sākās aiz ēkas un veda augšā pakalnā. Lana zināja, ka viņai jādodas pa šo taku augšup uz raktuvēm un jāizvelk no mumificētā zeltrača kabatas atslēgas.

Doma nebija no patīkamajām. Raktuvēs mītošās būtnes tuvums gūlās pār dvēseli kā melna ēna. Lana to sajuta Tumsu un viņai bija šausminoša izjūta, ka arī tā jūt viņas tuvumu.

Vai Tumsa zināja, ka viņa nāk?

Vai zināja arī kāpēc?

Vai to zināja viņa pati? Pavisam droši?

-    Es zinu, kāpēc esmu šeit, teica Lana. Es zinu.

-    Protams, atsaucās Cepums. Nabaga puisis laikam domāja, ka viņa to rāj.

Patriks bija kluss un nobijies. Arī viņš atcerējās.

Viņi iegāja noliktavā. Lana aplūkoja propāna gāzes tvertni. Mērskala rādīja, ka tā piepildīta līdz pusei. Ar to varētu pietikt.

Meitene pietupās un aplūkoja tvertnes statīvu. Tā balstījās uz tērauda rāmja, kas bija pamatīgi sarūsējis, bet laimīgā kārtā nebija iedzīts zemē vai kā tamlīdzīgi. Sastatnes stāvēja uz zemes. Tas labi.

-    Mums jādara, lūk, kas, Cepum: jāieceļ šī tvertne auto kravas kastē. Pēc brīža es dabūšu atslēgas. Mēs piebrauksim mašīnu pie tvertnes. Bet vispirms palūkosim, kā tas viss darbojas, labi?

-    Kā teiksi, Dziedniece.

Lana piespieda kāju pie tvertnes apakšmalas un atklāja, ka tā sniedzas viņai līdz gurnam. Piegājusi pie auto, meitene to salīdzināja ar kravas kastes borta augstumu.

Labi. Labi. Augstums bija gandrīz vienāds. Varbūt tvertne atradās pāris collu zemāk, un tas nozīmēja, ka tā būs jāceļ. Jāceļ un jāstumj. Bet noteikti pastāvēja kāda sistēma, citādi nevarēja būt, jo, lai uzpildītu tvertni. Vientuļniekam Džimam tā bija jāaizgādā uz auto.

-    Cepum, pameklē rīku kasti!

Vispirms tas, kas darāms vispirms. Lana pārliecinājās, ka sprausla ir noslēgta.

Parakņājusies pa Cepuma atnesto rīku kasti, viņa atrada uzgriežņu atslēgu, kas atbilda caurules resnumam. Savienojums, kas šļūteni sastiprināja ar tvertni, bija ierūsējis.

-    Palaid mani, es pamēģināšu, pieteicās Cepums.

Tā kā Cepums bija vismaz divas reizes smagāks par Lanu, savienojums padevās.

Lana norādīja uz spārēm. No trīša nokarājās smaga ķēde. Ķēdes galā bija āķis, savukārt gāzes tvertnes statīvā bija ieskrūvēts riņķis.

-    Džims šo tvertni laiku pa laikam noteikti ir uzpildījis. Šādi viņš to iecēlis savā mašīnā.

Cepums novilka āķi lejā. Ķēde, slīdot pa labi ieeļļoto trīsi, žvadzēja un viegli padevās.

Cepums smagi uzrausās uz rāmja un piestiprināja āķi pie riņķa.

-    Jā. Labi, teica Lana. Tagad es došos pakaļ atslēgai.

Kāda viņas balsī ieskanējusies nots bija satraukusi Cepumu.

-     Paklau, Dziedniece, mums vajadzētu iet tev līdzi. Mums ar Patriku. Tur noteikti nav droši.

-    Zinu, attrauca Lana. Bet, ja kaut kas noies greizi, es gribu, lai paliek kāds uzticams cilvēks, kurš parūpēsies par Patriku.

To nevajadzēja teikt jo sevišķi, ja viņas mērķis bija nomierināt Cepumu. Puiša acis bija plati ieplestas, zods drebēja.

-    Kas tur var noiet greizi?

-    Visticamāk, nekas.

-    Nē, man jāiet tev līdzi, nelikās mierā Cepums.

Lana uzlika plaukstu uz viņa varenā rokas dilba. Cepum, tev man jāuzticas.

-    Vismaz pasaki man, kas tev padomā, puisis lūdzās.

Lana minstinājās. Lielākā daļa viņas būtnes vēlējās, lai

Cepums ar Patriku dotos viņai līdzi. Taču meitene raizējās par Patriku. Un vēl vairāk viņa raizējās par to, kas varētu notikt ar Cepumu.

Senajās dienās Cepums bija truls, lempīgs kauslis, tāds kā otršķirīgs Orks. Nekāds ģēnijs viņš nebija vēl arvien. Taču ilgās ciešanas viņa sirdi bija pārvērtušas līdz nepazīšanai, un, lai arī kāds zemiskums viņā kādreiz bija mājojis, tas bija zudis. Tagad Cepums šķita tīra dvēsele; Lanai viņš likās kā pati labestība un nevainība. Tikšanās ar Tumsu varētu viņu

neglābjami samaitāt. Raktuvēs mītošā būtne bija atstājusi savu tumšo nospiedumu viņas dvēselē, un Lana negribēja, lai tas pats notiktu ar viņas drošo un uzticamo aizstāvi.

Lana paņēma somu. Izvilkusi no tās vēstuli glīti aizlīmētā baltā biznesa aploksnē, viņa iedeva to Cepumam. Zini, ja nu tomēr kaut kas notiek, atdod to Semam vai Astrīdai. Labi?

-    Dziedniece… Puisis vairījās to ņemt.

-    Cepum! Ņem! Lana ielika aploksni viņa rokā un sakļāva pirkstus tai apkārt. Labi. Tagad klausies. Man vajag, lai pa to laiku, kamēr būšu prom, tu izdari vēl kaut ko.

-Ko?

Lana izmocīja smaidu. Esmu tik izsalkusi, ka varētu apēst Patriku. Palūkojies apkārt un pameklē, vai te atrodams kaut kas ēdams. Atgriezīšos pēc kādām piecpadsmit minūtēm.

To teikusi, viņa pagriezās uz durvju pusi un, pirms Cepums paguva ko iebilst, ienira naktī.

Ieslidinājusi roku somā, Lana aplocīja pirkstus ap pistoles salto plastmasas rokturi. Izvilkusi ieroci, viņa nolaida to gar sāniem.

Viņa ies paņemt atslēgu no mirušā zeltrača. Ja parādīsies Barvedis, ja koijots gribēs viņu aizkavēt, Lana to nošaus.

Un ja… ja viņa nespēs sevi piespiest iziet ārā no alas, ja atklās, ka iet tajā aizvien dziļāk, pretī Tumsai, nespēdama pretoties, tad…

Teilore nebija Braiena. Brīze bija iedvesusi sev, ka ir supervarone. Teilore apzinājās, ka ir tikai parasta meitene. Kā jebkura cita, ja neskaita viņas dīvaino spēju, iztēlojoties kādu vietu, tūlīt pat tur nokļūt.

Un tagad Braiena stipri kavējās. Brīze nemēdza kavēties. Viņa nemaz nezināja, ko tas nozīmē. Acīmredzot viņai kaut kas bija atgadījies.

Tātad tagad bija Teilores kārta. Viņa to juta, viņa to zināja. Taču Sems viņai to nelūdza. Viņš stāvēja, skatīdamies uz ceļu, itin kā šādi varētu panākt Braienas atgriešanos.

Deka bija tik ļoti sadugusi, ka tādu Teilore viņu vēl nekad nebija redzējusi. Parasti Deka bija kā klints, taču tagad šajā klinti bija parādījušās plaisas.

Edīlio turpretī rādīja bezkaislīgu seju. Skatiens vērsts taisni uz priekšu, gaidot pavēles. Pati pacietība.

Neviens negribēja Semu steidzināt. Bet visi zināja, ka ar katru aizejošo minūti darboties kļūs grūtāk.

Viss bija atkarīgs no Teilores. Sems negribēja viņu sūtīt. Tātad lēmums bija viņas pašas ziņā.

Sema labā viņa būtu darījusi jebko. Jebko. Teilorei pat likās, ka viņa ir mazliet iemīlējusies šajā zēnā tas nekas, ka viņš bija vecāks un totāli ieķēries Astrīdā.

Sems bija izglābis Teilorei dzīvību. Viņš bija izglābis viņas veselo saprātu.

Keins bija pavēlējis Koutsas neuzticamos ķertos uzraudzīt. Nospriedis, ka vairums spēka, šķiet, koncentrējas bērnu rokās, viņš, piepalīdzot Dreikam, bija rīkojies ātri un izlēmīgi.

To sauca par iemūrēšanu. Tas nozīmēja ieslēgt bērnu rokas betona bluķos. Bluķos, kuri katrs svēra četrdesmit mārciņas. Lielais smagums bija padarījis bērnus bezpalīdzīgus. No sākuma Keina pakalpiņi tos baroja kā suņus no šķīvjiem, kas nolikti uz zemes. Teilore līdz ar citiem, tostarp Braienu un Deku, laka putras un pienu kā dzīvnieks.

Starp bērniem, kurus Keins bija atstājis savā vietā, kamēr pats devās uz Perdidobīču, lai pārņemtu tur varu, bija izcēlušās nesaskaņas.

Ēdināšana kļuva retāka. Un tad izbeidzās pavisam. Teilore pārtika no nezālēm, kas spraucās ārā no grants.

Viņa bija dzīva, tikai pateicoties Semam.

Teilore bija viņam pateicību parādā. Par visu.

Pat meitene, sažņaudzoties sirdij, nodomāja par dzīvību, ko Sems bija viņai atdevis.

-    Tūlīt būšu atpakaļ, viņa pavēstīja.

Un, pirms Sems vai kāds cits paguva ko bilst, Teilore jau bija prom. Viņa devās uz ceļa galu uz vietu, no kuras bija

saskatāmi vārti. Tas bija pavisam tuvu; viņa bija spējīga teleportēties daudz tālāk.

Vēl pirms mirkļa Teilore bija kopā ar Edilio, Semu un Deku, bet jau pēc sekundes simtdaļas viņa atradās viena pati tumsā; draugi bija palikuši aiz ceļa līkuma un nebija vairs saskatāmi.

Tas bija kā pārslēgt televīzijas kanālu. Tikai televīzijā bija viņa pati.

Teilore ievilka saraustītu elpu. Vārti bija tikai piecdesmit jardu attālumā. Spēkstacija aiz tiem rēgojās spoža un biedējoša.

Tie gaida, ka viņa ielēks vai nu sargbūdā, vai pašā spēkstacijā. Viņa rīkosies citādi.

Pēc pussekundes Teilore jau atradās pakalnā virs sargbūdas. Viņa paklupa, jo nogāze, uz kuras viņa bija materializējusies, izrādījās pārāk stāva.

Meitene atguva līdzsvaru, aši palūkojās apkārt un, nevienu neieraudzījusi, ielēca tumšā, noēnotā laukumā pie kāda kravas auto blakus vārtiem.

-Ak!

Atskanēja pārsteiguma sauciens, un Teilore saprata, ka izdarījusi nepareizu izvēli.

Tieši šeit, tieši viņai blakus, paslēpušies aiz kravas auto, slēpnī gaidīja divi puiši, Dreika bandīti. Abi bija apbruņoti ar šautenēm.

Pārsteigums palēnināja viņu reakciju. To viņa redzēja zēnu acīs.

-    Bremzes tādi! Teilore tiem uzsauca.

Zēni iekliedzās, ķēra pie šautenēm, bet Teilore jau bija prom.

Atgriezusies viņa iznira trīs pēdu attālumā no Sema, kurš vēl arvien neatrāva acis no ceļa.

-    Teilore! Ko tu dari? viņš jautāja.

Tātad Sems viņas prombūtni pat nebija pamanījis. Teilore atvieglota iesmējās. Divi apbruņoti puiši paslēpušies aiz lielās mašīnas pa kreisi no vārtiem. Nedomāju, ka kāds ir sargbūdā.

Tas ir slēpnis. Ja jūs dosieties uz sargbūdas pusi, tiem abiem būs iespēja šaut uz jums no mugurpuses. Viņi mani redzēja.

Tagad bija Sema kārta izskatīties mazliet apstulbušam.

-Tu…

-Jā.

-    Tev nevajadzēja…

-    Vajadzēja. Un, zini, Braienu es nekur neredzēju.

-              Kāpjam mašīnās! pavēlēja Sems, pats ielēkdams džipā.

-    Deka?

-    Esmu gatava, viņa, iedarbinādama savu braucamrīku, atsaucās.

Edīlio uzsauca saviem puišiem, un arī tie sakāpa mašīnā.

-    Paldies, Sems noteica pār plecu.

Šis viens vienīgais atzinības vārds darīja Teilori pārsteidzoši laimīgu. Es varētu… viņa iesāka, tomēr īsti negribēdama dzirdēt no Sema “jā”.

-    Nē, viņš stingri sacīja. Un nemaz nedomā iebilst. Tad viņš vērsās pie Edīlio: Stūrē taisni uz vārtiem, bet, pirms esi tos sasniedzis, pieturi. Mums jādarbojas ātri tā, lai viņi nepagūst izlemt, kā rīkoties. Bet atceries: kaut kur būs vēl viens puisis. Tas, kuru Teilore neredzēja.

-    Aha, noteica Edīlio. Mēs esam tam gatavi.

Teilore prātoja, par ko ir runa, bet tagad nebija īstais brīdis apbērt Semu ar jautājumiem.

Džips apgriezās ap stūri un brāzās lejup pa nogāzi uz vārtu pusi. Edīlio uzspieda uz bremzēm. Dēkas džipam tikko pietika laika izvairīties, lai neietriektos tajā. Trešais braucamais tuvojās lēnāk.

Sems izlēca no mašīnas. Deka metās ārā, pirms vēl viņas auto bija apstājies.

Abi traucās lejup pa nogāzi.

Teilore dzirdēja Semu izkliedzam instrukcijas Dēkai. Pēc dažām sekundēm smagais auto vairākas tonnas tērauda pacēlās virs zemes.

Teilore redzēja, kā abi kaušļi, atgāzuši galvas, blenž uz to.

Sems pacēla rokas. Puiši! viņš uzrunāja abus pārsteigtos kareivjus. Kā redzu, jums nav izvēles. Metiet nost ieročus un laidieties lapās, un jūs paliksiet dzīvi. Vai arī mēģiniet notēmēt uz mani, un jūs sadegsiet.

Šautenes noklakšķēja uz betona. Abi puiši pacēla rokas.

-    Vai tev nav kaut kas ēdams? viens no tiem jautāja.

Deka nolaida auto atpakaļ.

Ar milzu troksni triekdamies pret zemi, tas mazliet palēcās, sazvērojās, tomēr palika uz riteņiem.

-    Vai esat redzējuši Braienu? Deka tiem jautāja.

-    Nē, atbildēja viens no zēniem.

-    Bet, ja viņa ir mēģinājusi iekļūt iekšpusē, tad vairs neatgriezīsies, piebilda otrs. Lai arī ar paceltām rokām, viņš centās izlikties skarbs.

-    Teilore, norīkoja Sems, pārbaudi vēlreiz sargbūdu.

Teilore ielēca sargbūdā. Galēji saasinājusi uzmanību, viņa

bija gatava tūlīt lēkt ārā. Taču iekšā nevienu nemanīja.

Pa logu bija redzami Edīlio kareivji, kuri ar kaujas gatavībā paceltiem automātiem kāpa ārā no pēdējās automašīnas. No džipa nobijies un sarāvies izrausās Hovards. Un gausi kā vecs, ar artrītu sirgstošs vīrs izrāpās Orks. Hovards viņam līdzās izskatījās pēc sīkas ēnas.

Teilore pielēca tiem klāt.

-    Sargbūdā neviena nav, viņa ziņoja. Nav arī Braienas.

Deka uzlūkoja Semu. Ja kāds tai meitenei ir ko nodarījis,

lai necer izkļūt sveikā.

-    Deka, mums jārīkojas apdomīgi, teica Sems.

-    Nē, Sem, Dēkas balsī pēkšņi ieskanējās mežonīgs niknums. Kas nodarīs tai meitenei pāri, tas mirs.

Teilore gaidīja, ka Sems noliks Deku pie vietas, taču viņš sacīja: Mums visiem viņa ir mīļa, Deka. Mēs rīkosimies tā, kā ir pareizi.

Teilore pielēca klāt un uzlika roku uz Dēkas stiprā pleca. Tas drebēja.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

18 STUNDAS, 1 MINŪTE

Semam būtu gribējies, kaut Keins iznāktu ārā, viņam pretī. Tā būtu bijis vislabāk. Tad būtu vienkārši. Atklāta ciņa, aci pret aci. Iepriekšējo reizi šādi cīnoties, uzvarēja Sems.

Bet Keins pat nedomāja nākt ārā.

Ciņa bija tikko kā sākusies, un Sems jau bija zaudējis Braienu.

Nabaga Brīze!

-    Ko mēs darīsim? jautāja Edīlio. Viņš bija Sema palīgs un atbalsts it visā. Uz Edīlio vienmēr varēja paļauties, un Sems tāpēc juta pret viņu visdziļāko pateicību. Bet tieši šajā bridi, stāvot milzīgās spēkstacijas ēnā un iztēlojoties, ka nākamo bedri pilsētas laukumā aizpilda Braiena, viņš vēlējās, kaut Edīlio aizvērtos un liktu viņu mierā.

Bet Sems galu galā bija tas, kuram jāizlemj. Uzvarēt vai zaudēt. Pareizi vai nepareizi. Dzīvība vai nāve.

-    Vajadzēja paņemt līdzi Astrīdu. Sems nopūtās. Viņa pazīst spēkstaciju labāk nekā jebkurš cits.

-   Viņiem jābūt vadības telpā, teica Edīlio. Lai ari kas Keinam ir padomā, viņš gribēs pārņemt vadības telpu.

-Jā-

-    Cik atceros, ir tikai divi ceļi, kā tur iekļūt. Vai nu cauri turbīnu ēkai, vai cauri kabinetiem. Viņi būs noslēguši abus.

-Jā-

-    No abām pusēm ved šauri gaiteņi. Iesim cauri turbīnu telpai: ja vien viņi nav galīgi jukuši, tad negribēs darīt neko tādu, kas sabojātu spēkstaciju, vai ne tā?

Sems viņu cieši uzlūkoja. Tev taisnība. Tas ir saprātīgi. Man pašam vajadzēja to iedomāties. Keins negrib, lai spēkstacija tiktu nopostīta.

Edīlio paraustīja plecus. Nu, vecīt, laikam jau neesmu tik vien kā tavs smukais meksikāņu draudziņš.

Sems pasmaidīja. Tu neesi meksikānis. Tu esi hondurasietis.

-    Ak jā, Edīlio sausi noteica. Reizēm pašam piemirstas. Tad, atkal kļuvis nopietns, viņš teica: Keins šajā vietā nav ieradies tāpēc, lai to nopostītu. Viņš ir ieradies, lai to pārņemtu savā ziņā, lai to kaut kā izmantotu. Vēlme sēdēt tumsā tam puisim nav lielāka kā mums.

-    Bet viņš darīs to, kas viņam jādara, teica Sems.

-   Jā. Ja otra iespēja ir iznākt ārā un mierīgi padoties mūsu gūstā vai…

Pienāca Hovards. Mēs te stāvēsim visu nakti vai kā? Orks saka: ķeramies klāt vai arī laidiet mani mājās un ļaujiet iet gulēt.

-     Manuprāt, mums vajadzētu atvēlēt sev pāris minūšu, lai to visu apdomātu, norūca Sems. Iespējams, esam zaudējuši Brīzi. Bet, ja tu labāk gribi, lai Orks viens pats brāžas tur iekšā, tad uz priekšu.

-    Nē, vecīt, žigli kāpdamies atpakaļ, noteica Hovards.

Sems uzlika roku uz Edīlio pleca un mazliet saspieda to. -

Viņam droši vien ir ķīlnieki.

-Jā, Edīlio piekrita. Mani puiši. Maiks un Mikijs, un Britnija, un Džošs.

-     Labi šķiet, esam sapratušies, teica Sems. Viņš ieskatījās Edīlio acīs. Edīlio par atbildi tikko manāmi pamāja ar galvu.

-    Lūk, mans plāns. Teilore ielec iekšā, viņai ir šaujamais, viņa sāk vālēt. Viena, divas, trīs kārtas, tad lec ārā. Tajā brīdī mēs visi kopā jožam cauri turbīnu telpai un metamies uzbrukumā.

-    Aha, Edīlio piekrita. Pa taisno cauri turbīnu telpai.

Tad viņš šķietami nevērīgi nolaida no pleca savu mugursomu un sāka pa to rakņāties. Ei! Edīlio uzsauca puisim, vārdā Stīvs, vienam no saviem kareivjiem. Stīv, vecīt, kur ir mana snikera tāfelīte? Man tā bija šeit, mugursomā.

Stīvs, saraucis pieri, nāca šurp. Viņa kargo bikšu kabatas bija uzkrītoši izspiedušās.

Edīlio izvilka no mugursomas ieroci pārāk lielu, pārāk spilgtu un ar pārāk daudzām plastmasas detaļām, lai to varētu noturēt par īstu. Viņš to uzsūknēja, nomērķēja vidukļa līmenī un izšāva.

Izšļācās tieva atšķaidītas dzeltenas krāsas strūkla kādu trīsdesmit pēdu garumā.

Tajā pašā brīdī Stīvs izvilka no bikšu kabatām divus krāsas baloniņus, notēmēja un laida vaļā strūklu.

Edīlio un Stīvs, griežoties ap savu asi, laida krāsu pa apli, trāpot bērniem, mašīnām un krūmiem.

-    Tur! iesaucās Sems.

Vabole naktī bija gandrīz neredzams. Taču dzeltenas krāsas šļakatas pār krūtīm padarīja viņu daudz redzamāku.

Vabole laidās prom. Izskatījās, ka tur pārvietojas tik vien kā dejojoša, lēkājoša fluorescējoša švīka. Viņš skrēja, ko kājas nes, kliegdams: Atveriet durvis! Atveriet durvis!

Stafeti pārņēma Deka. Izdari tā, lai tas izskatās labi, tomēr ne pārlieku labi, čukstus sacīja Sems.

Pēkšņi Vabole paklupa. Gravitācija izzuda, bet viņš jau bija izkļuvis no Dēkas zonas. Atkal uzsvempies kājās, viņš ņēmās dauzīt pa durvīm.

-    Jauki, noteica Sems.

Durvis atvērās, un Vabole iegāzās tumšajā ailā.

-    Tu domā, ka viņš dzirdēja? jautāja Edīlio.

-Jā. Viņš tūlīt pat visu izplās Keinam. Tad mēs gāzīsimies iekšā zibenīgi un graujoši.

-    Kā? jautāja Edīlio.

-    Tieši cauri sienai, Sems drūmi noteica. Hovard! Ork! viņš uzsauca, norādīdams uz turbīnu telpas durvīm, kas bija aizcirtušās aiz Vaboles. Izgāziet šīs durvis. Tu, Edīlio, ņem labāko no saviem puišiem, un abi ejiet viņiem līdzi. Sataisiet labi lielu troksni. Parūpējieties, lai tas izskatās pārliecinoši. Visi pārējie man līdzi!

-    Lielu troksni, Edīlio raižpilnā balsī atkārtoja.

Sems ciešāk sažņaudza Edīlio plecu. Ja man kādreiz sagribēsies sev meksikāņu draudziņu, tu būsi īstais.

-    Aha, labs ir.

-    Vai gatavi?

-    Kā nu ne…

-    Nu tad ejam, teica Sems. Tad vēlreiz skaļāk: Ejam!

Viņi steidzās uz durvīm, aiz kurām bija pazudis Vabole.

Mežonīgs skrējiens pāri stāvlaukumam. Edīlio, Stīvs un vēl viens kareivis stūma sev pa priekšu Orku; tikmēr Hovards stratēģiski vilkās lēnāk un palika nopakaļus nosacītā drošībā.

Sems, Deka un palikušie kareivji turpināja virzīties uz priekšu, tad, pašāvušies pa kreisi, metās skriešus gar ēkas sānu.

Teilore palika iepakaļ kopā ar diviem puišiem, kuri piesedza aizmuguri.

Orks triecās tieši durvīs. Viņš drāzās kā bullis pilnā ātrumā, nenieka nedomādams par piesardzību. Trieciena skaņa atbalsojās pāri stāvlaukumam.

Metāla durvis ieliecās, bet nepadevās. Orks atkāpās un spēra ar savu akmens kāju. Viņš pats nogāzās uz muguras, bet durvis atsprāga vaļā.

Iekšpusē bija dzirdami šāvieni.

Orks palika guļam. Pārējie pieplaka pie sienām.

Edīlio sāka šaut durvju ailā; troksnis plēsa pušu ausis. Stobra uzliesmojumi žilbināja kā zibens šautras.

Sems un Deka, turēdamies gar sienu, metās uz priekšu.

-    Apmēram šeit, es domāju, Sems elsodams sacīja.

Abi atkāpās no sienas, un Sems pacēla rokas.

No Sema paceltajām plaukstām izsprāga neizturami spoža zaļa gaisma. Ķieģeļu siena mirdzēja sarkana. Gandrīz tajā pašā mirklī mūris sāka plaisāt, un tad bija darbs Dēkai. Gravitācija zem sienas pārstāja darboties.

Siena plaisāja. Stāvus gaisā šāvās akmens šķembas un apmetuma javas plēksnes. Daži sīkāki gabali, celdamies augšup, dega. Siena gruva, taču tas notika pārlieku lēni.

-    Ork! iesaucās Sems.

Zēns briesmonis uzsvempās kājās un metās uz priekšu.

-    Deka, nost! kliedza Sems.

Zaļā gaisma nodzisa; atgriežoties gravitācijai, nolija gružu un oļu lietus, un tam cauri skrēja Orks. Viņa masīvais plecs grūda novājināto sienu, un betona blāķis iebruka kā atlēkusi pīrāga garoza.

Orks atkāpās, belza vēlreiz, un tad jau viņš bija cauri sienai. Sems metās viņam pakaļ, bet atšķirībā no Orka viņš nebija nejutīgs pret karstumu, ko pats bija izraisījis. Tas bija kā mesties krāsnī. Netīšām piedūries līdz sarkankvēlei sakarsušam ķieģelim, viņš sāpēs iekunkstējās.

Piepeši Sems sastinga.

Tur, aiz betona sienas, neatradās vadības telpa. Viņš bija nevis ielauzies vadības telpā un pārsteidzis Keinu nesagatavotu, bet gan nokļuvis blakustelpā, pilnā ar vecmodīgiem metāla dokumentu skapjiem.

Viss viņa plāns bija izgāzies. Uzmanības novēršanai vairs nebija nekādas jēgas.

Deka stāvēja Semam tieši aiz muguras. Te tev nu bija pārsteigums! viņa norūca.

Nav laika ļauties nožēlām, Sems sev teica, tomēr tas bija rūgts brīdis. Pārsteigums būtu izglābis dažas dzīvības. Pārsteigums būtu ļāvis viņiem atbrīvot ķīlniekus.

-    Nākamajai sienai vajadzētu padoties vieglāk, teica Sems. Slēpieties!

Deka aizlēca aiz dokumentu skapju rindas, bet Sems uzbruka iekšējai sienai. Dažu sekunžu laikā gaisa temperatūra dokumentu telpā uzkāpa no smacējošas līdz bīstamai.

Sema raidītā gaisma pāris sekundēs nodedzināja krāsu un ģipša kārtu, bet aiz tās, sienas iekšpusē, rēgojās nespodra, pelēka metāla barjera.

-    Tas ir radiācijas vairogs! Sems uzsauca Dēkai. Svins.

Sema urbjošās uguns skarts, svins kusa ātri. Pilot no sienas, tas veidoja peļķi un acumirklī aizdedzināja visu, kam pieskārās.

Bet nu jau dokumentu telpā bija pārāk karsti. Nebija vairs gaisa, un Sems, apdullis un zaudējis koncentrēšanos, pats vairs nesaprata, ko dara.

-    Ork! Kamp viņu ciet! Deka, iznirusi ārā un cīnīdamās pēc elpas, kliedza.

Sems juta, ka kājas atraujas no zemes. Tas bija dīvaini patīkami. Aukstā gaisa šalts sejā atgrieza viņu īstenībā.

Viņš palūkojās pa labi. Šaušanas dēļ turbīnu telpas durvis vēl arvien bija brīvas. Edīlio, pieplacis pie sienas, nespēja darīt neko citu kā tikai pielādēt no jauna un šaut uz labu laimi. Viņa kareivjiem bija pavēlēts atgriezties drošībā aiz automašīnām.

Uzbrukums bija izgāzies.

Cīnīdamies ar reibumu un nelabumu, Sems piecēlās kājās. Viņš atkal pagriezās pret sienu. Viņš varēja izšaut cauri ārsienai, cauri nākamajai telpai un trāpīt svina vairogam. Bet tik lielā attālumā viņa nāvējošā gaisma izklīda. Un, lai paplašinātu caurumu, raidot savu “lodlampu” turp un atpakaļ, bija pārāk maz vietas.

Sems pacēla rokas un ļāva vaļu spēkam. Svina apvalks kusa ātri. Bet bija par vēlu, un puisis to apzinājās. Par vēlu, lai pārsteigtu. Par vēlu.

Un galu galā spēks bija par niecīgu.

No sarkani apmalotā kanalizācijas lūkas lieluma cauruma sienā kā asaras pilēja kausēts svins.

Tad atskanēja pazīstama balss. Sem!

Sems to ignorēja.

-    Sem, pēc trim sekundēm es šajā tevis uztaisītajā caurumā iebāzīšu vienu no saviem ķīlniekiem! iesaucās Keins.

-    Viens!

Sems, dedzinot malas un kausējot svinu, cik spēdams, paplašināja spraugu.

-    Divi!

Nedrīkst apstāties, Sems sev teica.

Bet, ja viņš neapstāsies, nebija itin nekādu šaubu, ka Keins savus draudus īstenos. Keins tik tiešām varēja iemest vienu no ķīlniekiem Sema izdedzinātajā ugunīgajā caurumā.

Viņš nolaida rokas. Gaisma nodzisa.

-    Nu jau ir labāk, uzsauca Keins.

-    Nāc ārā, Kein, un varbūt es tev ļaušu aiziet neskartam! nokliedzās Sems.

-    Ir viena ķibele, brālīt, Keins kliedza pretī. Pie manis ir divi tavējie. Nobļaujieties, puiši!

-Tas esmu es, Sem. Maiks Fārmers. Mikijs arī ir te. Un Brita, viņa… viņa ir ievainota.

Sems uzmeta skatienu Dēkai. Viņam pretī vērās akmens seja. Keins teica, ka viņam esot divi ķīlnieki. Tātad Britniju viņš uzskatīja par mirušu.

Toties Braiena netika pieminēta. Tātad Brīzes starp ķīlniekiem nebija. Taču, Sems sev teica, arī Maiks viņu nenosauca. Tātad viņa vismaz negulēja pieveikta šajā telpā.

Šaušana durvju ailā apklusa. Edīlio vēl arvien stāvēja kaujas gatavībā, bet nezināja, kā tālāk rīkoties.

-    Laid viņus vaļā, Kein, Sems gurdeni teica.

-    Nedomāju vis, ka to darīšu, Keins atbildēja.

Sems, vai negudrs aiz dusmām, izbrauca ar roku caur matiem.

-    Ko tu gribi? viņš jautāja. Kā tev pašam šķiet ko tu dari?

-    Manā varā ir spēkstacija, tas ir nepārprotami, atbildēja Keins. Stulbi gan no tavas puses, Sem, to pazaudēt.

Semam uz to nebija, ko atbildēt.

-    Vai zini, ko es grasos darīt, Sem? Nogriezt Perdidobīčai strāvu.

-   Ja tu to izdarīsi, tad arī pats tupēsi tumsā, Sems kliedza pretī.

-    Tā tev liekas, vai ne? Keins smiedamies atsaucās. Bet izrādās, ka tā nav taisnība. Izskatās, ka mēs varam nogriezt dažus elektrotīkla posmus, pārējos atstājot neskartus.

-    Es domāju, ka tu mānies, Kein. Esmu redzējis vadības telpu. Paietu kāda nedēļa, iekams tu tur tiktu pie kaut kādas saprašanas.

Keins līksmi iesmējās. Ak jā, tur nu tev taisnība, brālīt. Man tas, vai zini, aizņemtu varbūt pat kādu mēnesi. Un arī Diāna tehnoloģiju jomā nav nekāda gudriniece. Un kur tad vēl Dreiks! Nu, Dreiku tu pazīsti, bet…

Sems zināja, kas sekos. Viņš aizmiedza acis un nokāra galvu.

-    Laimīgā kārtā šeit ir mūsu kopīgais draugs Datordžeks, un viņš jau ir tajā krietni ieurbies. Patiesībā… Kā iet, Džek? Vai jau esi ticis pie kādas jēgas?

Bija dzirdama tikko saklausāma murmināšana. Tad atkal Keina dzēlīgā balss: Vai zini ko, Sem?

Sems neatbildēja.

-    Džeks apgalvo, ka Perdidobīčā tikko esot nodzisusi gaisma.

To pateicis, Keins iesmējās mežonīgus, triumfējošus smieklus.

Sems notvēra Teilores skatienu. Viņa bija teleportējusies uz šejieni. Pārbaudi, viņš meitenei teica. Viņa pamāja ar galvu un izgaisa.

-    Tu aizsūtīji Braienu to pārbaudīt? noblāvās Keins. Vai varbūt Teilori?

Sems neatbildēja. Viņš gaidīja.

Teilore atkal parādījās tieši blakus.

-    Es aizlēcu aiz ceļa līkuma, no kurienes var redzēt pilsētu, viņa ziņoja.

-Un?

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

17 STUNDAS, 54 MINŪTES

Visu ceļu līdz pat mājām Daks strīdējās pats ar sevi. Hantera problēma nav viņa problēma, viņš sev teica. Labi, varbūt ari Daks tagad bija ķertais tāpat kā Hanters. Nu un tad? Viņam piemita kaut kāds stulbs, nekam nederīgs spēks vai tad tas nozīmē, ka viņam jādalās ar Hanteru tā nelaimē?

Hanters bija kretīns. Savukārt visi Dakam tīkamie cilvēki bija normālie. Viņam, protams, patika arī Sems tā, pa gabalu. Bet, apžēliņ, kāpēc viņam pēkšņi bija jāizvēlas puse, kurā cīnīties? Viņš taču pat nezināja, kas noticis!

Lai vai kā, atstāt Hanteru izsalkušu slēpjamies gruvešos pie baznīcas Dakam negribējās. Tas likās pārlieku nežēlīgi.

Sasniedzis savas mājas slieksni un līdz ar to nosacītu drošību, Daks jau bija atrunājis sevi no jebkādas rīkošanās. Un tad viņš ņēmās iestāstīt sev pretējo. Un atkal visu no sākuma.

Daks nevilšus sāka pārlūkot virtuves skapīšus. Viņš jau gribēja tikai apskatīties. Tikai palūkot, vai vispār ir iespējams Hanteram palīdzēt.

Nekā daudz, ko redzēt, tur nebija. Divas dārzeņu kārbas. Burciņa ar hotdogu piedevām, diemžēl pat ne saldajām. Pustukša miltu paka un mazliet eļļas. Viņš bija iemanījies no miltiem un nedaudz ūdens un eļļas cept ne visai garšīgas tortiljas. Pēdējā laikā tas bija populārākais IBJZ ēdiens kaut kas tāds, ko spēja sagudrot pat tie, kuri no gatavošanas neko nejēdza.

Viņam negribējās pat domāt, ko viņi ēdis pēc kādas nedēļas. Daks bija dzirdējis, ka tīrumos ir pārtika, bet neviens negribēja to novākt, jo tur it kā esot mūdži. ŠI doma lika viņam noskurināties.

Daks nosprieda, ka varētu atlicināt hotdogu piedevu. Pašam tā necik laba nelikās, bet Hanters šķita patiešām izmisis. Un šajos laikos ikviens ēda to, ko agrāk droši vien pat mutē nebūtu ņēmis.

Pēkšņi Dakam acu priekšā uzpeldēja hotdoga vīzija. īsts kūpoši karsts cīsiņš maigā, baltā maizītē.

Dakam bija krustmāte, kura bija cēlusies no Čikāgas. Viņa zēnam tika stāstījusi par īstajiem Čikāgas hotdogiem ar… cik? Septiņām piedevām? Daks prātoja, vai spētu tās visas atcerēties.

Sinepes. Mērce. Sīpoli. Tomāti.

No šīs domas mutē saskrēja siekalas. Bet mute būtu pilna ar siekalām arī no domas par hotdogu ar Briseles kāpostiem.

Viņš izlēma. Te nebija runas par ķertajiem pret normālajiem. Runa bija par to, vai viņš drīkst tā vienkārši atstāt Hanteru vienu pašu visu cauru nakti slapstāmies.

Nē. Daks aiznesīs viņam šo hotdoga piedevu, un, ja Hanteram būs vajadzīga vieta, kur paslēpties, viņš tam atvēlēs savas mājas pagrabstāvu.

Daks ieslidināja mērces burku jakas kabatā un ar milzīgu nepatiku devās atpakaļ naktī.

Ceļš līdz baznīcai aizņēma tikai dažas minūtes.

-    Hanter! Ei, Hanter! viņš aizsmacis čukstēja.

Nekā.

Vareni. Lieliski. Viņš kārtējo reizi ticis izāzēts.

Daks pagriezās, lai dotos prom. Bet no šķērsielas iznira septiņu, varbūt astoņu bērnu bariņš. Pietika ar sekundi, lai viņš pamanītu nācēju rokās beisbola nūjas.

Visiem pa priekšu soļoja Cils.

-    Re, kur vēl viens! iesaucās Cils, un, pirms vēl Daks paguva attapties, visi septiņi puikas metās viņam klāt.

-    Kas noticis? jautāja Daks.

Zēni bija sastājušies viņam apkārt. To draudīgais noskaņojums bija acīm redzams, bet Daks bija nolēmis nedot tiem nekādu ieganstu vicināties ar nūjām.

-    Kas noticis? Cils mēdījās. Cilvēks Urbis grib zināt, kas noticis. Viņš pagrūda Daku. Viens no tavējiem nogalināja manu labāko draugu, lūk, kas ir noticis.

-    Mums tas viss ir līdz kaklam, piebalsoja kāds cits zēns.

Daudzas balsis piekrītoši murmināja.

-              Puiši, es nevienam neko neesmu nodarījis, teica Daks.

-    Esmu tikai…

Viņš pat nezināja, kam būtu jāseko aiz “tikai”. Viņam pievērsās naidīgi piemiegtas acis.

-    Tikai kas? Tikai ķertais? noprasīja Cils.

-    Esmu tikai iznācis pastaigāties, vecīt. Vai tas ir kas slikts?

-    Mēs meklējam Hanteru, teica Henks.

-    Mēs viņu piekausim.

-Jā. Varbūt mainīsim viņa deguna formu, piebalsoja Antuāns. Varbūt stilīgāk izskatīsies, ja tas būs nevis ģīmim pa vidu, bet vienā pusē.

Visi iesmējās.

-    Hanteru? Daks, cenzdamies tēlot neizpratni, pārjautāja.

-    Jā gan. Misteru Mikrovilni. To slepkavīgo ērmu.

Daks paraustīja plecus. Neesmu viņu redzējis, vecīt.

-    Kas tev tur kabatā? noprasīja Cils. Viņam kaut kas ir kabatā.

-    Ko? Ak, nekas. Tas ir…

Beisbola nūja triecās ar nekļūdīgu precizitāti. Daks sajuta sitienu pa gūžu vietā, kur jakas kabatā bija mērces burka. Spalga plīstoša stikla skaņa.

-    Ei! iekliedzās Daks.

Viņš mēģināja izspraukties cauri uzbrucēju sienai, bet kājas neklausīja. Neizpratnē palūkojies lejup, Daks ieraudzīja, ka ir līdz potītēm iegrimis ietvē.

-    Ak, beidziet taču mani tracināt! viņš izmisīgi iekliedzās.

-    Beidziet taču mani tracināt! Cils viņu ņirdzīgi dziedošā balsī izmēdīja.

-    Ei, veči, viņš grimst! iebļāvās viens no puikām.

Daks bija iegrimis jau līdz puslielam. Iesprostots. Kas ir,

vecīt? sastapdamies ar Cila nicinošo skatienu, viņš žēlojās.

-    Kāpēc tu brūc man virsū?

-    Tāpēc, ka tāpēc! atcirta Cils. Tāpēc, ka tu esi zemcilvēks, muķis.

-Jums vajadzīgs Hanters, ja? vaicāja Daks. Viņš, veči, ir tepat, aiz visiem tiem krāmiem.

-    Vai tiešām? pārjautāja Cils. Viņš pamāja savai bandai, un visi metās rāpties gruvešos, lai meklētu savu galveno upuri. Kāds Daks neredzēja, kurš tas bija, ar savu nūju sašķaidīja atlikušo vitrāžas fragmentu.

Daks dziļi ievilka elpu. Līksmas domas, līksmas domas, viņš čukstēja. Viņš pārstāja grimt, bet vēl arvien bija iesprostots. Zēns mēģināja grozīt pēdu vispirms uz vienu pusi, tad uz otru. Beidzot viena pēda bija izbrīvēta tikai bez kurpes. Otra iznāca ārā vieglāk un ar visu kurpi.

Daks metās skriet.

-    Ei, atpakaļ!

-    Viņš meloja, veči, Hantera te nav!

-    Ķeriet viņu!

Daks joza, cik jaudas, pa ceļam kliegdams: Līksmas domas, līksmas domas, ha, ha, ha, ha! Zēns izmisīgi centās savaldīt dusmas un likt savai mutei smaidīt.

Dakam izdevās šķērsot ielu. No vajātājiem gan viņš bija atrāvies, bet ne pietiekami, lai pagūtu iekļūt savā mājā un aizslēgt aiz sevis durvis, pirms tie būs viņu notvēruši.

-    Palīgā! Palīdziet man kāds! viņš kliedza.

Nākamais solis bija aplam smags. Aiznākamais ielauza

asfaltu.

Trešais solis izarās cauri ietvei, un Daks smagi krita, nostiepdamies visā garumā.

Zods atsitās pret asfaltu un izkraukšķēja tam cauri kā akmens cauri stiklam.

Viņš atkal krita cauri zemei. Tikai šoreiz uz mutes.

Cils un pārējie tūlit pat bija viņam apkārt. Pār muguru gāzās zvēliens. Vēl viens pa sēžamvietu. Sitieni gan nebija sāpīgi. Likās, ka tie viņu sit ar salmiņiem, nevis nūjām. Tad uzbrucēji vairs nevarēja Daku aizsniegt, jo viņš jau bija izkritis cauri betonam un grima mālainajā zemē.

-    Par vienu ērmu mazāk, Daks dzirdēja Cilu noķērcamies.

Un tūlīt pat: Veči, kas notika?

-    Visas gaismas nodzisušas, kāds izbiedētā balsī atbildēja.

Atskanēja baiļpilna lamāšanās un skrejošu soļu dipoņa.

Daks Čangs gulēja ar seju mālzemē un turpināja grimt.

Marija, tumsā gulēdama gultā, pārslidināja rokas pār vēderu un sajuta tur taukus. Varbūt vēl tikai dažas nedēļas, viņa domāja. Vēl dažas nedēļas jāietur diēta. Un tad tas būs sasniegts. Lai arī kas būtu “tas”.

Ūdens pudele pie viņas gultas bija tukša. Pārvarējusi nespēku, Marija izrausās no gultas. Meitene atvēra vannasistabas durvis un iededza gaismu. No spoguļa viņai pretī raudzījās nepazīstama seja. Tā piederēja būtnei ar iekritušiem vaigiem un dziļi iegrimušām acīm.

Tad pēkšņi iestājās pilnīga tumsa.

Rātsnama pagrabā, drūmajā telpā, ko bērni dēvēja par slimnīcu, Dāra Beidū turēja Džoša roku.

Zēns nerimās raudāt.

Viņu atveda no spēkstacijas, kur bija norisinājusies kauja. Uz šejieni viņu bija nogādājis viens no Edīlio kareivjiem.

-    Gribu mammu, gribu mammu. Kurls pret jebkuriem Dāras teiktajiem vārdiem, apjucis un nelaimīgs, Džošs šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

-    Gribu mammu, viņš raudāja.

-    Es tikai gribu pie mammas, zēns nerimās.

-    Uzlikšu tev kādu DVD, teica Dāra. Viņai nebija cita risinājuma. Šādus bērnus viņa bija redzējusi arī iepriekš. Pārāk daudzus, lai visus paturētu prātā. Dažiem bērniem tā visa bija par daudz. Tie lūza kā salmiņi, kad tos pārāk stipri saliec. Vienkārši salūza.

Dāra prātoja, cik ilgi vēl atlicis, līdz tas notiks arī ar viņu.

Cik ilgi līdz brīdim, kad ari viņa, sarāvusies čokurā, šūposies šurpu turpu un raudās pēc mātes?

Pēkšņi nodzisa gaisma.

-    Es gribu mammu, tumsā raudāja Džošs.

Džons Terafmo atradās bērnudārzā. Viņš bija pārguris. Atlaidies garšļaukus un ar vienu pusatvērtu aci bez jebkādas intereses skatīdamies televizorā, kuram bija nogriezta skaņa, viņš baroja no pudelītes niķīgu desmit mēnešus vecu mazuli. Pudelītē nebija piena, nedz arī piena maisījuma. Tajā bija ūdens, sajaukts ar auzu novārījumu un kādu nieku samaltas zivs.

Kaut ko tādu neieteica neviena no bērnu kopšanai veltītajām grāmatām. Bērns bija slims. Kļuva vārgāks ar katru dienu. Džons šaubījās, vai mazulis, kuram arī bija vārdā Džons, vēl ilgi izvilks.

-    Gan būs labi, viņš čukstēja.

TV ekrāns nodzisa.

Astrīda beidzot bija dabūjusi Mazo Pītu gultā. Viņa bija pārgurusi un noraizējusies. Sāpēja acs, pa kuru bija trāpījusi beisbola nūja. Zem tās bija briesmīgs, dzelteni melns zilums. Ledus komprese bija palīdzējusi, bet tikai mazliet.

Astrīdai vajadzēja izgulēties. Bija jau viens nakti, bet miegs kā nenāca, tā nenāca. Un nenāks ari. Vismaz līdz brīdim, kad viņa uzzinās, ka ar Semu viss ir kārtībā. Ak, kaut viņa būtu varējusi doties draugam līdzi uz spēkstaciju! Necik daudz jau viņa nespētu palīdzēt, tomēr tad vismaz nebūtu jāmokās neziņā.

Dīvaini, kā nieka trijos mēnešos Sems bija kļuvis par nepieciešamu Astrīdas dzīves sastāvdaļu. Pat vēl vairāk. Par viņas pašas sastāvdaļu. Kā roka vai kāja. Kā sirds.

Uz ielas bija dzirdams troksnis. Skriešana. Meitene saspringa, gaidīdama, ka uz viņas lieveņa atskanēs dunoši soļi. Tomēr neviens netuvojās.

Vai tur atgriezās Hanters? Vai, meklēdams aizvien jaunas nepatikšanas, apkārt skraidīja Cils? Astrīda tur neko nevarēja līdzēt. Viņai nepiemita spēks vismaz ne tāds, kas varētu noderēt. Vienīgais, ko viņa varēja, bija draudēt un pierunāt.

Meitene piegāja pie loga. Iela bija tukša un klusa.

Viņa cerēja, ka Hanters ir kaut kur paslēpies. Būs jāizdomā, kā šajā situācijā rīkoties, un tas būs ārkārtīgi sarežģīti. Varbūt pat riskanti. Bet tas nekādā gadījumā nebūs atrisināms šonakt.

Kas notika ar Semu? Vai viņam ir izdevies apturēt Keinu?

Ja nu viņš ir ievainots?

Vai pat miris?

Dievs, nepieļauj to, viņa lūdzās.

Nē. Viņš nav miris. Ja būtu, viņa to sajustu.

Meitene notrausa asaru un nopūtās. Aizmigt viņa nespēs. Nekādā gadījumā. Tad nu viņa nosēdināja sevi pie datora. Rokas, pieskaroties taustiņiem, trīcēja. Viņai bija jādara kaut kas noderīgs. Kaut kas. Kaut kas tāds, kas novērstu domas no Sema.

Ekrāna apakšmalā bija ierastās Safari un Firefox ikonas. Tīmekļa pārlūkprogrammas, kas, tās atverot, vienkārši atgādina, ka viņa nav pieslēgusies internetam.

Astrīda atvēra dokumentu par mutācijām. Tur bija visi tie dīvainie attēli. Grāmatā iekausētais kaķis. Čūskas ar maziem spārniņiem. Kaijas ar plēsējputnu nagiem. Un mūdzis. Astrīda atvēra Word dokumentu un sāka rakstīt.

Viena no tendencēm: šķiet, ka mutācijas padara būtnes cilvēciskas un ne cilvēciskas bīstamākas. Gandrīz visas mutācijas izpaužas kā ieroči.

Astrīda apstājās un kādu brīdi to apdomāja. Tā nebija gluži taisnība. Dažiem bērniem bija attīstījies spēks, kas šķita nekam nederīgs. Semam gribējās, lai būtu vairāk mutantu, kuri attīstījuši spēku, ko viņš dēvēja par “nopietnu”. Un vēl jau bija arī Lana, kuras dāvanas noteikti nebija uzskatāmas par ieroci.

Ieroči vai aizsardzības mehānismi. Protams, var būt, ka es neesmu novērojusi pietiekami daudz mutāciju, lai izdarītu secinājumus. Bet nebūtu nekāds pārsteigums, ja mutācijas būtu izdzīvošanas mehānismi. Tā ir visas evolūcijas jēga: izdzīvošana.

Bet vai šī bija evolūcija? Evolūcija bija miljoniem gadu ilga trāpījumu un kļūmju virkne, nevis pēkšņa radikālu izmaiņu eksplozija. Evolūcija balstās uz DNS. Tas, kas notika IBJZ, būtiski atšķīrās no koda, kas miljardiem gadu bija veidojies dzīvnieku DNS. Varēja būt ātruma gēni, bet nebija taču tāda teleportācijas vai telekinēzes, vai gravitācijas pārtraukšanas gēna.

Nepastāvēja DNS ar uzdevumu laist no plaukstām gaismu.

Patiesībā es ne Ekrāns nodzisa. Istaba kļuva tumša.

Astrīda piecēlās un piegāja pie loga. Viņa atrāva vaļā aizkarus un palūkojās ārā. Tur valdīja pilnīga tumsa. Ielas laternas bija nodzisušas.

Meitene izgāja ārā uz lieveņa.

Tumsa. Visur. Ne sīkākās gaismiņas arī no apkārtējām mājām.

Kāds dažas mājas tālāk nikni nobļāvās: Ei!

Keins bija iekļuvis spēkstacijā. Sems bija zaudējis.

Astrīda apspieda šņukstu. Ja Sems bija ievainots… Ja…

Cauri naktskreklam kā ledaini pirksti snaikstījās bailes. Astrīda aizklunkuroja līdz virtuvei. Atvēra sīkumu atvilktni un, brīdi rakņājusies pa to, atrada kabatas lukturīti. Gaisma no tā bija vāja un izdzisa jau pēc dažām sekundēm.

Bet šajās dažās sekundēs viņa paguva atrast sveci. Vispirms meitene mēģināja to iededzināt no plīts. Bet gāze plūda neaizdegoties, jo, lai uzšķiltos, tai bija vajadzīga elektrība.

Sērkociņi. Šķiltavas. Kaut kur noteikti bija sērkociņi.

Taču bez gaismas tos nebija iespējams atrast. Viņai bija svece, bet viņa nevarēja to iedegt.

Astrīda taustīdamās aizgāja līdz kāpnēm un uzkāpa Mazā Pīta guļamistabā. Blakus viņa gultiņai atradās Game Boy; viņš allaž mēdza to tur atstāt. Ja puisēns piepeši pamodīsies un to neatradīs, viņš noteikti satrakosies. Un tad… kas to lai zina, ko viņš tad pasāks.

Astrīda nonesa Game Boy lejā uz pirmo stāvu un izmantoja tā izstaroto gaismu, lai pārmeklētu sīkumu atvilktni. Sērkociņu nebija, toties viņa atrada dzeltenas Bic šķiltavas.

Meitene uzšķīla liesmu un aizdedzināja sveci.

Vismaz tos dažus mirkļus, kamēr Astrīda nodevās meklēšanai, viņai bija izdevies nedomāt par Semu. Tomēr nekādi nevarēja izbēgt no fakta, ka Sems bija devies apturēt Keinu. Un viņam tas nebija izdevies. Tagad vienīgais jautājums bija: vai viņš ir dzīvs?

Astrīdas gandrīz fotogrāfiskajā atmiņā iznira sena dzejas rinda. Sabrūk cerības un ilgas, viņa čukstēja rēgaini apgaismotajā virtuvē. Galvā skanēja dzejolis.

Sabrūk cerības un ilgas, izzūd gaišo domu spēks;

Uzvarošs pār zemi plešas alkatības ugunsgrēks.

Asins saduļķotās bangās nogrimst viss, kas tīrs un cēls.

Tikums iznīkst, smiets un vajāts. Grēks zeļ nevaldāms

un kvēls.'

-    Sabrūk cerības un ilgas, Astrīda balsī atkārtoja.

Ilgas varbūt. Bet noteikti pat šeit, IBJZ, bija Dievs, kurš

ieklausījās savos bērnos un gādāja par tiem.

-    Lūdzu, kaut ar Semu viss būtu labi! Astrīda čukstēja svecei.

Viņa pārmeta sev pār krūtīm krusta zīmi un nometās ceļos pie virtuves letes kā pie altāra.

-    Svētais ercenģeli Miķeli, stāvi mums klāt kaujā! Pasargi mūs no ļaunuma un velna izliktām lamatām.

Senajās dienās, skaitot šo lūgšanu, velns viņai bija neradījums ar ragiem un asti. Tagad Astrīdas prātā velnam bija tāda pati seja kā Keinam. Un, kad viņa savā lūgšanā tika līdz vietai “ļaunos garus, kas klīst pa pasauli, tīkojot pazudināt mūsu dvēseles”, viņa gara acīm redzēja zēnu ar nedzīvām acīm un čūsku rokas vietā.

1 Viljams Batlers Jeitss. “Otrā atnākšana".

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

17 STUNDAS, 49 MINŪTES

-  Ko tu gribi, Kein? no ārpuses skanēja Sema balss. Viņš izklausījās nikns un satriekts. Sakauts.

Keins pielieca galvu. Viņš izbaudīja šo mirkli. Šo uzvaru. Pagājušas tikai četras dienas, kopš viņš bija atguvis kaut kādu paškontroles pakāpi. Un nu viņš bija uzveicis Semu.

-   Četras dienas, teica Keins pietiekami skaļi, lai to dzirdētu visi, kas atradās telpā. Tik ilgs laiks man bija vajadzīgs, lai uzvarētu Semu Tempļu. Tad viņš uzlūkoja Dreiku. Četras dienas, viņš noņirdzās. Un ko tu paveici tajos trijos mēnešos, kamēr es biju slims?

Dreiks paskatījās viņam acīs, taču tad saminstinājās un nodūra skatienu. Dreikam vaigos bija sakāpis sārtums, acīs vīdēja bīstams spīdums, tomēr sastapties ar Keina triumfējošo skatienu viņš nespēja.

-   Atceries to, kad beidzot būsi sadomājis mani gāzt, Dreik, Keins čukstus sacīja.

Laimē starodams, viņš uzlūkoja savu komandu. Džeku, kas vēl arvien sēdēja pie datora, viscaur nošķiedies asinīm, taču tā iegrimis darbā, ka tik tikko saprata, kas notiek. Vaboli, kas te parādījās, te atkal pazuda skatienam. Diānu, kura izlikās, ka notiekošais uz viņu neattiecas. Abus dimošos Dreika kareivjus.

-   Ko es gribu? Keins kliedza sienā izdedzinātajā caurumā. Tad, lai pastiprinātu efektu, izrunāja katru vārdu atsevišķi. Ko. Es. Gribu?

Un tad Keina skatiens kļuva neizteiksmīgs. Kādu mirkli tas bija tikai īss mirklis, pirms viņš atkal atjēdzās, viņš nespēja atcerēties, ko tad īsti grib. Citiem šī svārstīšanās paslīdēja garām. Bet pašam Keinam ne.

Ko viņš gribēja?

Keins meklēja atbildi un atrada tādu, kas varētu noderēt.

-     Tevi, Sem, viņš sacīja. Es gribu, lai tu ienāc šeit viens pats. To es gribu.

Ķīlnieki Mikijs un Maiks neticīgi saskatījās. Keins varēja uzminēt viņu domas: lielais varonis Sems ir izgāzies.

Sema balss skanēja slāpēti, taču saklausāmi. Es to labprāt darītu, Kein. Ja gribi dzirdēt patiesību, tad varbūt tas pat būtu atvieglojums. Sems runāja vārgi. Viņš šķita sakauts. Keina ausīm tās bija saldas, burvīgas skaņas. Bet mēs visi zinām, kā tu rīkojies, kad nav neviena, kurš varētu tevi apturēt. Tāpēc nē.

Keins izdvesa skaļu, teatrālu nopūtu. Viņš smaidīja pa visu ģīmi. Jā, to jau es no tevis sagaidīju, Sem. Tāpēc man ir cits piedāvājums. Man ir padomā darījums.

-    Darījums? Ko pret ko?

-    Pārtiku pret gaismu, atbildēja Keins. Viņš pielika roku pie auss kā ieklausīdamies. Diānai viņš čukstus sacīja: Vai dzirdi? Tā vien izklausās, ka mans brālis ir sapratis, ka ir uzvarēts. Sapratis, ka tagad ir kļuvis par manu… kāds būtu pareizais vārds? Kalpu? Vergu?

-    Man gan izskatās, ka tas, kurš iekļuvis ķezā, esi tu, Kein! iesaucās Sems.

Keins samirkšķināja acis. Kaut kur prāta dzīlēs uzzibsnīja spožs brīdinājuma signāls. Viņš tikko bija pieļāvis kļūdu. Viņš nezināja, kādu, tomēr kļūdu.

-    Es? Keins kliedza pretī. Nedomāju vis. Man pieder gaismas slēdzis, brālīt.

-   Jā, tā laikam ir, sauca Sems. Toties tu atrodies ielenkumā. Un, ja tev Koutsā iet uz beigām pārtika, tad pieļauju,

ka tev tās necik daudz nav arī līdzi. Tā nu es spriežu, ka tu itin drīz būsi pamatīgi izbadējies.

Keina smaids sastinga.

-    Kāds negaidīts pavērsiens, sausi noteica Diāna.

Keins pakošļāja īkšķa nagu, tad nokliedzās: Ei, brālīt,

varbūt man tev jāatgādina, ka te pie manis par ķīlniekiem ir divi tavi cilvēki?

Iestājās ilgs klusums, un Keins saspringa, domādams, ka Sems uzsāks vēl vienu uzbrukumu. Beidzot Sems ierunājās. Viņa balss skanēja gan drūmāk, gan apņēmīgāk. Uz priekšu, Kein, dari ar ķīlniekiem, ko esi nolēmis. Tad tev ķīlnieku vairs nebūs. Un tu tik un tā būsi izsalcis.

-    Tu domā, ka es kavēšos šos ķīlniekus nodot Dreika rīcībā? draudēja Keins. Tu varēsi paklausīties, kā tie brēc. Viņš juta, kā pašam vaigos sakāpj sārtums. Sema atbildi viņš zināja, un tā nebija ilgi jāgaida.

-    Divas sekundes pēc tam, kad izdzirdēšu kādu kliedzam, mēs dosimies iekšā, pavēstīja Sems. Līs asinis, un man labāk patiktu bez tā iztikt. Bet tu zini, ka man ir gana daudz cilvēku, kuriem ir pietiekami liels spēks, lai to paveiktu.

Keins atkal zelēja īkšķa nagu. Viņš palūkojās uz Diānu, cerēdams, ka viņai varētu būt padomā kāds risinājums, kāda noderīga doma. No Dreika skatiena viņš cītīgi izvairījās.

-     Nu tad man ir labāka doma, sauca Sems. Kā būtu, ja es tev atvēlētu desmit minūtes, kuru laikā tu no šejienes aizvāktos? Un dodu tev savu goda vārdu, ka varēsi atgriezties Koutsā.

Keins izspieda smieklus, kas gan vairāk izklausījās pēc rēciena. Beigts numurs, Sem. Es šo vietu pārvaldu. Un tu pats vari atgriezties savā pavisam tumšajā pilsētā.

Atbildes nebija.

Klusums bija daiļrunīgs. Semam vairs nebija vajadzības runāt. Un Keinam vairs nebija palicis nekas, ko teikt. Viņam bija sajūta, it kā ap krūtīm būtu stīpa, kas sažņaudzas aizvien ciešāk un ciešāk. It kā viņam vajadzētu cīnīties pēc elpas.

Kaut kas bija šķērsām. Kaut kas bija ļoti, ļoti šķērsām. Bailes, kas mita Keina murgos, tagad brieda viņa galvā kā draudīgs paisuma vilnis. Viņš bija slazdā.

-    Stāviet mierā! Dreiks uzrūca saviem kareivjiem, kad tie pārmija satraukti skeptiskus skatienus.

Diāna pagriezās savā krēslā. Ko nu, Bezbailīgais Vadoni? Viņam ir taisnība: pārtikas mums nav.

Keins sarāvās. Viņš izlaida roku caur matiem. Galva likās karsta.

Pārņēma sajūta, it kā viņam aiz muguras kāds ložņātu. Keins aši pagriezās, taču, izņemot to meiteni Britniju uz grīdas, tur neviena nebija.

Kā viņš nebija paredzējis, ka tā notiks? Kā viņš nebija sapratis, ka tiks šeit iesprostots? Pat ja viņš spētu kaut kā sasniegt savus ļaudis Koutsā, to bija daudz mazāk nekā pulkā, kuru komandēja Sems.

Un neviens jau arī nenāktu. Nenāktu uz šejieni. Kad šo vietu aplencis Sems.

Dažu stundu laikā Sems varēja sapulcināt pie spēkstacijas kādu pussimtu cilvēku. Bet ko varēja iesākt Keins?

Ko viņš varēja iesākt?

Viņi bija ieņēmuši spēkstaciju. Viņi bija izslēguši Perdidobīčā gaismas. Bet nu viņi atradās gūstā. Tas bija kaut kas neiespējams.

Keins sarauca uzacis, cenzdamies koncentrēties. Kāpēc viņš to vispār bija izdarījis? Minūtes laikā gavilējošais triumfs bija pārvērties drūmā pazemojumā.

Ko viņš bija izdarījis? Tam nebija jēgas. Tas viņam neko nedeva. Viņš bija apsēsts ar vienu vienīgu domu: ieņemt spēkstaciju. Ieņemt un paturēt. Un tad…

Tad…

Keins juta, ka atkal aizslīd. Domas virpuļoja aizvien tālāk lejup un lejup, it kā zem viņa būtu pavēries bezdibenis.

Apjēga bija pēkšņa un šausminoša. Spēkstaciju viņš nebija ieņēmis tāpēc, lai iegūtu saviem ļaudīm pārtiku, un pat ne

tāpēc, lai parādītu Semam savu spēku. Keinu šurp nebija atdzinušas viņa paša alkas.

Viņš nobālējis uzlūkoja Dreiku.

-    Tas ir viņa dēļ, teica Keins. Tas viss ir tikai viņa dēļ.

Dreiks, neko nesaprazdams, piemiedza acis.

-    Viņš ir badā, čukstus sacīja Keins. Izrunādams šos vārdus, viņš redzēja Diānas acīs ataustam apjēgu, un tas bija mokoši. Viņš ir tumsā un badā.

-    Kā tu zini? noprasīja Dreiks.

Keins izpleta rokas, nespēdams neko pateikt. Vārdi nenāca.

-    Tāpēc viņš palaida mani vaļā. Keins to teica drīzāk pats sev nekā Diānai vai Dreikam. Tāpēc arī viņš palaida mani vaļā. Tāpēc.

-     Vai tu man gribi teikt, ka patlaban mēs visi kopā izdzīvojam kaut kādu tavu drudža murgu? Diāna, nespēdama tam noticēt, balansēja starp smiekliem un asarām. Vai gribi teikt, ka mēs to visu paveicām tikai tāpēc, ka tavā galvā iemitinājies tas tuksneša briesmonis?

-    Ko viņš no mums grib? jautāja Dreiks. Viņa balss skanēja dedzīgi, nepavisam ne nikni. Suns, kas par visu varu vēlas iepriecināt savu īsto saimnieku.

-    Mums tas jāaiznes viņam. Mums viņš jāpabaro, atbildēja Keins.

-    Kā viņš jābaro?

Keins nopūtās un uzlūkoja Džeku. Barība, kas ienes gaismu viņa tumsā. Tas pats, kas apgādā ar gaismu Perdidobīču. Urāns.

Džeks lēnām purināja galvu saprazdams, bet negribēdams saprast. Kein, kā mēs to izdarīsim? Kā mēs izdabūsim urānu no kodola? Kā pārvietosim to jūdzēm tālu pāri tuksnesim? Tas ir smags. Tas ir bīstams. Tas ir radioaktīvs.

-    Kein, tas ir neprāts, lūdzoši teica Diāna, stiept radioaktīvo urānu pāri tuksnesim. Kāds tev no tā būs labums? Kāds labums no tā būs jebkuram no mums? Kāda tam visam jēga?

Keins minstinājās. Viņš rauca pieri. Diānai bija taisnība. Kāpēc viņam būtu jākalpo Tumsai? Lai tas radījums pats sevi baro. Keinam bija savas problēmas, savas vajadzības, savas…

Rēciens bija tik skaļš, ka likās nodrebinām sienas. Tas piepildīja telpu un notrieca Keinu uz ceļiem. Viņš aizspieda ar rokām ausis, cenšoties to aizturēt, bet tas nāca atkal un atkal, līdz viņš sakņupa, sarāvās čokurā un cīnījās ar pēkšņu vēlmi iztukšot iekšas.

Tad tas beidzās. Klusums iezvanījās.

Keins lēnām atvēra acis. Diāna skatījās uz viņu kā uz jukušu. Dreiks neticīgi blenza, teju gatavs smieties. Džeks izskatījās mazliet uztraucies.

Viņi to nebija dzirdējuši. Šis necilvēciskais, neizturamais rēciens bija domāts vienīgi Keinam.

Sods. Gajafāgam bija jāklausa.

-    Kas ar tevi notiek? jautāja Diāna.

Dreiks piemiedza acis un atklāti pavīpsnāja. Tā ir Tumsa. Keins vairs nerullē. Mums ir jauns pavēlnieks.

Savukārt Diāna ietērpa vārdos paša Keina domas.

-    Nabaga Keins, viņa teica. Ak tu nabaga jukušais puisīti!

Ik solis Lanai likās tik skaļš, it kā viņa staigātu pa milzīgām basa bungām. Kājas bija stīvas, ceļi negribēja locīties. Pēdas sajuta katru oli tā, it kā viņa ietu basām kājām.

Meitenes sirds dauzījās tik stipri, ka likās to var saklausīt teju vai visa pasaule.

Nē, nē, tā bija tikai viņas iztēle. Nebija citu skaņu kā vien krosa kurpju šņirkstoņa pa granti. Sirdspuksti dunēja tikai viņas pašas ausīs. Viņa nepārvietojās skaļāk par peli.

Taču Lana bija pārliecināta, ka tas viņu dzird. Kā pūce, kas ieklausās naktī un vēro savu upuri, tas vēroja un gaidīja, un visa viņas slepenība tam viņam, būtnei, Tumsai bija tikpat kā ragu orķestris.

Bija uzlēcis mēness. Vai tas, kas likās esam mēness. Mirdzēja zvaigznes. Vai kaut kas ļoti līdzīgs zvaigznēm. To sudrabotā gaisma apmirdzēja krūmu galotnes un akmeņu krāvumus, visur metot dziļas ēnas.

Lana apņēmīgi turpināja ceļu. Ierocis, ko viņa stiepa labajā rokā, berzējās gar augšstilbu. Kabatas lukturītis pagaidām izslēgts spraucās ārā no kabatas.

Tu domā, ka es tev piederu. Tu domā, ka vari valdīt pār mani. Es nevienam nepiederu. Neviens pār mani nevalda.

Kaut kur priekšā nakts melnumā pamirkšķināja divi gaismas punktiņi.

Lana sastinga.

Abas gaismiņas lūkojās viņā. Tās nekustējās.

Lana pacēla ieroci un notēmēja. Tieši starp abiem gaišajiem punktiem.

Šāviena eksplozija uz mirkli apgaismoja nakti.

Tās gaismā meitene ieraudzīja koijotu.

Tad tas pazuda, un viņai ausīs zvanīja. Aizmugurē, zemāk uz takas, viņa dzirdēja ar brakšķi aizcērtamies koka durvis un Cepuma balsi: Lana! Lana!

-    Ar mani viss ir kārtībā, Cepum. Ej iekšā. Aizslēdz durvis! Dari, ko tev saku! viņa nokliedzās.

Lana dzirdēja durvis aizcērtamies.

-    Es zinu, ka tu te esi, Barvedi, teica Lana. Tikai šoreiz es neesmu tik bezpalīdzīga.

Lana atsāka virzīties uz priekšu. Sprādziens, izšautā lode kaut arī tā, gandrīz droši, nebija trāpījusi mērķī viņu iedrošināja. Tagad meitene zināja, ka mutantu koijotu vadonis ir šeit, ka tas vēro viņu. Lana bija pārliecināta, ka Tumsai jau viss ir zināms.

Labi. Brīnišķīgi. Tā bija pat labāk. Vairs nekādas slapstīšanās. Viņa varēja doties uz raktuvēm un paņemt no miroņa atslēgu. Un tad iet atpakaļ uz ēku, kur viņu gaidīja Cepums ar Patriku.

Bija patīkami sajust ieroci rokā.

-    Nāc vien, Barvedi, viņa nomurmināja. No lodēm nemaz nav bail, ko?

Taču, pienākot pie raktuvju ieejas, pagaisa visa Lanas bravūra. Mēnesgaisma piešķīra šķērsbaļķim virs ieejas maigi sudrabainu vizējumu. Un zem tā pletās melnummelna mute, kas badīgi gaidīja, kad varēs viņu aprīt.

Nāc pie manis.

Tā ir tikai iztēle. Nekādas balss nav.

Tu man esi vajadzīga.

Lana iededza kabatas lukturīti un notēmēja tā staru uz alas muti. Tikpat labi viņa būtu varējusi tēmēt naksnīgajās debesīs. Stars neko neapgaismoja.

Lukturītis kreisajā rokā. Smagā pistole labajā. Pēc viņas šāviena tā izdvakoja kordītu. Grants šņirkstoņa. Locekļi smagi kā svins. Prāts tādā kā sapņa stāvoklī, visa uzmanība koncentrēta uz vienkāršā uzdevuma veikšanu.

Lana stāvēja pie raktuvju ieejas. Virs tās, uzrāpies uz šaurās klintsradzes un atņirdzis zobus pret viņu, stāvēja Barvedis.

Meitene notēmēja ar lukturīti un pacēla pistoli stara virzienā, taču koijots aizšāvās prom.

Viņš nemaz necenšas mani aizturēt, saprata Lana. Viņš tikai vēro. Viņš ir Tumsas acis un ausis.

Raktuvju ieeja. Stars meklēja mērķi un, to atradis, apstājās.

Miroņa seja un visa galva bija tāda kā sarāvusies, iedzeltenā āda cieši pārvilkta pār kauliem, kas pacietīgi gaidīja, kad varēs kļūt redzami. Raupjais, salāpītais džinsa audums salīdzinājumā ar šķietami mūžveco mūmijas miesu un savītušai zālei līdzīgajiem matiem šķita gandrīz jauns.

Lana pietupās viņam līdzās. Sveiks, Džim, viņa teica.

Tagad bija jāizvēlas starp ieroci un gaismu. Lana nolika pistoli uz Džima iekritušajām krūtīm.

Viņa sataustīja labās puses priekšējo kabatu. Wrangler džinsi. Kabata bija vaļīga, un roku tajā iebāzt nenācās grūti.

Bet kabata izrādījās tukša. Tikpat viegli aizsniedzama bija arī aizmugures kabata, bet arī tā bija tukša.

-    Piedod. To teikdama, Lana satvēra džinsu jostu un pavēla līķi pret sevi, atklājot otru aizmugures kabatu. Kustināt mironi bija savādi, negaidīti viegli liela daļa svara acīmredzot bija izgarojusi.

Tukša.

-    Cilvēks beigts.

Šo balsi viņa tūdaļ pat pazina. To nebija iespējams aizmirst. Tas bija Barveža neskaidrais, smalkais ņurdiens.

-   Jā, es to pamanīju, atteica Lana. Meitene jutās lepna par to, cik mierīgi skanēja viņas balss. Iekšēji viņu bija pārņēmusi panika: vairs tikai viena kreisā kabata, un ja nu atslēgu nav arī tur?

-    Ej pie Tumsas, teica Barvedis.

Viņš stāvēja kādu divpadsmit pēdu attālumā, gatavs uzbrukumam. Vai viņa paspēs satvert ieroci, pirms Barvedis viņai uzklups?

-              Tumsa teica, lai pārbaudu šī puiša kabatas, sacīja Lana.

-     Tumsa man teica, ka gribot košļeni. Tā domā, ka varbūt Džimam kabatā kāda aizķērusies.

Atrodoties Barveža gūstā, Lana bija sākusi cienīt koijotu vadoņa nežēlīgo apņēmību, viņa viltību un spēku. Bet ne saprātu. Par spīti mutācijai, kuras dēļ šis radījums bija ieguvis runas spēju, viņš bija un palika tikai koijots. Koijots, kura saprašanas robežas nesniedzās tālāk par grauzēju medīšanu un sava bara pārvaldīšanu.

Lana atgrūda līķi tālāk, apveļot to atpakaļ, lai tiktu pie pēdējās kabatas. Ierocis noklakšķēja uz akmens; starp Lanu un ieroci tagad atradās Vientuļnieks Džims.

Nebija iespējas to sasniegt, pirms Barvedis būs sasniedzis viņu.

Lana taustījās, līdz atrada kabatu.

Tajā bija kaut kas auksts un šķautņains.

Viņa izvilka atslēgas, cieši sažņaudza tās dūrē, tad iebāza savā kabatā.

Lana pārliecās pār nabaga mirušo Džimu un spīdināja lukturīti, līdz ieraudzīja ieroci.

Barvedis raidīja dziļas, rūcošas rīkles skaņas.

-    To man prasīja Tumsa, teica Lana.

Viņas pirksti saslēdzās ap to. Lēnām, ceļiem krakšķot, viņa piecēlās kājās.

-    Aizmirsu. Man vēl kaut kas jāpaņem, viņa teica. Meitene devās tieši pretī koijotam.

Bet Barvedim jau bija par daudz.

-    Ej pie Tumsas, cilvēk.

-    Ej ellē, koijot, atbildēja Lana. Viņa nepārvietoja lukturīša staru, neizgaismoja savu kustību, bet tikai pacēla ieroci un šāva.

Vienreiz. Otrreiz. Trīs reizes. Bum-bum-bum!

Katrs šāviens bija kā zibens uzliesmojums. Kā apdullinoša gaisma.

Atskanēja koijota sāpju spiedziens, kas liecināja par pilnīgi apmierinošu trāpījumu.

Gaismas uzliesmojumā Lana redzēja Barvedi lecam. Redzēja, kā viņš, nesasniedzis mērķi, smagi piezemējas.

Nu jau Lana bija tam garām un skrēja lejup pa taku. Viņa skrēja pa galvu pa kaklu, neko neredzot un nedzirdot. Skriedama meitene kliedza, bet ne aiz bailēm.

Lana izkliedza izaicinājumu.

Viņa izkliedza triumfu.

Viņai bija atslēga.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

17 STUNDAS, 48 MINŪTES

Braiena atguvās.

Pagāja kāds brīdis, iekams viņa saprata, kur atrodas.

To viņai atgādināja sāpes. Sāpes kreisajā rokā, kreisajā gūžā, kreisās kājas lielā un potītē.

Viņai mugurā bija džinsa jaka, T krekls un šorti, kājās krosa kurpes. Jakas kapuce bija nodegusi, apsvilis arī kreisais plecs un piedurkne. Šortos tajā pašā pusē bija izdedzis trīs collu garš ovāls caurums.

Zem tā rēgojās asiņaina āda. Braiena lielā ātrumā bija uzskrējusi uz jumta. Betons bija kā smilšpapīrs.

Sāpes likās neticami stipras.

Braiena gulēja uz muguras un lūkojās augšup neīstajās zvaigznēs. Galva sāpēja. Plaukstas bija nobrāztas jēlas, bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar dziļajām brūcēm kreisajā sānā.

Elsodama aiz sāpēm, Braiena piecēlās. Miesa dega kā ugunīs. Viņa aplūkoja sāpošās vietas, gandrīz ticēdama, ka ieraudzīs tur īstas liesmas.

Uz spēkstacijas jumta bija biedējoši gaišs, tāpēc brūces bija saskatāmas pat pārlieku skaidri. Asinis fluorescējošajā gaismā izskatījās zilas. Ievainojumi nebija bīstami dzīvībai, un Braiena sevi pārliecināja, ka nemirs. Bet, ak vai, kā tie sāpēja un vēl turpinās sāpēt.

-   Tā gadās, ja tu ar pārsimt jūdžu ātrumu stundā ietriecies betonā, viņa sev teica. Man vajadzētu nēsāt ķiveri un ādas apģērbu. Kā motociklistam.

ŠI ideja patīkami novērsa domas. Dažas sekundes Braiena aizvadīja, apcerot sev supervarones tērpu. Ķivere, melna āda, mirdzošas uzšuves zibens bultu izskatā. Tās jau nu noteikti.

Varēja būt vēl ļaunāk, meitene sev teica. Ļaunāk būtu bijis tad, ja viņas vietā būtu kāds cits, jo, ietriecoties jumtā, viņa sāka zaudēt kontroli pār savu ķermeni. Ja tas būtu noticis, viņa salauztu rokas un kājas, un varbūt pat lauztu kaklu.

Bet viņa bija Brīze, nevis kāds cits. Viņa paguva pietiekami strauji triekt plaukstas un pēdas pret betonu, lai nāvējošo kritienu pārvērstu gan tikai par mata tiesu ļoti sāpīgā slīdēšanā.

Braiena gluži cilvēciskā ātrumā aizkliboja līdz jumta malai. Taču ēka bija būvēta tā, ka tās malas neveidoja glītu deviņdesmit grādu leņķi, bet gan liecās lejup kā apaļīgi pleci. No vietas, kur viņa stāvēja, varēja redzēt vārtus un mirdzoši apgaismoto stāvlaukumu, aiz kura slējās tumši kalni un pletās vēl tumšāka jūra, taču pati būves pakāje nebija saskatāma.

-    Mjā, tā bija muļķīga doma, atzina Braiena.

Viņa bija mēģinājusi lidot. Tur tā nelaime. Savu milzīgo ātrumu viņa bija centusies pārvērst lidojošā lēcienā.

Pirmajā brīdī tas likās visnotaļ saprātīgi. Sems bija piekodinājis, lai viņa nemēģina ieiet spēkstacijas vadības telpā. Bet, lai redzētu, kur izvietoti visi Keina cilvēki, viņai vajadzēja kaut kā pacelties virs zemes līmeņa. Un kas gan varētu būt labāks par skatu no turbīnu ēkas jumta?

Ar lidošanas ideju Braiena bija rotaļājusies jau labu laiku. Viņa bija apsvērusi pamata principu, kas nozīmēja: skriet, cik vien ātri var, uzlēkt uz kaut kā augstāka un pēc tam uz kaut kā vēl augstāka. Tā nebija nekāda raķešu zinātne. Tas necik daudz neatšķīrās no lēkāšanas no akmens uz akmeni, šķērsojot strautu. Vai no kāpšanas uzreiz pa vairākiem pakāpieniem.

Tikai šajā gadījumā “pakāpieni” bija minifurgons, zemā administrācijas ēciņa un pēdējais “solis” pati turbīnu ēka.

Pirmie divi soļi izdevās labi. Attīstījusi kādu trīssimt jūdžu ātrumu stundā, Braiena lēca, atspērās no minifurgona virsas, piezemējās uz administrācijas ēkas kores, veica sešus zibenīgus soļus, lai atgūtu sākotnējo ātrumu, un uzlēca uz varenā betona milža jumta.

Bet tad arī viss nogāja greizi.

Braienai neizdevās piezemēties uz jumta plakanās daļas; tā vietā viņa ietriecās nolaidenajā “plecā”. Tas atgādināja neveiklu ievelšanos ūdenī, sasitot vēderu, nevis līganu lidmašīnas nolaišanos uz skrejceļa, pēc kā viņa bija tiekusies.

Braiena redzēja, kā virsū gāžas betons. Viņa darbināja kājas kā negudra. No noslīdēšanas un tam sekojoša kritiena meitenei izdevās izvairīties, bet izmisīgais izrāviens beidzās ar nevadāmu sadursmi, kas viņu gandrīz nogalināja.

Un te nu bija tagad, sasniegusi jumta malu, viņa no turienes tikpat kā neko nevarēja saskatīt.

-    Sems mani nogalinās, nomurmināja Braiena.

Tad, nometusies uz ceļa, izdvesa: Au!

Jumts bija pārsimt pēdu garš un platumā trešdaļa no tā. Braiena lēnītiņām tipināja no viena gala uz otru. Viņa viegli atrada avārijas izeju ķieģeļu mūrī iebūvētas tērauda durvis. Tās noteikti veda lejup uz turbīnu telpu un no turienes tālāk uz vadības telpu.

-    Nu bet protams, ka šādām durvīm bija jābūt, murmināja Braiena. Kāpēc es nevarētu izlikties, ka tieši no šejienes sākas mans plāns?

Viņa paraustīja rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Tās neapšaubāmi bija aizslēgtas.

-    Nu tas gan nekam neder, nosūkstījās Braiena.

Meiteni mocīja mežonīgas slāpes. Izsalkums bija pat vēl

nežēlīgāks. Pēc lielā ātruma attīstīšanas slāpes un izsalkums lāgiem kļuva neizturams. Braiena šaubījās, vai atradīs ko ēdamu uz šī jumta, kas pletās teju vai auto stāvlaukuma lielumā. Varbūt vienīgi ūdeni. Te bija milzīgi gaisa kondicionētāji,

katrs kā pamatīga savrupmāja. Vai tad gaisa kondicionēšana allaž neradīja kondensātu?

Braiena mērenā ātrumā aizšāvās līdz tuvākajam gaisa kondicionēšanas agregātam au-au, kā sāpēja skrienot! Iegājusi tajā, viņa atrada gaismas slēdzi. Sirds salēcās, kad meitene ieraudzīja Dunkin’ virtuļu kastīti. Zibens ātrumā viņa bija klāt. Bet tur nebija nekā cita kā vien pa zīdpapīru izkaisītas kraukšķīgas rozā glazūras paliekas un šķipsniņa spilgti krāsainu dekora krikumu.

Braiena aplaizīja papīru. Cik gan sen viņa nebija garšojusi neko saldu! Bet rezultāts bija tikai vēl asākas sāpes vēderā.

Viņa atrada baltu plastmasas cauruli, kurā, jācer, bija ūdens. Lūkodamās apkārt pēc kāda rika, Braiena atrada mazu tērauda kastīti, kurā bija skrūvgriezis un dažas uzgriežņu atslēgas. Dažu sekunžu laikā viņa bija atrāvusi vaļā cauruli un pildīja kuņģi ar ledusaukstu ūdeni. Tad, lai arī bija jākliedz aiz sāpēm, viņa ļāva ūdenim plūst pār savainojumiem uz ādas.

Pēc tam Braiena paņēma skrūvgriezi tas bija liels un smags un notēmēja uz tērauda durvīm. Ievietojusi to spraugā starp rokturi un rāmi, meitene grūda. Nekas neizdevās. Pat ne mazdrusciņ.

Dusmās viņa dūra durvīs. Skrūvgriezis uzšķīla dzirksteli un ieskrambāja metālu. Neko vairāk.

-    Lieliski. Esmu iespundēta uz jumta, viņa noteica.

Braiena zināja, ka viņai vajadzīga medicīniskā palīdzība. Lanas apmeklējums tagad būtu pašā laikā. Ja ne, noderētu vismaz pārsēji un antibiotikas.

Bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar izsalkumu. Tagad, kad adrenalīns bija krities, izsalkums klupa virsū ar lauvas negantumu. Izsalkusi viņa bija visu vakaru. Bet tagad Braiena bija noskrējusi kādas divdesmit piecas jūdzes. Ar pavisam tukšu kuņģi.

Situācija, kādā bija iekūlusies Brīze, bija smieklīga. To, ka viņa ir šeit, augšā, neviens nezināja. Mēģināt kliegt? Lai arī kā

censtos, spēkstacijas rūkoņu viņai diezin vai izdotos pārkliegt. Un, pat ja tas izdotos, droši vien labāk to nedarīt, jo, ja Semam kaut kas noietu greizi, tas, kurš viņu sadzirdētu, būtu Keins.

Tad Braiena pamanīja balodi.

-    Ak mans Dievs! viņa čukstus izdvesa. Nē!

Bet pēc brīža: Kāpēc gan ne?

-    Kāpēc? Tāpēc, ka fui!

-    Paklau, bet tas taču nemaz neatšķiras no cāļa.

Braiena paņēma virtuļu kastīti. Saplēsa papīru sīkās strēmelītēs. Atrada vecu avīzi un saplēsa arī to. Tad viņa atrada koka plātni un, ņemot talkā zāģi no instrumentu kastes un savu pārcilvēcisko ātrumu, drīz vien radīja nelielu malkas kaudzīti.

Nelaimīgā kārtā neviens no strādniekiem nebija atstājis sērkociņus. Bet milzu ātrumā beržot tēraudu pret cementu, izšķīlās dzirksteles. Darbs bija apnicīgs, bet itin drīz Braienai jau bija ugunskurs. Maza, priecīga liesmiņa milzīgā jumta vidū.

Un tepat bija divi snaudoši baloži, kuri miegā dūdoja. Viens bija pelēks, otrs viegli iesārtens.

-    Ņemšu to rozā, viņa nolēma.

Parastam bērnam izredzes noķert balodi būtu tuvas nullei. Bet viņa nebija parasts bērns. Viņa bija Brīze.

Balodis nepaguva pat sarauties. Viņa to sakampa. Roka, sakļāvusies ap golfa bumbiņai līdzīgo galvu, spēcīgi parāva, aplaužot putna kaklu.

Divu minūšu laikā ugunskurā nosvila lielākā daļa spalvu. Pagāja vēl piecas minūtes, un putns atšāvās vaļā.

Ar to arī viņas pacietība bija galā. Naža vietā lietodama skrūvgriezi, Braiena šņāpa šķēles no baloža mīkstās krūtiņas un stūķēja tās mutē.

Jau nedēļām ilgi viņa nebija baudījusi neko pat uz pusi tik labu.

-    Brīze, viņa teica, tupēdama pie sava ugunskura, baložu bieds.

I

Papilnam izbaudīdama savu maltīti, Braiena atlaidās garšļaukus.

Pēc minūtes viņa celsies un izdomās, kā izkļūt no šī jumta sprosta.

Bet ar ēdienu pilnais vēders un neprātīgi ātros un neprātīgi tālos skrējienos pavadītās dienas nogurums viņu pievārēja.

-    Atgulšos tikai uz brītiņu…

Daks gulēja uz mutes un grima. Mute bija pilna ar zemi un oļiem.

Viņš aizrijās. Nevarēja paelpot.

Galvā dunēja. Ausīs šalca asinis. Krūtis spieda smagums. Daks mēģināja ieelpot, taču nebija, ko.

Tās bija beigas.

Viņam jāmirst.

Mežonīgas panikas pārņemts, zēns ņēmās kārpīties. Rokas kūlās pa blīvo zemi, cik spēka, taču panākumi nebija lielāki kā tad, ja viņš peldētu ūdenī.

Daks vairs nedarbojās apzināti, rokas un kājas svaidījās tādās kā pirmsnāves spazmās. Smadzenes atslēdzās, un plaušas kliedza.

-    Dak! Dak! Tu esi tur, lejā?

Balss no miljons jūdžu attāluma.

Daks steigšus centās uzslieties sēdus, bet galva bija iestrēgusi zemē, un par saviem pūliņiem viņš tika atalgots ar grants riekšavu sejā. Zēns centās atvērt acis, bet tās bija pilnas ar zemi. Viņš izspļāva no mutes pāris dubļu piku un atklāja, ka var paelpot. Kulšanās bija radījusi ap viņu telpu.

-    Dak! Draugs! Vai esi dzīvs?

Daks nebija pārliecināts, vai zina pareizo atbildi. Uzmanīgi pakustinājis rokas un kājas, viņš saprata, ka spēj to darīt brīvi, bez ierobežojuma.

Pēkšņi zēnu pārņēma visaptveroša panika. Viņš bija dzīvs aprakts!

Nē. Nē. Nē.

Viņam jāapstājas. Jāaptur dusmas.

Tās bija dusmas, kas raidīja viņu kritienā uz Zemes centru.

Domā par kaut ko tādu, kas neizraisa ne dusmas, ne bailes, viņš sev pavēlēja.

Par kaut ko priecīgu.

Dzīvs aprakts!

Priecīgu… priecīgu… peldbaseins… ūdens… peldēšana…

Daks pārstāja grimt.

Tas bija labi. Labi! Priecīgs. Peldēšana. Laimīgas, laimīgas domas.

Cepumi. Viņam garšoja cepumi. Cepumi bija kaut kas burvīgs.

Un… un… un Sāra Viletsone toreiz, kad viņa Dakam uzsmaidīja. Tas bija jauki. Tas bija iedvesis viņam jauku, siltu izjūtu, ka varbūt kādreiz viņš patiks meitenēm.

Kas vēl? Kā būtu ar televīzijas skatīšanos skatīties televīzijā basketbolu? Tā bija jauka doma.

Viņš noteikti vairs negrima.

Nekādu problēmu. Vienkārši justies priecīgam. Priecīgam par to, ka esi dzīvs aprakts.

-    Dak? Balss, kas viņu sauca, piederēja Hanteram. Izklausījās, it kā Hanters būtu tas, kurš atrastos šahtas dibenā. Protams, bija otrādi: šahtas dibenā atradās Daks.

-    Priecīgs, priecīgs, viņš čukstēja.

Daks nebija dzīvs aprakts, viņš sēdēja kinoteātrī. Sēdvietai priekšā bija treliņi, pret kuriem varēja atbalstīt kājas. Un viņam rokās bija popkorns. Protams, ar sviestu un tā pavairāk sāls. Un kastīte ar Cookie Dough Bites.

Filmas reklāma. Viņam patika filmu reklāmas. Reklāmas un grauzdētā kukurūza un, ak, paskat, tur, sēdekļa glāzes turētājā, bija Slushee. Zils, lai arī ar kādu garšu. Zilais Slushee.

Kas tā bija par filmu? “Dzelzs cilvēks”.

Viņam patika “Dzelzs cilvēks”.

Un Slushee. Kukurūza. Peldbaseini. Meitenes.

Kaut kas skrāpējās gar seju, gar rokām, gar kājām un krūtīm.

Nedomā par to, citādi tu kļūsi nikns un nelaimīgs, un ak, tādas izjūtas tev neder. Tās dzen tevi zemē.

Uz leju vien arvien, arvien!

Dakam sanāca smiekli.

-    Dak! Draugs! Tā atkal bija Hantera balss. Nu jau tā skanēja tuvāk, bija skaidrāk sadzirdama. Vai ari viņš skatījās “Dzelzs cilvēku”?

Nē, tā bija Sāra Viletsone. Sāra sēdēja viņam līdzās un cienājās ar viņa kukurūzu, un ak, cik burvīgi! viņai pašai bija paciņa ar zemesriekstu M&M’s. Viņa bēra tos Dakam saujā. Mazas, līksmi krāsainas futbolbumbiņas.

Skrāpēšanās rimās.

-    Vecīt!

Tagad balss skanēja pavisam tuvu.

Daks sajuta vēja pūsmiņu.

Viņš atvēra acis. Tajās vēl arvien bija smiltis. Viņš tās izberzēja. Pirmais, ko Daks ieraudzīja, bija Hantera galva.

Galvas virsa.

Hantera seja lēnām pavērsās augšup, un tajā bija lasāma patiesa godbijība.

-    Draugs, tu lido, pavēstīja Hanters.

Daks palūkojās apkārt. Viņš vairs nebija dzīvs aprakts. Viņš bija izkļuvis no bedres. Viņš atradās iepretī baznīcai un planēja gaisā kādas piecas pēdas virs zemes.

-    Oho, Daks noteica. Tātad tas darbojas abos virzienos.

-    Mums jātiek no šejienes ārā. Pieņem Sema noteikumus. Ejam prom, mudināja Diāna.

-    Esmu pamata direktorijā, pavēstīja Džeks.

Britnija zināja, ka būtu jājūt sāpes. Viņas ķermenis bija sadragāts. Kājas lauztas. To, gāzdamās no eņģēm, bija izdarījušas

vadības telpas durvis. Meitene zināja, ka viņai jābūt agonijā. Tomēr tas tā nebija.

Visticamāk, viņai vajadzēja būt mirušai. Vismaz viena lode viņai bija trāpījusi.

Bet Britnija nebija mirusi. Nepavisam.

Tik daudz asiņu visapkārt. Vairāk nekā pietiekami, lai viņa būtu pagalam. Tā tam vajadzētu būt.

Un tomēr…

-    Neviens nekur neies! noskaldīja Keins.

Tas bija kā sapni. Britnija nejuta to, kas viņai būtu jājūt. Tāpat kā reizēm sapņos, kad cēlonim un sekām nav saistības un notiekošais nepakļaujas nekādai loģikai.

-    Mums nav pārtikas, atgādināja Diāna.

-    Varbūt es kaut ko varu sadabūt, piedāvāja Vabole.

-   Jā, kā tad. Varētu padomāt, ka tad, ja būsi kaut ko sadabūjis, tu atgriezīsies, irgojās Dreiks. Mēs neesam šeit ieradušies, lai ēstu. Esam ieradušies, lai pabarotu viņu.

-    Vai šis “viņš” tavā prātā rakstāms ar lielo burtu, Dreik? Diānas sarkasms bija iznicinošs. Vai tagad viņš ir tavs dievs?

-    Viņš man ir devis šo! pavēstīja Dreiks. Britnija saklausīja skaļu švīkstu, Dreikam novēcinot savu pātagas roku.

Britnija ārkārtīgi uzmanīgi pārbaudīja savu ķermeni. Nē, kājas pakustināt viņa nespēja. Varēja pagrozīt tikai vienu gūžu un arī to pavisam nedaudz.

Labā roka bija nelietojama. Taču kreisā darbojās.

Man vajadzēja būt pagalam, domāja Britnija. Man vajadzēja būt debesīs kopā ar Teneru.

Man vajadzēja būt mirušai.

Varbūt tā ari ir.

Nē, nodomāja Britnija. Vispirms Keins.

Viņa prātoja, vai būtu kļuvusi par dziednieci tāpat kā Lana. Visi bija dzirdējuši par to, kā Lana atklāja savu spēku. Bet Lana bija jutusi šausmīgas sāpes. Britnija nejuta neko.

Tomēr viņa mēģināja sakopot domas un iztēloties savu nederīgo labo roku atlabstam. Viņa koncentrēja uz to visu savu prātu.

-    Esam lamatās, Diāna rūgti noteica.

-    Ne ilgi. Mēs izlauzīsimies no šejienes un aiznesīsim viņam to, kas viņam ir vajadzīgs, teica Dreiks.

-              Gajafāgs. Tā Keins to dēvēja murgodams, Diāna sacīja.

-    Tev taču vajadzētu zināt sava dieva vārdu, ko?

Britnija nejuta savā rokā nekādas izmaiņas.

Meiteni pārņēma šausminošas aizdomas. Ķermeņa iekšienē valdīja šaušalīgs klusums. Viņa ieklausījās. Piepūlējās, mēģināja sadzirdēt, sajust mūžam klātesošo tuk… tuk…

Viņas sirds. Tā nepukstēja.

-    Gajafāgs? ieinteresēts pārjautāja Džeks. “Fāgs” ir otrs nosaukums datorvīrusam. Patiesībā tārpam.

Britnijas sirds nepukstēja.

Tātad viņa nebija dzīva.

Nē, tas nevar būt, Britnija sev teica. Miroņi nedzird. Miroņi nevar pakustināt rokas arī tad, ja tās nav savainotas. Tie nespēj saspiest pirkstus, pat ne pavisam vieglītiņām, tā, ka neviens to nepamana.

Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: Keins ar Dreiku viņu ir nogalinājuši, bet Jēzus nav viņu uzņēmis debesīs, lai savienotu ar brālīti. Tā vietā Viņš dāvājis Britnijai spēku. Dzīvot, vēl kādu brīdi dzīvot, kaut gan patiesībā viņa bija mirusi.

Dzīvot tik ilgi, līdz izpildīs Viņa gribu.

-    Fāgs ir kods. Programma, kas aprij citu programmu, Džeks savā ierastajā pedantiskumā paskaidroja.

Britnijai nebija šaubu, ka Dievs viņu izvēlējies šim uzdevumam. Tāpēc Viņš atstājis viņu dzīvu.

Meitene vēl arvien spēja redzēt vismaz kaut cik -, lai arī viena acs bija blāva. Viņa varēja redzēt to vietu uz grīdas, kur Maiks bija atstājis savu pistoli, tieši tur, kur viņa bija likusi.

Lai pārvietotos, būs vajadzīga bezgalīga pacietība. Milimetru pēc milimetra. Nemanāmas rokas un gūžas kustības. Ierocis atradās zem galda, tālākajā kaktā, septiņu astoņu pēdu attālumā.

Keins, Dreiks un Diāna: iemiesojies šajā ļaunuma trīsvienībā, pa zemi staigāja Sātans. Un Britnija bija izraudzīta to apturēt.

Skaties uz mani, Tener, viņa klusi lūdzās. Es rīkošos tā, lai tu ar mani lepotos.

Atpakaļceļā uz Perdidobīču Kvinns un Alberts klusēja. Automašīna bija kļuvusi smagāka. Tā bija piekrauta ar daudzām mārciņām zelta.

Bet arī vieglāka. Vieglāka par divu bērnu un viena suņa tiesu.

Beidzot Kvinns ierunājās: Mums tas būs jāpasaka Semam.

-    Par zeltu? jautāja Alberts.

-    Paklau, vecīt, mēs esam zaudējuši Dziednieci.

Alberts nokāra galvu. Jā.

-    Semam tas jāzina. Lana ir nozīmīga.

-    Pats zinu, atcirta Alberts. Es jau to teicu.

-    Viņa ir nozīmīgāka par kaut kādu stulbu zeltu.

Alberts ilgu laiku neatbildēja. Tad beidzot ierunājās:

-    Redzi, Kvinn, es zinu, ko tu domā. To pašu, ko visi. Tu domā, ka tas ir saistīts tikai ar mani. Ka mani pārņēmusi alkatība un tamlīdzīgi.

-    Vai tad ne?

-    Nē. Nu varbūt, atzina Alberts. Varbūt es gribu būt ietekmīgs. Varbūt gribu, lai man daudz kas piederētu un es varētu būt noteicējs, un tamlīdzīgi.

Kvinns nošņaukājās. Jā. Varbūt.

-    Bet tas jau nenozīmē, ka es rīkojos nepareizi, Kvinn. Kvinnam nebija, ko atbildēt. Sirdī viņš jutās nelāgi. Viņš

tiks vainots Lanas Ārvenas Lācaras pazušanā. Dziednieces,

neaizvietojamās Dziednieces pazušanā. Sems jutīs pret viņu riebumu. Astrīda uzmetīs viņam to sev tik raksturīgo salto, vīlušos skatienu.

Viņam vajadzēja palikt pie makšķerēšanas. Viņam tas patika. Makšķerēt. Tas bija mierīgi. Viņš varēja būt viens un netraucēts. Tagad, kad viņa vadībā strādāja Alberta puiši, iznīcināts bija pat tas. Nācās viņus gan apmācīt, gan uzraudzīt.

Sems noteikti uzsprāgs no dusmām. Vai arī patapinās no Astrīdas to salto, vīlušos skatienu.

Viņi izbrauca uz šosejas.

-    Laternas nedeg, ievēroja Alberts.

-    Ir jau gandrīz rīts, Kvinns noteica. Varbūt tās pieslēgtas taimerim.

-    Nē, vecīt. Tām nav taimera.

Viņi sasniedza Perdidobīčas robežu. Kvinnam sāka ataust, ka noticis kaut kas ļoti būtisks un nelāgs. Varbūt pat būtiskāks un nelāgāks par Dziednieces zaudējumu.

-    Viss ir tumšs, sacīja Kvinns.

-    Kaut kas ir atgadījies, piekrita Alberts.

Viņi virzījās pa piķa melnajām ielām lejup uz laukumu. Viss šķita spokaini. Itin kā visa pilsēta būtu izmirusi. Kvinns prātoja, ka varbūt tas tā arī ir noticis. Viņš prātoja, vai IBJZ nav iegājusi kaut kādā jaunā fazē. Un tagad šeit palikuši tikai viņi abi ar Albertu.

Kvinns pieturēja mašīnu makdonalda priekšā.

Nobremzējis, lai apstātos, viņš kaut ko pamanīja. Kvinns pagrieza mašīnu un notēmēja lukturus uz rātsnamu.

Tur, pāri visai sienai, rēgojās ar aerosolu uzpūsts divu pēdu augsts grafīti. Asinssarkani burti uz gaišā akmens.

-    “Nāvi ķertajiem!” skali izlasīja Kvinns.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

16 STUNDAS, 38 MINŪTES

Pikapa akumulators bija galīgi izlādējies. Tas nebija darbināts jau vairāk nekā trīs mēnešus.

Bet Vientuļnieks Džims ir bijis tālredzīgs puisis. Viņam bija ar benzīnu darbināms ģenerators un akumulatora lādētājs. Lanai un Cepumam vajadzēja stundu, līdz viņi izdomāja, kā iedarbināt ģeneratoru un pieslēgt akumulatoru. Visbeidzot Lana pagrieza atslēgu, un motors pēc vairākiem mēģinājumiem atdzīvojās.

Cepums piedzina auto atpakaļgaitā pie degvielas tvertnes.

Lai iedabūtu tvertni automašīnas kravas kastē, nācās krietni pasvīst.

Kad šis darbs bija galā, bija beigusies arī nakts. Lana uzmanīgi atvēra noliktavas durvis un palūkojās ārā. Apvārsni aizsedza kalni, bet viegli iesārtās debesis un ēnas, kas no piesātināti melnām bija pārtapušas pelēkās, liecināja par rītausmu.

Simt pēdu attālumā, izvietojušies neregulārā lokā, zvilnēja kāds ducis koijotu. Tie pagrieza galvas, lai uzlūkotu meiteni.

-    Cepum! ierunājās Lana.

-    Jā, Dziedniece?

-    Lūk, ko es no tevis gribu. Es ņemu auto, ja? Tu dzirdēsi sprādzienu. Pēc tam nogaidi desmit minūtes. Es atgriezīšos. Varbūt. Ja ne, tev jāpagaida, līdz uzlec saule, nakti koijoti ir bīstamāki. Tad atgriezies būdā un no turienes dodies mājās.

-    Es palikšu kopā ar tevi, Cepums stingri sacija.

-    Nē. Viņa to pateica tonī, kas necieta nekādus iebildumus. Tas ir mans uzdevums. Dari, ko tev saku.

-    Es tevi neatstāšu tiem suņiem.

-    Koijoti ir nieks, teica Lana. Un tev šī vieta jāatstāj. Es tev to pavēlu. Neatkarīgi no tā, vai sprādziens būs vai nebūs. Lai vai kā, ja es neatgriezīšos, dabū rokā Semu. Iedod viņam vēstuli.

-     Es gribu rūpēties par tevi, Dziedniece. Tāpat kā tu rūpējies par mani.

-     Es zinu, Cepum, Lana nopūtās. Bet tieši šādi tu to darīsi. Labi? Semam jāzina, kas noticis. Izstāsti viņam visu, ko mēs te darījām. Sems ir gudrs puisis, viņš sapratīs. Un pasaki, lai nevaino Kvinnu, ja? Kvinns ne pie kā nav vainīgs. Ja nebūtu pagadījušies Kvinns ar Albertu, es tik un tā būtu izdomājusi, kā to izdarīt.

-    Dziedniece…

Lana uzlika plaukstu uz Cepuma gaļīgā augšdelma. Dari, ko tev lūdzu, Cepum.

Cepums nokāra galvu. Viņš raudāja atklāti, nekaunēdamies. Labi, Dziedniece.

-    Lana, viņa maigi izlaboja. Mans vārds ir Lana. Tā mani uzrunā draugi.

Viņa notupās un sabužināja Patrika spalvu tā, kā viņam patika vislabāk. Es tevi mīlu, draudziņ, meitene čukstēja. Viņa to cieši apkampa, un suns iesmilkstējās. Ar tevi viss būs labi. Neraizējies. Es atgriezīšos.

Žigli, lai nepagūtu zaudēt apņēmību, Lana ierāpās automašīnā. Viņa iedarbināja motoru un pamāja Cepumam.

Cepums atvēra čīkstošās noliktavas durvis.

Koijoti pielēca kājās. Barvedis grīļīgi izgāja priekšā. Viņš kliboja. Vilna uz viena pleca bija piemirkusi asinīm.

-    Tātad man tomēr nav izdevies tevi piebeigt, čukstēja Lana. Nu nekas, diena vēl tikai sākas.

Viņa ieslēdza pirmo ātrumu un noņēma kāju no bremzes pedāļa. Auto sāka lēnām virzīties uz priekšu.

Lēni un noteikti, tā tas jādara Lana zināja. Taka uz ieeju šahtā bija vienās grambās, šaura, stāva un līkumota.

Viņa pagrieza stūri. Tas nebija viegli. Ilgi nelietotais auto bija vecs un stīvs, un Lanas braukšanas pieredze visai niecīga.

Auto virzījās tik lēni, ka koijoti varēja sekot soļiem. Tie ieskāva viņas braucamo gandrīz kā eskorts.

Uzbraucot uz takas, auto spēji sasvērās. Lēnām, lēnām, Lana centās sev iestāstīt. Tomēr viņa steidzās. Meitenei gribējās, lai viss jau būtu galā.

Prāts zīmēja iztēles ainu. No šahtas mutes izlaužas sarkanas un oranžas liesmas. Lido gruveši. Atskan pērkona grāviens. Un tad klints brukšanas skaņa. Tonnām un tonnām, neskaitāmas tonnas tā visa. Tad bangojoši putekļu un dūmu vāli, un pēc tam viss būs galā.

Nāc pie manis.

-    Ak, nāku jau nāku, teica Lana.

Tu man esi vajadzīga.

Viņa apklusinās šo balsi. Viņa to apraks zem kalna.

Lana sajuta pēkšņu triecienu. Palūkojusies spogulītī, viņa ieraudzīja deformēto un rētaino Barveža purnu. Dzīvnieks bija ielēcis automašīnas kravas kastē.

-    Cilvēks nevest mašīnu, Barvedis teica savā neatdarināmajā ņurdošajā balsī.

-    Cilvēks dara, ko grib! Lana kliedza tam pretī. Cilvēks iešaus tavā pretīgajā vieplī, tu stulbais, smirdīgais suns!

Pagāja brīdis, līdz Barvedis to sagremoja.

Auto grīļodamies un zvārodamies lēnām rāpās augšup pa nogāzi. Nu jau bija pieveikta vairāk nekā puse ceļa.

Nāc pie manis.

-    Tu nožēlosi, ka aicināji mani, murmināja Lana. Bet tagad, kad bija saskatāma ieeja šahtā, viņa juta, ka tikko vairs spēj paelpot, tik stipri dunēja krūtis.

-    Cilvēks kāpt ārā. Cilvēks iet kājām, pavēlēja Barvedis.

Lana nevarēja viņu nošaut. Šāviens izsistu aizmugures logu

un koijotiem rastos iespēja uzbrukt.

Lana bija sasniegusi ieeju.

Tagad viņa grieza mašīnu pretējā virzienā. Tā bija jāapgriež otrādi. Rokas, ieķērušās stūrē, bija baltas aiz piepūles, cīpslas nospriegotas kā stīgas.

Kad Lana pagriezās, lai pārbaudītu virzīšanos atpakaļgaitā, viņai pretī vīdēja Barveža ļaunais vieplis. Tas atradās dažu collu attālumā; viņus šķīra tikai stikla rūts.

Piepeši dzīvnieks metās uz priekšu.

-Ai!

Koijota purns triecās pret logu. Stikls izturēja.

Lana bija pārliecināta, ka tas izturēs. Koijotiem vēl nebija izaugušas rokas, nedz arī tie bija iemācījušies lietot darbarīkus. Vienīgais, ko tie varēja, bija bakstīt stiklu ar purniem.

Tu esi mana.

-    Nē, sacīja Lana. Es piederu pati sev.

Automašīnas kravas kaste šķērsoja raktuves slieksni. Nu

koijoti kļuva gluži neprātīgi. Uz motora pārsega uzlēca vēl viens koijots. Sakampis zobos logu tīrītāju, viņš to mežonīgi parāva.

-    Cilvēk, stāt! pavēlēja Barvedis.

Lana turpināja stūrēt auto atpakaļgaitā. Pakaļējie riteņi uzbrauca mašīnas īpašnieka mumificētajam līķim un pārbrauca tam pāri.

Tagad mašīna bija iekšā, cik vien tālu varēja tur iekļūt. Tikai dažas collas virs kabīnes jumta atradās raktuvju šahtas griesti. Arī sienas bija pavisam tuvu. Auto bija iedzīts šahtā kā vaļīgs korķis. Koijotiem, jūtot apkārt saslēdzamies sienas, bija jāizlemj, vai ļaut mašīnai sevi iesprostot. Dzīvnieki tomēr uzskatīja par labāku izsprukt ārā, kur tie, drūzmēdamies pie auto priekšgala, cits pēc cita rūkdami, kampdami un nepacietīgi skrāpēdamies ar raupjajām ķetnām gar vējstiklu, lēca uz motora pārsega.

Auto, cieši iespiests, apstājās. Durvis vairs nevērās vaļā. Tas bija labi. Tāds arī bija plāns.

Lana apgriezās sēdeklī un, uzmanīgi notēmējusi, lai netrāpītu pa lielo degvielas tvertni, vienu vienīgu reizi izšāva.

Aizmugures stikls sašķīda miljons lauskās.

Drebēdama bailēs un saviļņojumā, Lana steigšus pārrāpās no kabīnes kravas kastē. Tas koijotus satrauca vēl vairāk. Mēģinādami tikt viņai klāt, tie centās iespiesties spraugā starp mašīnas sāniem un šahtas sienām. Starp jumtu un šķērsbaļķi sāniski iespraucās nikns purns.

Tie vaukšķēja un rūca, un Barvedis spiedza: Cilvēk, stāt!

Lana aizsniedza kurināmā tvertnes ventili un atgrieza to vaļā. Tajā pašā mirklī viņa saoda gāzei raksturīgo puvušo olu smaku.

Paies brīdis, līdz gāze izplatīsies. Būdama smagāka par gaisu, tā kā neredzama straume slīdēs lejup pa šahtas slīpo grīdu. Tā iesūksies raktuvju dziļākajos kaktos. Veidos baseinu apkārt Tumsai.

Vai viņš to saodīs? Vai sapratīs, ka Lana izlēmusi tā likteni? Vai tam maz ir deguns?

Meitene izvilka jau iepriekš sagatavoto degli. Tā bija simt pēdu gara tieva virve, ko viņa bija piesūcinājusi ar benzīnu un ievietojusi plastmasas maisā ar rāvējslēdzēju.

Lana iemeta rituli šahtas dziļumā. Tam nebija necik tālu jālido.

Atlikumu Lana paņēma sev līdzi automašīnas kabīnē. Viņa uzmina uz bremzes, iededzot bremžu ugunis, kas šahtu izgaismoja ellišķīgi sarkanu. Gāzi ieraudzīt, protams, nevarēja.

Sažņaugusi rokās stūri, Lana gaidīja. Viņas domas bija savstarpēji nesaistītu tēlu mudžeklis; atmiņā zibēja ainas no koijotu gūsta, kas mijās ar ainām par viņas sastapšanos ar Tumsu.

Pirmajā reizē viņa bija…

Es esmu gajaļags.

Lana sastinga.

Tu nespēj mani iznīcināt.

Lana tikko spēja paelpot. Viņai likās, ka tūlīt zaudēs samaņu. Tumsa vēl nekad nebija pateikusi viņai savu vārdu.

Es tevi atvedu uz šejieni.

Lana iebāza roku kabatā un izvilka šķiltavas. Tā bija vienkārša fizika. Šķiltavas uzšķilsies. Ar benzīnu piesūcinātā virve aizdegsies. Liesma skries lejup pa virvi, līdz sasniegs gāzes izgarojumus.

Gāze uzliesmos.

Sprādziens sadragās šahtas griestus un sienas.

Tas pat varētu sadedzināt to būtni.

Sprādziens var nogalināt arī viņu pašu. Bet, ja Lana izdzīvos, viņa visus savus apdegumus un brūces sadziedēs. Tas bija solījums, ko Lana bija devusi pati sev: ja viņa kaut dažas minūtes paliks dzīva, tad spēs sevi izārstēt.

Un tad viņa būs patiesi izdziedināta. Balss viņas galvā būs pazudusi.

Tu pildi manu gribu.

-    Es esmu Lana Arvena Lācara! viņa iesaucās, cik vien skaļi un spalgi spēja.

-    Mans tētis aizrāvās ar komiksu grāmatām, tāpēc nosauca mani par Lanu Supermena draudzenes Lanas Langas vārdā.

Tu man kalposi.

-    Un mamma pievienoja Arvenu par godu elfu princesei no “Gredzenu pavēlnieka”.

Es izmantošu tavu spēku kā savējo.

-    Un es nekad, itin nekad nedaru to, ko man kāds liek.

Tavs spēks dos man formu. Es būšu paēdis. Atkal k/ūšu stiprs.

Un ar ķermeni, ko, liekot lietā tavu spēku, sev izveidošu, es izkļūšu no šejienes.

Tavs spēks mani atbrīvos.

Lana trīcēja. Gāze oda, un izgarojumu tvaiki viņu apdullināja.

Tagad vai nekad. Tagad.

Nekad.

-    Barvedi! iesaucās Lana. Barvedi! Es uzlaidīšu šīs raktuves gaisā ellē, ratā, Barvedi! Vai tu mani dzirdi?

-    Barvedis dzird, noņurdēja koijots.

-    Aizvācies pats un izvāc no šejienes savus netīros kustoņus, citādi aiziesiet bojā kopā ar Tumsu.

Barvedis smagi uzlēca uz motora pārsega. Viņa spalva bija sacēlusies gaisā, pāršķeltā mute siekalojās. Barvedis nebaidās cilvēka.

Lana paķēra pistoli un izšāva. Mazs attālums.

Skaņa bija apdullinoša.

Stiklā parādījās caurums, ko ieskāva starains raksts, tomēr stikls nesašķīda, kā bija noticis ar aizmugures logu.

Uz tā izšļācās asinis.

Barvedis iesmilkstējās un neveikli nolēca no motora pārsega. Viņš bija ievainots.

Lanas sirds salēcās. Viņa bija tam trāpījusi. Šoreiz tas bija kārtīgs, smags trāpījums.

Bet stikls vēl arvien bija vietā. Tam būtu vajadzējis sašķīst. Šis logs bija viņas vienīgais ceļš uz glābiņu.

Tavs spēks dos man brīvību.

-    Nāvi es tev došu lūk, ko! ieaurojās Lana.

Meitene paķēra pistoli un, izmantodama to kā āmuru,

ņēmās dauzīt stiklu. Tas plīsa, bet ar katru triecienu tikai mazliet. Viņa blieza pa to no visa spēka. Tas padevās, bet lēnām. Ja koijoti veiks saskaņotu uzbrukumu, tie tiks viņai klāt. Taču dzīvnieki turējās pa gabalu. Barveža ievainojums bija tos apstulbinājis un atstājis bez vadības.

Lana spēra, nu jau izmisīgi, paniski.

Tu mirsi.

-    Tikai tad, ja tu mirsi līdz ar mani! Lana kliedza. Izveļoties kā stīvi sasalusi sega, izkrita liels drošības stikla

gabals.

Lana sāka spraukties cauri. Galva. Pleci.

Koijots metās virsū.

Viņa šāva.

Lana izspraucās ārā līdz galam. Viņa bija saskrambājusies, noplēstu ādu, taču nejutīga pret sāpēm. Tagad četrrāpus uz motora pārsega. Viņai bija jāsatausta virve. Vienā rokā eļļainā virve. Otrā pēc kordīta smirdošais ierocis.

Lana šāva. Viņa to darīja mežonīgi: vienreiz, otrreiz, trīs reizes. Lodes triecās klintī. Koijoti izklīda un bēga.

Meitene nolika pistoli uz motora pārsega.

Viņa uztaustīja kabatā šķiltavas.

Nē.

Viņa tās uzšķīla.

Liesmiņa bija sīka un oranža.

Tu to nedarīsi.

Lana pietuvināja liesmu virves galam.

Stāt.

Lana vilcinājās.

-Jā, viņa izdvašoja.

Tu to nespēj.

-    Spēju gan, Lana šņukstēja.

Tu esi mana.

Liesma apsvilināja īkšķi. Bet šīs sāpes neko nenozīmēja itin neko salīdzinājumā ar pēkšņo katastrofālo sprādzienu viņas galvā.

Lana iekliedzās.

Meitene aizspieda ar rokām ausis. Šķiltavas apsvilināja matus.

Viņa nometa virvi.

Viņa nometa šķiltavas.

Šādas sāpes Lana nemūžam nebūtu spējusi iztēloties. It kā viņai būtu izrautas smadzenes un galvaskauss piepildīts ar degošām, līdz baltkvēlei nokaitētām oglēm.

Kliegdama agonijā, Lana novēlās no motora pārsega.

Viņa kliedza un kliedza, un zināja, ka tas nemūžam nebeigsies.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

16 STUNDAS, 33 MINŪTES

-    Mēs varam gaidīt viņu ārā, Edīlio teica Semam. Vienkārši pacietīgi sēdēt šeit. Tu pat varētu mazliet pasust.

-    Vai tiešām es tik slikti izskatos? jautāja Sems. Edīlio neatbildēja.

-    Edīlio taisnība, teica Deka. Vienkārši sēdēsim un pacietīgi gaidīsim. Varbūt Braiena būs… Nespēdama pabeigt, viņa aši novērsās.

Edīlio aplika roku Semam ap pleciem un pavilka viņu tālāk no Dēkas, kura nu jau šņukstēja.

Sems lūkojās uz spēkstaciju, šo milzīgo betona un tērauda blāķi. Skatiens pārslīdēja pāri stāvlaukumam, nepakavēdamies pie pamestajām automašīnām. Aiz tām vīdēja jūra. Melnais ūdens vietām mirgoja: sīki zvaigžņu gaismas punktiņi naksnīgo debesu raupjš atspulgs.

-    Kad tev ir dzimšanas diena, Edīlio?

-    Liecies mierā, vecīt! Tu zini, ka es nekāpšu ārā, teica Edīlio.

-    Tu to neesi pat apsvēris?

Edīlio klusēšana bija pietiekami laba atbilde.

-    Kad tam visam pienāks gals, Edīlio? Vai arī tas nekad nebeigsies? Cik vēl šādu cīniņu? Cik daudz kapavietu pilsētas laukumā? Vai kādreiz esi par to domājis?

-    Sem, tos kapus roku es, Edīlio klusi sacīja.

-   Jā, novilka Sems. Piedod. Viņš nopūtās. Mēs neuzvaram. Tu to zini, vai ne? Es nedomāju šo kauju. Es domāju to lielo kauju. Izdzīvošanu. Mēs neuzvaram šajā cīņā. Mēs ciešam badu. Bērni ēd nost savus mājdzīvniekus. Mēs sašķeļamies sīkās grupās, kas ienīst cita citu. Viss slīd ārā no rokām.

Edīlio palūkojās uz Hovardu, kurš, lai arī bija diskrētā attālumā, tomēr klausījās. Arī divi no Edīlio puišiem atradās pietiekami tuvu, lai dzirdētu.

-    Tev tas jāizbeidz, Sem, Edīlio balss skanēja kā uzstājīgs čuksts. Visi šie cilvēki skatās uz tevi, vecīt. Tu nedrīksti sūroties par to, cik mums viss ir slikti.

Sems viņu tikko dzirdēja. Man jānokļūst atpakaļ pilsētā.

-     Ko? Tu par mani zobojies? Mēs esam tur, kur visam jānotiek.

-    Deka var paturēt acīs Keinu. Turklāt, ja viņš izlauzīsies ārā, tas būs pat labi, vai ne? Sems pamāja ar galvu, kā pārliecinādams pats sevi. Man jāredz Astrīda.

-    Zini, varbūt tā nav nemaz tik slikta doma, teica Edīlio. Viņš atstāja Semu un, piegājis pie Dēkas, pavilka meiteni sāņus un kādu brīdi viņai kaut ko uzstājīgi skaidroja. Deka uzmeta Semam noraizējušos, asaru aizmiglotu skatienu.

-    Labi, aizvedīšu tevi uz pilsētu, teica Edīlio.

Sems sekoja viņam uz džipu. Ko tu pateici Dēkai?

-    Pateicu viņai: tā kā ir izdzisusi gaisma, tev jādodas palūkot, kas notiek pilsētā.

-    Viņa tam noticēja? jautāja Sems.

Edīlio neatbildēja tieši. Turklāt neskatījās Semam acīs.

-    Deka ir stipra. Viņa tiks galā.

Viņi klusēdami brauca uz Perdidobīču.

Laukums bija pilns ar bērniem, kuri klimta apkārt. Tik daudz bērnu vienkopus nebija manīts kopš Pateicības dienas mielasta.

Kopā ar Edīlio kāpdams ārā no mašīnas, Sems juta sev pievērstus simtiem acu pāru.

-    Pēc svētkiem vis neizskatās, noteica Edllio.

No pūļa iznāca Astrīda. Pieskrējusi pie auto, viņa apkampa Semu. Meitene skūpstīja viņu uz vaigiem, tad uz lūpām.

Viņš paslēpa seju Astrīdas matos. Vai tev viss ir labi? viņš čukstus jautāja.

-    Nu jau ir labāk. Tagad, kad zinu, ka esi dzīvs, atbildēja Astrīda. Mums šeit daži ir ļoti nobijušies un dusmīgi, Sem.

Pūlis, it kā viņa būtu devusi tam mājienu, metās uz priekšu un ieskāva trijotni.

-    Gaismas izslēgtas!

-    Kur tu biji?

-    Mums beigusies pārtika!

-    Es pat nevaru ieslēgt televizoru!

-    Man bail no tumsas!

-    Te apkārt brīvībā skraida ķertais slepkava!

-    Ūdens krāns nedarbojas!

Paģērošas apsūdzības jaucās ar žēlabainiem vaicājumiem.

-    Kas mums tagad jādara?

-    Kāpēc tu neapturēji Keinu?

-    Kur ir Dziedniece?

-    Vai mums visiem jāmirst?

Negribīgi atraisījies no Astrīdas apskāviena, Sems nostājās ar seju pret bērniem. Katrs jautājums trāpīja vārīgā vietā. Katrs bija kā tieši sirdī nomērķēta bulta. Šīs bija tās pašas apsūdzības, ko viņš vērsa pats pret sevi. Tie paši jautājumi, ko viņš bija uzdevis sev pats. Puisis zināja, ka šai jezgai jādara gals. Zināja, ka jāpieprasa klusums. Un, jo ilgāk viņš vilcināsies ar atbildēm, jo lielākas bailes pārņems bērnus. Arī to Sems zināja.

Tikai atbilžu viņam nebija.

Dusmu un baiļu spēks bija apdullinošs. Semu no visām pusēm ieskāva bangojoša dusmīgu seju siena. Tā viņu sastindzināja. Sems zināja, kas viņam būtu jādara, taču nespēja. Viņš bija sev iestāstījis, ka bērni sapratīs. Ka tie netiesās viņu bargi. Dos viņam kaut cik laika.

Bet viņi bija pārbijušies. Uz panikas robežas.

Ari Astrīda bija pagriezusies pret pūli. Viņa stāvēja, ar muguru atspiedusies pret mašīnas motora pārsegu, un tika spiesta no visām pusēm. Viņa kliedza pēc klusuma, taču neviens viņā neklausījās.

Edīlio pasniedzās džipa aizmugures sēdeklī, lai paņemtu ieroci. It kā domātu, ka nāksies to lietot, lai glābtu Semu vai Astrīdu, vai varbūt abus.

Parādījās Cils. Piepalīdzot pieciem puikām, kuri grūda citus malā, itin kā viņš būtu kinozvaigzne un tie viņa miesassargi, Cils lauza sev ceļu pūlī. Daži viņam uzgavilēja, citi neapmierināti svilpa. Bet, kad Cils pacēla roku, pūlis kaut cik pieklusa. Viņam pievērsās gaidpilni skatieni.

Cils pieņēma iespaidīgu pozu: iespiedis dūri sānos, viņš ar otru roku norādīja uz Semu. Tu it kā skaities tas lielais boss.

Sems neatbildēja. Pūlis apklusa, gatavs vērot šo vārdisko divkauju.

-    Tu esi pats varenākais no ķertajiem! kliedza Cils. Bet tu neko nevari izdarīt. Tu vari šaut no rokām lāzera starus, bet nespēj sagādāt pietiekami daudz pārtikas. Tu nespēji saglābt elektrību un nedari neko, lai notvertu slepkavu Hanteru, kurš nogalināja manu labāko draugu! Viņš apklusa, lai piepildītu plaušas pēdējam niknajam kliedzienam: Tu nedrīksti būt galvenais!

Pēkšņi iestājās klusums. Cils bija metis izaicinājumu.

Sems pamāja ar galvu itin kā pats sev. It kā viņš tam piekristu. Bet tad viņš, kustoties tik gausi kā vecs vīrs, uzkāpa uz džipa pasažieru sēdekļa, nostādamies tā, lai ikviens varētu viņu redzēt.

Sems juta, kā viņā aug dusmas. Aizvainojums. Niknums.

Nebūtu labi ļaut tam vaļu. Sems to zināja. Viņš centās saglabāt mierīgu balsi un bezkaislīgu sejas izteiksmi. Sems stāvēja, sliedamies pāri Cilam. Tātad tu pats gribi būt tas galvenais, Cil? Tu cauru nakti skraidīji apkārt, cenzdamies

savākt linčotāju baru. Un neizliksimies jau nu ari, ka neesi atbildīgs par grafīti, ko redzēju, iebraucot pilsētā.

-    Nu un tad? atcirta Cils. Nu un tad? Šādi es izpaudu visu cilvēku domas visu to, kuri nav ķertie.

Vārdu “ķertie” viņš izspļāva tā, lai tas izklausītos pēc apvainojuma, pēc apsūdzības.

-    Vai tiešām tu iedomājies, ka tas, kas mums šobrīd vajadzīgs, ir sašķelties ķertajos un normālajos? jautāja Sems.

-    Vai, tavuprāt, tā tiks ieslēgta izdzēstā gaisma? Uz galdiem parādīsies ēdiens?

-    Kā ar Hanteru? nerimās Cils. Hanters ar savu ķertā mutanta spēku nogalina Hariju, un tu par to neliecies ne zinis.

-    Šonakt gan es laikam tā kā biju aizņemts, atteica Sems, un šoreiz viņa balss bija sarkasma indes pilna.

-Tad ļauj, lai es kopā ar saviem puišiem viņu atrodu, teica Cils. Tu esi tik aizņemts, nesagādājot pārtiku un nesaglabājot elektrību, un neapturot Keinu, un tā tālāk, ka Hanteru nāksies vien sameklēt man un manai komandai.

-    Un ko jūs ar viņu iesāksiet? Tā bija Astrīda. Pūlis mazliet atkāpās, lai dotu viņai kaut cik telpas. Kāds tad ir tas tavs varenais plāns, Cil?

Cils nevainīgi noplātīja rokas. Nu, viss, ko vēlamies, ir notvert viņu, iekams viņš nav savainojis vēl kādu. Tu gribi uzrīkot Hanteram tiesu vai kaut ko tamlīdzīgu? Jauki. Mēs vienkārši iesim un dabūsim viņu rokā.

-    Neviens tev neliedz viņu sameklēt, teica Sems. Vari klīst apkārt pa pilsētu, kur vien tev tīk. Vari apbrīnot savus grafīti un saskaitīt, cik logus esi izsitis.

-    Mums vajadzīgi ieroči, pavēstīja Cils. Es netaisos stāties pretī ķertajam slepkavam, ja man nav ieroča. Bet tavs drauģelis, imigrantu salašņa, redz, apgalvo, ka mēs, parastie ļaudis, nedrīkstam nēsāt ieročus.

Sems pameta skatienu uz Edīlio, lai redzētu, kā viņš uztvēris apvainojumu. Edīlio izskatījās drūms, taču mierīgs. Mierīgāks nekā Sems pats.

-   Jā, Hanters ir problēma, atzina Sems. Mums ir garumgarš problēmu saraksts. Bet tavi centieni radīt nesaskaņas starp cilvēkiem, kuriem ir spēks, un tiem, kuriem spēka nav, neko nepalīdz. Nepalīdz arī tava apsaukāšanās. Mums jāturas kopā.

Tā kā Cils tūlīt neatbildēja, Sems, skatīdamies viņam garām, turpināja: Lieta tāda, ļaudis, ka mums ir dažas visai nopietnas problēmas. Ir izslēgta gaisma. Un šķiet, ka daļā pilsētas tas ir ietekmējis ūdensapgādi. Tātad vairs nekādas vannas un dušas, ja? Bet situācija ir tāda, ka, mūsuprāt, Keinam ir izbeigusies pārtika, un tas nozīmē, ka spēkstacijā viņš necik ilgi nespēs noturēties.

-    Cik ilgi? kāds nobļāvās.

Sems papurināja galvu. Nezinu.

-    Kāpēc tu nevari izdarīt tā, lai viņš aizvācas?

-    Tāpēc, ka nevaru lūk, kāpēc! atcirta Sems, atļaudamies kaut nedaudz izrādīt dusmas. Jo es neesmu nekāds Supermens, vai sapratāt? Redziet, viņš atrodas spēkstacijā. Sienas tur ir biezas. Viņam ir šaujamieroči, viņam ir Džeks, viņam ir Dreiks un piedevām vēl viņa paša spēks. Es nevaru dabūt viņu no turienes ārā bez cilvēku upuriem no mūsu puses. Varbūt ir kādi brīvprātīgie?

Klusums.

-    Nūja, tā jau domāju. Es nevaru jūs pierunāt sapulcēties, lai novāktu melones, kur nu vēl lai ietu cīnīties ar Dreiku.

-    Tas ir tavs darbs, izmeta Cils.

-    Ak jā, skaidrs, attrauca Sems. Aizvainojums, ko viņš bija turējis sevī, tagad lauzās uz āru. Mans darbs ir nolasīt augļus un savākt atkritumus, un apgādāt visus ar pārtiku, un notvert Hanteru, un apturēt Keinu, un izšķirt katru sīkāko un stulbāko strīdu, un pārliecināties, vai sīkos ir apciemojusi Zobu feja. Un kāds tad ir tavs darbs, Cil? A, protams: tu apsmidzini sienas ar pretīgiem grafīti. Paldies, ka esi par to parūpējies nezinu, kā mēs bez tevis būtu tikuši ar to galā!

-    Sem… klusi, lai to dzirdētu tikai viņš, bilda Astrīda. Tas bija brīdinājums.

Par vēlu. Viņš pateiks to, kas jāpasaka.

-     Un jūs, visi pārējie! Cik nojums ir tādu, kuri pēdējo divu nedēļu laikā paveikuši kaut pašu niecīgāko darbu, ja neskaita tupēšanu pie filmām vai videospēlēm? Ļaujiet, mīļie cilvēki, jums šo to paskaidrot. Neesmu jums ne tēvs, ne māte. Esmu piecpadsmitgadīgs zēns. Esmu bērns tāpat kā jūs visi. Man nepiemīt nez kādas burvju spējas. Es nevaru no zila gaisa radīt pārtiku. Nevaru, vienkārši uzsitot gaisā knipi, likt izkūpēt visām jūsu problēmām. Esmu tikai bērns.

Tikko šie vārdi bija atstājuši viņa lūpas, Sems saprata, ka ir pāršāvis pār strīpu. Viņš bija pateicis liktenīgos vārdus tos pašus, kurus tik daudzi, runājot ar viņu, bija izmantojuši sev kā aizbildinājumu. Cik gan simtiem un simtiem reižu viņš bija dzirdējis šo “esmu tikai bērns”. Bet nu jau viņš vairs nespēja apturēt vārdus, kas gāzās ārā kā lavīna: Redziet, man ir astoņu klašu izglītība. Tas vien, ka man piemīt spēks, nenozīmē, ka esmu Dambldors vai Džordžs Vašingtons, vai Mārtiņš Luters Kings. Pirms tas viss notika, es biju tikai B līmeņa skolnieks. Vienīgais, kas mani patiesi interesēja, bija sērfošana. Pieaudzis gribēju kļūt par Drū Adleru vai Kelliju Sleiteru, vai vienkārši par labu sērfotāju.

Pūlī bija iestājies nāves klusums. Protams, viņi ir apklusuši, ar rūgtumu nodomāja kāda vēl arvien funkcionējoša Sema prāta daļa. Ir taču interesanti pavērot, kā kāds publikas priekšā zaudē stāju.

-    Es daru visu, kas ir manos spēkos, teica Sems.

-    Šodien pazaudēju cilvēkus… Biju… Biju nomākts. Tomēr man vajadzēja aizdomāties, ka Keins var mēģināt ieņemt spēkstaciju.

Klusums.

-    Es daru visu, kas ir manos spēkos.

Neviens nebilda ne vārda.

Sems izvairījās no Astrīdas skatiena. Ieraugot tajā žēlumu, viņš sabruktu pilnīgi.

-    Piedodiet, viņš teica.

-    Piedodiet.

Viņš nolēca zemē. Pūlis pašķīrās. Pārsteiguma pilna klusuma pavadīts, Sems devās prom.

Ne jau daudz bija tādu, kuri nāca Cilam klāt, lai uzslavētu par to, ka viņš parādījis Semu kā bezpalīdzīgu, nekam nederīgu krāpnieku. Krietni vien mazāk, nekā viņam bija tiesības cerēt.

Bet kopā ar viņu bija Antuāns un Lenss, un Henks, un Tārks. Šie četri bija kļuvuši par viņa komandu. Viņa zēni. Tie bija kopā ar viņu pagājušonakt, kad viņš sacēla kājās visu pilsētu.

Tā bija reibinoša, traka, mežonīga nakts. Cils no paša parastākā puiša bija kļuvis par vadoni. Viņš bija mainījies apkārtējo acīs. Zibens ātrumā. Tikko vēl viņi bija līdzvērtīgi, bet nu jau viņš nepārprotami bija vadībā.

Tas bija superīgi. Varen superīgi. Tagad Cils bija normālo cilvēku “Sems”. Un normālie vēl arvien bija krietnā vairākumā.

Tad kāpēc tagad ap viņu pulcējās tik maz bērnu? Daži galvas mājieni, daži uzsitieni pa muguru, bet arī ļoti daudz aizdomu pilnu skatienu. Un tas nebija pareizi. Tagad, kad viņš, Cils Sperijs, bija stājies aci pret aci ar Semu Tempļu.

Kā lasīdams viņa domas, ierunājās Lenss: Neuztraucies, gan viņi vēl nāks. Pašlaik visi vēl ir notrūkušies.

-    Viņiem vēl arvien ir bail no Sema, piebilda Henks. Lai gan patiesībā būtu jābaidās no mums.

Henks bija sīks, kārns, nikns puišelis ar žurkveida seju. Viņš nemitīgi vāvuļoja par sadošanu pa pakaļu, bet Cils tikko spēja noturēties, neaizrādījis, ka Henks ir gandrīz vai punduris un tāpēc nevienam pa pakaļu sadot nevar.

Par Lenšu bija gluži cits stāsts. Viņš bija gara auguma, atlētisks, izskatīgs un piedevām vēl gudrs. Cils tikko spēja

noticēt tam, ar kādu cieņu pret viņu izturas šis zēns, tam, ka viņš ļauj Cilam vadit un izlemt. Senajās dienās Lenss bija viens no populārākajiem puišiem skolā nepavisam ne kā Henks, kuru citi pa lielākai daļai nicināja.

-    Sveiki!

Cils palūkojās apkārt un ieraudzīja sev pretī meiteni, kuru pat lāgā nepazina. Zināja tikai to, ka viņas vārds ir Liza. Jā, tā viņu sauca. Liza sazin kāda tur.

-    Es tikai gribēju pateikt, ka esmu ar tevi pilnīgi vienisprātis, jūsminājās Liza sazin kāda tur.

-    Patiešām? Attiecībās ar meitenēm Cilam nebija nekādas pieredzes. Viņš pat lāgā nezināja, kā ar tām sarunāties. Kaut tikai viņš nesāktu sarkt! Nevarēja teikt, ka šī meitene bija skaista, ne uz to pusi, tomēr viņa piesaistīja skatienu. Ģērbusies īsos svārciņos un uzkrāsojusies tagad, kad gandrīz neviena no IBJZ meitenēm, šķiet, vairs nerūpējās par to, lai izskatītos glīta un “meitenīga".

-    Ķertie totāli izgājuši no rāmjiem, turpināja Līza. Runādama viņa nemitīgi māja ar galvu kā uzvelkama lelle.

-Jā, tā tas ir, piekrita Cils. Gandrīz piesardzīgi, jo nesaprata, kāpēc šī meitene viņu uzrunājusi.

-    Es patiešām priecājos, ka esi sacēlies pret viņiem. Tu esi, nu, totāli drosmīgs.

-    Paldies. Cils juta, ka atbildēdams viņai, tagad pats klana galvu. Nezinādams, ko vēl sacīt, viņš izmocīja neveiklu smaidu un sāka virzīties prom.

-    Vai es varētu… iesāka Līza.

-Ko?

-     Es gribēju jautāt, vai jūs, puiši, grasāties kaut ko darīt? Jo varbūt es varētu palīdzēt, piedāvāja Līza.

Cilu piepeši pārņēma panika. Kaut ko darīt? Piemēram, ko? Viņi jau bija apķēpājuši rātsnamu un izdauzījuši pāris logu. Nu labi, Hanters. Bet, ja viņš neparādīsies, ko tad? Kas vēl būtu darāms?

Tad piepeši Cilam atausa. Ja viņš tagad, uz karstām pēdām, neko nedarīs, tad zaudēs visu. Lenss un Henks, un Tārks, un pat Antuāns novērsīsies no viņa vai arī iesaistīsies kādā citā bariņā, kas neko daudz nepanāks, bet turpinās ciest badu.

Tās nebija beigas. Tās nevarēja būt beigas. Patiesībā man tava palīdzība varētu būt noderīga, Cils teica Līzai. Man ir plāns.

-    Ko tu domā darīt? dedzīgi vaicāja Līza.

-    Es grasos panākt, lai pie teikšanas atkal būtu īsti cilvēki. Tikt vaļā no ērmiem. Izrīkot tā, kā ir pa prātam mums, ne viņiem.

-Jā! nokliedzās Tārks.

-    Mēs visi seši? Mēs varētu būt tā visa uzsācēji, teica Cils.

-    Pilnīgi droši, atsaucās Henks.

-    Cila komanda, sacīja Tārks.

Cils to pieticīgi noraidīja. Es domāju, ka mums sevi drīzāk vajadzētu dēvēt par Cilvēku komandu.

trīsdesmitā nodaļa

13 STUNDAS, 38 MINŪTES

Keins bija pārguris. Atlaidies spēkstacijas priekšnieka dīvānā, viņš bija iemidzis un patlaban modās. Zēns modās lēnām. Viņš nespēja noorientēties. Nevarēja saprast, kur atrodas. Atverot acis, viss ap viņu, pat kabineta putekļainās mēbeles, šķita vibrējam.

Keins izberzēja acis un uzslējās sēdus.

Spēkstacijas priekšnieka krēslā kāds sēdēja. Zaļš cilvēks. Zaļu to padarīja kaut kāda iekšēja blāzma, itin kā viņā, izdalīdamas nepatīkamu spīdumu, degtu kaut kādas ķimikālijas.

Cilvēkam nebija sejas. Tā apveidi bija raupji kā līdz galam neizveidots māla modelis. Palūkojies ciešāk, Keins ieraudzīja miljons sīku kristāliņu; daži nebija lielāki par punktu, citi bija gandrīz cukurgrauda lielumā. Visa šī kristālu masa atradās nemitīgā kustībā kā iztramdītas skudras, kas rāpjas cita pār citu.

Keins aizvēra acis. Kad viņš tās no jauna atvēra, parādība bija izgaisusi.

Halucinācija. Pie halucinācijām Keins jau bija pieradis.

Viņš piecēlās kājās, taču jutās nedroši. Viņš pats sev likās slims, itin kā būtu saķēris gripu vai ko tamlīdzīgu. Seja bija norasojusi sīkām sviedru lāsēm un krekls pielipis pie ādas.

Keinam gribējās izvemties, taču kuņģī nekā nebija.

Cauri stiklam varēja redzēt vadības telpu. Diāna bija aizmigusi vai arī tikai iesnaudusies. Viņa sēdēja uz krēsla, kājas

uzcēlusi uz galda. Bez matiem meitene šķita svešāda. Keinam Diānas mati bija patikuši.

Džeks bija nolicis galvu uz tā paša galda; seja pietūkusi, lūpas šņākuļojot piepūstas kā zīdainim.

Abi ķīlnieki atslīguši viens pret otru, ari aizmiguši.

Nogalinātā meitene Britnija gulēja kņūpus uz grīdas. Kāds bija viņu pārbīdījis. Izskatījās, it kā kāds būtu centies viņu pastumt zem galda, lai tā nebūtu pa kājām. Asiņu peļķe ap viņu bija izsmērējusies.

Nomodā bija vienīgi Dreiks. Viņš stāvēja, atbalstījies pret sienu nekustēdamies un pat nemirkšķinādams; pātagas roka aptīta ap vidukli, otrā rokā mašīnpistole.

Keins sagrīļojās. Ar pūlēm atguvis līdzsvaru, viņš iztaisnoja plecus un noslaucīja no mutes siekalas. Viņam jāizskatās stipram. Palūk, cik stiprs izskatījās Dreiks itin kā tas, kurš komandē, būtu viņš.

Keins prātoja, cik ilgs laiks paies, līdz Dreiks beidzot nolems ieņemt viņa vietu. Keina ilgo nevarības mēnešu laikā viņš to nebija mēģinājis. Bet tagad, no jauna dodot pavēles, viņš zināja, ka Dreiks skaišas.

Atguvis līdzsvaru, Keins sāka virzīties uz vadības telpu. Nebija viņš vēl lāgā ticis līdz kabineta durvīm, kad pāri gāzās atmiņu viesulis, kas gandrīz nogāza viņu no kājām. Keins pieķērās pie durvīm un drebēdams palika, pie tām turoties.

Tas nāca pār viņu kā bads. Briesmīgāks par visu, ko viņš līdz šim bija jutis. It kā zem ādas nebūtu nekā cita kā vien rēcošs, izbadējies tīģeris.

Badā un tumsā.

Keins iešņukstējās. Viņš sevi pieķēra, pirms bija paguvis izgrūst vēl vienu šņukstu, bet izmisuma pilnā skaņa jau bija izlauzusies pār lūpām. Vai Dreiks to saklausīja?

Liec mani mierā, Keins domās lūdzās. Es darīšu visu, ko vēlies, tikai liec mani mierā.

Blenzdams grīdā, Keins ieraudzīja Dreika kājas. Dreiks bija pietuvojies pavisam nedzirdami. Vai arī Keins bija tādā stāvokli, ka neko nedzirdēja.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? apjautājās Dreiks.

-    Nekādas vainas! Keins atcirta.

-    Labi. Man par to patiess prieks.

Keins paspraucās garām, pacenzdamies pa ceļam pamatīgi iebukņīt viņam ar plecu.

-    Par ko jūs vispār domājat, ka guļat? Keins skaļā balsī noprasīja. Varbūt Sems tur, ārpusē, to vien gaida, kad varēs mums uzbrukt.

-    Par Semu mums necik ilgi nebūs jāuztraucas, noteica Dreiks. Tikai līdz brīdim, kad tiks pabarots viris.

Keins iespēra pa Džeka krēslu. Viņš spēra vietā, kas bija vistuvāk ķīlniekiem. Mostieties! Visi! Ārā gandrīz jau ir diena. Varbūt Sems kaut ko plāno.

-    Kas tev kaiš? jautāja Diāna. Vai tevi uzmodināja tavs pavēlnieks briesmonis? Noplīkšķināja savu vājprātīgo pātagu, un tu palēcies?

-    Aizveries! mežonīgi uzkliedza Keins. Man tas no tevis nav jāklausās. Vai kāds ir pameklējis pārtiku?

-    Vai tev nešķiet, ka Sema ļaudis šo trīs mēnešu laikā te visu ir jau sīki un smalki izķemmējuši? iebilda Diāna, bet vairs ne tik naidīgi kā līdz šim.

-    Ne jau to es jautāju! kliedza Keins. Es jautāju, vai kāds no jums, stulbajiem, slinkajiem idiotiem, ir pacenties pameklēt kaut ko ēdamu. Atbilde ir vai nu “jā”, vai “nē”.

-    Nē, Diāna atbildēja par visiem.

-    Tad pakustiniet savas pakaļas un ejiet pameklēt! pavēlēja Keins.

Diāna nopūtusies piecēlās kājās. Man nudien nav iebildumu pret mazu pastaigu.

Piecēlās arī Džeks. To pašu darīja abi Dreika bruņotie bandīti. Visi četri izklīda pa dažādiem gaiteņiem.

-    Tikai nebāziet degunu ārpusē! Keins nokliedzās tiem pakaļ.

Tad viņš pavilka sāņus Dreiku. Vai Džeks jau ir ticis galā?

-    Domāju gan. Pirms nolūza, viņš izskatījās visai apmierināts.

Keins pamāja ar galvu. Mums jātiek no šejienes ārā, cik ātri vien iespējams.

-    Vai mums vispirms nav jāmēģina tikt galā ar Semu? Dreiks pajautāja.

Keins izgrūda nīgru smiekliņu. Tu to saki tā, it kā tas būtu sasodīti vienkārši. It kā novākt Semu būtu tīrā bērnu spēle. Viņš papurināja galvu. Nē. Mēs rīkosimies citādi. Ja Sema cilvēki mūs pārtvers, mēs, lai liktu tiem atkāpties, izmantosim urānu.

Pats to negribēdams, Dreiks pasmaidīja. Piedraudēsim to uzmest viņiem virsū?

-    Piedraudēsim atraut to vaļā, teica Keins. Uzlaist gaisā un atraut vaļā.

-    Un tad visi tumsā spīdēs. Dreiks to pateica kā kaut ko iepriecinošu.

-    Man būs brīva tikai viena roka, turpināja Keins. Tad nu tev beidzot būs iespēja izmantot stroķi, kurš tev tik ļoti patīk.

-    Vai mums vajadzētu aizsūtīt uz Koutsu Vaboli? jautāja Dreiks. Lai atved šurp vairāk mūsējo?

-    Viņi nenāks, Keins neizteiksmīgi noteica.

Bija dzirdama kņada, un Keins, palūkojies sāņus, ieraudzīja Džeku jožam pa gaiteni un viņam pakaļ Diānu, kura neveiksmīgi centās viņu aizturēt. Kā divgadīgs bērns, kas cenšas savaldīt satrakojušos bulli.

-    Tu! kliedza Džeks.

Viņš vicināja gaisā dūri, un Keins ieraudzīja tajā sažņaugtus kailus vadus, izlocījušos kā mata tievuma čūskas.

-    Tu teici, ka esi tos aizvācis! Džeks apsūdzēdams kliedza.

-             Ā, nūjā, laikam kādu būšu aizmirsis, noteica Dreiks.

-    Ei, varbūt tu tur, klīzdams apkārt, atradi arī savu draudzeni?

Džeks sastinga. Ko?

Dreiks, attinis pātagas roku, bija gatavs kuru katru brīdi likt to lietā. Uzskrējusi vadiem, viņa noteikti attīstīja pamatīgu ātrumu. Izšāvās tiem cauri kā jau Brīze. Ak, pag, tā nav pareizi. Nevis Brīze izšāvās cauri vadiem, bet gan vadi cauri Brīzei.

-    Viņa… ko… elsoja Džeks.

-    Un pārgrieza viņu tieši uz pusēm, Dreiks atklāti līksmoja. Skats noteikti bija labais. Tev tas būtu licies interesanti redzēt visas viņas iekšas, pārgrieztas tieši uz pusēm. Pāršķeltas kā ar kārtīgu gaļas tuteni.

-    Es tevi nogalināšu, Džeks nočukstēja.

-    Nevajag…

Bet Džeks, pagrūdis Diānu malā, metās virsū Dreikam.

Dreiks pamanījās trāpīt viņam ar savu pātagu, bet tikai vienu vienīgu reizi. Džeks blieza viņam kā futbola aizsargs. Dreiks lidoja pāri telpai, lidoja tā, it kā būtu izskrējis priekšā braucošam autobusam.

Lai arī cik smagi viņš piezemējās, tomēr uzslējās kājās un atkal šāva ar pātagu. Atskanēja skaļš plīkšķis, un Džeka kreklā parādījās plīsums.

Džeku tas neapturēja, viņš atkal metās virsū Dreikam. Bet tad pēkšņi vairs nespēja pakustēties. Spēra soli, bet kājas neklausīja.

Keina paceltā roka turēja viņu ar nepārvaramu spēku.

-    Laid mani vaļā, Kein! auroja Džeks.

-     Viņš tevi tīšām kaitina, idiot! kliedza Keins. Vilinājums ļaut Džekam nogalināt Dreiku bija milzīgs. Tas atrisinātu pašu lielāko problēmu agri vai vēlu Dreiks metīs viņam izaicinājumu. Bet, lai vai kā, šobrīd viņš Keinam bija nepieciešams kaujā.

Dreiks trieca Džekam ar pātagu, taču arī tā, atsitusies pret neredzamu barjeru, apstājās pusceļā.

-    Izbeidziet, jūs abi! uzbrēca Keins.

-    Pamēģini tikai man pieskarties, es tevi nogalināšu! Dreiks bļāva uz Džeku.

-    Teicu jums abiem pieverieties! auroja Keins. Viņš izvērsa abas plaukstas, vienu tēmējot uz Džeku, otru uz Dreiku. Abi atmuguriski aizlidoja pa gaisu. Džeks smagi piezemējās uz muguras. Dreiks vieglāk, jo nebija apveltīts ar Džeka pārcilvēcisko spēku; atsities pret sienu, viņš noslīdēja zemē.

Ar acs kaktiņu notvēris kustību, Keins ieraudzīja abu ķīlnieku muguras brīdi, kad tie metās ārā no telpas.

Keins apsviedās, lai notēmētu, bet abi jau bija ārā no viņa redzeslauka. Viņš dzirdēja, kā attālinās bēgošo soļi. Ķeriet viņus! uzkliedza Keins.

Bet Dreiks slējās augšā pārāk lēni, un arī no Džeka nekāds palīgs nebija. Abi Dreika kaušļi stāvēja sastinguši kā sālsstabi. Piepeši Keins saprata, ka tie ir uzticami Dreikam un tātad arī pavēles gaida no Dreika, nevis no viņa.

Keins apsviedās riņķī, pacēla rokas, parāva abus tos draņķus virs grīdas un aizlidināja pa gaiteni pakaļ ķīlniekiem.

-    Atvediet tos atpakaļ! viņš auroja.

-    Uzmanies! iesaucās Diāna.

Atskanēja šāviens. Neiespējami skaļš. Lodes lidoja Keinam gar ausīm kā spindzošas spāres.

Britnija!

Viņa nebija mirusi. Tikai bija tēlojusi beigtu un lēni, lēnītiņām virzījusies pēc ieroča, kas tai bija paslēpts zem galda.

Viņa vēl arvien gulēja sabrukusi uz grīdas. Nespēdama piecelties, pat ne apsēsties, Britnija gulēja uz sāna un šāva. Keins, vairīdamies no ložu krusas, atlēca sāņus.

Smagi atsities pret galdu, viņš nokrita uz ceļiem. Keins steidzās izvērst plaukstas, bet pistoles stobrs bija žiglāks.

Tomēr pati ašākā izrādījās Dreika pātagas roka. Tā rāvās uz priekšu un aptinās ap Britnijas plaukstas locītavu. Pistole turpināja šaut, bet lodes skrēja sienā un griestos.

Keins saniknots nomērķēja uz meiteni ar visu savu roku spēku. Viņa aizslīdēja pa grīdu un atsitās pret sienu tik ātri, ka Dreiks, kurš vēl arvien bija sažņaudzis Britnijas roku, tika parauts viņai līdzi.

Keins pielēca kājās un, turpinādams tēmēt uz Britniju, pacēla viņu labu tiesu virs grīdas.

-    Tu maitas gab… izgrūda Britnija, un pēkšņi viņa pati bija lode, kas traucās pa gaisu.

Meitene ielidoja caurumā, ko sienā bija izdedzinājis Sems.

Tāds pat nebija Keina nolūks. Tam skuķim bija paveicies.

Vai ari kāds viņu sargāja.

Deka uzticami stāvēja sardzē. Te piepeši no vadības telpas atskanēja šāvienu troksnis.

Viņa pielēca pie sienas tieši brīdī, kad kaut kas izlidoja pa izdedzināto caurumu. Skaņa, ar kādu tas piezemējās, nepārprotami liecināja, ka pret zemi atsities cilvēka ķermenis.

Pārāk apstulbusi, lai rīkotos, Deka kādu bridi vienkārši blenza.

Tad atskanēja šāvieni no labās puses, no turbīnu ēkas. Durvju aiļu ierāmēja spilgti dzelteni uzliesmojumi.

Izlauzusies no transa, Deka metās uz durvīm. Edīlio kareivji, pielēkuši kājās, viņai piebiedrojās.

-    Ork! Ork! sauca Deka.

Viņa to drīzāk saklausīja nekā ieraudzīja. Zēns briesmonis bija aizmidzis džipa aizmugurē, un, viņam svempjoties ārā, nodžinkstēja atsperes.

Durvju ailā parādījās abi Keina bruņotie huligāni. To ieroči bija notēmēti uz diviem bēgošiem siluetiem.

Šāviens, un viens no bēgošajiem, pat nepaguvis iekliegties, nokrita. Otrs turpināja skriet, skriet, skriet.

-     Man izdevās! Izdevās! kāds klaigāja, taču viņa balsī jautās drīzāk šausmas nekā lepnums.

-    Teilore! uzsauca Deka. Novērs viņu uzmanību!

-    Lecu! atsaucās Teilore un tūdaļ pat izgaisa.

-    Ak mans Dievs, laikam esmu viņu nogalinājis! kunkstēja tā pati balss.

Deka pacēla rokas, un abi šāvēji atrāvās no zemes. Viens atsitās pret durvju ailas augšmalu. Otrs ieslīdēja iekšā, prom

no Dēkas sniedzamības lauka. Šaušana norima. Bēgošais ķīlnieks elsodams sabruka aiz automašīnas.

Bridi Teilore skrēja blakus Dēkai.

Bet pēc sekundes viņa grīļodamās, vēl arvien viegli rikšodama, parādījās spēkstacijas vadības telpā.

-    Tu, stulbais psihs! Keins kliedza uz Dreiku.

Dreiks bija kļuvis balts kā krīts, krāsu nebija mainījušas tikai viņa saltās, pelēkās acis. Es tev tikko izglābu dzīvību!

-Tu biji idiots! Tu kaitināji Džeku, lai patīksminātos, kā viņš mokās! kliedza Keins. Un paskat, kas notika! Es biju aizņemts, turot jūs vienu no otra pa gabalu, un, re, kas notika, tu, stulbais bandīt!

-    Ei! uzsauca Diāna.

Noskūtās galvas dēļ Teilore viņu pirmajā mirklī pat nepazina.

-    Ei! Diāna uzsauca vēlreiz, šoreiz norādīdama uz Teilori.

-    Mums ir ciemiņi!

Keins apsviedās un pašāva uz priekšu savas nāvējošās rokas, bet Teilore, pārlēkusi pāri telpai, parādījās tālākajā stūrī tieši viņam aiz muguras.

-    Džek, tu, nodevējs! viņa uzkliedza un izlēca no telpas.

Teilore atgriezās, iznirdama tieši Dēkai deguna priekšā.

-    Viņi tur ālējas. Mums tagad vajadzētu viņiem uzbrukt!

Deka apstājās un aši apsvēra. Viņai bija Orks un Teilore, un, protams, viņa pati. Vēl viņai bija trīs Edīlio puiši. Ķīlnieki vairs nebija šķērslis.

Bet vēl arvien bija dzīvi gan Keins, gan Dreiks. Abi ļoti, ļoti bīstami. Un bez viņiem vēl vismaz divi bruņoti huligāni.

-    Nē, viņa sašļukusi noteica. Bez Sema ne.

-    Mums jāuzbrūk tagad, tūlīt! klaigāja Teilore. Paskat, ko viņi izdarījuši! Viņa norādīja uz asiņaino ķēpu zemē.

-    Paskat, ko viņi izdarījuši! Paskat, ko tie nezvēri izdarījuši!

Deka mierinot uzlika roku Teilorei uz pleca. Ja tagad dosimies iekšā, mēs zaudēsim, viņa teica. Un pat ja Sems būtu šeit… Tādu, kāds viņš bija tagad, Deka Semu līdz šim nebija redzējusi. It kā viņā būtu apdzisusi kāda dzirksts.

-    Tev vienkārši bail, pārmeta Teilore.

-    Nebrauc man virsū, Teilore, brīdināja Deka. Mums nepiemīt tik liels spēks. Pavisam vienkārši. Ja tagad uzbruksim, mēs zaudēsim. Semam būs vēl vairāk līķu, ko likt Edīlio aprakt. Nezinu, vai Sems var… viņa aprāvās. Par vēlu.

-    Ko Sems var? noprasīja Teilore.

Deka paraustīja plecus. Neko. Tas puisis gluži vienkārši ir pārguris, tas arī viss. Diezin vai viņam šonakt vajadzīga vēl viena kauja.

Izskatījās, it kā Teilore gribētu strīdēties pretī. Tad viņas pleci saguma. Labi. Lai nu tā būtu.

-    Aizšauj atpakaļ uz pilsētu. Pasaki Semam, kas noticis. Pastāsti viņam, ko tur iekšā redzēji.

-    Tas man aizņems vairākas minūtes. Es to nevaru izdarīt vienā lēcienā, teica Teilore.

-    Nu tad ej.

Teilore izgaisa, un Deka nikni spārdīja zemi. Viss bija norisinājies pārāk ātri, lai viņa pagūtu ko citu kā vien vērot.

Maiks Fārmers lēnām vilkās šurp no mašīnas, aiz kuras bija paslēpies. Mikijs gulēja uz mutes šaušalīgi nekustīgs. Britnijas atliekas bija īsts murgs.

Deka sajuta dusmu uzplūdu pret Semu. Pats aizlaidies un atstājis viņu par galveno. Nē, viņa neparko negribēja būt galvenā. Galu galā Sems nebija vienīgais, kurš atradās uz sabrukuma robežas.

Braiena… Šī doma bija kā nazis pakrūtē, kas dūra, dūra.

Viņa nekad nebija atklājusi Braienai, ko jūt. Un tagad bija par vēlu.

Pavisam tuvu, pie pašām kājām, kaut kas nokrita uz asfalta. Deka, palūkojusies lejup, ieraudzīja kaut ko līdzīgu cāļa kauliem. Cepta cāļa kauliem.

Meitene pavērās augšup. Lai labāk saskatītu, viņa pakāpās atpakaļ.

Desmit stāvu augstumā turbīnu ēkas nedabiski spožajā gaismā kāds māja viņai ar rokām. Ļoti ātri.

Laiks šķita apstājies. Dēkai aizrāvās elpa. Viņa ielūkojās ciešāk; bija bail kļūdīties, bail noticēt, iekams nav gūta pilnīga pārliecība.

-    Brīze? Deka pārsteigta čukstēja.

Uz īsu, pavisam īsu brīdi Deka nolieca galvu un pateicās Dievam. Braiena. Dzīva.

Dzīva un kā allaž nepacietīga vismaz tā izskatījās.

Spēkstacijas turbīnu troksnī Braiena nekādi nebūtu varējusi viņu sadzirdēt. Kā viņa tur nokļuvusi, palika noslēpums, bet, spriežot pēc tā, cik mežonīgi meitene māja ar rokām, viņa gribēja tikt lejā.

Deka pamāja. Viņa pat tikko jaušami pasmaidīja. Braiena dzīva!

Tagad Braiena bija salikusi rokas uz gurniem, kā jautādama: “Ko vēl kavējies?”

Deka brīdi apsvēra. Tad viņa norādīja uz vietu pie pašas sienas, labu gabalu no durvīm, kur bija paslēpušies Keina puiši ar ieročiem.

Braiena pamāja ar galvu. Deka pacēla rokas.

Tad Braiena lēca. Un palika gaisā. Gravitācija netrieca viņu zemē.

Deka dziļi ievilka elpu un uz sekundi atslēdza spēku. Braiena turpināja krist. Atkal iedarbināja, un Braiena apstājās. Ieslēgt. Izslēgt. Un nu jau Braiena planēja tikai dažas pēdas virs asfalta.

Deka viņu atbrīvoja, un Braiena, saņemdama vieglu triecienu ceļos, nolaidās zemē. Deka viņu noturēja stāvus.

-    Kas te notiek? jautāja Braiena. Es dzirdēju šāvienus. Tie mani uzmodināja.

-    Prieks tevi redzēt, Braiena, Deka sausi noteica. Visi domāja, ka tu esi pagalam.

-    Re, ka neesmu vis. Tā tik vēl trūka.

Deka tik vien kā iecietīgi nogrozīja galvu.

Atstājušas Edīlio kareivjus pie durvīm ar gatavībā paceltiem ieročiem, abas piebiedrojās Maikam aiz furgona.

Maiks bija pārsteigts. Oho! Dreilcs teica Džekam, ka tu esot pagalam! Un Džeks, viņam noticējis, galīgi sagāja sviestā.

Braiena plati pasmaidīja. Ak, vai tiešām? Vai tiešām tā bija?

-    Totāli. Viņš klupa virsū Dreikam kā tāds Aragorns. Mēģināja šo nogalināt. Tāpēc arī mēs… tas ir, es, aizbēgu. Tad viņš paslēpa seju plaukstās un izplūda nevaldāmās raudās.

-    Tev tas Datordžeks patīk? jautāja Deka. Lai neizrādītu savu iekšējo nemieru, viņa centās uzmanīgi modulēt balsi. Patlaban nebija īstais brīdis apgrūtināt Braienu ar jūtām, uz kurām viņa tik un tā nespētu atbildēt. Jūtām, kuras varbūt pat izraisītu Braienā dusmas. Atrazdamās Koutsā, Deka ar Braienu pat nebija draudzenes. Un Deka nebija pārliecināta, vai Braienai ir zināms par viņas homoseksualitāti.

-    Līdz šim nebiju par to aizdomājusies, Braiena, izskatīdamās gauži apmierināta ar sevi, atbildēja. Bet laikam jau tā ir.

-    Skaidrs, norijusi rūgtu kamolu, noteica Deka. Galvenais, ka Braiena bija dzīva. Bet Mikijs un Britnija gan ne. Patlaban šeit komandēja Deka, un viņai bija jāpieņem lēmumi.

-    Varbūt izstāstīsi man, kā nokļuvi uz jumta?

-    Mm… nē. Bet, klau, tur augšā ir durvis, kas ved lejup iekšienē. Ja man būtu lauznis vai kaut kas tamlīdzīgs, es tās varētu dabūt vaļā, iekļūt iekšā un, pirms viņi ko apjēgtu, atkal izsprukt ārā. Uzgāztu…

-    Nē, nē, krampjaini šņukstēdams, izmocīja Maiks. Tur vēl arvien ir tie vadi.

-    Kādi vadi? brīnījās Braiena.

-    Dreiks. Viņš apkārt telpai nostiepa vadus, lai, uzskrienot uz tiem, tu tiktu sagriezta gabalos.

Braienas parasti tik pašapzinīgajā sejiņā Deka pamanīja šausmas.

-    Tāpēc ari Džeks mēģināja Dreiku nogalināt, turpināja Maiks. Džeks viņam teica, lai novāc tos vadus, un Dreiks izlikās, ka ir to izdarījis, bet patiesībā neizdarīja.

-    Laikam jau ir labi, ka tu Džekam patīc, Brīze, noteica Deka. Vismaz Maiks tika prom.

Braiena neatbildēja.

-    Nezaudē dūšu, meitēn! Deka centās viņu uzmundrināt. Tev bijusi nelāga diena. Mums visiem šī diena ir bijusi nelāga. Viņa apsēdās blakus Maikam un aplika roku viņam ap pleciem. Man tik ļoti žēl Mikija. Es zinu, ka jūs, zēni, draudzējāties.

Maiks nopurināja viņas roku. Tev par Mikiju ne silts, ne auksts. Tev ir būtiska viņa, jo viņa tāpat kā tu ir ķertā.

Deka nolēma uz to nereaģēt. Vai Maiku varēja vainot par to, ka viņš izturas kā mazliet jucis? Nabaga zēnu nevarētu vainot pat tad, ja viņš pilnīgi sabruktu.

Braienai viņa teica: Tu biji par mata tiesu no nelaimes. Un patlaban būtu īstais brīdis beidzot sākt ieklausīties citos un nedarīt trakulības, lai tad, kad esi mums vajadzīga, tu atkal nerēgotos uz jumta. Vai, vēl ļaunāk, netiktu sagraizīta gabalos.

-    Jā-ā, Braiena apjukusi novilka. Tad, atguvusi daļu savas parastās nekaunības, piebilda: Paldies, mammucītl

Dēkai tā patika šī Braienas mežonīgā pārgalvība. Viņai tā no tiesas patika. Tik ļoti atšķirīga no viņas pašas nosvērtības. Deka gan neļāva Braienai to nojaust, jo patlaban Deka bija šeit galvenā un visa atbildība gūlās uz viņu. Bet, viņasprāt, bez savas karstgalvības Braiena nemaz nebūtu Braiena.

Dzīva. Viņa ir dzīva.

Bet viņai patīk Džeks.

Toties viņa ir dzīva.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

13 STUNDAS, 35 MINŪTES

Nāc pie manis. Tu man esi vajadzīga.

-    Es nevaru paelpot, teica Lana, lai gan, runājot ar muti, viņa nedz saklausīja no tās kādu skaņu, nedz ari juta kustamies mēli un lūpas.

Skābekli tev atņem gāzes savienojumi.

Jā. Tā tas ir. Gāze. Viena dzirkstele un… kaut kur viņai ir šķiltavas. Viena dzirkstele, un viņa būs brīva. Pagalam. Pagalam brīva.

Lana iesmējās, un smiekli pārvērtās sarkanos asmeņos, kas durstīja smadzenes. Saķērusi galvu, viņa sāpēs kliedza, taču nedz dzirdēja skaņas, nedz juta savas rokas, piespiestas pie deniņiem.

Rāpies šurp pie manis.

Ķermenis nedarbojās. Vai tiešām? Vai viņa bija četrrāpus? Vai viņas ķermenis vēl arvien bija dzīvs?

Vai viņa bija kļuvusi akla, vai arī bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu?

Vai viņa bija zaudējusi samaņu? Uz cik ilgu laiku?

Kustēšanās. Lana bija pārliecināta, ka kustas. Lai gan tā varēja būt arī tikai vēja pūsma, kas pašalca viņai garām.

Es neitralizēju oglekļa un ūdeņraža savienojumu.

Ko…? Oglekļa… ko? Prāts reiba, domas virpuļoja apkārt un apkārt, un, kad tās bija aizvirpuļojušas, vietā nāca sāpju dzeloņi, kas durstīja un durstīja, un spīdzināja. Šķita, ka galva

pārsprāgst. Sirds krūtīs smagi dauzījās, kā cenzdamās izlauzties, pārplēst pušu ribas, lai tiktu ārā.

Nē, tas viss ir tikai halucinācija. Ārprāts un meli.

Bet sāpes bija īstas. Viņa tās juta, šīs sāpes. Un bailes.

Aizplūst skābekļa un slāpekļa savienojums.

Gaiss. Gāzes vietā. Sāpes galvā tas nemazināja. Bet sirds kļuva rāmāka.

Lana atkal varēja redzēt kaut mazliet. Furgona lukturi vāji apgaismoja šahtu, tās akmeņaino grīdu, kur viņa gulēja uz vēdera. Lana pacēla roku pie sejas. Pirksti. Lai arī viņa tos nevarēja saskatīt, taču zināja, ka tie tur ir.

Lana pieskārās pie sejas. Viņa sajuta savu roku. Sajuta savu vaigu. Slapju no asarām.

Nāc pie manis.

Nē.

Bet nu jau viņa bija četrrāpus, viņa kustējās. Akmeņi plēsa ādu no plaukstām un ceļgaliem.

Nē. Es neiešu pie tevis.

Tomēr viņa gāja. Virzījās. Četreniski. Rāpoja.

Vai bija iespējams tam kaut kā pretoties?

Nē.

Es esmu gajafāgs.

Tu esi manējā.

Es esmu Lana Ārvena Lācara. Māte mani tā nosauca par godu… Kaut kam par godu. Kādai… Mana…

Esmu badā.

Tu man palīdzēsi uzņemt barību.

Liec mani mierā, Lana vārgi protestēja, bet viņas rokas un kājas pa to laiku turpināja kustēties. Galva bija nokārta kā sunim. Kā… Kā kādam…

Es esmu gajafāgs.

Ko tas nozimē? Lana jautāja.

Tagad viņa spēja sevi vairāk apzināties. Spēja atsaukt atmiņā, kas viņa ir un kāpēc šeit atrodas. Varēja izvilkt no

atmiņas dzīlēm sevī izauklēto muļķīgo cerību iznīcināt Tumsu. Gajafāgu.

Visā, ko bija darījusi, Lana tagad saskatīja viņa roku. Tas bija saucis viņu jau no paša sākuma. Un atbilstoši savai gribai grozījis viņas domas un darbības.

Tātad Lanai nav bijis nekādu izredžu.

Un tagad viņa rāpoja.

Supermena otrā draudzene Lana. Aragorna patiesā mīla Ārvena. Lācara saīsinājums no Lacarēvicas. Lācars, kas uzcēlās no miroņiem. Lana Ārvena Lācara. Tā bija viņa.

Viņa rāpoja, nespēdama apstāties. Dziļāk un dziļāk raktuvju šahtā.

Nāc pie manis.

Tu man esi vajadzīga.

Kas tā par vajadzību? Kāpēc es?

Tu esi Dziedniece.

Tev ir spēks.

Vai tu esi ievainots? Iedomājoties, ka neradījums varētu būt savainots, pazibēja cerības stariņš.

Lanas locekļi tagad bija tik smagi, ka viņa tikko spēja pakustēties. Ceļgali pa raupjo akmens grīdu pabīdījās tik vien kā par pāris collām. Tik tikko kustējās uz priekšu plaukstas. Bet acis tagad samanīja vāji zaļu mirdzumu to pašu, kas Lanai bija palicis atmiņā kopš pirmā gājiena lejup pa šausmīgo raktuvju šahtu un ko viņa vairs nespēja aizmirst.

Mirdzums kā no luminiscējošām pulksteņu ciparnīcām. Kā tumsā vizošās zvaigznes, ar ko tēvs bija aplīmējis viņas istabas griestus, kad Lana vēl bija maza.

Doma par tēvu plosīja dvēseli. Un doma par māti. Par tēvu. Viņi bija tik tālu. Vai arī miruši. Vai arī kas zina? Kas to var zināt?

Lana iztēlojās, ka vecāki viņu redz. It kā viņa būtu kaut kāda baktērija uz stikliņa un māte ar tēvu skatītos lejup milzīgā mikroskopā. Redzētu savu meitu tādu, kāda viņa bija

tagad. Rāpojam tumsā. Nobijušos. Izsalkušu. Tik ļoti pārbijušos.

Rāpojam pretī Tumsai. Gajafaga verdzeni.

Sadzirdējusi galvā pavēli, Lana apstājās. Viņa smagi elsoja. Gaidīja. Sviedri lija aumaļām.

Uzliec man roku.

-    Ko? viņa čukstēja. Kur? Kur tu esi?

Lana vārgi grozīja galvu, cenzdamās radioaktīvajā tumsā kaut ko ieraudzīt, tomēr neredzēja neko citu kā vien vizošu klinti.

Nē. Ieskatoties ciešāk, piespiežot sevi ieskatīties, meitene ieraudzīja, ka tā nav klints. Acis, pašai to negribot, urbās blāvi zaļajā mirdzumā un sāka saskatīt tur nevis viendabīgu akmens masu, bet gan mutuļojošu, pulsējošu spietu. Tūkstoši, varbūt miljoni sīku kristālisku formu: sešstūrainu, piecstūrainu, trīsstūrainu. Pati lielākā varbūt bija kā puse no viņas mazā pirkstiņa naga. Mazākās bija kā punkti. No katra kristāliņa dīga neskaitāmas sīkas kājas, tāpēc viss šis kopums acu priekšā likās kā milzīga skudru kolonija, kā kukaiņu spiets viscaur zaļš un vizošs, un pulsējošs kā atklāta sirds.

Uzliec man roku.

Lana pretojās. Tomēr meitene zināja: kaut arī viņa pretojās gajafaga gribai, viņas liktenis būs padoties. Viņas roka sakustējās. Tā drebēdama stiepās uz priekšu. Pirksti izskatījās kā melni apveidi uz zaļā mirdzuma fona.

Lana viņam pieskārās, sajuta viņu, un tas bija kā pieskarties raupjām liedaga smiltīm. Tikai šīs smiltis kustējās, tās vibrēja.

Kādu brīdi bija tikai šī pavisam vienkāršā sajūta.

Tad gajafāgs parādīja Lanai, ko vēlas.

Viņa redzēja dažnedažādas būtnes. Dzīvas uguns būtni. Mehānisku čūsku. Briesmoņus.

Un vēl viņa redzēja krievu lelli maružiņu.

Lelli… tai iekšā otra… kurai iekšā vēl cita… un vēl cita…

Tagad Lana to pazina; apžilbinošas skaidrības mirklī saprata, kas viņš ir. Tagad viņa pati sajuta tā badu. Un sajuta tā bailes.

Viņa bija tam vajadzīga, šai pretīgajai būtnei, kurā cilvēka DNS savienojusies ar atnācēja DNS un miesa savienojusies ar akmeni. Būtnei, kura barojusies no kosmosa dzīļu spēcīgās radiācijas un tagad spiesta pārtikt no tās, kas sastopama zemes dzīlēs. Trīspadsmit gados, kopš gajafāgs šeit lejā tumsā, bija audzis un veidojies, visa šejienes mirdzošā pārtika bija patērēta.

Tas cieta badu. Bet barība jau tuvojās. Kad barība būs klāt, tas kļūs pietiekami stiprs, lai, izmantojot Lanas spēku, radītu sev ķermeni. Reiz jau tas viņas spēku tika licis lietā dāvājot Dreikam pātagas roku un pārvēršot šo puisi par briesmoni. Tagad, tiklīdz tas tiks pabarots, tas izmantos Lanu, lai radītu sev ķermeni, kas nebūs vienkāršs briesmoņa ķermenis. Tie būs ķermeņi ķermeņos; ķermeņi, kurus var izmantot un, parādoties nākamajiem, aizmest kā nederīgus.

Pārvietoties.

Izkļūt no raktuvēm. Tāds bija viņa mērķis.

Ieiet IBJZ un iznīcināt visus, kas viņam pretosies.

Semam šī diena bija nepārtraukta krasu noskaņojuma pārmaiņu virkne.

Parādījās Teilore lai pateiktu viņam, ka, bēgot no Keina, nogalināts Mikijs Finčs, bet Maiks Fārmers izglābies. Un Keins tagad palicis bez ķīlniekiem.

Tad mājā, kuru līdz ar diviem deviņgadniekiem apdzīvoja divi piecgadnieki, izcēlās ugunsgrēks. Viens no deviņgadniekiem bija pīpējis zāli.

Ugunsdzēsēju priekšniece Elēna, ieradusies ar savu ugunsdzēsēju mašīnu notikuma vietā, paguva novērst uguns pārsviešanos uz blakusmāju. Tajā pilsētas galā ūdens spiediens vēl arvien bija stiprs.

Visiem izdevās izglābties.

Sems stāvēja ielas malā, vērodams, kā lec saule un no degošās ēkas ceļas dūmi, un centās izdomāt, kā un vai viņam vajadzētu sodīt zēnu par zāles pīpēšanu un ugunsgrēka izraisīšanu. Piepeši viņš sajuta vieglu vēja pūsmu.

-    Sveiks, Semij, teica Braiena.

Sems viņu uzlūkoja, un meitene viņam uzsmaidīja.

Sems izdvesa dziļu atvieglojuma nopūtu. Par šādu pazušanu man vajadzētu tevi nogalināt.

-    Nu, lūdzu, teica Braiena, plaši izplezdama rokas. Salabstam.

Viņa apkampa Semu un tūdaļ aši atkāpās. Pietiek, lielais puika, negribu, lai Astrīda uz mani dusmotos.

-    Aha.

-    Tātad kad mēs iesim izsvēpēt Keinu un atkal iedegt gaismas?

Sems papurināja galvu. Es to nevaru, Brīze.

-    Ko? Ko nozīmē nevari? Ko tu ar to gribi teikt? Viņš tur tagad sēž bez ķīlniekiem. Mēs varam ņemt viņu ciet.

-    Ir citi iemesli, atbildēja Sems. Mums šeit izcēlušās nesaskaņas starp ķertajiem un normālajiem.

Braiena nepacietīgi nošņācās. Es ieskrienu un dažus no tiem iepļaukāju, šie saplūcas savā starpā, un mēs brūkam iekšā spēkstacijā. Pieliekusies tuvāk, viņa piebilda: Es atradu ceļu, kā tur iekļūt caur jumtu.

Tie bija interesanti jaunumi. Pietiekami interesanti, lai liktu Semam pārdomāt. Ceļu uz kurieni? Uz turbinu telpu?

-    Uz jumta, draugs, ir durvis. Es nezinu, kas atrodas aiz tām, bet, manuprāt, tām būtu jāved uz turbīnu telpu, la būtu visticamāk.

Sems centās pārvarēt iekšējo stingumu, bet nespēja. Nekādi neizdevās koncentrēties. Viņš jutās sašļucis. Neticami vārgs. Tu esi ievainota, viņš konstatēja.

-   Jā, un tas, starp citu, ir arī sāpīgi. Kur ir Lana? Mani vajadzētu mazliet apārstēt. Un pēc tam mēs varētu dažam labam kārtīgi iespert pa dibenu.

-    Lanu mēs esam zaudējuši. Viņa ir aizklīdusi projām.

Šie jaunumi satricināja pat Braienu ar viņas dedzīgo pašpārliecinātību. Ko?

-    Viss ir galīgā grīstē, atzina Sems.

Viņš sajuta Braienas raižpilno skatienu. Skaidrs, ka viņš nerādīja labu piemēru. Viņš nevaldīja pār situāciju. Sems to visu apzinājās, tomēr nekādi nespēja nokratīt drūmo vienaldzību, kas sagrāva visus viņa centienus izkalt kādu plānu.

-    Tev jāatpūšas, Braiena beidzot sacīja.

-Jā, novilka Sems. Bez šaubām.

Balsis bija pazīstamas. Deka. Teilore. Hovards.

-    Lec saule, sacīja Teilore. Debesis kļūst pelēkas.

-    Mums kaut kas jādara ar Mikiju un Britniju, bilda Deka.

-    Es ar līķiem nekrāmēšos, Hovards pavēstīja.

-    Domāju, ka mums vajadzētu, vai zināt, nogādāt tos pilsētā, lai Edīlio varētu tos aprakt, turpināja Deka.

Teilore nopūtās. Tur viss tik nelāgi iegrozījies. Nekad vēl neesmu redzējusi Semu tik… Es gribu teikt, ka viņš ir tā…

-    Gan viņš tiks tam pāri, Deka viņu pārtrauca. Diez cik pārliecinoši tas tomēr neskanēja. Bet, jā, varbūt šī nav īstā reize lūgt, lai viņš saka bēru runu.

-    Varbūt mēs varētu viņus vienkārši apsegt. Zini, atvilkt Mikiju šurp un pagaidām varbūt vienkārši pārvilkt tiem pāri segu vai kaut ko tamlīdzīgu.

-Jā. Kādas mašīnas kravas kastē noteikti ir sega. Vai brezents. Kaut kas tamlīdzīgs. Piedabū Orku atvērt dažus furgonus, labi?

Tā Britnija nokļuva cieši blakus Mikijam krāsotāja paklājamā audekla nojumē.

Viņa nejuta sāpes.

Viņa neredzēja gaismu.

Viņa dzirdēja, bet tik tikko.

Viņas sirds bija klusa un nekustīga.

Tomēr viņa nemira.

Alberts nevarēja atļauties izniekot laiku. Viņi abi ar Kvinnu beidzot bija izstāstījuši Semam par savu zelta ekspedīciju. Par to, ka Lana aizgājusi kopā ar Cepumu.

Sems šķita drīzāk gurdens nekā saniknots, kā abi to bija gaidījuši. Viņš noklausījās zēnos aizvērtām acīm, un pāris reižu Albertam pat likās, ka Sems ir iesnaudies.

Neizpelnīties Sema dusmas bija atvieglojums. Bet tas ari darīja raizes. Galu galā viņi bija atnesuši ļoti sliktas ziņas. Nereaģēšana no Sema puses šķita kaut kas nereāls. Sems neizturējās kā Sems.

Tas deva Albertam vēl lielāku iemeslu rīkoties. Apjukušo Kvinnu viņš aizsūtīja zvejot.

-    Man vienalga, cik noguris tu, Kvinn, jūties. Mums ar tevi ir vadāms uzņēmums.

Un tad viņš ķērās pie darba.

Lielākā problēma Albertam bija zelta izkausēšana. Kušanas temperatūra zeltam bija trīs reizes augstāka nekā svinam, un šādu karstumu Albertam nekādi neizdevās sasniegt. Šim nolūkam nederēja nekas no makdonaldā atrodamā aprīkojuma, jo sevišķi tagad, kad bija atslēgta strāva.

Alberts jau bija zaudējis cerību, līdz, kaut kā noderīga meklējumos vandīdamies pa saimniecības preču veikalu, pamanīja acetilēna lodlampu.

Pievācis divas lodlampas un visas vēl atlikušās acetilēna kannas, viņš aizstiepa to visu uz makdonaldu.

Aizslēdzis aiz sevis durvis, Alberts novietoja uz plīts lielu čuguna katlu un uzkarsēja to līdz maksimālai iespējai. Zeltu tas neizkausēs, toties palēninās atdzišanas procesu.

Ievietojis katlā vienu no zelta stieņiem, viņš iededza lodlampu un notēmēja smailo, zilo liesmiņu uz zeltu. Metāls tūdaļ pat norasoja, un pēc brīža jau lejup plūda smalka kausēta zelta straumīte.

Pēc stundas viņš izbēra no ložu veidnes savas pirmās sešas zelta lodes.

Tas bija nogurdinošs darbs. Darbs lielā karstumā. Alberts izrēķināja, ka stundā spēj saražot divdesmit četras lodes. Viņš nostrādāja desmit stundas bez apstājas un tad, pārguris, izsalkuma un slāpju mocīts, saskaitīja divsimt divdesmit četras trīsdesmit otrā kalibra lodes.

Bērni klauvēja pie durvīm, pieprasīdami, lai tos ielaiž Makklubā. Bet Alberts jau bija piestiprinājis zīmīti: “Atvainojamies: šovakar slēgts. Laipni lūdzam rīt.”

Zēns iedzēra mazliet ūdens, notiesāja pieticīgu maltīti un veica dažus aprēķinus. Zelta bija pietiekami, lai saražotu kādas četrtūkstoš lodes. Izdalot vienādās daļās, katrs Perdidobīčas iedzīvotājs saņemtu vairāk nekā desmit lodes. Darbs aizņems ne vienu vien nedēļu.

Bet, lai to paveiktu, viņam nepietiks acetilēna. Un tas nozīmēja, lūk, ko: lai izkausētu visu zeltu, būs vajadzīga tā cilvēka palīdzība, kurš to gribēs sniegt vismazāk, proti Sema.

Alberts bija redzējis Semu pārdedzinām ķieģeli. Skaidrs, ka viņš spētu arī izkausēt zeltu.

Pagaidām Alberts bija nolēmis piešķirt katram bērnam pa vienai lodei. Tādu kā reklāmas kartīti. Nākotnes vēstnesi.

Pēc tam nāks papīra nauda, kam zelts būs par segumu, un visbeidzot būs iespējams ari kredīts.

Par spīti nogurumam, Alberts apmierināti dungoja. Viņš sēdēja ar pildspalvu un dzeltenu piezīmju grāmatiņu rokā, kurā pierakstīja iespējamos jaunās valūtas nosaukumus.

“Lodes” noteikti nebija piemērotākais apzīmējums. Albertam gribējās, lai cilvēki domātu “nauda”, nevis “nāve”.

Dolāri? Nē. Šis vārds bija pārāk pazīstams viņš vēlējās ko citu.

Eiro? Franki? Dubloni? Markas? Kronas?

Alberti?

Nē. Tas nu būtu par traku.

Vienības?

Tas it kā bija atbilstoši. Nosaukums izteica jēgu.

-    Problēma ir, lūk, kur: lai arī kā mēs to sauktu, mums tās nav pietiekami, murmināja Alberts. Ja būtu kaut tikai četri tūkstoši šo jauno… kā viņus tur… katram no tiem noteikti būtu liela vērtība. Katram. Iesākumam, pieņemsim, desmit gabali būtu…

Gabali?

Tie taču beigu beigās bija gabali.

Tātad, ja cilvēkam iesākumā ir desmit oriģinālie gabali, kas tam piešķirti, tad katrs gabals varētu būt, teiksim, vienas pārtikas porcijas vērts. Bez šiem gabaliem viņam vajadzīgas arī sīkākas vienības. Valūta, kuras vērtība varētu būt, teiksim, desmitā dala no gabala.

Bet mēģinājumi radīt papīra naudu panāktu tikai to, ka visi ar skubu mestos meklēt kopējamās iekārtas. Tātad vajadzīgs kas tāds, ko nebūtu iespējams noviltot.

Ideja trāpīja kā pa pieri. Bija nostrādājusi atmiņa. Alberts skriešus metās uz noliktavas telpu, kurā jau sen vairs nebija ne miņas no pārtikas. Stiepļu plauktos stāvēja divas kastes. Abas pilnas ar makdonalda monopola spēles taloniem pārpalikums no kādas sen aizmirstas akcijas.

Katrā kastē divpadsmit tūkstoši talonu. Grūti noviltojamu.

Pietiekami, lai tos izmainītu pret četriem tūkstošiem gabalu ar likmi seši monopola taloni par vienu gabalu.

-    Gabals atbilst sešiem taloniem, teica Alberts. Seši taloni atbilst vienam gabalam.

Cik brīnišķīgi, prātoja Alberts. Acīs sakāpa asaras. Tas patiešām bija brīnišķīgi. Viņš bija no jauna izgudrojis naudu.

trīsdesmit otra nodaļa

9 STUNDAS, 3 MINŪTES

Vabole patlaban izturējās piesardzīgi. Sema cilvēki zināja par viņa esamību. Viņi to zināja jau kopš lielās Perdidobīčas kaujas. Bet nu viņi bija ķērušies pie pretpasākumiem. Pēkšņais uzbrukums ar aerosola krāsu bija krietni vien satricinājis Vaboles pašpārliecinātību.

Tāpēc, kad Keins viņu paveda sāņus, tālāk no Dreika ausīm, un deva viņam jaunu uzdevumu, Vabole jutās nedrošs.

-              Viņi tur to vien gaida, kad kāds nāks ārā, iebilda Vabole.

-    Tur pilnīgi noteikti ir Deka. Un vesels bars apbruņotu puišu. Un varbūt no kāda slēpņa uzglūn pats Sems.

-   Runā klusāk! Keins viņu apsauca. Klausies, Vabole, es panākšu, lai tu to izdarītu: vai nu ar labu, vai ar ļaunu. Izvēlies pats.

Tad nu Vabole darīja, kā likts. Ar nepatiku, tomēr darīja.

Viņš sāka ar neredzamības iegūšanu. Arī tad, kad Vabole bija redzams, bērni reti kad pievērsa viņam uzmanību. Tie viņu neievēroja. Un, tikko Vabole izgaisa, tie, šķiet, par viņu pilnīgi aizmirsa.

Kādu brīdi viņš stāvēja vadības telpas stūrī nost no visu acīm. Lūkodamies, lai neviens ar to viņš domāja Dreiku viņu nemanītu.

Kopš tapa skaidrs, ka Sema ļaudis netaisās ielauzties, ieročiem un lāzeru rokām uguņojot, bija kļuvis tā kā mazliet mierīgāk.

Bet telpā vēl arvien valdīja saspīlējums. Dreika un Keina paranoja, gaidot uzbrukumu no ārienes vai vienam no otra. Diāna bija sabozusies un miegaina. Datordžeks, kurš neapšaubāmi cieta sāpes no saviem ievainojumiem, rija advilu kā traks, bet joprojām izklaidīgi klaudzināja taustiņus. Dreika huligāni bija atraduši kaut kādu elektronisku spēli un spēlēja to te viens, te otrs. Kad tai izlādējās baterijas, viņi aizgāja pameklēt citas.

Vabolēm neviens nepievērsa uzmanību.

Tā nu viņš izlavījās no telpas. Paslīdēdams Dreikam gar pašu deguna priekšu, viņš bailēs no pēkšņa pātagas cirtiena aizturēja elpu.

Ārā izskatījās labāk, nekā Vabole bija cerējis. Deka sēdēja automašīnas priekšējā sēdeklī un pa daļai snauda, pa daļai strīdējās ar Teilori un Hovardu. Orks stāvlaukuma malā ar lauzni dīki dauzīja automašīnām vējstiklus. Un divi, nē, trīs apbruņoti puiši, paslēpušies aiz automašīnām, gaidīja, kad kaut kas sāksies. Arī tie garlaikojās.

Visi bija ļoti nelāgā noskaņojumā. Vabole, garām iedams, saklausīja sarunu fragmentus.

-    … Sems aizlaižas un atstāj mūs šeit un…

-    … ja tu neesi kaut kāds spēcīgs ķertais, neviens par tevi…

-    … zvēru, esmu tik izsalcis, ka varētu nogriezt un apēst pats savu kāju…

-… žurka nav nemaz tik negaršīga, kā tu iedomājies. Nelaime tikai, ka noķert žurku…

Vabole paslīdēja garām un nokļuva uz ceļa. Žvīks-žvāks! kā viņi teica kādreiz bērnudārzā.

No šejienes sākās garumgarš gājiens. Un nebija līdzi nekā ēdama.

Vabolēm bija sajūta, ka paša kuņģis grasās viņu nogalināt. It kā viņā būtu ieperinājies kaut kāds ienaidnieks. Kā vēzis vai kas tamlīdzīgs. Tas nepārtraukti sāpēja. Vabole konstatēja, ka, dzirdot puisi runājam par žurkas ēšanu, viņam mutē saskrien siekalas.

Vabole jau nu gan būtu apēdis žurku. Ne acu nepamirkšķinot. Vakar varbūt vēl ne, bet nu jau ēdiens nebija baudīts pārlieku ilgi. Varbūt bija pienācis laiks atsākt ēst vaboles. Ne vairs uzdrīkstēšanās, bet barības uzņemšanas dēļ.

Nez cik ilgi tā var neēdis iet, iekams nokrīti beigts, prātoja Vabole. Nu, tā vai citādi, gan viņš ko ēdamu atradīs. Agrāk viņš šad tad pamanījās iešmaukt pie Ralfa, un tas laimīgā kārtā pat bija pa ceļam uz Koutsu.

Ir taču jāēd, vecīt. Keinam tas būtu jāsaprot.

Lai nokļūtu Koutsā un atrastu to ķerto sapņu meiteni, laika bija atliku likām.

Vabole iebāza roku kabatā un izvilka rakstāmpapīra lapu, uz kuras Keins bija uzzīmējis karti. Zīmējums bija gluži labs, gluži saprotams. Ceļš veda no Koutsas lejup gar pauguriem prom uz tuksnesi. Vieta, kurai Keins bija pielicis nosaukumu “Spoku pilsēta”, bija atzīmēta ar krustiņu. Otrs krustiņš, gandrīz virsū pirmajam, tika apzīmēts kā “Raktuves”.

Virs kartes bija uzrakstīti daži teikumi adresēti tam, kurš varbūt iedomātos Vaboli aizturēt. Tie skanēja šādi:

Vabole izpilda manas pavēles. Dari, ko viņš saka. Katram, kurš centīsies viņu apturēt, būs darīšana ar mani. Keins.

Vabolēm bija jāsatiek sapņotāja Orsija un, ņemot talkā puišus, kādi vēl sadabūjami Koutsā, jāaizved viņa uz vietu, kas kartē bija apzīmēta ar krustiņu. Uz “Raktuvēm”.

-    Nezinu, vai tas sapņo vai ne, bija teicis Keins, bet pieļauju, ka visas tā domas varētu būt kaut kas līdzīgs sapņiem. Un varbūt Orsijai izdodas iekļūt tam galvā.

Vabole pamāja ar galvu, itin kā būtu sapratis, kaut ari tas tā nebija.

-    Gribu uzzināt, ko tas izplānojis attiecībā uz mani, Keins turpināja dot norādījumus. Pasaki to Orsijai. Ko tas ar mani darīs, ja es aizgādāšu tam barību? Pasaki tai meitenei: ja viņa varēs man izstāstīt Tumsas, gajafāga, sapņus, es viņu palaidīšu vaļā. Viņa būs brīva.

Un pēc brīža piebilda: Vismaz, cik tas atkarīgs no manis.

Tas bija visnotaļ svarīgs uzdevums. Keins bija solījis Vabolēm pirmās izvēles tiesības no jebkura ēdamā, ko tie nākotnē sadabūs. Un Vabole apzinājās, ka viņam šis darbs jāpaveic sekmīgi. Tie, kuri pievīla Keinu, vēlāk dabūja ļoti smagi trūkties.

Līdz Ralfam bija krietns gājiens. Veikals vēl arvien tika apsargāts. Vabole redzēja divus puišus uz jumta, divus pie ieejas durvīm, divus pie aizmugures rampas. Visapkārt valdīja nemiers, bērni drūzmējās pie durvīm, grūstījās un bļaustījās.

Daudzi bija ieradušies, lai saņemtu savu dienišķo devu pāris kārbu pretīga ēdiena, ko izsniedza garlaikoti ceturtklasnieki, kuri nu jau bija kļuvuši pat ciniski.

-    Skuķīt, necenties man te spēlēt teātri, teica viens no viņiem, raidīdams prom kādu meiteni. Tu šeit biji pirms divām stundām un saņēmi pārtiku. Tu tikai esi pārģērbusies un mēģini mani piemuļķot.

Citi bija ieradušies nevis pēc pārtikas, bet pēc elektrības. Ralfa veikals atradās šosejas malā, aiz pilsētas robežas. Tur noteikti vēl arvien bija elektrība, jo pa durvīm bija izvilkti pagarinātāju vadi, kuriem bija pievienotas sadalītājrozetes. Bērni bija sastājušies rindā, lai uzlādētu savus iPod, kabatas lukturīšus un klēpjdatorus.

Vabole noteikti izstāstīs Keinam par elektrību veikalā. Tā viņš nopelnīs sev dažus papildpunktus, kas varētu izpausties kā cepumi. Keins liks Džekam atrast paņēmienu, kā atslēgt strāvu arī šeit.

Fakts, ka vēl arvien pienāca strāva, nozīmēja, ka darbojās arī automātiskās durvis. Tātad Vabolēm bija jāpamanās iekļūt iekšā kopā ar kādu citu.

Veikala iekšpuse šķita rēgaina. Lauksaimniecības produktu nodaļa, kas pirmā iekrita acīs, bija tukša. Lielākā daļa puvušo produktu bija aizvākta, taču darbs nebija paveikts līdz galam. Ķirbis bija tā sapuvis, ka pārvērties par šķidru masu. Visapkārt

mētājās sīpolu mizas un kukurūzas lapas, un grīdu klāja lipīga, pelēka ķēpa, kas diezin vai liecināja par jelkādiem uzkopšanas centieniem.

Tukša bija ari gaļas nodaļa, bet, par spīti tam, tur smirdēja.

Tikpat tukši bija arī plaukti. Visa atlikusī pārtika bija savākta vienā ejā veikala viducī.

Rūpīgi apejot ar līkumu nedaudzos darbiniekus, lai kādam no tiem netīšām nepieskartos, Vabole virzījās pa eju.

Mērces kārbas. Pakas ar sauso cili maisījumu. Kārbas ar marinētiem sīpoliem un Jamaikas pipariem. Mākslīgais saldinātājs. Gliemežu sula. Skābi kāposti. Pākšu pupiņas.

Atsevišķā nodalījumā, kuram bija pielikts sargs, bija mazliet vilinošāks sortiments. Klāt pieliktā zīmīte vēstīja: “Tikai bērnudārzam.” Šeit bija prāvas cilindriskas kārbas ar auzu pārslām un mazākas kārbiņas ar kondensēto pienu un vārītiem kartupeļiem. Vēl bija dārzeņu sulas pudeles, taču to bija maz.

Tātad arī Perdidobīčā vairs necik labi neklājas, konstatēja Vabole. Saldo tāfelīšu un čipsu laiks nepārprotami bija pagājis. Arī krekerus nekur neredzēja, kur nu vēl cepumus. Tas, ka viņam savas spiega misijas laikā spēkstacijā izdevās pievākt to sauju Junior Mints, bija patiesa veiksme.

Veiksme Vabolēm bija smaidījusi toreiz, un nu tā uzsmaidīja atkal. Tā tik tiešām bija nejaušība, ka viņam atklājās šis Ralfa veikala noslēpums. Pašmaucis malā, lai izvairītos no pāris garāmejošiem bērniem, viņš palika stāvam noliktavas durvju priekšā. Tās bija pusautomātiskās durvis, kurām paveroties Vabole ieraudzīja divus puišus, kas krāmēja plastmasas toveri ledu.

Iekļūt noliktavā, nepagrūžot durvis un neriskējot tādējādi tikt atklāts, Vabole nevarēja. Tomēr viņš nolēma, ka tas varētu būt šī riska vērts: to, ko kāds vēlējās noslēpt, Vabole gribēja izdibināt.

Dziļi ievilcis elpu, gatavs kuru katru brīdi mesties bēgt, Vabole pagrūda durvis un ieslīdēja pa tām. Bērni ar toveri bija

prom. Taču ap stūri, aiz sienas, ko veidoja kartona kastes ar uzrakstu “plastmasas tasītes”, bija dzirdama rosība.

Tur atradās darba zona, kas agrāk bija miesnieku ziņā. Tagad tur bija redzami četri bērni gumijas priekšautos, kas vilkās pa zemi. Visiem rokās bija naži.

Viņi ķidāja zivis.

Vabole stāvēja un blenza, neticēdams pats savām acīm. Dažas zivis bija lielas varbūt kādas trīs pēdas garas -, sudrabotas un pelēkas, ar baltām un sārtām iekšām. Citas mazākas, brūnas un plakanas. Viena no zivīm izskatījās tik neglīta, ka Vabole nosprieda: tā ir deformēta. Un vēl pāris pat neizskatījās pēc zivīm, bet drīzāk pēc slapjiem, ziliem bezspalvu putniem vai varbūt sikspārņiem.

Bērni priekšautos kā jau labi paēduši cilvēki, Vabole ar rūgtumu nodomāja līksmi tērzēja. Viņi uzšķērda zivis un, ik pa brīdim izsaukdamies: “Fui!” vai “Vē, cik pretīgi!”, krāmēja to ķidas lielos, baltos plastmasas maisos.

Citi ņēma iztīrītās zivis, nogrieza tām galvas un astes un zem tekoša ūdens skrāpēja nost zvīņas.

Vabolēm zivis negaršoja. Pat ļoti negaršoja. Bet patlaban viņš būtu atdevis visu par šķīvi ar ceptām zivīm. Protams, derētu arī kečups, bet pat bez tā, pat zinot, ka kečupu viņš varbūt vairs nekad neredzēs, doma par karstu ēdienu jebkādu karstu ēdienu likās brīnišķīga.

Vabolēm gandrīz uznāca ģībonis. Zivis! Ceptas uz pannas vai mikroviļņu krāsnī, vai sautētas viņam bija vienalga.

Vabole apsvēra savas iespējas. Viņš varētu paķert zivi un mesties bēgt. Bet, lai ari cilvēki neredzētu viņu pašu, tie noteikti pamanītu zivi, kas izšaujas cauri noliktavai un pazūd aiz durvīm. Un tie, kuri apsargā durvis vai tup uz jumta, lai ari varbūt nav necik labi šāvēji, bet, apbruņotiem ar mašīnpistolēm, viņiem tādiem nemaz nav jābūt.

Viņš varētu mēģināt paslēpt zivi biksēs vai zem krekla. Bet arī tikai pieņemot, ka bērniem ar ķidājamiem nažiem ir lēna reakcija.

Ienāca puisis, kuru Vabole pazina: Kvinns. Viens no Sema draugiem, lai gan kādu bridi viņš bija Keina pusē.

-    Sveiki, puiši! Kvinns uzrunāja strādniekus. Kā veicas?

-    Gandrīz jau esam pabeiguši, viens no tiem pavēstīja.

-    Mums bija laba diena, vai ne? Kvinna balsi skanēja nepārprotams lepnums. Vai jums tika ari, ko apēst?

-     Tas laikam bija pats lielākais gardums visā manā mūžā, jūsmīgi atbildēja kāda meitene. No aizkustinājuma viņa gandrīz aizrijās. Agrāk man zivis pat tā īsti negaršoja.

Kvinns papliķēja viņai pa plecu. Taisni brīnums, kas tikai neliekas garšīgs, ja vien esi pietiekami izsalcis.

-    Vai drīkstu mazliet aiznest mājās mazajam brālītim?

Kvinns pēkšņi izskatījās nelaimīgs. Alberts saka nē.

Es zinu, izskatās, ka zivju ir daudz, bet visā IBJZ neiznāks pat katram pa kumosam. Mums jāpagaida, līdz būs vairāk sasaldēto. Un…

-    Un ko tad?

Kvinns paraustīja plecus. Neko. Albertam ir kāds neliels projekts, pie kura viņš patlaban strādā. Kad viņš būs ticis ar to galā, mēs varēsim visiem pateikt, ka ir pieejamas zivis.

-    Tu sazvejosi vēl, vai tā?

-    Es neko nevaru droši solīt. Paklausieties, draugi, jūs taču zināt, ka jums tas jāpatur pie sevis, ja? Alberts saka: ikviens, kurš izpļāpāsies, zaudēs darbu.

Visi četri sparīgi pamāja ar galvu. Nepaklausības cena bija pazaudēt pieeju ceptas zivs maltītei. Tas bija pietiekams bieds, lai vairums bērnu attiecīgi uzvestos.

Viens no zēniem, kā pamanījis kaut ko aizdomīgu, palūkojās apkārt. Viņš bija pagriezies tieši pret Vaboli, lai gan skatiens slīdēja tam pāri. Itin kā būtu kaut ko sajutis, bet nespētu to parādīt.

Izsalkums bija šaušalīgs. Slikti būtu bijis arī tad, ja vienīgais, uz ko Vabole cerētu, būtu burciņa biešu. Bet svaigas zivis… Viņš iztēlojās smaržu. Iztēlojās garšu. Mutē saskrēja siekalas. Un vēders…

-Ja iedosiet man gabalu zivs, es jums atklāšu noslēpumu, Vabole pēkšņi paziņoja.

Kvinns uzlēca kājās.

Vabole noņēma sev maskēšanos.

-    Sardze! Kvinns, paķēris nazi, iesaucās. Sardze, šurp!

Vabole izstiepa rokas, rādot, ka nav apbruņots. Man gribas ēst. Man gluži vienkārši šausmīgi gribas ēst.

-    Kā tu šeit iekļuvi?

-    Es gribu zivi. Iedodiet man mazliet zivs, lūdzās Vabole.

-     Es jums visu izstāstīšu. Es izstāstīšu, ko dara Keins. Esmu šausmīgi izsalcis.

Kvinns izskatījās dziļi apjucis. Pat satraukts. Telpā iebrāzās divi apbruņoti puiši. Tie uzlūkoja Kvinnu, gaidīdami, kad viņš tiem norādīs virzienu, un bez redzamas pārliecības notēmēja ar ieročiem.

-    Ak vai, ak vai, novilka Kvinns.

-    Es tikai gribu ēst, atkārtoja Vabole. Viņš izplūda asarās un šņukstēja kā mazs bērns. Es gribu zivi.

-    Man tevi vajag aizvest pie Sema, teica Kvinns. Likās, ka šī doma viņu nemaz neiepriecina.

Vabole nokrita uz ceļiem. Zivi, viņš lūdzās.

-    Ļaujiet viņam nokost vienu kumosu, izlēma Kvinns.

-    Vienu vienīgu. Aizejiet kāds un atvediet šurp Semu un Astrīdu. Viņi nospriedīs, vai dot šim sīkajam ložņātājam vēl.

Viens no sargiem izgāja.

Kvinns uzlūkoja raudošo Vaboli. Tu, vecīt, neesi izvēlējies labāko brīdi, kad mest kažoku uz otru pusi.

Sema vējdēlis vēl arvien stāvēja šaurajā virtuvītē, atstutēts pret veļas mazgājamo mašīnu. Modelis: Channel Island MBM.

Semam gribējās tam pieskarties, taču viņš nespēja. Tas šķita iemiesojam sevī visu, ko viņš bija zaudējis IBJZ.

Viņa ūdenssporta tērps karājās uz vadža. Kārba ar vasku atradās plauktā līdzās veļas pulverim un veļas mīkstinātājam.

Guļamistabā vēl arvien bija gaismas lode. Tā joprojām planēja gaisā gabaliņu no pavērtā drēbju skapja.

Sems labu laiku nebija spēris kāju savā vecajā mājā. Viņš jau bija piemirsis, ka tur jābūt šai gaismai.

Savādi.

Zēns izlaida tai cauri roku. Nekādu īpašu sajūtu. Sems atcerējās pirmo reizi, kad tas atgadījās. Viņš bija nobijies no tumsas. Toreiz. Toreiz, kad viņš vēl bija Sems Tempis, kaut kāds puisis, viens no daudziem puisis, kuram vienkārši patika sērfot.

Nē. Tā tomēr nebija taisnība. Viņš jau bija pārstājis būt viens no daudziem. Viņš jau bija Busiņa Sems, zibenīgi domājošs septītklasnieks, kurš bija meties pie stūres brīdī, kad šoferi piemeklēja sirdslēkme.

Tas bija viņš.

Un viņš arī bija puisis, kurš, nesaprazdams, ka strīds starp māti un patēvu nav nekas liels, satrakojās. Viņam bija licies, ka patēvs grasās sist mātei. Tātad laikā, kad Sems, panikas pārņemts, radīja šo nedziestošo gaismu, viņš jau bija Busiņa Sems un cilvēks, kurš bija sadedzinājis pieaugušam vīrietim roku.

Nevis kaut kāds tur pusaudzis, viens no daudziem.

Sems ienīda šo māju un ienīda šo istabu. Kāpēc viņš bija uz šejieni atnācis?

Tāpēc, ka viņa nepatika pret šo vietu bija zināma ikvienam un līdz ar to neviens viņu šeit nemeklēs. Tie meklēs viņu visur citur. Un neatradīs.

Lietas, kas atradās viņa istabā, drēbes, grāmatas, vecās skolas burtnīcas, fotogrāfijas, ko viņš kādreiz sērfodams bija uzņēmis ar ūdensdrošu kameru, Semam tas viss bija vienaldzīgs. Kāda cita puiša lietas, ne viņējās. Vairs ne viņējās.

Viņš apsēdās uz gultas gala un jutās kā iebrucējs. Dīvaini, ņemot vērā, ka no visām vietām, kurās viņš bija uzturējies pēdējo triju mēnešu laikā, šī bija vienīgā, uz ko Semam bija īstas tiesības.

T

Viņš lūkojās gaismas lodītē. Izslēdzies, viņš tai teica.

Lodīte nereaģēja.

Sems pacēla rokas, notēmēja tās pret gaismu un domās pateica vienu vienīgu vārdu: tumsa.

Gaisma pazuda.

Istaba iegrima tumsā. Tik blīvā, ka Sems neredzēja paša roku, pat pietuvinot to acīm. Bērni visā pilsētā sēdēja tieši šādā tumsā. Zēns prātoja, ka varētu iet un radīt katrā mājā šādas mazas gaismas lodītes. Apgaismot visu pilsētu. Sems elektriķis.

No tumsas viņš vairs nebaidījās. Šis atklājums Semu pārsteidza. Tagad tumsa šķita gandrīz vai mājīga. Sargājoša. Tumsā viņu neviens nevarēja redzēt.

Galvā bija saraksts, kas turpinājās un turpinājās. Vārdi un teikumi. Cits pēc cita. Katrs apzīmēja kādu darbu, kas viņam jāpaveic.

Mūdži. Keins un spēkstacija. Mazais Pīts un viņa briesmoņi. Cils un Hanters. Lana un… kas viņu zina. Ūdens. Džeks. Alberts.

Tie bija virsraksti. Ap šim lielajām problēmām kā lapseņu spiets spindzēja tūkstošiem sīkāku. Bērnu ķīviņi. Suņi un kaķi. Izsisti logi. Zāle. Benzīns, kura izsniegšana būtu jānormē. Atkritumi, kas krājās malu malās. Aizdambējušās tualetes. Zobi, kas jātīra. Bērni, kuri žūpo. Gulētiešanas laiks. Marijas vemšana. Cigaretes un zālīte.

Darbi, kas jādara. Lēmumi, kuri jāpieņem.

Neviens neklausa.

Un kā ar Astrīdu?

Un kā ar Kvinnu?

Un kā ar bērniem, kuri atklāti runā par izkāpšanu, kad pienāks lielais Viens Pieci?

Viņa galvā nebeidzami riņķoja visi šie neskaitāmie “un kā ar”.

Sems sēdēja tumsā uz gultas gala. Viņam gribējās raudāt. Lūk, ko viņam gribējās. Bet nebija neviena, kurš atnāktu noglāstīt viņam plecu un pateikt, ka viss būs labi.

Neviena. Un nekas nebūs labi.

Viss juka un bruka.

Sems iztēlojās sevi stāvam tribunāla priekšā. Viņā raudzījās akmens sejas. Apsūdzības. Tu pieļāvi, ka viņi cieš badu, Sem. Tu pieļāvi, ka normālie vēršas pret ķertajiem.

Pastāstiet mums par E. Z. bojāeju, mister Tempi.

Pastāstiet mums, ko darījāt, lai glābtu spēkstacijā palikušos bērnus.

Pastāstiet mums, kā tas nācās, ka neatradāt izeju no IBJZ.

Pastāstiet mums, kāpēc tad, kad sagruva IBJZ siena, mēs atradām visus bērnus mirušus tumsā.

Viņi bija novesti tik tālu, ka ēda žurkas, mister Tempi.

Mums ir ari pierādījumi par kanibālismu.

Paskaidrojiet mums to, mister Tempi.

Piepeši Sems saklausīja dzīvojamā istabā soļus. Protams. Bija viens cilvēks, kurš zināja, kur viņš paslēpies.

Iečīkstēdamās atvērās guļamistabas durvis. Kabatas lukturīša stars atrada viņa seju. Lai paslēptos no gaismas, Sems aizvēra acis.

Kabatas lukturītis nodzisa. Neteikusi ne vārda, meitene ienāca un apsēdās Semam līdzās.

Abi ilgu laiku klusēja. Viņi sēdēja cieši līdzās. Astrīdas kāja saskārās ar zēna kāju.

-    Man žēl sevis, Sems beidzot sacīja.

-    Kāpēc?

Pagāja krietns bridis, līdz viņš saprata, ka meitene joko. Sarakstu Sema galvā Astrīda pārzināja tikpat labi kā viņš pats.

-    Kādus vitāli svarīgus jaunumus tu esi ieradusies man pavēstīt? viņš jautāja. Tikai nevajag, labi? Jā, es saprotu, ka tas pilnīgi noteikti ir dzīvības vai nāves jautājums. Bet tik un tā nesaki man to.

Sems juta viņas svārstīšanos. Ar smagu sirdi viņš saprata, ka ir uzminējis. Bija iestājusies jauna krīze. Kaut kāds jauns pavērsiens, kas nepielūdzami pieprasīja Sema Tempļa uzmanību, viņa izlēmību, viņa vadošo roku.

Semam bija vienalga.

Astrīda turpināja klusēt. Viņas klusēšana pārlieku ieilga. Turklāt šķita, ka viņa tikko jūtami šūpojas turp un atpakaļ. Un Semam gandrīz likās, ka viņš saklausa čukstus.

-    Ko tu dari? viņš jautāja.

-    Es lūdzos.

-    Ko tu centies izlūgties?

-    Brīnumu. Atrisinājumu. Ēdienu.

Sems nopūtās. Kādu ēdienu?

-    Hamburgeru. Tītaru, bekonu un avokado mērci.

-   Ja? Ja Dievs tev iedos hamburgeru, vai arī es drīkstēšu nokost no tā gabaliņu?

-    Pilnīgi izslēgts. Par savu ēdienu tev jālūdzas pašam.

-    Trīssimt bērnu lūdzas par pārtiku. Un tomēr mums tās nav. Trīssimt bērnu lūdzas, lai viņiem atdod vecākus. Lūdzas, lai tas viss būtu galā.

-   Jā, viņa atzina. Reizēm ir grūti saglabāt ticību.

-Ja pasaulē ir Dievs, es prātoju, vai arī viņš sēž tumsā uz gultas gala un brīnās, kā viņam izdevies visu tā salaist grīstē.

-    Varbūt. To teikdama, Astrīda gandrīz iesmējās.

Semam gan smiekli nenāca. Ja? Nu tad lai tas tavs Dievs

iet ellē!

Viņš dzirdēja Astrīdu strauji ievelkam elpu. Tas sniedza zināmu gandarījumu. Jauki. Lai jau viņa pašausminās. Un vēl labāk lai lasās prom un ļauj viņam vienam sēdēt te, tumsā.

Abi atkal ilgu laiku klusēja. Tad Astrīda piecēlās, līdz ar to pārtraukdama vieglo fizisko kontaktu starp abiem.

-    Tu to negribi dzirdēt, teica Astrīda. Bet tevi nevarēja atrast, tāpēc sameklēja mani. Un es atradu tevi.

-    Man patiešām ir vienalga, brīdināja Sems.

Bet Astrīda nedomāja apstāties. Vabole pārnācis mūsu pusē. Viņš bija ieradies Keina uzdevumā. Viņiem tur ir viena ķertā, kura var redzēt citu sapņus, un Keins grib, lai Vabole viņu dabū rokā un aizved uz kaut kādām tur raktuvēm kalnos. Pie kaut kāda briesmoņa.

-Ja? noteica Sems. Ne tāpēc, ka viņam tas rūpētu. Viņš tikai gribēja būt pieklājīgs.

-Un ir atgriezies Cepums. Visu ceļu atpakaļ uz pilsētu viņš veicis kājām. Gājis visu nakti. Viņam ir vēstule no Lanas.

Nekā. Ari šajā sakarā Semam nekas nebija sakāms.

Kādu bridi Astrīda sēdēja klusēdama, tad piebilda: Vabole teica, ka viņi to dēvējot par gajafāgu. Lana to dēvē par Tumsu.

Sems aizklāja seju ar plaukstām. Man vienalga, Astrid. Tiec pati galā. Palūdzies Jēzum, varbūt Viņš tiks galā.

-    Vai zini, Sem, es nekad netiku uzskatījusi tevi par absolūti ideālu. Zināju, ka tev mēdz būt savi stiķi un niķi. Bet to, ka tu spēj būt zemisks, gan es nezināju.

-    Es būtu zemisks? Viņš rūgti iesmējās.

-    Zemisks. Jā, tas bija zemiski.

Viņu balsis ātri vien pieņēmās skaļumā. Es esmu zemisks? Neko sliktāku tu man vairs nevari pateikt?

-    Zemisks un činkstošs. Vai tas izklausās labāk?

-    Un kāda esi tu pati, Astrid? viņš kliedza. Pašapmierināta viszine! Tu rādi uz mani ar pirkstu un saki: “Ei, Sem, izlem vien pats un pats ari pēc tam visu izstreb!”

-    Ak tad es pie tā būtu vainīga? Nekā nebija! Es tevi neiecēlu par galveno.

-    Nē, toties tu izdarīji ko citu, Astrid. Tu radīji manī vainas apziņu. Domā es nezinu, kas tev aiz ādas? Tu izmantoji mani, lai aizsargātu Mazo Pītu. Tu izmantoji mani, lai panāktu savu. Tu manipulēji ar mani, kad un kā vien tev ienāca prātā.

-    Tu patiešām esi stulbenis, vai tu to zināji?

-    Nē, Astrid, es neesmu stulbenis. Vai zini, kas es esmu? Es esmu cilvēks, kurš citus iegrūž nāvē, Sems klusi sacīja.

-     Man no tā visa sprāgst pušu galva, viņš pēc brīža turpināja. Manas smadzenes neņem to pretī. Es to nespēju. Es nespēju būt tas visu varošais puisis, Astrid. Esmu tikai zeņķis, kuram būtu jāmācās algebra vai kaut kas tamlīdzīgs. Vai jāskatās televīzija. Vai vienkārši jāklīst apkārt ar draugiem.

■

Sema balss kļuva aizvien augstāka un skaļāka, līdz viņš jau kliedza. Ko tu no manis gribi? Es neesmu Mazā Pīta tēvs. Es neesmu tēvs nevienam. Vai tev kādreiz ir ienācis prātā, ko cilvēki no manis prasa? Vai zini, ko tie patiesībā grib? Tie grib, lai es nogalinu savu brāli, jo tad atgrieztos gaisma. Tie grib, lai es nogalinu cilvēkus! Nogalinu Dreiku. Nogalinu Diānu. Panāku, ka līdz ar to tiek nogalināti mūsu pašu ļaudis.

-    To viņi tik tiešām prasa. Kāpēc ne, Sem? Kāpēc tu nedari to, kas tev jādara? Pastāsti bērniem, ka tos dzīvus apēdīs mūdži, Sem. Pasaki Edīlio, lai tas izrok laukumā vēl dažas bedres.

Kliegšanu bija nomainījuši šņuksti. Man ir piecpadsmit gadu. Piecpadsmit.

Viņš smagi atsēdās uz gultas malas. Ak mans Dievs, Astrīd! Tas viss ir manā galvā, visas šīs nejēdzības. Es nevaru no tām atbrīvoties. It kā man galvā būtu ieperinājies kaut kāds nejauks kustonis un es nekad, nemūžam vairs nevarētu tikt no tā vaļā. Tas man liek justies ļoti nelāgi. Tas ir tik pretīgi. Man gribas vemt. Man gribas nomirt. Gribas, lai kāds man iešautu galvā un man vairs nebūtu par to visu jādomā.

Astrīda sēdēja līdzās un bija viņu apskāvusi. Sems šķita nokaunējies, tomēr nespēja apturēt asaras. Viņš šņukstēja kā tad, kad bija vēl mazs un viņam rādījās murgi. Neapvaldīti. Aizgūtnēm.

Pamazām spazmas pierima. Tad izbeidzās. Saraustītā elpa izlīdzinājās.

-              Man patiešām prieks, ka nedeg gaisma, teica Sems.

-    Pietiek jau ar to, ka tev bija tas jāklausās.

-    Esmu galīgi izjucis, viņš piebilda.

Astrīda neatbildēja, tikai piekļāva zēnu ciešāk sev klāt. Un pēc laika, kas likās ļoti ilgs, Sems no viņas atrāvās, maigi atjaunodams distanci starp abiem.

-    Paklau! Tikai nesaki nevienam…

-    Nē. Bet, Sem…

-             Un, lūdzu, nesaki man, ka tas jau nekas, teica Sems.

-    Neesi vairs tik laipna pret mani. Nesaki vairs, ka mīli mani. Esmu tikai milimetru no tā, lai atkal sabruktu.

-    Lai notiek.

Sems smagi nopūtās. Vienreiz. Tad otrreiz.

-    Labi, viņš beidzot teica. Labi. Pastāsti man, kas bija teikts Lanas vēstulē.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

7 STUNDAS, 58 MINŪTES

Hanters bija izsalcis vairāk, nekā tas, viņaprāt, bija iespējams. Pārtiekot no glumā, bezgaršīgā, pretīgā ēdiena, ko izsniedza pie Ralfa, izsalkums mocīja jau labu laiku. Trīs šjuras kārbas dienā. Tā bērni to dēvēja. Tikai “šļuras” vietā reizēm tika lietots kāds stiprāks vārds.

Bet tagad jau tas bija tālu aiz muguras. Tagad dienas ar trim šļuras kārbām likās kā senās labās dienas.

Kad Daks aizgāja, Hanteru pamanīja un metās vajāt Cila drauģeļi. Viņš tik tikko izglābās. Un, lai izbēgtu vajātājiem, viņam nācās darīt to, ko tie no viņa nekādi negaidīja, proti doties ārā no pilsētas.

Hanters jau bija šķērsojis šoseju. Skrienot zēnam visu laiku likās, ka viņam dzenas pakaļ, kaut ari tā nebija. Ka Cils un tā drauģeļi huligāni viņu kuru katru bridi notvers. Un pēc tam… par to, kas sekotu pēc tam, Hanteram nemaz negribējās domāt.

Tas likās tik traki. Tik neiespējami. Cils nebija viņa labākais draugs, ne tuvu, taču viņi bija mitinājušies vienā mājā. Viņi bija čomi. Ne sevišķi tuvi, tomēr čomi. Puiši, kuri kopīgi skatījās mačus vai nopētīja meitenes, vai vienkārši tāpat vien nosita laiku. Viņš kopā ar Cilu un Hariju, un…

Un tur jau, protams, tā nelaime: Harijs.

Viņam ne prātā nebija nācis kaut ko nodarīt Harijam. Tā patiesi nebija viņa vaina. Bet vai tiešām?

Vai tiešām?

Pārlavoties pāri šosejai, zēnam šķita, it kā tā būtu robeža vai kaut kas tamlīdzīgs. It kā viņš būtu pārbēdzis no vienas valsts uz citu. Vienā pusē Perdidobīča, otrā kaut kas cits.

No sākuma Hanters apsvēra došanos uz Koutsu. Bet Koutsā nebija atrodama atbilde ne uz vienu no jautājumiem, kas Hanteram nelika mieru. Koutsa nozīmēja Dreiku un Keinu, un to viltīgo raganu Diānu. Galvenais jau Dreiku. Hanters viņu bija redzējis Pateicības dienas kaujā. Tajā laikā Hanteram vēl nebija ne jausmas, ka viņā attīstās spēks. Viņš bija tikai skatītājs, kurš maisījās pa kājām puišiem, kuri patiešām cīnījās. Skatītājs, kurš stāvēja, vērodams visas šīs neizmērojamās šausmas: to, kā Sems raida no plaukstām milzīgas enerģijas triecienus un Keins uzrauj gaisā cilvēkus un priekšmetus, lai atkal triektu tos zemē.

Un koijoti. Arī viņiem tajā visā bija sava loma.

Bet tas, kurš vajāja Hanteru nakts murgos, bija tieši Dreiks. Pātagroka, kā viņš sevi dēvēja, un ar to pilnīgi pietika. Tomēr ne jau pati pātaga bija tā, kas Hanteru tik ļoti šausmināja. Tā bija šī svešā puiša absolūtā, neiedomājamā varmācība. Neprāts.

Nē. Uz Koutsu gan ne. Turp viņš nedosies.

Viņam nebija, kur iet.

Nakts atlikušo daļu Hanters pavadīja, slēpjoties vienā no pamestajām mājām kalnu pakājē.

Miegs bija saraustīts. Gulēt neļāva bailes un izsalkums.

Labi, Hanters sev teica, ja divu dienu laikā nekas nebūs mainījies un stāvoklis paliks tikpat izmisīgs, viņam ir risinājums. Varbūt ne visai labs, tomēr risinājums. Pēc divām dienām Hanteram paliks piecpadsmit. Piecpadsmit ir lielais blīkšķis, lielais solis ārā. Ardievu, IBJZ!

Viņš bija dzirdējis stāstus par to, kā izdzīvot. Kā pārvarēt kārdinājumu un palikt IBJZ. Bet pēdējā laikā bija nācies dzirdēt aizvien vairāk bērnu apgalvojam: man viss līdz kaklam; paliks piecpadsmit, tīšos prom.

Runāja, ka izkūpēšanas bridi tu tiec kārdināts ar to, pēc kā visvairāk ilgojies. Ar cilvēku, pēc kura visvairāk skumsti. Ja tu spēj šo kārdinājumu pārvarēt, tad paliec IBJZ. Ja padodies… nu, tur jau tā nelaime. Neviens nezina, kas notiek tad, ja tu padodies.

Hanters zināja, ar ko tiks kārdināts. Ar člzburgeru. Vai picas gabalu. Ne ar konfektēm konfektes viņu vairs neinteresēja. Nu jau vairs ne. Viņu interesēja gaļa.

Ja pie viņa ierastos kāds dēmons ar ceptām Applebee’s ribiņām, Hanters īpaši nešaubījās, ka sniegtos pēc tām. Lai arī kādas būtu sekas.

Viņš nudien būtu iztirgojis savu dzīvību par In-N-Out dubulto hamburgeru. Māca vienīgi šaubas, vai dēmons patiešām ļautu viņam to apēst vai arī aizrautu neesamībā tādu pašu izbadējušos.

Pamestajā mājā Hanters slēpās visu nakti un vēl daļu rīta. Iet ārā bija bail. Bet, lai arī cik cītīgi meklēja, neko ēdamu viņš neatrada. Itin neko. Māja bija iztīrīta līdz pēdējam. Virtuves skapji bija vaļā, ledusskapja durvis plaši atvērtas. Visas nodevīgās pazīmes, ka te pabijuši Alberta vācēji.

Nekā. Itin nekā ēdama.

Apātisks, bezcerības mākts Hanters stāvēja dzīvojamā istabā. Viņš skatījās uz aizaugušo pagalmu un domāja par lakstiem un nezālēm. Arī nezāles ir augi. Dzīvnieki taču tās ēd. Ar tām vismaz var piepildīt kuņģi.

Laksti un nezāles. Tikai jāizvāra. To viņš varētu izdarīt.

Un tad Hanters ieraudzīja briedi.

Tā bija mātīte. Ārkārtīgi piesardzīga. Ar purniņu, kas likās vienlaikus jauks un stulbs. Briežumāte samirkšķināja savas lielās, melnās acis.

Briedis. Kārtīga teļa lielumā.

Pat vēl nepaguvis izdomāt, ko un kāpēc dara, Hanters virzījās uz sētas durvīm.

Zēns kustējās ātri. Tiklīdz viņš atvēra durvis, briedis satrūcies metās prom. Hanters pacēla rokas un nodomāja: dedzināt.

Briedis nenokrita uz vietas beigts. Tas izdeva žēlu skaņu, uz kādām, kā Hanteram līdz šim bija šķitis, brieži nemaz nav spējīgi. Dzīvnieks turpināja skriet, tikai viena kāja bezpalīdzīgi vilkās pakaļ.

Hanters notēmēja vēlreiz un nodomāja: dedzināt.

Briedis sagrīļojās. Priekškājas turpināja kustēties, bet pakaļkājas vairs ne. Dzīvnieks sabruka.

Hanters metās klāt. Briežumāte vēl arvien bija dzīva un mēģināja kustēties. Tā lūkojās viņā ar savām lielajām, maigajām acīm, un kādu bridi Hanters pat saminstinājās.

-    Piedod, viņš beidzot sacīja.

Zēns notēmēja ar rokām uz briežumātes galvu. Pēc dažām sekundēm tā pārstāja mētāties. Melnās acis kļuva duļķainas.

Tā smaržoja kā steiks grilā.

Hanters izplūda asarās. Viņš šņukstēja mežonīgi, neapvaldīti. Lūk, to pašu viņš bija izdarījis ar Hariju. Nabaga Hariju. Un tagad ar šo nabaga dzīvnieku, kurš pats bija izsalcis.

Hanteram negribējās briedi ēst. Tas likās tik mežonīgi. Vēl pirms minūtes briežumāte bija dzīva, vēl pirms minūtes tā čāpstināja, ēdot zāli. Dzīva. Bet tagad beigta. Un ne vienkārši beigta, bet pa daļai izcepta.

Hanters teica sev, ka neēdīs briedi. Bet, lai ari zēns apgalvoja, ka to nedarīs, ka nespēj, ka nevajadzētu… viņš aizgāja uz virtuvi un sameklēja tur pašu garāko nazi.

Orsija Petidžona vairs nebija izsalkusi pēc sapņiem. Viņa bija izsalkusi pēc pārtikas.

Kopš ierašanās Koutsā viņa bija dabūjusi paēst tikai tik daudz, lai paliktu dzīva. Situācija bija dramatiska. Bērni klīda pa apkārtnes mežiem, meklēdami sēnes, ķerdami vāveres un putnus. Kāds zēns bija izgatavojis lamatas un notvēris tajās jenotu, bet, pirms viņš to ar armatūras gabalu nosita, dzīvnieks paguva viņam vairākas reizes iekost.

Meitene, vārdā Elisona, bija pielasījusi pilnu bļodu ar sēnēm. Nospriedusi, ka izceptas tās kļūs nekaitīgas, viņa

noturēja sēnes mikroviļņu krāsnī, līdz tās kļuva cietas kā gumija. Taču cepdamās tās smaržoja.

Orsija bija ostījusi cepto sēņu smaržu, un tā viņu gandrīz padarīja traku. Kāds no zēniem uzbruka Elisonai, piekāva viņu un atņēma sēnes, bet nabaga Elisona spēja tik vien kā raudāt un lamāties.

Bet jau pēc dažām minūtēm zēns vēma. Pēc tam viņš sāka murgot un bļaustīties, un strīdēties ar kaut kādām neesošām būtnēm. Pēc brīža puisis apklusa. Kopš tā laika neviens nebija uzdrošinājies spert kāju viņa istabā. Neviens nezināja, vai viņš ir dzīvs vai miris.

Daži bērni plūca zāli un sūnas un vārīja tās. Viņi nesaslima, tikai mazliet pamocījās ar nelabu dūšu. Bet paēduši nejutās tik un tā.

Bērni bija novājējuši, iekritušiem vaigiem. Pēc īstiem bada cietējiem tie vēl neizskatījās, jo īsts pārtikas trūkums bija iestājies tikai pirms dažām dienām. Bet Orsija zināja, ka drīz vien vēderi uzpūtīsies un mati kļūs iesarkani un trausli, un iestāsies briesmīga samiernieciska letarģija. Reiz viņa skolā bija rakstījusi referātu par badu. Kas gan būtu varējis iedomāties, ka kaut ko tādu nāksies pieredzēt viņai pašai?

Arvien biežāk bērni izmeta melnus jociņus par kanibālismu.

Un Orsijai aizvien vairāk ruka pārliecība, ka viņai tajā nevajadzētu piedalīties.

Protams, ja par maltīti nebūtu izraudzīta viņa pati.

Orsija gulēja savā namiņā meža ielokā aiz skolas ēkas un skatījās vecu televīzijas uzveduma ierakstu, kas likās kā atceļojis no citas planētas. Ierakstam līdzi nāca Doritos reklāma. Uzveduma personāži nemitīgi locīja iekšā čipsus. Neticami, ka šī pasaule kādreiz tik tiešām bija pastāvējusi.

Pēkšņi Orsija sajuta, ka istabā bez viņas ir vēl kāds. Viņa to ne redzēja, ne dzirdēja. Viņa to saoda.

Atnācējs oda pēc… pēc zivīm. Meitenei ierūcās vēders un mutē saskrēja siekalas. Kas tur ir? Orsija izbijusies vaicāja.

Vabole lēnām tapa redzams. Viņš iznira uz Mošes noplukušās istabeles fona.

-    Ko tu gribi? Orsija noprasīja, vairs nebaidīdamās no Vaboles, jo zināja, ka tas ir viņš. Smarža treknais, bagātīgais zivs aromāts lika viņai siekaloties kā izsalkušam sunim.

-    Man vajag, lai tu kaut ko izdarītu, pavēstīja Vabole.

-    Vai tevi atsūtīja Keins?

Vabole vilcinājās. Viņš pameta skatienu sāņus un uz dažām sekundēm atkal saplūda ar fonu. Tad uzradās no jauna. Seja savilkta Vabolēm ļoti neraksturīgā apņēmības izteiksmē. Viņš piesardzīgi palūkojās pār plecu, kā baidīdamies, ka tur varētu slapstīties un noklausīties kāds paša dubultnieks. Viņiem ir zivis.

-    Es tās saožu, nokunkstējās Orsija.

-    Es tev dažas atnesu, teica Vabole.

Orsijai likās, ka viņa tūdaļ noģībs. Vai tiešām es drīkstēšu tās apēst?

-    Vispirms apsolies, ka darīsi to, ko tev teikšu.

Orsija zināja, ka Vabole ir sīks preteklis. Ej nu sazini, ko viņš grib! Bet meitene zināja arī to, ka nenoturēsies pretī. Nebija nekā tāda, ko viņa neizdarītu ēdiena dēļ. Zivs būtu kaut kas daudz, daudz labāks nekā tā zināmā gaļas šķirne, par ko bērni te palaikam sprieda.

-    Kas man jādara? noprasīja Orsija.

-    Mēs dosimies pastaigā. Tad tev būs jāizdara savs darāmais. Ir kaut kāds tur radījums vai sazin kas. Viņi grib, lai tu izzini tā sapņus. Izdibini, ko tas grib.

-    Zivs, Orsija uzstājīgi čukstēja. Vai tev tā ir līdzi?

Vabole izvilka no jakas kabatas plastmasas maisiņu ar

rāvējslēdzēju. Tajā bija balta, drupana, izjukusi zivs. Orsija drebošiem pirkstiem paķēra maisiņu, atrāva to vaļā un metās ēst kā dzīvnieks, kāri kampjot ar muti.

Viņa nerimās, līdz bija izvilkusi maisiņu ar iekšpusi uz āru un nolaizījusi plastmasu pavisam tīru. Vai tev ir vēl? viņa žēli pajautāja.

-    Vispirms izdari savu darbu. Pēc tam mēs dosimies atpakaļ uz pilsētu un tur ari runāsim.

-    Vai mēs to darīsim Perdidobīčas bērnu labā? jautāja Orsija.

Vabole nošņaukājās. Mēs sadarbojamies ar tiem, kuri var piedāvāt kaut ko labāku. Šobrīd Sema puišiem ir zivis. Tātad mēs esam viņu pusē. Bet, ja Dreiks pamanīsies mūs kaut kā notvert, mēs pāriesim viņa pusē. Vai skaidrs?

-    Esmu par vārgu tik garam ceļam, teica Orsija.

-    Mums jānokļūst tikai līdz šosejai. Tur mūs gaidīs automašīna.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

6 STUNDAS, 3 MINŪTES

Edīlio veda mašīnā sīko, pretīgo mutantu Vaboli un meiteni, kura bija tam līdzi. Šis uzdevums viņu nepavisam neiepriecināja. Vairāk par visu viņam gribējās palikt pilsētā. Ar nakts iestāšanos varēja gaidīt jaunas nepatikšanas. Un Sems… nu, Sems neizturējās kā Sems.

Pagājušonakt, noklausīdamies Kvinna un Alberta atzīšanos, Sems izskatījās pēc zombija.

Un šorīt savu stāstu izstāstīja Vabole. Visi jaunumi, ko viņš, savilcis kaunīgu seju, pavēstīja, bija nelāgi, bet Sems tik vien kā blenza. Laimīgā kārtā iesaistījās Astrīda.

Sems, Edīlio, Braiena, Teilore, Kvinns, Alberts, Astrīda visi septiņi, sapulcējušies Astrīdas dzīvojamā istabā, klausījās, kā Vabole pārmaiņus zemojās un činkstēja.

Tad Astrīda izlasīja Lanas vēstuli.

Sem!

Esmu devusies nogalināt Tumsu. Labprāt paskaidrotu, ko tas nozīmē, bet arī es pati to īsti nezinu. Zinu tikai, ka tā ir baismīgākā būtne, kādu vien var iztēloties. Laikam jau necik uzmundrinoši neskan.

Man nav izvēles. Tā iedzinusi manī savus āķus, Sem. Tā bija iekļuvusi manā galvā. Tā daudzas dienas mani sauca. Es tai esmu vajadzīga, tikai nezinu, kādam nolūkam. Bet, lai vai kā, es nedrīkstu pieļaut, ka notiktu pēc viņas prāta.

Ceru, ka ar mani viss būs kārtībā. Ja ne, parūpējies parPatriku. Un arī par Cepumu.

Lana

-    Es sapratu, ka viņai ir kaut kādas problēmas, vainīgā balsī teica Kvinns. Taču to gan nezināju. Tas ir… iznāk, ka Lana mūs ar Albertu izmantoja, lai nokļūtu atpakaļ tuksnesī.

-    Tas izdevīgi novērš uzmanību no tavas paša nekrietnās rīcības, noskaldīja Astrīda.

-    Viņa man piedāvāja zeltu, domīgi noteica Alberts. Astrīdas dusmas, šķiet, viņu nebiedēja. Tas bija labs ierosinājums, un es ar prieku to pieņēmu. Bet sākotnēji tas nāca no viņas. Varbūt mums vajadzētu apdomāt, vai Lana nesadarbojas ar šo radījumu.

-    Nē, teica Kvinns.

Visi gaidīja no viņa pamatojumu, bet Kvinns tikai paraustīja plecus un atkārtoja: Nē. Un pēc brīža piebilda: Nedomāju vis.

-    Lana mums ir vajadzīga, arī Sems beidzot pārtrauca savu drūmo klusēšanu. Tam, vai viņa palīdz tam radījumam, gandrīz nav nozīmes. Vienalga, kā draugs vai kā ienaidnieks, bet Lana mums ir vajadzīga.

-    Piekrītu. Alberts pamāja ar galvu, itin kā saruna risinātos starp viņu un Semu un viņi būtu vienīgie, kuri spriež, kā rīkoties. Lai arī pieķerts tik daudzos pārkāpumos, Alberts nepavisam neizskatījās noraizējies.

Bet viņam jau ari nav, par ko raizēties, apcerēja EdUio. Viņam ir pārtika. Pārtika tagad nozīmē varu. Pat Astrīda neliek tam īpašus šķēršļus, lai gan Alberts viņai nepārprotami nepatīk.

-    Mums jāuzzina, kas tas tāds par radījumu, teica Alberts.

Sems uzlūkoja Vaboli, kuram bija pavēlēts būt redzamam.

-    Ko prot tā meitene Orsija?

Vabole paraustīja plecus. Viņa redz citu cilvēku sapņus, man šķiet.

-    Un ICeins grib to būtni izspiegot, Sems gandrīz pret paša gribu aizvien vairāk iesaistījās notiekošajā. Edllio gluži vai redzēja, kā drauga galvā atkal sāk griezties ritentiņi. Tas bija milzu atvieglojums. Ja to grib Keins, varbūt to gribam ari mēs, teica Sems, un visi pārējie cits pēc cita piekrītoši māja ar galvu. Albertam taisnība: jāuzzina, ar ko mums ir darīšana.

Tādējādi Edllio tagad nācās būt par šoferi Vabolēm un šai dīvainajai meitenei.

-    Kā tu teici kāds ir tavs vārds? jautāja Edīlio, atpakaļskata spogulīša atspulgā ielūkodamies viņai acīs.

-    Orsija.

Normālos apstākļos šī meitene varbūt nemaz neliktos neglīta. Bet tagad viņa izskatījās pagalam iebiedēta. Un izdēdējusi. Visās malās mētājās viņas mati. Un, lai arī Edīlio nebija no tiem, kas mēdz sūdzēties, no viena vai abiem viņa pasažieriem nāca smaka, un ne jau tāda kā no Kvinna un Alberta zivīm.

-    No kurienes tu esi, Orsij?

-    Es mitinājos reindžera nometnē. Stefanorejā.

-    Aha. Tas laikam ir forši.

Neizskatījās, ka viņa gribētu tam piekrist. Tad Orsija teica:

-    Tev ir ierocis.

Edīlio pameta acis uz mašīnpistoli, ko bija nolicis uz sēdekļa sev blakus. Divas pilnas aptveres, kas nograbēja pie katras grambas. Jā.

-Ja mēs ieraudzīsim Dreiku, tev viņš jānošauj.

Lai arī Edllio bija tādās pašās domās, tomēr viņš uzskatīja par vajadzīgu pajautāt: Kāpēc?

-    Es redzēju viņa sapņus, atbildēja Orsija. Redzēju, kas notiek viņa galvā.

Viņi bija nobraukuši no ceļa un patlaban ieturēja virzienu uz kalniem. Vientuļnieka Džima būdu viņi bija atraduši Edīlio bija apveltīts ar labām orientēšanās spējām -, bet pašās raktuvēs neviens no viņiem nekad nebija nonācis. Braucēju rīcībā bija vienīgi Keina zīmētā karte. Saule pamazām laidās

lejup, krāsodama kalnu virsotnes draudīgi purpursarkanas. Pārāk strauji tuvojās vakars. Lai ari kas Orsijai bija jādara, viņa to nepagūs paveikt tik ātri, lai, viņiem atgriežoties pilsētā, jau nebūtu iestājusies melna nakts.

-    Kas tev īsti jādara? jautāja Edīlio.

-    Ko tu ar to domā?

-    Nu, tu it kā esi ķertā, vai ne? Vabole man sevišķi skaidri nepateica.

Vabole, izdzirdējis savu palamu, pacēla galvu. Tad, itin kā atbildēdams, pagaisa skatienam.

-    Es spēju redzēt sapņus. Es jau tev teicu, Orsija, lūkodamās ārā pa logu, atbildēja.

-Jā? Manus sapņus gan tev negribētos redzēt. Tie ir tik garlaicīgi.

-    Zinu, atbildēja meitene.

Tas saasināja Edīlio uzmanību. Ko tu teici?

-    Tas bija sen. Tu un Sems, un Kvinns, un meitene, vārdā Astrīda. Un vēl viena. Es jūs redzēju ejam cauri mežam.

-    Tu tur biji? brīnījās Edīlio. Viņš saknieba lūpas. Doma, ka kaut kāds skuķēns varējis redzēt viņa sapņus, nebūt nelikās iepriecinoša. Viņš tos bija nosaucis par garlaicīgiem, un pārsvarā tie tādi arī bija. Bet reizēm, nūjā, reizēm viņam bija sapņi, kuros viņš negribētu ielaist svešinieku. Sevišķi jau meiteni.

Viņš neveikli sagrozījās savā sēdeklī.

-    Neuztraucies, mierināja Orsija, un viņas sejā pazibēja smaida ēna. Esmu pieradusi pie… nu, tu jau zini. Pie visa kā.

-    Aha, nomurmināja Edīlio.

Džips, braucot pa akmeņaino zemi, lēkāja un grabēja. Logi bija aizvērti, un durvis cieši noslēgtas. Ap viņiem virmoja putekļu mākonis, un Edīlio neuzticējās Vabolēm: ko no tāda varēja zināt izlēks un vienkārši pazudīs.

Un vēl šeit bija sastopami koijoti. Edīlio modri vēroja apkārtni.

Viņi iebrauca kalnos. Klinšu atradze veidoja ieloku, tieši kā Keins bija uzzīmējis Vabolēm domātajā kartē.

Vieta izskatījās nelādzīga. Ēnas likās dziļākas, nekā tām pienāktos būt dienas vidū.

-    Neesmu sajūsmā, nevērsdamies ne pie viena, noteica Edllio.

-    Vai tev ir ģimene? jautāja Orsija.

Šis jautājums Edllio izbrīnīja. No runām par ģimeni bērni parasti centās izvairīties. Nevarēja taču zināt, kas noticis ar viņu ģimenes locekļiem. Protams.

-    Kad man ir bail, es mēģinu domāt par tēti, teica Orsija.

-    Es gan ne, noteica Vabole.

-    Par mammu ne? jautāja Edllio.

-Nē.

-Jo es, redzi, domāju par mammu. Manās domās viņa, vai zini, ir tik skaista. Tas ir, es nezinu, vai viņa tāda bija… ir… īstenībā. Vai saproti? Bet šeit, Edllio piedauzīja sev pie galvas, šeit viņa ir brīnumskaista. Tad viņš pabungāja sev pa krūtīm. Un arī šeit.

Viņi apbrauca atradzes klinšaino galu, un tur nežēlīgā saules gaismā atklājās spoku pilsēta.

Edīlio uzspieda uz bremzēm.

-    Vai te izskatās tā, kā tev aprakstīja Keins? viņš jautāja Vabolēm.

Vabole pamāja ar galvu.

-    Labi.

-    Keins teica, lai izejot cauri pilsētai. Garām ēkai, kura vēl arvien stāv savā vietā. Augšup pa taku. Uz raktuvju šahtu.

-    Aha, attrauca Edīlio. Puisis zināja, kas darāms. Bet viņam tas nepatika. Nepavisam. Vēl jo vairāk tagad, kad viņš bija šeit. Edīlio nebija māņticīgs, vismaz pats sevi par tādu neuzskatīja, taču šī spoku pilsēta uzdzina viņam šermuļus.

Iedarbinājis džipa motoru, Edīlio stūrēja uz priekšu lēni, ne vairāk kā desmit jūdzes stundā. Vismazāk viņam patlaban gribējās gudrot, kā apmainīt riepu.

-    Man šī vieta nepatīk, pavēstīja Orsija.

-    Aha. Nu tad pavasara brīvdienās uz šejieni nebrauksim, atteica Edīlio.

Brauciens cauri pilsētai.

Garām pussagruvušai ēkai.

Taka bija šaura, bet džipam izdevās pa to uzrāpties.

-    Stop! iesaucās Orsija.

Edīlio uzspieda uz bremzēm. Viņi bija piebraukuši pie augsta iežu atseguma. Ja šis būtu kāds vecs vesterns, nodomāja Edīlio, te būtu jāatrodas slēpnim.

Viņš paņēma ieroci. Sajūtot rokā tā smagumu, kļuva drošāk. Viņš turēja to gatavībā. īkšķis uz drošinātāja. Pirksts uz mēlītes sarga tieši tā, kā viņš bija mācījis saviem jauniesauktajiem.

Edīlio ieklausījās, taču neko nedzirdēja.

-    Kāpēc mēs apstājāmies? viņš jautāja Orsijai.

-    Ir jau pietiekami tuvu, viņa čukstēja. Es…

Edīlio sagrozījās sēdeklī. Kas tas ir?

Ieraudzītais viņu šokēja. Orsijas acis bija plaši ieplestas, mirdzošie acu baltumi nemierīgi grozījās.

-    Kas ar viņu notiek? drebošā balsī vaicāja Vabole.

-    Orsij! Vai tev kaut kas kaiš? jautāja Edīlio.

Viņas vienīgā atbilde bija kunkstēšana tik pārdabiska, ka pirmajā brīdī Edīlio pat neattapa, ka šī skaņa nāk no viņas. Tā likās veidojamies kaut kur dziļi krūtīs, pārāk dobja šai trauslajai meitenei; tā vairāk atgādināja dzīvnieka ņurdienu.

-    Tā skuķe ir nojūgusies, noīdējās Vabole.

Orsija sāka drebēt. Drebēšana aizvien pieņēmās, līdz viņa raustījās spazmās, itin kā saņēmusi nāvējošu elektrotraumu. Mēle izlīda no mutes kā sprūds.

Orsija koda sev mēlē. Kā cenzdamās to nokost.

-    Ei! Edīlio atrāva vaļā cimdu nodalījumu un drudžaini rausa ārā visu, kas tur bija, skrūvgriezi, kabatas lukturīti, riepu manometru. Viņš pakampa manometru un iesvieda to

aizmugures sēdeklī. Turi viņu, nelaid vaļā! viņš uzkliedza Vabolēm, kurš, gluži otrādi, atrāvās.

Edīlio saķēra meiteni aiz matiem nekā citādi viņš to ar vienu roku nebūtu spējis noturēt -, aptina matu kodaļu sev ap roku, līdz viņam bija stingrs atbalsta punkts, tad pavilka viņas galvu uz priekšu un iegrūda manometru Orsijai starp zobiem.

Viņas žokļi sacirtās tik spēcīgi, ka ielauza mērierīces plastmasu. No meitenes mutes plūda asinis, taču zobi vairs nebija iekodušies mēlē.

-    Turi to viņai mutē! Edīlio uzkliedza Vabolēm.

Vabole tikai stingi blenza.

Edīlio nolamājās un uzbrēca: Dari to, vai arī zvēru, es nošaušu tevi!

Vabole vienā mirklī izkļuva no transa un saņēma rokās Orsijas galvu.

Edīlio iedarbināja džipu atpakaļgaitā un, cik ātri vien iespējams, sāka virzīties atpakaļ pa taku. Atskanēja būkšķis, kam sekoja sunisks sāpju smilkstiens. Koijoti.

Stūrēdams ar vienu roku un kliegdams aiz bailēm, Edīlio trieca džipu tieši sienā. Viņš to trieca uzbrukumā. Pabraucis dažas pēdas atpakaļ, lai dabūtu skaidru skatu, viņš atkārtoja triecienu. Vēlreiz atkāpjoties, blakus iznira milzīgs atņirgts purns. Koijota zobi šķieda siekalas un plosīja plastmasu.

Edīlio notēmēja un izšāva. Zalve bija īsa, varbūt kādas piecas sekundes, taču ar to bija vairāk nekā pietiekami, lai sašķaidītu koijota galvu, pārvēršot to sarkanā miglā.

Kratīdamās un lēkādama mašīna klunkuroja lejup pa grambaino taku. Edīlio tik tikko spēja saturēt rokās stūri.

Tad pēkšņi viņi atradās līdzenā apvidū. Edīlio strauji pagrieza stūri tieši brīdī, kad divi koijoti metās virsū plastmasas apšuvumam. Abu ķermeņu trieciens bija tik spēcīgs, ka ielieca plastmasu un trāpīja Edīlio pa roku, izsitot no tās stūri un pašu apstulbinot.

Bet zēna kāja bija uz gāzes pedāļa, un viņš to mina grīdā. Džips traucās tieši ēkas sienā. Edīlio ieķērās stūrē, uzmina uz bremzēm, strauji pagrieza; auto gāzelēdamies pagriezās uz diviem riteņiem un brāzās ārā no spoku pilsētas.

Koijotu bars vēl kādu brīdi sekoja, bet, sapratuši, ka mēroties ar pilnā ātrumā braucošu automašīnu nespēj, dzīvnieki atpalika.

Vabole vēl arvien turēja Orsijas galvu dzelžainā tvērienā. Bet nu jau meitene izdeva saprotamākas skaņas, šķiet, lūgdama, lai viņu atbrīvo.

-    Laid viņu vaļā, norīkoja Edīlio.

Vabole atlaida Orsiju.

Meitene ar plaukstas virspusi notrausa asinis. Edīlio, atradis cimdu nodalījumā lupatu, pasniedza to viņai.

-    Tas pavēlēja, lai nokožu sev mēli, viņa beidzot izdvesa.

-    Kas? iesaucās Edīlio. Kas? Kurš?

-    Viņš. Viņš man teica, lai nokožu sev mēli, un es nebiju spējīga pretoties, viņa šņukstēja. Viņš negribēja pieļaut, ka es jums to izstāstu.

-    Ko izstāsti? Ko tad? izmisīgi un mulsi noprasīja Edīlio.

Orsija izspļāva uz mašīnas grīdas asinis un vēlreiz ar

lupatu noslaucīja muti.

-    Viņš ir izbadējies, meitene atbildēja. Viņš grib ēst.

-    Mūs? iebļāvās Vabole.

Orsija paskatījās uz viņu un gandrīz iesmējās. Nē. Mūs viņš neēdīs. Ak! Mana mēle!

-    Kuru tad? Kuru?

Orsija, nelikdamās zinis par Vaboli, vērsās pie Edīlio.

-    Mums nav daudz laika, viņa teica. Bariba tuvojas. Cilvēki viņam to nes. Un, kad viņš būs to uzņēmis, viņš kļūs stiprs un izmantos to meiteni.

-    Kas tā par meiteni? jautāja Edīlio, lai gan atbildi viņš zināja, pirms vēl bija uzdevis jautājumu.

-    Es nezinu, kā viņu sauc. Nu to, ar dziednieces dotībām. Ar viņas palīdzību tas var iemantot ķermeni, iemantot rokas un kājas.

-              Patlaban viņš ir novārdzis, Orsija pēc brīža piebilda.

-     Bet, ja viņš dabūs, ko vēlas… kļūs tāds, kāds vēlas kļūt… tad jūs viņu vairs neapturēsiet.

-    Badā un tumsā, teica Mazais Pīts.

Puisēns bija nolikts gulēt, taču viņa acis bija platas un spožas.

-Zinu, PItij. Mēs visi esam izbadējušies. Bet gluži tumšs gan nav, Astrīda gurdi sacīja. Aijā-žūžū. Laiks čučēt.

Meitene bijusi aizvadījusi garu nakti un ritu. Viņai gribējās, lai Pīts iemieg; tad ari viņa varētu kaut cik pagulēt. Astrīda tikko spēja noturēt galvu. Tā kā nedarbojās gaisa kondicionēšanas iekārta, mājā bija karsti. Karsti un smacīgi.

Sema sabrukums viņai bija smags trieciens. Astrīdai gribējās just zēnam līdzi. Viņa arī juta līdzi. Bet lielākas par līdzjūtību bija bailes. Sems bija vienīgais, kas stāvēja starp Perdidobīčas nosacīto normālumu un Keina, Dreika un Diānas iemiesoto varmācīgo neprātu.

Sems arī bija vienīgais, kurš aizstāvēja Mazo Pītu un pašu Astrīdu.

Bet viņš salūza. PTSS, viņa sprieda, pēctraumas stresa sindroms. Ar to mēdz sasirgt kareivji, kuri pārāk ilgu laiku aizvadījuši kaujās.

Varbūt lielākā vai mazākā pakāpē tas bija visiem 1BJZ iedzīvotājiem. Bet neviens cits nebija sastapies ar visām šeit notikušajām varmācīgajām sadursmēm, atrodoties arvien jaunu šausmu degpunktā, un turklāt vēl bijis apkrauts ar visiem šiem neskaitāmajiem, nudien neskaitāmajiem sīkumiem. Semam nebija brīvstundu. Nebija atelpas.

Astrīda atcerējās Kvinnu smejam, ka Sems nekad nedejojot. Viņa šo puisi mīlēja, taču taisnība, Sems nemācēja

atslābināties. Labi, ja vien tāda iespēja tiks dota, Astrīda viņam to iemācīs.

-    Viņam bail, sacīja Mazais Pīts.

-    Kam?

-    Nestoram.

Nestors bija lelle maružiņa, kuru Sems netīšām bija saplēsis. Jā, man ari ir žēl Nestora. Guli, Pītij.

Viņa pieliecās, lai noskūpstītu brālīti uz pieres. Protams, viņš Astrīdai neatbildēja. Puisēns māsu neapskāva, nelūdza, lai izlasa viņam pasaku, neteica: “Paldies, ka tu tā rūpējies par mani, māsiņ.”

Ja brālītis vispār runāja, tad tikai par to, kas bija viņa galvā. Ārpasaule viņam nozīmēja ļoti maz vai nenozīmēja neko. Pie ārpasaules piederēja arī Astrīda.

-    Es tevi mīlu, Pītij, viņa teica.

-    Viņam ir viņa, teica Mazais Pīts.

Brīdī, kad tika izteikts šis apgalvojums, Astrīda jau bija izgājusi pa durvīm. Ko?

Pīta acis aizvērās.

-    Pītij! Pītij! Meitene apsēdās līdzās brālītim un pielika roku viņam pie vaiga. Pītij… Vai Nestors ar tevi runā?

-    Viņam patīk mani briesmoņi.

-    Pītij, vai… Astrīda pat īsti nezināja, kā pajautāt. Smadzenes likās pārkarsušas. Tas bija vairāk nekā parasts nogurums. Viņa atgūlās līdzās brālītim un cieši piekļāvās pie viņa vienaldzīgā augumiņa. Pastāsti man, Pītij. Pastāsti man par Nestoru.

Bet Mazais Pīts jau bija aizmidzis. Un pēc dažām sekundēm aizmiga ari Astrīda.

Tas notika miegā. Tieši miegā viņa sāka likt kopā atsevišķos bilžu mīklas gabaliņus.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

2 STUNDAS, 52 MINŪTES

Divdesmit viena stunda bez pārtikas. Ne kumosiņa.

Bez jebkādām cerībām, ka ēdiens pēkšņi varētu parādīties.

Džeka vēders vairs nerūca un neburkšķēja. Tas raustījās krampjos. Sāpes nāca viļņveidā. Katra sāpju lēkme ilga kādu minūti, un pēc tam stundu vai pusotru bija atelpa. Bet, kad sāpes atgriezās, tās bija stiprākas nekā iepriekš. Un vilkās ilgāk.

Pēc kādām divpadsmit stundām tas kļuva nopietni. Izsalkums Džeku bija mocījis ari pirms tam, jau ilgstoši, bet tas bija citādi. Viņa organisms vairs neteica: “Paklau, kā būtu, ja mēs paēstu?” Tagad tas kliedza: “Dari kaut ko, es ciešu badu!”

Tikko bija sācies jauns sāpju cikls. Džeks no tā baidījās. Viņš slikti panesa sāpes. Un šīs savā ziņā bija ļaunākas par sāpēm kājā. Tās bija ārpusē. Šīs iekšienē.

-    Vai tu jau izdomāji? noprasīja Keins. Vai dabūji to gatavu?

Džeks vilcinājās. Ja viņš atbildēs “jā”, sāksies viņa murga nākamais posms.

Ja teiks “nē”, viņi šeit sēdēs un sēdēs, līdz nomirs badā.

Džekam negribējās teikt “jā”. Viņš zināja, kas Keinam padomā. Tik ļoti negribējās teikt “jā”.

-    Es varu to izdarīt, atbildēja Džeks.

-    Tu vari to izdarīt tūlīt?

-    Es varu izņemt no reaktora vienu kodoldegvielas stieni, teica Džeks.

Keins lūkojās viņā gandrīz tā, it kā būtu gaidījis citu atbildi.

-    Labi, viņš klusi sacīja.

-    Bet man jāsāk ar to, ka pavājinu kontroles stieņus visā reaktorā. Tādējādi tiks apturēta reakcija, bet tas nozīmē, ka elektrība tiks atslēgta visur.

Keins pamāja ar galvu.

-             Tu gribi teikt, ka strāvas nebūs nekur? ierunājās Diāna.

-    Ne tikai Perdidobīčā?

-Ja nu vienīgi kāds no jauna iedarbinās reaktoru, teica Džeks.

-    Jā, novilka Keins. Viņš šķita samulsis, it kā viņa domas būtu aizņemtas ar kaut ko citu.

-    Es varu izcelt degvielas stieni. Tas ir divpadsmit pēdas garš un satur 235 granulas urāna. Pēc izskata atgādina ļoti garu un tievu kārbu, kas piepildīta ar oļiem. Tas ir ārkārtīgi radioaktīvs.

-    Tātad tavs plāns ir mūs visus nogalināt? noteica Diāna.

-    Nē. Lai pārvietotu stieņus, tiek izmantoti ar svinu izoderēti apvalki. Tie gan nav absolūti efektīvi, bet tik ilgi, cik mums vajadzīgs, tie mūs, domājams, pasargās. Ja nu vienīgi…

-Ja nu vienīgi? noprasīja Keins.

-    Vienīgi ja apvalks tiktu bojāts. Kā, piemēram, ja tu to nomestu zemē.

-    Kas tad notiktu? interesējās Diāna.

-    Tad mēs saņemtu radioaktīvo starojumu. Milzīgās devās. Tas ir neredzams, bet efekts ir tāds, it kā uz tevi tiktu šautas sīkas lodes. Tās izsit tavā ķermenī miljons sīku caurumu. Tu saslimsti. Tev izkrīt mati. Tu vem. Pietūksti. Un visbeidzot mirsti.

Neviens neteica ne vārda.

-    Tātad zemē mēs to nemetīsim, Dreiks beidzot pavēstīja.

-    Aha. Mēs to stiepsim jūdzēm tālu un ne reizi nenometīsim zemē, noteica Diāna. Pie viena atkaudamies no Sema

un Dēkas, un Braienas uzbrukumiem. Tik tiešām nekādu problēmu!

-Jo tuvāk tu atrodies, Džeks turpināja, jo tas ir nāvējošāk. Tātad, ja atrodies pāris pēdu attālumā, tad, viens un divi, esi pagalam. Ja atrodies tālāk, tad mirsti lēnām. Ja esi pietiekami tālu, varbūt nenomirsi, iekams tev nebūs attīstījies vēzis. Un, ja atrodies pavisam tālu, tad esi drošībā.

-    Es izvēlos būt labi tālu, sausi noteica Diāna.

-    Pēc cik ilga laika tas būs gatavs? jautāja Keins.

-    Pēc pusstundas.

-    Ir jau pietiekami vēls, lai mēs varētu sagaidīt tumsu, sacīja Keins. Kā mēs to iznesīsim ārā?

Džeks paraustīja plecus. Aiz reaktora ir ielādes korpuss.

Keins saguma krēslā. Viņš mežonīgi grauza īkšķa nagu. Dreiks noskatījās tajā ar neslēptu nicinājumu.

-    Labi, Keins beidzot teica. Džek, dabū visu gatavu. Dreik, mums vajadzīga uzmanības novēršana. Sacel ārpusē traci tā tu aizkavēsi Semu. Pēc tam tu mūs panāksi.

-    Vienkārši paņemsim furgonu, ierosināja Dreiks.

-    Mēs nevaram braukt pa piekrastes ceļu. Šie mūs tūlīt pat ieraudzīs, iebilda Keins. Mums jāvirzās pa iekšzemes ceļiem. Pāri pakalniem ved takas. Pa tām mēs atradīsim ceļu uz šoseju. Šķērsosim to. Tad dabūsim braucamrīku un dosimies tuksnesī.

-    Kāpēc mums jāslapstās? vaicāja Dreiks. Mums taču ir urāns, vai ne? Kurš gan uzdrošināsies mūs aiztikt? Kurš gribēs riskēt ar to, ka tas stienis tiek nomests zemē?

-    Ļauj man tev kaut ko pajautāt, Dreik, teica Keins. Ja tu būtu Sems un ieraudzītu mani un tevi, un Diānu, un Džeku visus kopā aizsoļojam pa piekrastes ceļu un tu redzētu, ka es stiepju šo lielo, bīstamo radioaktīvo priekšmetu, ko tu darītu?

Dreiks sarauca uzacis.

-    Ak, paskat tik Dreiks mēģina domāt! nosmīkņāja Diāna.

-    Tāpēc jau tas, kurš komandē, esmu es, nevis tu, Dreik. Ļauj, lai paskaidroju tev jēdzienos, kādus tu spēj saprast. Ja es būtu Sems un ieraudzītu mūsu četrotni, un saprastu, ka nevaru atļauties uzbrukt… Keins pacēla gaisā četrus pirkstus. Citu pēc cita viņš tos salocīja. Izsliets palika tikai vidējais pirksts.

-    Viņš mūs, pārējos, novāktu, Dreiks izgrūda caur sakostiem zobiem. Viņa acis iedzalkstljās apspiestā niknumā.

-    Tātad, ja jūsu trijotne grib cēli un braši izsolot no šejienes ārā, dariet man to zināmu, Keins, sastapdamies ar Dreika skatienu, teica. Tad viņš pieliecās Dreikam pavisam tuvu, gandrīz apkampjot viņu. Piegrūdis muti viņam pie pašas auss, Keins čukstēja: Tikai nesāc domāt, ka vari ieņemt manu vietu, Dreik. Tu man esi noderīgs. Bet tiklīdz sākšu uzskatīt, ka tu man vairs nederi…

Tad viņš pasmaidīja, papliķēja Dreika iekritušo vaigu un balsi, kurā vēl bija jūtama senās dižošanās atblāzma, sacīja:

-     Mēs sajauksim kārtis. Sems domā, ka visi trumpji ir viņa rokās. Bet mēs visu apgriezīsim otrādi.

-    Mēs pabarosim briesmoni, kurš iecirtis nagus tavās smadzenēs, salti noteica Diāna. Nemaz nemēģini to kaut kā izpušķot. Mēs pabarosim briesmoni un cerēsim, ka tas, izrādīdams pateicību, palaidis tevi vaļā no pavadas.

-    Liecies mierā, Diāna! Keins viņu apsauca. Viņa bravūra bija pagaisusi.

Diāna pameta skatienu sāņus, lai pārliecinātos, vai Dreiks ir pietiekami tālu. Vabole neatgriezīsies. Tu to zini.

Keins zelēja īkšķi. Džekam iešāvās prātā šķebīga doma, ka varbūt nav tālu bridis, kad viņš aiz bada spētu apēst pats savu pirkstu.

-    Tu to nevari zināt, attrauca Keins. Varbūt viņam neizdodas sameklēt Orsiju. Viņš nesacelsies pret mani.

-    Nav neviena, kurš būtu tev līdz galam uzticīgs, Kein, teica Diāna. Dreikam tā vien niez nagi tevi novākt pie malas.

Un no Koutsas neviens nemetas šurp tev palīgā. Ir tikai viens cilvēks, kurš par tevi patiesi rūpējas.

-Tu?

Diāna neatbildēja. Es zinu, ka tas ir tevi sagrābis, Kein. Esmu to redzējusi. Bet ari šis tavs briesmonis nav tev uzticīgs. Tas tevi izmantos un aizmetis kā nederīgu. Viņš būs viss, un tu nebūsi nekas.

-    Lielākā daļa no tā, ko gribu pateikt, ir tikai pieņēmumi, iesāka Astrīda.

Sems, Astrīda, Edllio jau no paša sākuma viņi bija komanda. Viņi bija cīnījušies pret Orku, kad tas vēl sevi dēvēja par Kapteini Orku un centās valdīt pār IBJZ. Viņi bija cīnījušies pret Keinu un pret Barvedi. Viņi bija iemācījušies pārdzīvot lielo Viens Pieci.

Aina, kas patlaban sāka noskaidroties, bija vēl daudz briesmīgāka.

-    Saliekot kopā Edīlio stāstīto ar to, kas bija teikts Lanas vēstulē un ko mēs no Lanas uzzinājām par Dreiku, kā ari vēl šādus tādus sīkumus, mēs…

Viņa uzlūkoja Mazo Pītu, kurš sēdēja pie loga, raudzīdamies uz rietošo sauli un mehāniski mādams ar galvu. Jā, un vēl to, ko man izdevās uzminēt no sava brālīša. Kāds… varbūt kaut kā īpaši mutējis cilvēks. Vai arī mutējis dzīvnieks… Vai varbūt kaut kāda pilnīgi cita veida būtne, kaut kas tāds, ko mēs galīgi nespējam izprast… mitinās raktuvju šahtā.

-    Šis radījums, gajafags, ir apveltīts ar spēju ielauzties cilvēku apziņā un viņus ietekmēt. Visvairāk acīmredzot tos, ar kuriem tam bijis kāds kontakts. Kā Lana, teica Sems.

-    Vai Orsija, Edīlio viņu pārtrauca. Noteikta veida prātus, vai saprotat? īpaši uztvērīgus vai kā tamlīdzīgi.

Astrīda pamāja ar galvu. Jā. Dažs var būt vieglāk ietekmējams nekā citi. Es esmu pārliecināta, ka tas ir nodibinājis kontaktu ar Mazo Pītu.

-    Viņi sarunājas? Edilio neticīgi apjautājās.

Astrīda izstiepa kaklu un atgāza galvu, cenšoties nokratīt sasprindzinājumu, kas bija savilcis žokli. Semu satrieca tas, cik skaista vēl arvien bija šī meitene. Par spīti visam. Bet viņš redzēja arī, cik tā maiga, cik smalka un trausla. Tāpat kā visi pārējie, viņa bija nokritusies svarā. Vaigukauli izcēlās vairāk nekā līdz šim, acis šķita noguruma un raižu noēnotas. Deniņus šķērsoja sarkana švīka.

-    Nedomāju, ka viņi sarunājas tā, kā to saproti tu, atbildēja Astrīda. Bet viņi jūt viens otru. Pītijs mēģināja mani brīdināt… Bet es nesapratu.

-    īsi un skaidri, klusā balsī sacīja Sems. Ko tu par to domā?

Astrīda pamāja ar galvu. Tev taisnība. Atvaino. Es ne… Viņas balss aizlūza. Bet meitene sparīgi papurināja galvu un no jauna koncentrējās. Labi. Ir kaut kāds radījums mutants. Izcelsme nezināma. Tam piemīt spēks pakļaut prātus. Spēcīgāk tas iedarbojas uz cilvēkiem, kuri ar šo būtni kādreiz jau tikušies. Kā Lana. Kā Dreiks.

-    Un, iespējams, Keins, piebilda Astrīda.

-    Tu domā, ka arī Keins ir saskrējies ar šo gajafāgu? jautāja Sems.

-Tu gribēji, lai izsakos īsi un skaidri. Tāpēc es atmetu jebkādu epistemoloģiju.

Sems pazina šo Astrīdas iemīļoto triku kaitināt cilvēkus ar svešvārdiem. Viņš vāri pasmaidīja. Uz priekšu! Patiešām atmet to… lai kas tas būtu.

-    Pēc vairākiem nosacīti mierīgiem mēnešiem, turpināja Astrīda, pēkšņi no jauna parādās Keins. No Vaboles teiktā mēs zinām, ka pirms tam viņš atradies tādā kā komā vai delīrijā. Bet tad pēkšņi viņš ņem un atlabst. Un pirmais, ko Keins dara, viņš pārņem spēkstaciju.

-    Ap to pašu laiku Lana sāk just, ka gajafāgs viņu sauc pie sevis. Un Pītijs sācis runāt par kādu, kas it kā ir badā un tumsā.

-    Orsija saka: tas radījums gaida, ka drīz tikšot pabarots, teica Edilio.

-Jā. Un vēl ir Daks.

Sema uzacis uzšāvās pierē. Daks? To viņš nebija gaidījis.

-    Viņa stāstā neviens īpaši neieklausījās. Ari es ne, atzina Astrīda. Bet viņš nerimās apgalvot, ka tur, lejā, esot bijusi ala, kas mirdz. Kā no radioaktivitātes. Pēc viņa vārdiem, kā kaut kādā “Simpsonu” epizodē.

-    Nu, nu? skubināja Edilio.

-    Spēkstacija atrodas pašā IBJZ centrā, turpināja Astrīda. Mēs zinām, ka tur bija avārijas situācija, uz ko Mazais Pīts reaģēja, radot šo… šo burbuli. Bet kā tas nākas, ka daudz kas mainījās jau pirms tam? Kā Mazais Pīts ieguva šādu spēku?

-    Negadījums pirms trīspadsmit gadiem. Semam tas atausa, tikai izrunājot šos vārdus.

-    Negadījums. Mēs allaž uzskatījām, ka spēkstacijā ietriecies meteorīts. Bet varbūt tas nebija vienkārši meteorīts. Varbūt tas bija kaut kas vairāk.

-    Piemēram kas?

-    Starp daudzām citām teorijām pastāv ari tāda, ka dzīvība uz Zemes sākusi veidoties no vienkārša organisma, kas sasniedzis mūsu planētu ar komētu vai meteorītu. Tātad pieņemsim, ka uz objekta, kas ietriecās spēkstacijā, ir bijis kaut kas dzīvs. Kaut kas pavisam vienkāršs, teiksim vīruss. Vīruss plus radiācija, un rezultātā iegūstam mutāciju.

-    Kas tad īsti ir šis gajafāgs? taujāja Sems.

-     Lūdzu, neizturies tā, it kā es tev būtu devusi atbildi, ja? teica Astrīda. Jo es tik tiešām esmu ieslīgusi minējumos. Un, pat ja tā ir patiesība, tā neko daudz neizskaidro. Viss ir viena vienīga jautājuma zīme. Patiesi milzīga jautājuma zīme.

-    Bet? skubināja Sems.

-    Bet varbūt šis radījums, kurš dzīvo zem zemes trīspadsmit gadus, pārtiek no radiācijas. Barojas no tās. Iedomājieties

vīrusu, kurš Visuma telpā spēj izdzīvot tūkstošiem gadu. Tā vienīgais iespējamais barības avots var būt spēcīga radiācija.

Turpmākais Astrīdai nācās smagi. Sems redzēja, kā dreb viņas lūpas. Spēkstacijas vadība meloja: negadījuma rezultātā radusies radiācijas noplūde tā arī netika pilnībā novērsta. Radiācija visu laiku bija mums zem kājām, tā iesūcās ūdenī un tika absorbēta pārtikā, kuru lietojām.

Astrīdas tēvs bija inženieris un strādāja spēkstacijā. Viņai noteikti nedeva mieru doma, vai tētis par šo maldināšanu ir zinājis.

-Varbūt viņi nemaz nezināja, ka nav visu izvākuši, minēja Sems. Tie cilvēki, kuri tur strādāja, varbūt viņi to pat nenojauta.

Astrīda pamāja ar galvu. Drebēšana rīmās. Taču sejā palika apspiestas dusmas. Gajafāgam mutējot, tas pats notika ar dažiem no mums. Varbūt tā bija kaut kāda veida sintēze. Es nezinu. Toties ir viens puslīdz drošs minējums: gajafāgam sācis aptrūkt barības. Ir jāpapildina tās krājumi. Pats viņš pie tās tikt nevar, viņš var tikai mēģināt likt citiem pildīt savu gribu. Es domāju esmu pārliecināta -, ka avāriju, ko Mazais Pīts apturēja, izraisīja kāds no spēkstacijas darbiniekiem. Paklausot gajafāgam. Mēģinot uzlaist gaisā spēkstaciju, lai visapkārt izplatītos radiācija. Tā nogalinātu visus, kas ir tuvumā… izņemot radījumu, kurš no tās pārtiek.

-    Mazais Pīts apturēja avāriju. Radīja IBJZ. Bet viņš neiznīcināja gajafāgu. Un gajafāgs joprojām ir izsalcis.

-    Badā un tumsā, apstiprināja Mazais Pīts.

-    Keins grasās to pabarot, teica Sems.

-Jā-

-    Un pēc tam?

-    Un pēc tam gajafāgs izdzīvos un pielāgosies. Tas nevar turpināt dzīvot alā, būdams atkarīgs no citiem. Tam jāizkļūst ārā. Jāspēj brīvi pārvietoties. Un jāiztur uzbrukumi no mūsu puses.

-    Varbūt pat ir labi, ka tas nāks atklāti cīnīties, teica Edīlio. Varbūt mums izdodas to nogalināt.

-    Tas zina, ar kādiem spēkiem esam apveltīti, teica Astrīda. Turklāt kāds tam ir palīdzējis, iztēlojoties principu, pēc kāda uzbūvēt ķermeni, kas ir būtībā neievainojams.

-    Palīdzējis? Kurš?

Sems mierinādams uzlika roku Edīlio uz pleca. Kāds, kurš nezina, ko dara, viņš teica.

-    Nestors, pavēstīja Mazais Pīts.

-    Pamēģini, draugs! Kas tu kāds trīsgadnieks? Antuāns mēģināja padot kāsi Cilam. Taču tas atgaiņājās.

-    Esmu jau agrāk mēģinājis, viņš atrunājās. Man nepatika.

-   Jā, kā tad. Antuāns dziļi ievilka no kāša un sāka tā klepot, it kā būtu savainojis plaušu. Viņš klepoja tik neganti, ka celis atsitās pret kafijas galdiņu un apgāza Cila ūdeni.

-    Ei! iesaucās Cils.

-    Ak, piedod, vecīt! izdvesa Antuāns, kad atkal spēja parunāt.

Lenss ievilka kādu nieku, saviebās un padeva to tālāk Līzai. Viņa ieķiķinājās, ievilka dūmu, ieklepojās un atkal ieķiķinājās.

Cilam vēl nekad nebija bijusi draudzene. Viņš meitenēm nepatika. Ne jau vienkārši nepatika, bet nepatika. Viņš nebija no populārajiem puišiem.

Senajās dienās Cils bija pazīstams galvenokārt ar dīvainajām pusdienām, ko māte mēdza viņam dot līdzi. Tās nemainīgi bija vegānas, organiskas un allaž ļoti “zaļas” nekā fasēta, nekā, kas būtu ievietots vienreiz lietojamā tarā. Nelaimīgā kārtā lielākā daļa no mātes sarūpētajām maltītēm smakoja. Salātu mērces bija etiķainas, vīnogu lapās sabāztā tapenāde vai humoss oda pēc ķiplokiem.

Cils mīlēja mammu un tēti, tomēr šajā ziņā IBJZ nāca kā atbrīvošana: beidzot viņš drīkstēja locīt iekšā gan cepumus,

r

gan čipsus visu to, ko tik ļoti kāroja. Cils atļāvās pat to, ko viņa vecāki būtu uzskatījuši par nepiedodamu: viņš ēda gaļu. Un tā viņam garšoja.

Tagad viņš, protams, atdotu visu, lai tiktu pie lipīga humosa pikuča un pilngraudu kviešu maizes.

Cilam nebija, ko ēst. Toties bija vēdergraizes. Un viņa komanda. Viņa grupa. Cilvēku komanda. Kurā visi viņš to apzinājās bija neveiksminieki. Izņemot Lenšu. Lensa klātbūtne piešķīra viņu bariņam tādu kā lielāku nozīmību, padarīja viņus foršākus, nekā viņi bija īstenībā. Pat tagad, šeit, drebošajā sveces gaismā, Lenss izskatījās superīgi.

-    Ķertajiem ir pārtika, nu jau vai tūkstošo reizi atkārtoja Tārks. Viņiem vienmēr ir pārtika. Normālie bērni staigā apkārt izsalkuši, bet ķertajiem allaž visa ir papilnam.

Cils par to šaubījās, taču strīdēties nebija jēgas. Ne jau kaut kāds no gaisa pagrābts stāstiņš par to, ka ķertajiem ir pārtika, lika viņam tos ienīst. Tā bija viņu augstprātīgā izturēšanās. Bet lai jau Tārkam tiek.

-    Dzirdēju, ka Braiena noķērusi un apēdusi pāris baložu, pavēstīja Līza un tūdaļ atkal ieķiķinājās. Cils netika gudrs, vai viņa tā ķiķina vienmēr vai tikai tagad tāpēc, ka ir sapīpējusies.

Tēmēdama sev klēpī ar mazu kabatas lukturīti, Līza ar ūdensdrošu flomāsteru zīmēja mapē dažādas burtu “C” un “K” variācijas “Cilvēku Komanda”. Cilam vislabāk patika variants, kur “C” un “K” bija savstarpēji savienoti un sagāzti uz vienu pusi un viss apvilkts ar resnām kontūrām.

Antuāns, kārtējo reizi izmisīgi meklēdams pārtiku, bija atradis savu vecāku guļamistabā zālīti.

-    To es jums saku, turpināja Tārks, norādīdams uz Līzu, itin kā meitene varētu viņa teikto apliecināt. Viņiem ir savi paņēmieni, kā tikt pie pārtikas. Ķertie allaž ir visi uz vienu roku. Tārks nesmēķēja. Viņš skatījās uz Cilu, it kā tam būtu kāds risinājums. It kā Cilam būtu padomā kāds plāns.

Cilam nekāda plāna nebija. Viņš zināja vienīgi to, ka IBJZ visu nosaka ķertie. Un ne tikai Perdidoblčā, bet ari augšā kalnos Koutsā. Un tagad vēl ari spēkstacijā. Ķertie pārvaldīja visu. Nu labi, ķertie un viņu palīgi, tādi kā Edllio, Alberts un Astrīda.

Un vēl Cils zināja to, ka viss ir sagājis grīstē. Ļaudis cieta badu. Un, ja jau pie šprices bija ķertie, kurš cits pie tā varēja būt vainīgs?

-    Viņiem ir, ko likt vēderā, es jums to garantēju, atkārtoja Tārks.

-Jā, toties mums ir, ko vilkt plaušās, teica Antuāns un iesmējās pats par savu asprātību.

Parādes durvis atvērās, un Cils, drošs paliek drošs, jau sniedzās pēc savas beisbola nūjas. Tas izrādījās Henks. Ienācis telpā, viņš devās taisnā ceļā pie Antuāna, kurš bija divreiz lielāks par viņu, un uzkliedza tam: Met zemē!

-    Kas tu tāds esi, policis?

-    Nav ko apreibināties! noskaldīja Henks. Ne jau tas ir vajadzīgs Cilam. Ne jau tāpēc ir nodibināta Cilvēku Komanda.

Antuāns aizmiglotu skatienu uzlūkoja Cilu, kurš, dzirdot šos vārdus, jutās pārsteigts. Tātad tie domāja, ka viņš ir izvirzījis kādu augstāku mērķi. Tas bija glaimojoši. Un arī mulsinoši.

-Jā, met vien prom to zāli, vecīt, piebalsoja Cils.

Antuāns izgrūda skaņu, kam vajadzēja nozīmēt noraidījumu.

Henks, visiem par pārsteigumu, izsita kāsi viņam no rokas.

Antuāns cēlās augšā no dīvāna un, šķiet, bija gatavs sīko Henku saspiest plakanu. Bet Cils viņu apturēja: Nē. Nekādu kautiņu starp savējiem.

-Jā. Tas tiesa, noteica Lenss, tomēr bez īpašas pārliecības.

Tagad savu viedokli atlika izteikt tikai Tārkam. Henkam taisnība. Cils netaisās rīkoties kā visi citi. Viņš mūs ir sapulcinājis tāpēc, lai izrēķinātos ar ķertajiem. Ja mēs te sēdēsim,

ķerdami kaifu, Cils nespēs atrisināt problēmu. Viņam vajag, lai mēs būtu uz strīpas.

-    Aha, piekrita Lenss. Tikai kur tā strīpa ir?

-    Es atradu Hanteru, Henks ar klusu lepnumu pavēstīja. Itin kā pasniegdams vecākiem liecību, kurā ir vienīgi teicamas atzīmes.

Cils pielēca kājās. Tu viņu atradi?

-   Jā. Viņš ir otrpus šosejai, slēpjas kādā mājā. Un jūs nemūžam neuzminēsiet, kas viņam tur ir.

-Kas?

-    Ēdamais. Tas mutantu ķertais ir nomedījis briedi un ar savu ķertā spēku to izcepis. Pats redzēju, kā viņš to ar nazi griež gabalos.

-     Paturēdams visu sev, teica Tārks. Tikai sev un pārējiem ķertajiem. Šie ēdīs brieža gaļu, bet mēs, pārējie, varam vārīt nezāles vai ko tamlīdzīgu.

Cilam mutē saskrēja siekalas. Gaļa. īsta gaļa. Un nevis kaut kāda žurka vai balodis, bet kaut kas tāds, kas līdzinājās liellopam.

-    Esmu ēdis brieža gaļu, pavēstīja Lenss. Nav ne vainas.

-    Gan jau ir labāks par suni, noteica Antuāns. Lai gan es neatteiktos ari no suņa, ja varētu pie tā tikt.

-    Ko mēs darīsim? Lenss jautāja Cilam.

Visu acis, pat Līzas, pievērsās Cilam. Kā jūs domājat, ko mēs darīsim? Cils, novilcinādams laiku, retoriski jautāja.

-    Bruksim viņam virsū! sacīja Antuāns.

Cils uzsita Antuānam uz pleca un iesmējās. Jā gan. Tad viņš sarokojās ar Henku. Labi pastrādāts, vecīt! Mūsu ēdienkartē tagad būs brieža gaļa.

-    Tad, kad būsim pakāruši Hanteru, piebilda Henks.

Tas lika visiem sastingt.

-    Ko tu teici? pārjautāja Lenss.

Henks viņu salti uzlūkoja. Tu iedomājies, ka tas ķertais no laba prāta atdos mums pārtiku? Viņš mūs nogalinās pie

pirmās izdevības. Ķertajiem par mums ne silts, ne auksts. Viņiem ir vienalga, ka mēs ciešam badu. Lai vai kā, viņš ir slepkava, vai ne? Ko citu tu domā iesākt ar slepkavīgu ķerto?

Cils smagi norīstījās. Henks tajā visā bija aizgājis par tālu. Tas jau vairs nebija tas pats, kas ķengāt Semu un censties panākt šādu tādu cieņu pret normālajiem.

Cilam par atvieglojumu, ierunājās Lenss. Vecīt, es nedomāju, ka mums vajadzētu to puisi galēt nost.

-    Tā bija Cila ideja, taisnojās Henks. Tajā pirmajā naktī. Ja jau mēs netaisāmies spriest tiesu pār Hanteru, kāpēc tad mums līdzi bija virve?

Virve nebija Cila ideja. Bet vai viņam tas bija jāatzīst? Viņš bija domājis Hanteru tikai kārtīgi piekaut. Cils gribēja, lai Hanters raudātu un atzītos, ka ir nočiepis to pēdējo žāvētas gaļas sloksni. Patiesībā jau viņš nebija domājis Hanteru nogalināt. Tās bija tikai tādas tukšas runas.

-    Tu domā, ka Sems un Edīlio, un visi pārējie ļaus mums Hanteru tā vienkārši sodīt ar nāvi? iebilda Lenss.

Henks pasmaidīja. Tas bija savāds maza puisēna smaids. Nevainīgs. Viņi visi ir prom. Deka ir spēkstacijā, vai ne? Un Sems ar Edīlio ielēca džipā un aizdrāzās prom no pilsētas. Visa tā viņu varza ir aizlasījusies. Domājams, lai tiktu galā ar Keinu.

Cils juta, kā dauzās sirds. Mute bija izkaltusi. Viņi taču to nedarīs, vai ne? Tas nebūs pa īstam?

Bet Hanteram bija gaļa. Un kā citādi atņemt viņam pārtiku?

-     Mēs nevaram Hanteru vienkārši tāpat novākt, ierunājās Tārks.

-    Kā tad, nomurmināja Cils.

-    Vispirms mums jāspriež viņam tiesa, turpināja Tārks.

Un Cils juta, ka piekrītoši māj ar galvu. Un vēl viņš pamanīja, ka smaida, it kā tā jau no paša sākuma būtu bijusi viņa ideja. Var jau būt, ka bija arī. Varbūt dziļi sirdī viņš zināja, ka tam jānotiek tieši tā.

Jā, Cils sev teica. Tu esi mīkstsirdīgs, bet zini, ka tam tā jānotiek. Tu zini, ka tā ir lemts.

Visu sejas gaidoši pievērsās viņam. Tā Līza patiešām nemaz nebija zemē metama. Vismaz brīžos, kad viņa Cilam uzsmaidīja tā, it kā viņš būtu rokzvaigzne.

-    Mums būs tiesa. Jo Cilvēku Komanda neatzīst bezjēdzīgu vardarbību, teica Cils, un izklausījās, it kā viņš pats tam ticētu. Aizmirstot faktu, ka bezjēdzīga vardarbība, tāda kā, piemēram, logu dauzīšana, bija vienīgais, ar ko viņi līdz šim bija nodarbojušies. Ir vajadzīga tiesa. Citādi mūsu ļaudis, pārējie normālie, to nesapratīs. Tātad mums jānoorganizē tiesa. Tā mēs tiksim galā ar Hanteru. Tiesāsim viņu. Un kādu daļu brieža gaļas izdalīsim visapkārt, vai ne?

-    Aha, piekrita Lenss.

-    Tā mēs dabūsim cilvēkus savā pusē, sacīja Cils. Tie domās: ei, Cils ir atjaunojis taisnīgumu. Un vēl: Cils mūs ir pabarojis.

-    Un tā tas tik tiešām būs, apstiprināja Tārks.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

1 STUNDA, 8 MINŪTES

Dreiks pielavījās pie ārsienā izdedzinātā cauruma. Tā malas vēl arvien bija siltas. Turēdamies ēnā, viņš palūkojās vispirms pa kreisi, tad pa labi.

Keins gribēja uzmanības novēršanu? Labi, viņš to sagādās. Un vēl kādu!

Dreiks redzēja Deku nokārtu galvu sēžam dārza krēslā, varbūt iesnaudušos. Viņš redzēja telteni, kura klāja apveidus, kas varēja būt vienīgi līķi. Viņš redzēja divus puikas spēlējam pirkstiņu spēles. Savus ieročus tie bija atstājuši atstutētus pret automašīnu. Neredzēja ne Semu, ne viņa ēnu Edīlio. Arī Braienu nekur nemanīja.

Saule grima jūrā. Drīz iestāsies nakts. Keins bija piekodinājis neko neuzsākt, iekams Džeks nav izslēdzis reaktoru.

-  Tu redzēsi, kā auto stāvlaukumā izdziest gaisma, savā ierasti viszinīgajā tonī bija klāstījis Džeks. Un dzirdēsi, ka pēkšņi pārstāj darboties turbīnas.

Semam vajadzēja būt kaut kur tuvumā, varbūt tepat stāvlaukumā, no kura Dreiks varēja saskatīt tikai šauru joslu. Viņam tur jābūt. Sems nebūtu atstājis Deku vienu pašu. Abus tos sīkos idiotus, visticamāk, sestklasniekus, vispār varēja neskaitīt.

Dreiks pats gribēja būt tas, kurš novāc Semu. Ja viņš to izdarītu, neviens vairs neuzdrošinātos apstrīdēt viņa tiesības būt bosam. Kad cīņa ir galā, noteikumus diktē uzvarētājs.

Keins savu šāvienu uz Semu bija nopūdelējis. Dreiks to nenopūdelēs.

Bet, lai ari cik ilgi viņš skatītos, nekas neliecināja ne par Sema, ne ari kāda cita ievērības cienīga pretinieka klātbūtni.

Tiklīdz Dreiks novērsās, redzeslaukā smagi iestampāja Orks. Viņš devās uz stāvlaukuma malu, kur auga gara zāle.

Dreiks klusi iesmējās. Šausmeklim savajadzējies čurāt.

Nu labi, tātad te bija Orks un Deka, un vēl pāris sīko ar šautenēm. Nolaist tos abus no kājas būtu viegli, taču nebūtu īpaši gudri. Dreikam reiz bija darīšana ar Orku, un nevar teikt, ka viņš šajā cīniņā būtu guvis uzvaru. Tad gan, protams, viņam nebija šādas apmīļojamas mašīnpistoles.

Dreiks uzlika kreiso roku uz cauruma malas. Karsta, taču ne pārmērīgi. Viņš salieca plaukstu un nolaida uz tās ieroča stobru. Notupās pozīcijā. Piekļāva vaigu pie vēsās plastmasas laides, aizvēra kreiso aci un notēmēja caur abiem tēmēkļiem. Dreika taustekļa gals apkļāvās ap šaujamieroča mēlīti.

Viņš pārbīdīja tēmēkli collu pa kreisi. Vēl vienu collu. Un notēmēja uz Deku.

Vēl ne. Jāpaciešas, līdz Džeks izslēdz reaktoru. Un pēc tam jāpagaida vēl desmit minūtes.

Kaut tas notiktu drīzāk! Saule raidīja garas, sarkanas ēnas, un, ja stāvlaukumā izdzisīs gaisma, Dreikam vairs nebūs īpašas iespējas notēmēt.

Deka snauda. Izskatījās, ka viņa siekalojas.

īss uzliesmojums. Lūk, kas vajadzīgs. Vienreiz jānospiež mēlīte, un atliks tikai vērot sīkos, sarkanos ziediņus, kas uzplauks viscaur pār Dēkas…

-    Āāā! iebļāvās Hovards.

Dreiks atrāvās atpakaļ. To pašu darīja arī Hovards.

Hovards atradās viņam pretī, tieši pie cauruma, un blenza tajā kā kaut kāds tūrists.

Viņu skatieni sastapās.

Dreiks pagrieza ieroci pa kreisi un izšāva. Ierocis viņa rokās palēcās. Bet Hovards jau bija paguvis pieplakt pie sienas.

Deka uzrāvās no miega.

Dreiks nolamājās un notēmēja uz viņu ar savu šaujamo.

Viņš nospieda mēlīti. Bet Deka jau bija desmit pēdas virs zemes un turpināja strauji celties augšup. Dārza krēsls virpuļoja līdz ar viņu.

Dreiks notēmēja. Gluži kā treniņa nodarbībā, kad tiek šauts uz lidojošu mērķi, viņš nodomāja. Mazliet apsteigt mērķi un…

Deka mazliet novēloti pacēla rokas pret Dreiku. Ieroča stobrs, pēkšņi zaudējis svaru, pacēlās pārāk augstu. Sprādziens pāršķēla gaisu virs Dēkas galvas, un viņa, atgriežoties pašas gravitācijai, krita zemē.

Meitene ietriecās asfaltā. Krēsls uzkrita viņai virsū. Viņa nekustējās.

Tad Deka lēni, ļoti lēni pacēla galvu.

Dreiks nesteidzās. Viņš raudzījās meitenē. Redzēja, ka Deka skatās viņam pretī. Redzēja, ka viņa zina, kurš no abiem ir uzvarējis. Redzēja bailes meitenes tumšajās acīs. Bailes un padošanos liktenim.

-    Par vienu ķerto mazāk, čukstus noteica Dreiks un nospieda mēlīti.

-    Mums jāpiezogas viņam klāt, klāstīja Henks. Jāpārsteidz, pirms viņš pagūst kaut ko izdarīt.

Cilam nepatika, ka Henks dod komandas. Nepavisam nepatika. Ir svarīgi šo apstulbināt, iekams viņš nav paguvis kādu no mums izcepināt. Pēc tam mēs viņu sasiesim un liksim lietā foliju.

-              Viņš izceps pats savas rokas, drūmi tīksminājās Tārks.

-    Kā tītaru.

Negribēdami, lai būtu dzirdams mašīnas troksnis, viņi gāja kājām. Tikuši līdz šosejai, puiši steigšus metās tai pāri, itin kā kāds viņus novērotu. Lai gan viņiem nebija ne jausmas, kurš to varētu darīt. Tas bija jautri. Kā agrā bērnībā, spēlējot karinu.

No Edllio kareivjiem nebija ne vēsts. Nemanīja ari nevienu no Sema grupas.

Brieža gaļu viņi saoda, tiklīdz bija šķērsojuši ceļu. Pārsteidzoši, prātoja Cils, cik labi darbojas oža tad, kad esi ļoti, ļoti izsalcis.

Cils ar žestu pavēlēja Henkam, Tārkam un Lizai paslēpties aiz garāžas. Viņš pats kopā ar Lenšu lavījās tālāk. Apmetuši garāžai likumu, abi pieliecās, lai ielūkotos starp žoga līstēm.

Hanters turēja rokā pamatīgu miesnieka dunci. Viņš centās uzšķērst brieža ādu, taču darīja to gauži nemākulīgi. Viņš bija sadarījis īstu postažu. Atsevišķas dzīvnieka daļas bija izcepušās gandrīz melnas. Citas bija pusjēlas un asiņainas. Izšņāpis gaļas gabalu, Hanters iestūķēja to savā badīgajā mutē.

Cilam mute bija pieplūdusi pilna ar siekalām. Vēders sāpēja.

Abi aizlavījās atpakaļ pie pārējiem.

-    Tas badīgais ērms rij visu nost, ziņoja Cils. Varu apzvērēt, ka viņš to lopu grasās notiesāt viens pats.

-    Aha, piekrita Lenss.

-    Labi, lūk, ko mēs darīsim, sacīja Cils un sāka izklāstīt savu plānu.

Tārks, Henks, Liza un Cils devās apkārt mājai ar līkumu, lai uzrastos no otras puses. Pati nozīmīgākā loma tika piešķirta Lensam, jo Hanters viņu nepazina un līdz ar to nebija iemesla no šī puiša baidīties.

Kad visi bija gatavībā, Lenss nostājās aiz sētas. Ei, draugs!

Hanters, nobijies un vainīgs, apsviedās apkārt. Kas tu tāds esi? Kāpēc tu mani izspiego?

-    Nomierinies, vecīt! Es tikai saodu gaļas smaržu. Esmu izsalcis.

Hanters izskatījās aizdomu pilns. Es taisos to pārdot Albertam. Tad katram tiks pa gabaliņam. Tikai, līdzko dabūju kaut cik ieēst, tā iemigu. Toties tagad es taisu to gatavu.

Lenss, visiem spēkiem cenzdamies izskatīties nekaitīgs, pārrāpās pār sētu. Kā būtu, ja es tev palīdzētu to lopu

nodīrāt? Apmaiņā pret mazu kumosiņu? Turklāt tu taču zini, kā tam izgriezt iekšas, vai ne?

-              Protams, zinu, Hanters kā aizstāvēdamies paziņoja.

-    Patlaban tieši to gatavojos darīt.

Ir acīmredzams, ka viņa senais istabas biedrs neko no tā visa nejēdz, nodomāja Cils. Hanters nervozi un nepacietīgi vēroja, kā Lenss viņam rāmi un pašpārliecināti tuvojas.

Visa Hantera uzmanība bija pievērsta lielajam, izskatīgajam zēnam, kurš tam neuzbruka. Pat nedraudēja.

-    Aiziet! čukstus pavēlēja Cils.

Viņš pats un Henks bija pirmie, kuri iemetās pa vārtiem. Abi kustējās ātri, taču klusi, drīzāk zagšus nekā skriešus.

Kļūda tika pieļauta brīdī, kad Lenss pameta uz viņiem acis. Hanters, pamanījis zibsni svešā zēna acīs, palūkojās pār plecu un ieraudzīja Cilu. Viņš pagriezās, taču pārāk gausi un dabūja pa pieri ar Henka lauzni.

Hanters novēlās zemē kā akmeņu maiss.

Henks atvēzējās, lai sistu vēlreiz. Pietiek! Cils apturēja Henka roku. Sasieniet viņu. Rokas notiniet ar foliju.

-    Stulbeni! viņš uzsauca Tārkam, kurš jau bija sācis siet Hantera rokas. Šņorē tās viņam aiz muguras, nevis priekšā.

Tārks muļķīgi pasmaidīja. Tāpēc jau tu esi vadonis.

Viņi cieši sasēja Hanteru. Tad pienāca klāt Līza ar alumīnija folijas rullīti un vairākas reizes aptina ar to Hantera rokas.

Tārks ar līmlenti notina Hantera plaukstas, sasaistot viņa pirkstus.

Hanters nekustējās.

Cils paspēra divus soļus, pacēla Hantera nomesto nazi un nošķēla gabalu no brieža šķiņķa. Gaļas gabals bija puscepts, pa daļai jēls. Cils uzklupa gaļai kā izbadējies vilks. Pārējie smiedamies darīja to pašu. Tārks, saēdies par daudz, turpat pagalma stūri izvēmās, taču pēc tam atgriezās, lai uzpildītos no jauna.

Viņi stūķēja aiz vaigiem gaļu un smējās, priecādamies par savu guvumu.

Hanters negaidīti sakustējās. Un ievaidējās.

-              Slikti, ka mums nav pa rokai cementa, sacīja Cils.

-    Dreiks zināja, ko dara, kad iecementēja tos ķertos.

-    Bet Dreiks taču pats arī ir ķertais, vai tad ne? Līza naivi apjautājās.

Šis jautājums lika Cilam apklust. Vai Dreiks bija ķertais? Pātagas roka atbilstoši leģendai viņam bija izaugusi tās rokas vietā, ko cīniņā bija sadedzinājis Sems.

-    Laikam jau ir. īsti nezinu, Cils, košļādams brieža gaļu, domīgi novilka.

-    Mums šis tas ir jāizdomā, teica Tārks.

Hanters ievaidējās skaļāk.

-    Ķertais mostas, pavēstīja Lenss. Tagad viņam galviņa sāpēs.

Cilam tas likās jocīgi. Viņš iesmējās. Un pārējie pievienojās viņa smiekliem. Re, puiši, turējāties pie manis, un mums tika jauka, svaiga gaļa.

-    Sapratu, attrauca Tārks.

-    Tātad, vadoni, vai būtu pienācis laiks izrēķināties ar šo ērmu? ar zināmu cieņu, tomēr nepacietīgi apjautājās Henks.

Cils atkal iesmējās. Pieēstais vēders pildīja viņu ar labsajūtu. Viņš jutās gandrīz vai apreibis. Un tagad, saulei rietot, ari mazliet miegains.

Un šī uzruna “vadoni” bija viņam pa prātam. Tā šķita pašā laikā. Viņš jutās nudien lieliski.

Cils Sperijs. Cilvēku Komandas vadonis.

-    Protams, noteica Cils. Rīkosim tiesu. Viņš pārlaida skatienu pagalmam. Tārk un Henk, aizstiepiet viņu līdz lievenim un uzstutējiet sēdus.

Neizskatījās, ka Hanters spētu nosēdēt. Samaņu viņš bija atguvis, tomēr ne pilnīgi. Viena acs izskatījās tāda kā jocīga, un Cils saprata: tas tāpēc, ka tās zīlīte bija divreiz lielāka nekā otrai. Tas piešķīra Hanteram pamuļķīgu izskatu, un Cilam sanāca smiekli.

-    Tev tikai būtu vajadzējis atzīties, ka nočiepi man gaļas gabalu! viņš uzkliedza Hanteram.

Henks nometās uz ceļiem, lai varētu runāt tieši Hanteram sejā. Vai atzīsties, ka nozagi mūsu vadonim gaļas gabalu?

Hantera galva nošķiebās uz vienu pusi. Izskatījās, ka viņš mēģina runāt, taču spēja izdabūt tikai neskaidras skaņas.

-    Buļļ-muļļ-fūū, Tārks viņu izmēdīja.

-    Manuprāt, viņš teica: “Jā, es to izdarīju,” ņirgājās Henks.

-    Es būšu par tulku, pavēstīja Tārks.

-    Hanter, vai tu atzīsties, ka nogalināji Hariju? jautāja Henks.

Hanters neko neteica, toties viņa vietā atbildēja Tārks.

-     Protams, es to izdarīju. Esmu tas ķertais, necilvēks, ērms, riebeklis, kurš nogalināja Hariju.

Cils līksmi iesmējās. Ko nu vairs? Viņš ir atzinies. Tad viņš piešķīra balsij nopietnu toni. Hanter, es tevī pasludinu par vainīgu. Vainīgu izvirzītajā apsūdzībā.

-     Ko tagad? taujāja Līza. Viņš ir ievainots. Varbūt mums jālaiž viņš vaļā.

Cils jau bija ar mieru piekrist. Dusmas uz Hanteru bija gandrīz rimušās, tās bija noslāpējusi priecīgā sajūta, ko radīja pilnais vēders.

-    Tev žēl ķertā, Līza? dzēlīgi noteica Henks.

-    Nē, Līza aši attrauca.

Henks viņu bargi uzlūkoja. Tu iedomājies: ja mēs ļausim viņam iet, viņš vienkārši par mums aizmirsīs? Nē. Viņš sapulcinās pārējos ķertos un metīsies mūs vajāt. Vai tev šķiet, ka Sems mūs saudzēs?

Cils uzlūkoja Lenšu. Kā tu domā, lielais puika?

-    Es? Lenss izskatījās satraukts. Es darīšu, ko tu teiksi,

Cil.

Cils saprata, ka viss atkarīgs no viņa. Šī doma sabojāja patīkamo reibuma sajūtu. Līdz pat šim brīdim viņš apzinājās,

ka spēj savas darbības vairāk vai mazāk pamatot. Viņš varētu teikt: “Redziet, Hanters nogalināja Hariju. Es viņu atvedu tiesāt.” Bērni ņemtu to par labu. Sems varbūt ne, bet iespējams, ka arī viņam nāktos piekāpties.

Taču, ja viņi Hanteru patiešām sodīs ar nāvi, kā to neapšaubāmi vēlējās Henks, Sems un viņa ļaudis uzsāks vajāšanu. Un rūgtā patiesība bija tāda, ka cīņā ar Semu viņu piecnieks nenoturētos pat ne minūti.

Ja viņi nogalinās Hanteru, tiks pasludināts karš pret Semu. Un Sems tajā būs uzvarētājs.

Tomēr Cils to nedrīkstēja atzīt. Tas nozīmētu zaudēt stāju.

Viņš bija lamatās. Ja viņš izrādīs mīkstsirdību, Henks no viņa novērsīsies. Un Hanters, ja tie palaidīs viņu vaļā, neapšaubāmi vajās viņus. Savukārt Hantera nogalināšana būtu liktenīga Cilam.

-    Mums vajadzīgs vairāk ļaužu nekā tikai mēs pieci, teica Cils. Es gribu teikt, ka mums jāiesaista citi.

Henks neizskatījās īpaši sajūsmināts.

Bet Cilam pēkšņi bija radusies ideja. Tā uzplauka viņa prātā kā puķe. Mūs, piecus, Sems var sakaut, bet uzveikt visu pilsētu viņam nebūs pa spēkam, vai ne? Kāds gan viņš vairs būs galvenais, ja pret viņu sacelsies visa pilsēta?

-    Kā mēs dabūsim visu to baru savā pusē? noprasīja Henks.

Cils pasmaidīja. Mums ir gaļa, vai ne? Bērni ir trakoti izsalkuši. Kā tu domā, ko viņi būs gatavi darīt par brieža steika gabalu?

Edīlio stūrēja ātrāk nekā jebkad. Septiņdesmit jūdzes stundā lejup pa šoseju, apbraucot pamestus vai avarējušus vieglos un smagos auto. Vārdus, pat vēl līdz galam neizrunātus, aizpūta vējš, tāpēc viņi brauca klusēdami.

Pagriežoties pa piekrastes ceļu, kas veda uz spēkstaciju, Edīlio bija spiests palēnināt gaitu. Ik pa brīdim parādījās asi

likumi, un mirkļa neuzmanība varētu viņus aizraidīt lejup pa akmeņaino un krūmiem noaugušo nogāzi tieši jūrā.

Pēkšņi Edllio apturēja auto.

-    Kas noticis? jautāja Sems.

Edllio pacēla gaisā pirkstu. Viņš sasprindzināja dzirdi. Un tur nu tie bija. Šāvieni, viņš sacīja.

-    Brauc! pavēlēja Sems.

Orks čurāja, kad piepeši izdzirda Hovarda bļāvienu: Āāā!

Viņš tam nepievērsa uzmanību. Hovardam tas bija raksturīgi bļaustīties par katru nieku. Ko var gribēt sīks un vārgs, un viegli sabaidāms.

Orks pagriezās, un tieši tajā brīdi Dreiks izšāva. Viņš redzēja uzliesmojumu, kas nāca no cauruma sienā.

Deka lidinājās gaisā. Tad viņa krita. Un Hovards bija cieši pieplacis pie sienas.

-    Ork! iesaucās Hovards.

Deka atsitās pret zemi. Orku tas neuztrauca. Deka viņam diezin kā nepatika. Tā viņu pārsvarā ignorēja un ikreiz, kad viņš gadījās tai tuvumā, novērsa skatienu. Acīmredzot aiz riebuma pret viņa izskatu.

Nu labi, bet kuram gan viņš neriebās? Viņš riebās arī pats sev.

Tad Orks ieraudzīja šāvēja seju. Dreiks. Dreiks, kurš bija uzbrucis viņam un šaustījis viņu ar savu taustekli. Tas nebija īpaši sāpīgi, bet nepatīkami gan. Dreiks bija mēģinājis viņu nogalināt.

Dreiks Orkam nepavisam nepatika. Tas nenozīmēja, ka viņam patiktu Deka. Toties viņa patika Semam, un Sems bija pret Orku izturējies laipni. Sems bija devis viņam alu.

Ai, kā Orks gribēja alu tieši šobrīd!

Ja viņš izglābtu Deku, varbūt Sems viņu atalgotu. Dēkas izglābšana tā varētu būt veselas kastes vērta. Varbūt kaut kas no ārzemēm. Tādu alu Orks vēl nekad nebija baudījis.

No Dreilca viņu šķīra kādas simt pēdas. Deka atradās divreiz tuvāk. Tepat, tikai piecu pēdu attālumā, stāvēja motocikls.

Orks pakampa motociklu. Turot priekšējo riteni vienā rokā un stūri otrā, viņš spēcīgi parāva, un ritenis viegli atdalījās.

-    Kāds šaudās! iebrāzies iekšā, kliedza viens no Dreika kareivjiem.

-    Jā, interesanti kurš? noteica Diāna.

-    Par agru, norūca Keins. Es viņam liku nogaidīt. Džek, dari, kas darāms!

-    Es negribu sasteigt un…

Keins pacēla abas rokas, paceldams Džeku gaisā, un tūlīt pat palaida vaļā, ļaujot viņam nokrist uz instrumentu paneļa.

-    Tūlīt pat! uzkliedza Keins.

Viņi vairs nebija vadības telpā, bet atradās pie atsevišķa monitora, kurā bija redzama paša reaktora iekšpuse.

Džeks uzblieza klaviatūrā ciparu rindu.

Elektromagnēti izslēdzās.

Kadmija kontroles stieņi izbīdījās kā asmeņi.

Uz melnbaltā monitora viss šķita mierīgi. Bet efekts bija tūlītējs. Turbīnu vibrācija, nemitīgā dūkoņa, kas bija fona sastāvdaļa, pēkšņi strauji mazinājās.

Nomirgoja gaisma. Monitora attēls saļodzījās, taču tad atkal nostabilizējās.

-    Vai iet tur iekšā ir droši? noprasīja Keins.

-    Protams, kas gan var būt bīstams kodol…

-    Aizveries, Diāna! Keins uzbļāva. Ver vaļā, Džek!

Džeks paklausīja.

Viņi iegāja milzīgajā telpā, kas likās būvēta gandrīz vienīgi no nerūsējošā tērauda. Nerūsējošā tērauda grīda. Nerūsējošā tērauda tiltiņi. Celtņi. Keinam tā atgādināja gigantisku restorāna virtuvi.

Viss, kas nebija no nerūsējošā tērauda, bija signāldzeltenā krāsā. Dzelteni treliņi. Dzelteni pakāpieni. Melni dzeltenas

zīmes, kas brīdināja par to, ko nevienam, kas šeit iekļuvis, nav vajadzīgs atgādināt proti, par radiācijas risku.

Virs galvas bija kupols kā katedrālē. Tikai krāsoto betonu šeit nerotāja freskas.

Šīs vietas mērogi Keinu mulsināja.

Pašā centrā atradās apaļa aka itin kā baiss, zili mirdzošs peldbaseins. Tikai diezin vai kādam pie pilna prāta esošam cilvēkam jebkad varētu rasties vēlēšanās tajā ielēkt.

Tiltiņš veda apkārt visai telpai. Virs tā slējās automātisks celtnis. Lejā, pašās draudīgajās dzīlēs, atradās degvielas stieņi. Katrs no tiem pildīts ar pelēkām granulām, kas neizskatījās nekā sevišķi. Pamatīgi pelēki cilindri ar kaut ko, kas varēja būt svins.

Milzīgs autokrāvējs turēja gaisā tērauda cilindru. Tieši tur, kur vadītājs to bija atstājis brīdī, kad izkūpēja.

-    Es sāku. To teicis, Džeks ņēmās spaidīt taustiņus. Viņš to darīja drudžaini, taustiņi mežonīgi klabēja. Darāmais iedvesa šausmas, bet arī reibināja.

Automāts kustējās ātrāk, nekā Keins bija gaidījis. Tas uzrausās virs pārlieku zilā ūdens kā plēsīgs kukainis.

Telpā bija karsti. Avārijas ģeneratori neuzturēja gaisa kondicionēšanu, un temperatūra gandrīz nekavējoties sāka celties.

-    Cik vēl ilgi? noprasīja Keins.

-    Lai to izvilktu, padarītu nosacīti drošu, aiztransportētu uz izlietotās degvielas dzesēšanas iekārtu un…

-     Tam visam mums nav laika, pavēstīja Keins. Dreiks jau sācis šaudīties. Mums jātiek no šejienes ārā.

-    Kein, nav taču iespējams… iesāka Džeks.

-    Vienkārši grāb ciet to degvielas stieni. Ķeksē ārā no baseina. Par pārējo parūpēšos es, teica Keins.

-    Kein, lai dabūtu stieni no šejienes ārā, mums jāievēro procedūra. Vienīgais ceļš uz ārpusi ir caur…

Keins pacēla abas rokas. Viņš koncentrējās uz izliekto kupolu viņiem virs galvas ietvēruma rezervuāru, kas, gadījumā ja notiktu avārija, noturētu radiāciju iekšienē.

Sakopojis visu savu spēku, Keins to trieca pret betonu. Skaņas belziens bija tāds, ka plēsa pušu bungādiņas.

-    Ko tu dari? iesaucās Džeks.

-    Kein! iekliedzās Diāna.

Betons nepadevās. Attālums bija par lielu. Ja nu atrastos kaut kas, ko var izmantot par tarānu…

Keins notēmēja savu spēku pret autokrāvēju.

-    Esi gatavs, Džek! viņš brīdināja.

Autokrāvējs pacēlās gaisā. Itin kā būtu saņēmis spērienu no kādas neredzamas dievības. Tas brāzās taisni kā šautra. Tik ātri, ka, atskanot skaļam grāvienam, salauza skaņas barjeru. Taču šo troksni tūdaļ pat aprija cits, daudz skaļāks blīkšķis, tēraudam un dzelzij izbrāžoties cauri betonam.

-     Kā tu domā, cik izturīgs ir tas degvielas stienis? Keins jautāja.

-    Vai tu esi galīgi traks? kliedza Diāna.

-    Nē, es vienkārši steidzos, Keins atbildēja.

Dreiks nospieda mēlīti.

Asfaltā tieši priekšā Dēkai iegrauzās ložu svītra.

Dreiks, pārvarējis atlēcienu, pacēla ieroci pavisam mazliet un šāva atkal. Šāva uz Deku, kura stingi raudzījās pretī savai nenovēršamajai nāvei.

Pēkšņi Dreiks gulēja uz muguras. Ierocis, ko viņš vēl arvien turēja rokās, šāva griestos.

Ritenis brīdi mežonīgi lēkāja pa telpu, tad ar skaļu blīkšķi nokrita uz sola.

Dreiks palaida vaļā mēlīti. Viņš uzrausās kājās un palūkojās uz riteni, nespēdams saprast, kā tas te gadījies. Kā ritenis varēja pacelties gaisā un ielidot caurumā?

Orks.

Dreiks izņēma aptveri un ievietoja tajā rezervi. Viņš bija saskrambājies un apdullis, tomēr bez īpašiem savainojumiem. Puisis lavījās atpakaļ pie cauruma piesardzīgi, lai tad, ja kaut kas lidotu iekšā, viņš pagūtu izvairīties.

Dēkas tur zemē vairs nebija.

Orks bija…

Milzīga akmens roka ielauzās iekšā, un tikai dažas collas to šķira no Dreika galvas.

Dreiks uz labu laimi raidīja automāta kārtu.

Tad viņš pagriezās un metās bēgt.

I

trīsdesmit septītā nodaļa

1 STUNDA, 6 MINŪTES

Džips iedrāzās pa vārtiem. Edīlio stūrēja turp, kur, dreboša, saskrambāta un ne pa jokam saniknota, no asfalta rausās augšā Deka.

-    Kas noticis? Sems, izlēcis no priekšējā sēdekļa, jautāja.

Beidzot bija uzradies adrenalīns. Bet pat tagad viņš jutās

dīvaini nepiesaistīts. Pat tagad, stājoties pretī briesmām. It kā tās viņu nemaz neskartu. It kā to darītu kāda cita, ar pašu nesaistīta viņa būtnes daļa.

-             Mācījos lidot, klusi norūca Deka. Viņa noskurinājās un pieliekusies saķēra ceļgalu. Au!

-              Mēs dzirdējām kaut ko skaļāku par šāvieniem, teica Edīlio. Tādu kā pērkonu. Vai kā sprādzienu.

-    Atvaino, bet pērkonu es nemanīju, teica Deka.

No vienas puses lēkšiem tuvojās Orks, no otras Hovards.

-              Ork, vecīt, tas nu gan bija superīgākais gājiens! sajūsminājās Hovards. Viņš pieskrēja pie drauga un vairākas reizes uzsita briesmoņzēnam pa plecu.

-    Esmu tava parādniece, Ork, sacīja Deka.

-    Kas te tikko notika? nerimās Sems.

-              Dreiks, vecīt! Viņš, iedomājies, šauj uz Deku. Viņa uzskrien gaisā. Tad blaukš! nogāžas zemē, aizgūtnēm klāstīja Hovards. Orks, padomā tikai, vecīt, Orks pakampj šito motociklu, vai ne? Norauj tam riteni un sviež Dreikam. Kā tādu nieka frisbija disku. Hovards aiz sajūsmas sasita

plaukstas. Un ielidina tajā caurumā, ko tu izdedzināji sienā, Semij. Augstākā klase!

-    Tas tev dārgi maksās, norūca Orks.

-    Ak jā, apstiprināja Hovards. Tas maksās. Orks nesmērē nagus par brīvu.

-    Vai tiešām neviens nedzirdēja to briesmīgo troksni? Edīlio nerimās.

-    Mums, vai zini, Edīlio, gāja vaļā apšaude! atcirta Deka.

-    Vai ar tevi, Deka, viss ir kārtībā? apjautājās Sems.

-    Gan jau būšu dzīvotāja, meitene attrauca.

-     Deka, kā tu domā, kas notiktu ar alu vai raktuvju šahtu, ja tu tur novāktu gravitāciju? Sems viņai jautāja.

-    Vai tas ir joks?

-Nē.

Deka pamāja ar galvu. Skaidrs. Manuprāt, ja es gravitāciju palaistu un atkal atlaistu, un tā vairākas reizes pēc kārtas, ala, visticamāk, sāktu drupt. Varbūt pat sagrūtu.

-     Nu, Sems uzlika roku meitenei uz pleca, tādā gadījumā man tev kaut kas jālūdz.

-    Minēšu: tu gribi, lai es sagrauju kaut kādu tur alu vai raktuvju šahtu. Vai tā?

-    Tā gan nav vienkārši kaut kāda raktuvju šahta, Edīlio drūmi noteica.

-    Tajā mitinās būtne. Tā ir… Es nezinu, kā to izskaidrot. Tā iekļūst tevi. Tā saindē tevi ar bailēm.

-    Man vajag, lai tu brauktu kopā ar Edīlio. Iemūrē to būtni pazemē, teica Sems. Hovard? Es gribu, lai jūs ar Orku dotos atpakaļ uz pilsētu. Pats nespēju noticēt tam, ko saku, bet man vajag, lai jūs abi pieskatītu, kas tur, pilsētā, notiek.

-    Tas maksās…

-   Jā. Zinu, Sems pārtrauca Hovardu. Kā būtu, ja mēs par to vienotos vēlāk?

Hovards paraustīja plecus. Lai notiek, bet turēšu tevi pie vārda. Viņš norādīja uz sevi, tad uz Semu, kā teikdams: “Esam sarunājuši.”

-    Ko tu domā darīt? Deka jautāja Semam.

-    Taisos tikt galā ar Keinu. Man viņš jāaptur.

-    Tu nedrīksti viens pats stāties pretī Keinam un Dreikam, Edilio iebilda. Nekādā gadījumā. Es nepieļaušu, ka tu meklē sev galu.

Sems izmocīja smieklus. Par to es netiku pat sapņojis. Hovard, tiklīdz nokļūsi pilsētā, sameklē Brīzi protams, ja nesaskriesies ar viņu ceļā. Ja neizdodas atrast Braienu, sameklē Teilori. Pasaki viņām, lai atsūta palīdzību. Un vēl pasaki, ka vajadzīgs kāds, kurš man ziņos, kā jums, draugi, sokas ar raktuvēm.

-    Varbūt mums tomēr vajadzēja iedarbināt telefonus? bilda Edilio un, pārāk vēlu attapis, ka tas izklausās pēc dzēllbas, sarāvās.

-    Kā tad, noteica Sems. Pievieno manu kļūdu sarakstam vēl ari šo.

-Jā, bet ir viena kļūda, kuru tu, Sem, nedrīksti pieļaut: nedodies turp viens.

-    Vai tad es neteicu, ka to nedarīšu? Sems nosvērti sacīja.

Edilio ielūkojās viņam acīs. Sems nodūra skatienu un teica:

-    Bet, ja nu ar mani tomēr kas notiek, jūs saņemsiet rīkojumus no Edilio.

Deka nopietni pamāja ar galvu.

-    Nenodari man to, lūdzās Edīlio. Nelauz sev kaklu. Neuzkrauj to visu uz manējā.

Degvielas stienis. Divpadsmit pēdas garš. Šobrīd svina apvalkā, bet tik un tā bīstams, tik un tā nāvējošs.

Džeks turēja rokās daiktu, kas izskatījās pēc milzīgas pults. Izbolījis acis un krampjaini norīstījies, viņš nospieda taustiņu. Stienis pārstāja kustēties. Džeks izdvesa saraustītu nopūtu.

Degvielas stienis, vieglītēm šūpodamies, karājās pie celtņa. Keins sajuta, ka tas viņu pievelk, rada vēlmi pieskarties. Bet

tas bija karsts. Pat no divdesmit pēdu attāluma tas lika izspiesties uz pieres sviedru lāsītēm.

Keins saklausīja aiz muguras soļus. Nepagriezies, lai palūkotos, viņš teica: Tu pārāk agri sāki šaudīties, Dreik.

-    Es jau neko, Dreiks elsodams taisnojās. Mani pamanīja Hovards.

-     Un Sems? lūkodamies uz blāvi pelēko degvielas stieni, jautāja Keins. Viņu valdzināja kontrasts starp tā neizteiksmīgo izskatu un nāvējoši iznīcinošo spēku.

-    Tikko piebrauca. Kopā ar meksikāni.

Keins lūkojās uz kupolā izsisto caurumu. Vaļīgs betona gabals, atdalījies no tā, ilgi krita un ar troksni atsitās pret kādu neredzamu aparātu. Pa caurumu varēja saskatīt kalnu nogāzes; dziestošajā saules gaismā tās mirdzēja sarkanas.

Lai aizmanevrētu degvielas stieni līdz ielādes korpusam, Džekam paies vēl desmit piecpadsmit minūtes. Pēc desmit minūtēm Sems jau varēja būt klāt.

-    Mēs nevaram pieļaut, ka, ejot uz turieni, Sems min mums uz papēžiem, teica Keins. Viņam radās ideja. Brīnišķa savā vienkāršībā. Nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu.

-    īstā reize pierādīt, ka esi tik skarbs un briesmīgs, kā tev pašam liekas, Dreik, sacīja Keins.

-    Man nekas nav jāpierāda! atcirta Dreiks.

Keins sastapās ar sava vietnieka nikno skatienu. Viņš pienāca tam tuvāk. Pietiekami tuvu, lai tad, ja vēlētos, iečukstētu Dreikam ausī; bet, nē, viņš gribēja, lai to dzirdētu visi. Vai atceries, Dreik, ka es aizsūtīju Diānu pakaļ Džekam? Vai zini ko? Viņa man Džeku atveda. Tagad kādam jāaptur vai vismaz jāaizkavē Sems. Vai man tas būtu jālūdz Diānai? Gan jau viņa atrastu paņēmienu. Sems taču galu galā ir puisis.

Diāna, lai svētīta viņas viltīgā sirds, tūlīt pat attapa, kas Keinam padomā.

-    Ak Sems? viņa viszinīgi iesmējās. Gan jau viņš tai savā ledainajā princesē ir pievīlies. Man jau nu nebūtu grūti viņu… aizkavēt.

■

Šie vārdi, protams, būtu vēl iedarbīgāki, ja Diāna nebūtu noskuvusi galvu un apģērbusies zēnu drēbēs, bet Keins redzēja, ka Dreiks tik un tā ir uzķēries uz šīs ēsmas.

-    Tad to tu gribi? noprasīja Dreiks. Lai es novācu Semu? Vai nu viņš nogalina mani, vai es viņu, ja? Tev un tavai raganai būtu izdevīgi gan tā, gan otrādi.

-    Piebremzē, Dreik, noteica Keins.

Keins bez pūlēm varēja nolasīt šī psihopāta domas, it kā redzētu, kā, apsverot iespējas, Dreika galvā griežas zobratiņi. Dreiks nekādi nevarēja atteikties.

Nekādi. Ja vien arī turpmāk gribēja palikt Pātagroka. Ja cerēja kādreiz ieņemt Keina vietu.

-    Lai notiek, es novākšu Semu, Dreiks teica balsī, kurai, pēc viņa domām, bija jāskan draudīgi, taču tā, gluži otrādi, izklausījās mazliet drebelīga.

Laikam jau nejuzdamies apmierināts ar atstāto iespaidu, viņš klusi norūca: Apturēšu Semu kā likts.

Keins pamāja ar galvu, tādējādi it kā pauzdams atzinību. Novērsies no Dreika, viņš pamirkšķināja Diānai, kura ar gudru ziņu saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Nabaga Dreiks!

Ar to, ka esi godkārīgs, nepietiek. Vadonim jābūt gudram, manipulēt spējīgam aprēķinātājam, nevis parastam rīkļurāvējam.

Izcilam vadonim jāzina, kad manipulēt un kad konfrontēt.

Bet galvenais izcilam vadonim jāzina, kad ir vērts uzņemties milzīgu risku.

-    Cerēsim, ka tas degvielas stienis ir kaut cik izturīgs, Keins noteica.

Viņš pacēla rokas, un stienis uzslējās stāvus; vienā galā piestiprināts pie celtņa, tas planēja gaisā.

-    Nospied “atbrīvot”! pavēlēja Keins.

-    Kein, Džeks iebilda, ja tas atsprāgs vaļā…

-    Dari, kā teikts! noaurojās Keins.

Pat Dreiks pakāpās soli atpakaļ. Un Džeks piespieda pogu, kas atbrīvoja automātiskā celtņa tvērienu.

Keins grūda uz priekšu rokas ar izvērstām plaukstām. Cilindrs lidoja kā no loka izšauta bulta.

Tēmējums bija labs. Bet ne nevainojams. Cilindrs, izšaujoties pa caurumu, nostrīķējās gar betonu.

-    Tas ir ātrais paņēmiens, pavēstīja Keins.

-Ja mēs to atradīsim un tas būs atsprādzis vaļā, ar mums visiem ir cauri, Džeks īdēja.

Keins nelikās par viņu ne zinis. Viņš pagriezās pret Dreiku un ieraudzīja sava vietnieka acīs viltīgu aprēķinu.

-    Par Semu es parūpēšos, apsolīja Dreiks.

Keins iesmējās. Vai arī viņš parūpēsies par tevi.

-    Es tevi panākšu, Kein, teica Dreiks.

Tas bija brīdinājums. Nebija jāšaubās, ka tad, ja pēc sadursmes ar Semu Dreiks paliks dzīvs, nākamais, pie kā viņš ķersies, būs Keins.

-    Vai zini ko, sacīja Dreiks, es tev atnesīšu tava brāļa roku. Viņš paņēma manējo; ir laiks atmaksāt ar to pašu.

Sems vēroja Edīlio un pārējos aizbraucam. Viņā bija iemājojis dīvains miers. Pirmo reizi daudzu dienu laikā.

Vienīgā dzīvība, ar ko viņš te riskēja, bija viņa paša. Un puisim galvā dzima doma: ja viņš to paveiks, tad pieliks punktu. Punktu.

Viņš bija pieļāvis pārāk daudz kļūdu. Pārāk daudz kam nebija pievērsis pienācīgu uzmanību. Ne jau viņš bija tas, kurš iedomājās pamēģināt zvejot, tas bija Kvinns. Un arī ne tas, kuram bija ienācis prātā izmantot džipu, lai pasargātu ražas novācējus no mūdžiem, nebija Sems. Tā bija Astrīda.

Labās idejas allaž radās par vēlu, Sems bija pārāk gauss, pārāk samulsis, viņā bija pārāk maz pārliecības. Viņš nebija laikus rīkojies, lai normētu pārtiku. Viņš nebija pietiekami motivējis cilvēkus uz savstarpēju izpalīdzību. Viņš nebija

pamanījis aizvainojumu starp ķertajiem un normālajiem, līdz tas kļuva draudīgs. Viņš nebija nosargājis Ralfa veikalu no Dreika, nedz arī spēkstaciju no Keina.

Perdidobīčas bērni sēdēja tumsā, perinādami domas par kanibālismu. Un, tā kā viņš bija galvenais, tad visa atbildība gūlās uz viņu.

Pat tagad Semam nelika mieru smeldzošā izjūta, ka viņš palaidis garām ko būtisku. Kaut ko. Iespēju.

Ieroci.

Nu, ja viņš šo dienu pārdzīvos, tad ar to arī būs pielikts punkts. Lai tad visu izrīko Astrīda. Vai Alberts. Vai Deka. Vai vislabāk Edīlio.

Ja šī diena beigsies ar uzvaru ja viņš apturēs Keinu un Deka aizbērs raktuvju šahtu tad ar to būs gana. Vairāk nekā gana.

Bet ja nu vienam no viņiem neizdosies? Ja Keins izlauzīsies un Deka nenogalinās gajafāgu? Tā nagos bija Lana. Tas bija ieperinājies Keina prātā. Tas zināja to, ko zināja Lana un ko zināja Keins. Bez šaubām ari Dreiks. Tas pārzināja visus viņu spēkus un to robežas. Un ja nu gajafāgs kļūs par to, par ko tas grib kļūt? Ko tad?

Viņš bija kaut ko palaidis garām.

Bet kāda tam nozīme? Drīz par to varēs lauzīt galvu kāds cits. Viņš dosies sērfot.

Nav pat vajadzīgi viļņi, patiešām. Viņš var vienkārši ielaist savu vējdēli ūdenī un gulēt uz tā. Vienkārši gulēt. Tas būtu jauki.

Bet vispirms…

Sems šķērsoja stāvlaukumu un devās uz turbīnu telpas durvīm. Viņš gaidīja, ka tiks izaicināts. Ka uz viņu šaus. Bet, sasniedzis durvis, Sems atklāja, ka tās nemaz netiek apsargātas.

Atvieglojums. Taču tas nebija nekas labs. Keins varēja atstāt kādu, kurš novēro durvis. Ja viņš pats vēl arvien bija iekšā.

Sems gāja cauri spokainam un negaidītam klusumam. Spēkstacija bija apturēta. Turbīnas vairs negriezās. Normālos apstākļos te nekas nebūtu saklausāms. Tagad viņš dzirdēja pats savus soļus.

Sems atrada gaiteni, kas veda uz kontroles telpu. Durvis bija izgāztas, un pagāja bridis, līdz puisis saprata, kāpēc grīdā iedzīti saliekti instrumenti.

Pati kontroles telpa bija tukša un tumšāka nekā parasti. Dega tikai avārijas gaismas. Instrumentu paneļi un datoru ekrāni vēl arvien darbojās. Taču nebija ne miņas no dzīvības.

Viscaur izšķaidīta lipīgu, žūstošu asiņu peļķe. Sarkani pēdu nospiedumi.

To viņš nebija gaidījis, šo klusumu. Kur bija Keins? Kur Dreiks?

Spēkstacija bija milzu komplekss, un viņi varēja būt jebkur. Viņi varēja gaidīt Semu simt dažādās vietās, gaidīt slēpni, līdz viņš uzskries tiem virsū. Keins varēja uzbrukt, pirms Semam rastos jelkāda iespēja reaģēt.

Sems stāvēja sastindzis un neizlēmīgs. Kas te notika? Kaut viņš būtu palūdzis Edīlio atsūtīt šurp Braienu! Viņa divās minūtēs būtu pārmeklējusi visu spēkstaciju.

Apdomā kārtīgi, viņš sev pavēlēja. Viņi šeit bija ieradušies nozagt urānu. Viņi grasījās stiept savu trofeju uz raktuvēm. Tātad kā viņi to paveiks? Kur viņi varētu būt?

Protams, reaktorā. Nāvējošais metāls atradās tur.

-    Doma nav necik iepriecinoša, Sems teica tukšajai telpai.

Vadīdamies pēc norādēm uz sienām, viņš devās uz priekšu pa gaiteni.

Ieeju reaktorā sargāja smagas tērauda durvis. Keins nebija papūlējies tās aiz sevis aizvērt.

Uz priekšu pa garu, blāvi apgaismotu gaiteni, kurā atbalsojās skaņas. Nākamās smagās tērauda durvis arī vaļā tikai šīm bija drošības koda atslēga, un normālos apstākļos tās noteikti būtu aizvērtas un aizslēgtas.

Tās atstātas vaļā tīšām, atskārta Sems. Viņa dēļ. Vai tas tāpēc, ka Keins šeit ieplūdinājis radioaktivitāti? Vai tā? Vai viņa organisms jau ir saņēmis nāvējošo devu?

Nē. Keins nebija tik īsredzīgs, lai sabojātu spēkstaciju tā, ka strāva vairs nebūtu atkal ieslēdzama. Lai nu par ko, bet par to, ka Keins kādu dienu gribēs atgūt elektrību, Sems bija pārliecināts. Atgūt tā, lai pats to varētu kontrolēt.

Tas bija saprātīgi. Tomēr tas nedarīja galu Sema bailēm. Ja nu Keins tomēr ir visu sapostījis, tad Sems jau bija staigājošs mironis.

Viņš iegāja reaktora telpā. Par spīti milzīgajam izliektajam kupolam virs galvas, tajā bija karsti un trūka gaisa. Atrodoties tik tuvu pašam reaktora kodolam, šim pārāk zilajam apspiesta spēka pilnajam peldbaseinam, nebija iespējams nejust bailes. Nebija iespējams aizmirst, ko tas nozīmē.

Saņēmies, gatavs un modrs Sems gāja tam apkārt. Viņš aizgāja līdz pat reaktora tālākajai malai, un tur, mierīgi atbalstījies pret instrumentu paneli un laiski šūpodams savu pātagas roku, viņu gaidīja Dreiks Mervins.

-    Ei, Sem, Dreiks viņu uzrunāja.

-    Jā, Dreik, atsaucās Sems.

-    Vai zini, kas ir forši, Sem? Skolā nekad netiku pievērsis daudz uzmanības mācībām, bet tas tikai tāpēc, ka neredzēju tām pielietojumu. Dreiks izvilka no kabatas ierīci, kas izskatījās pēc pārlieku lielas pults. Viņš nospieda kādu taustiņu.

Ieskanējās trauksmes signāls.

-Vācies prom, Dreik! Sems centās pārkliegt uzstājīgo skaņu.

-    Es no tevis iztaisīšu kotleti, Sem. Un tu nepretosies.

-    Ko tu dari, Dreik?

-    Nu, kā noprotu, Sem, te ir tādi kontroles stieņi. Iegrūd tos iekšā, un reaktors pārstāj darboties. Izvelc dažus ārā, un tas atkal ieslēdzas. Izvelc visus uzreiz, un tu esi izraisījis avāriju.

Kaut kas cēlās no baseina draudīgās zilgmes. Desmitiem šauru stobru mirdzošā apaļā ieliktni.

-    Tu blefo, Dreik.

Dreiks pasmīnēja. Paliec pie šādām domām, Sem. Kā tev šķiet, kā izskatīsies smukā Astrīda, kad viņai kumšķiem vien sāks izkrist mati?

Viņš pagrieza pulti tā, lai to varētu redzēt ari Sems. Vai redzi šo te pogu? Tā iebīda kontroles stieņus atpakaļ vietā. Un visi paliek dzīvi. Ja neviens to pogu nenospiedīs… nu labi. Ja tic Džekam, mēs mirsim ātri. Visi pārējie IBJZ mirs lēni.

-    Arī tu pats mirsi, aizrādīja Sems. Galva mežonīgi dūca, izmisīgi cenšoties izdomāt, kā to apturēt. Vai tiešām Dreiks bija tik traks, lai… Jā. Protams, viņš tāds bija.

Trauksmes signāla skaļums un intensitāte divkāršojās. Tagad tā skanēja kā elektronisks kliedziens.

-    Es par to neuztraucos, Sem, jo tu nepieļausi, ka tas notiek, Dreiks nobļāvās tik skaļi, lai būtu dzirdams cauri trauksmes signālam.

-    Dreik… Sems pacēla rokas, pavēršot plaukstas pret Dreiku.

Dreiks izstiepa roku virs mirdzošā, pulsējošā baseina. Pulti viņš vairs turēja tikai divos pirkstos.

-    Ja es to nometīšu… brīdināja Dreiks.

Sems lēnām nolaida rokas.

Smadzenes bija pārņēmusi trauksme. Cik minūšu? Cik sekunžu? Kontroles stieņi cēlās majestātiskā nenovēršamībā. Cik vēl atlicis līdz brīdim, kad būs jau par vēlu?

Vēl viena neveiksme, Sems truli nodomāja.

-    Vai tad tu nevēlies zināt, ko es gribu, Sem? uzsauca Dreiks.

-    Mani, Sems drūmi noteica. Tu gribi mani.

-    Pilnīgi pareizi, Sem. Un tu te stāvēsi un nepretosies. Jo citādi…

Astrīda kopā ar Mazo Pītu veica vienu no sen novārtā atstātajiem vingrinājumiem. Tajā ietilpa bumbiņu sadalīšana pēc krāsām. Viņiem bija divas kastītes zila un dzeltena kā ari zilas un dzeltenas bumbiņas. Ar to tiktu galā jebkurš normāls piecgadīgs bērns. Bet Mazais Pīts nebija normāls piecgadīgs bērns.

-    Vai tu vari ielikt bumbiņu tur, kur tai jābūt? jautāja Astrīda.

Mazais Pīts lūkojās uz bumbiņu. Tad viņa skatiens aizklīda.

Astrīda saņēma viņa roku un uzlika uz dzeltenās bumbiņas. Pārāk cieši. Viņa nodarīja brālītim sāpes.

-    Vai tu vari to nolikt tur, kur tai jābūt? meitenes balss skanēja spalgi un neiecietīgi.

Viņi sēdēja Mazā Pīta istabas stūrī uz grīdsegas. Mazais Pīts bija aizklīdis pats savā pasaulē, vienaldzīgs pret visu; viņa šeit nebija.

Brīžiem Astrīda viņu ienīda.

-    Mēģini vēlreiz, Pītij, viņa mudināja brālīti. Atklājusi, ka neapzināti lauza pirkstus, meitene piespieda sevi pārstāt to darīt. Šādi viņa raidīja sasprindzinājuma signālus. Tas nenāca par labu.

Šādus vingrinājumus vajadzētu veikt katru dienu. Vairākas reizes dienā. Taču Astrīda to nedarīja. Viņa bija pie tā ķērusies tikai tagad jo gaidīšana bija nepanesama. Vajadzēja kaut kā novērst domas no Sema.

-    Piedod, viņa teica Mazajam Pītam, kuram māsas atvainošanās bija tikpat vienaldzīga kā viss cits.

Kāds pieklauvēja pie guļamistabas durvīm, un Astrīda salēcās.

Durvis bija pusvirus, un nu tās pavērās plašāk.

-    Tas esmu es, Džons.

Astrīda piecēlās kājās atvieglota, ka tas ir tikai Džons. Un vīlusies, ka tas ir tikai Džons.

-    Kas par lietu, Džon? Viņi taču nebūtu sūtījuši šurp ar sliktām ziņām Džonu. Vai tad ne tā?

-    Es nevaru atrast Mariju.

Atvieglojuma vilnis, kuru tūdaļ pat pārmāca vēl lielāks uztraukums. Vai bērnudārzā viņas nav?

Viņš papurināja galvu. Sarkanās cirtas jautri lēkāja pa gaisu pilnīgs pretstats zēna nopietnajai sejas izteiksmei.

-     Marijai vajadzēja ierasties pirms vairākām stundām. Viņa gandrīz nekad nekavē. Man māsa jāsameklē, bet es nevaru atstāt bērnudārzu, jo mums trūkst cilvēku un daudzi bērni ir slimi. Nācu, cik drīz vien varēju. Ieskatījos Marijas istabā. Tur viņas nebija.

Astrīda palūkojās uz Mazo Pītu. Viņš bija sastindzis ar roku uz dzeltenās bumbas un neizrādīja nekādu vēlmi veikt jelkādu darbību.

-    Ļauj man paskatīties, teica Astrīda.

Viņi iegāja Marijas istabā. Tā, kā allaž, bija glīta un kārtīga. Tikai gulta nebija saklāta.

-    Marija vienmēr mēdz saklāt gultu, piebilda Astrīda.

-   Jā, Džons piekrita.

-    Kas tā par skaņu? Bija dzirdama spēcīga dūkoņa. Tā nāca no vannasistabas. Ventilators. Astrīda centās atvērt vannasistabas durvis, bet tās bija aizbarikādētas. Viņa atspiedās pret tām un pastūma vaļā tikai tik daudz, lai varētu redzēt iekšā.

Marija gulēja uz grīdas bezsamaņā. Viņa bija ģērbusies halātā, kas atsedza kāju lielus.

-    Ak mans Dievs! iesaucās Astrīda. Marij!

-    Palīdzi man grūst, viņa skubināja Džonu. Par abiem viņiem izdevās atvērt durvis pietiekami, lai iesprauktos iekšā. Astrīda tūlīt pat sajuta vēmekļu smaku.

-    Viņa droši vien ir slima, sacīja Džons.

Tualetes ūdens bija viegli duļķains. No Marijas mutes stiepās tieva vēmekļu strūkliņa.

-    Viņa elpo, aši noteica Astrīda. Tātad ir dzīva.

-    Es nemaz nezināju, ka viņa ir slima.

Tad Astrīda ieraudzīja uz grīdas maisiņu ar rāvējslēdzēju mazu Clinique kosmētikas maciņu, kura saturs bija pa daļai izbiris uz vannasistabas flīzēm.

Astrīda to pacēla. Viņa uzlasīja to, kas bija izbiris. Gandrīz tukšu ipekaka pudelīti. Un vairāku veidu caurejas līdzekļus.

-    Džon, aizver uz minūti acis.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es gribu atvērt Marijas halātu. Viņa parāva halāta jostas mezglu un, juzdamās mazliet šķebīgi, atvēra vaļā halātu.

Zem tā Marijai bija tikai biksītes. Rozā. Dīvaini, ka vispār esmu to ievērojusi, nodomāja Astrīda. Jo visvairāk pamanāmas bija Marijas ribas. Tās viegli varētu saskaitīt.

Vēders bija iekritis.

-    Ak nabaga Marija! Astrīda izdvesa un atkal aizvēra halātu.

Džons atvēra acis. Tās bija slapjas no asarām. Kas viņai kaiš?

Astrīda pastiepās, lai aizsniegtu gulošās seju. Saudzīgi atvilkusi Marijas lūpas, viņa aplūkoja zobus. Tad parāva Marijas matu cirtu. Mati viegli krita ārā.

-    Viņa cieš badu, Astrīda pavēstīja.

-    Viņa saņem tikpat daudz pārtikas, cik pārējie, Džons protestēja.

-    Viņa neēd. Vai ari ēd un pēc tam visu izvemj. Tam domāts ipekaks.

-    Kāpēc lai viņa tā darītu? vaimanāja Džons.

-    Tā ir slimība, Džon. Anoreksija. Bulīmija. Visticamāk, gan viena, gan otra.

-    Mums jādabū viņai kaut kas ēdams.

-Jā. Astrīda neņēmās skaidrot, ka ar pārtikas sagādāšanu vien nepietiek. Viņa bija lasījusi par ēšanas traucējumiem. Nesaņemot pienācīgu ārstēšanu, bērni reizēm mira.

-    Nestor, Nestor, Nestor, Nestor! Tas bija Mazais Pīts. Viņš skandēja pilnā balsī. Nestor, Nestor, Nestor, Nestor!

Astrīdu pāršalca bezcerības vilnis. Viņa aizvēra acis, negribēdama pieļaut, ka tas viņu pilnīgi pārmāc. To tikai viņai vēl vajadzēja! To, ka Marija guļ bezsamaņā un varbūt ir tuvu nāvei. Vai viņai jau nepietika ar brālīti, kurš sirgst ar autismu, un puisi, kuru atbildīgā brīdī pārņēmusi depresija? Lai Dievs man piedod! viņa sevi norāja. Nāc, Džon, mums jāaizgādā Marija pie Dāras.

-    Bet Dārai ir tikai medicīnas grāmata. Viņa nav nekāda lietpratēja.

-    Protams. Paklau, es nezinu, kā jāaprūpē anoreksijas slimnieks. Dāra vismaz ir salasījusies kaut kādu medicīnas literatūru.

-    Mums jādabū viņai kāds brieža gaļas gabals, teica Džons. Mums viņa jāpabaro.

-    Kas tā par brieža gaļu?

-    Cilam ir briedis, Džons atbildēja. Viņš šovakar taisās to sadalīt. Vakariņās.

Par spīti visam, Astrīdai ierūcās vēders. Doma par gaļu pārmāca visas citas domas. Tomēr pat izsalkums nespēja apklusināt trauksmes zvanus, kas skanēja viņai galvā. Cils? Cils dabūjis briedi?

-    Visi par to vien runā, klāstīja Džons. Tārks visiem stāsta, ka Cils notvēris Hanteru. Hanteram bijis briedis, un viņš to visu gribējis paturēt sev. Visiem, kas vēlas kādu gaļas gabalu, jānāk un jāpalīdz viņiem sodīt Hanteru.

-    Vismaz visiem normālajiem, viņš piebilda. Ķertajiem nav atļauts.

Astrīda blenza viņā. Neizskatījās, ka zēns būtu sapratis, ko pats tikko ir pateicis.

-    Vai Marija izārstēsies? jautāja Džons. Tas ir, ja mēs panāksim, ka viņa ieēd brieža gaļu? Vai tad viņa atkal būs vesela?

-    Āāāāā! Sems kliedza, un Dreiks cirta vēlreiz.

Atkal un atkal.

Sems bija nokritis uz ceļiem. Viņš raudāja.

Raudāja kā mazs bērns. Sāpju kliedzieni saplūda ar ārprātīgajiem sirēnas kaucieniem.

Kaut būtu kāda iespēja to ierakstīt, domāja Dreiks. Kaut viņš būtu varējis iemūžināt šo brīdi, lai varētu noskatīties tajā atkal un atkal.

Varenais Sems Tempis, asiņojošs un sakņupis, kliedz aiz sāpēm, kamēr Dreiks atkal un atkal triec savu pātagu.

-    Vai sāp, Sem? tīksminājās Dreiks. Tad, kad tu man nodedzināji roku, ari bija sāpīgi. Domā, man sāpēja mazāk?

Atkal. Plīkš!

Un kā atalgojums šausmīgs vaids.

-    Man teica, ka tad, kad šie grieza nost to stumbeni, es esot apslapinājies, sacīja Dreiks. Vai ar tevi jau ir tāpat, Sem? Vai esi jau apčurājies?

Sems gulēja uz sāna, rokām aizsedzis seju, aizsedzis sevi. Pēdējais cirtiens vairs pat neizvilināja kliedzienu. Tikai trīsas. Tikai spazmas.

-    Tagad laiks samaitāt tev ģīmi, uzrēca Dreiks un atkāpās, lai sakopotu visu savu spēku.

Pātagas roka šāvās lejup.

Parādījās neskaidrs apveids. Dreiks pat nebija pārliecināts, vai ir kaut ko redzējis.

Un tad tā bija viņa paša balss, kas kliedza pārsteigumā un šausmās. Pirmajā brīdī tas pat nesāpēja, tikai…

Astoņpadsmit collas no viņa taustekļa nokrita uz grīdas, kur palika, drebot un spazmatiski raustoties kā mirstoša čūska.

No nocirstā gala šļācās asinis. Viņš to parāva atpakaļ, lai paskatītos uz stumbeni.

Stieple. Tā bija uzradusies no nekurienes. Viens gals aptīts ap laipas kāpnītēm, otrs… Otru, cieši nospriegotu, turēja Braiena.

-    Ei, Dreik! meitene viņu uzrunāja. Dzirdēju par tavu ideju sagriezt mani ar stiepli. Neko teikt gudri.

Dreika mute pavērās, taču no tās nenāca ne skaņa.

Visa notikušā pēkšņums bija viņu apdullinājis. Dreiks nespēja atbildēt. Viņš bija sastindzis.

Atdalītais taustekļa gals joprojām lēkāja un raustījās, it kā tam piemistu pašam sava dzīvība.

-    Pults! iesaucās Sems.

Dreiks izpleta pirkstus.

Pults krita.

-    Brīze! kliedza Sems.

Dreiks apsviedās un metās bēgt.

Braienas ķermenis spēja kustēties ātrāk, nekā tas cilvēkam ir iespējams.

Taču viņas smadzenes darbojās normālā ātrumā. Tāpēc pagāja dažas sekundes daļas, lai ieraudzītu pulti krītam un apjēgtu: ja jau Sems savā pašreizējā stāvoklī par to uztraucās, tad tas bija ļoti, ļoti svarīgi.

Vēl viena sekundes daļa, lai uzminētu, ka mirdzošā zilgme nav vis nekāds peldbaseins.

Pults krita.

Braiena metās tai pakaļ.

Viņas roka satvēra pulti labi ja deviņas collas virs ūdens virsmas.

Ja viņa ieveltos šajā ūdenī…

Braiena salieca kājas, apgriezās gaisā un no visa spēka atspērās pret izlīdušajiem kontroles stieņiem.

Viņa nošļūca gar baseina malu un aizslīdēja pa grīdu. Necik eleganti tas neizskatījās.

Toties viņai rokā bija pults. Braiena blenza uz to.

Ko tagad?

-    Sem? Sem?

Sems neatsaucās. Braiena pielēca klāt, apvēla zēnu uz muguras un tikai tad, sev par šausmām, ieraudzīja, kādu postu Dreiks viņam nodarījis.

-    Sem? Tas izskanēja kā šņuksts.

-    Sarkanā poga, Sems ar pūlēm izdvesa.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

53 MINŪTES

Edllio rokas bija ieķērušās stūrē tik cieši, ka pirksti bija kļuvuši balti. Deka to redzēja.

Viņš bija cieši sakodis zobus un, mēģinot atslābināties, piespieda sevi tos atlaist. Ari tas Dēkai nepaslīdēja garām nepamanīts.

Taču viņa neko neteica. Deka nebija no runīgajām. Meitenes pasaule atradās viņā pašā ne gluži noslēgta, tomēr viņa to paturēja sevī. Dēkas cerības bija tikai viņas cerības. Dēkas jūtas bija tikai viņas jūtas. Viņas bailes… Nu, no baiļu izrādīšanas tik un tā nav nekāda labuma.

Perdidoblčas bērni, tāpat kā agrāk Koutsas audzēkņi, Dēkas noslēgto dabu tiecās izskaidrot kā naidīguma izpausmi. Viņa nepavisam nebija naidīga. Bet Koutsā, šajā problēmu bērnu izgāztuvē, izraisīt apkārtējos kaut nelielas bailes bija pat noderīgi.

Koutsā Deka netika pieslējusies nevienam grupējumam. Viņai nebija draugu. Viņa neizraisīja nepatikšanas, pelnīja labas atzīmes, pakļāvās lielākajai daļai noteikumu un nebāza degunu citu darīšanās.

Taču meitene redzēja, kas norisinās visapkārt. Deka agrāk nekā citi zināja, ka daži no Koutsas bērniem ir mainījušies, turklāt loģiski neizskaidrojamos veidos. Viņa zināja, ka Keins ieguvis kaut kādu dīvainu jaunu spēku. Bija ievērojusi, cik bīstami nenormāls radījums ir Dreiks Mervins. Un kur tad vēl Diāna skaistā, pavedinošā, visu zinošā Diāna!

Deka bija jutusi vilkmi pret šo meiteni. Savukārt Diāna ar viņu spēlējās, ķircināja un apsmēja viņu un visbeidzot atstāja Deku ar tik smagu pāridarījuma izjūtu, kādu viņa sen nebija piedzīvojusi. Tomēr Dēkas noslēpumu Diāna nevienam nebija izpaudusi. Par to varēja nešaubīties, jo Koutsas noslēgtajā vidē tas ātri kļūtu zināms pašai Dēkai.

Diāna mācēja glabāt noslēpumus. Sevis pašas labā.

Šajā Koutsas sākuma laikā Deka Braienu pat lāgā neievēroja. Šis valdzinājums uzradās vēlāk pēc tam kad Keins un Dreiks, īstenodami savus nelietīgos plānus, visus progresējošos ķertos bija ieslodzījuši betonā.

Deka bija nolikta blakus Braienai, un abas nospieda cementa bluķi, kuros bija ieslēgtas viņu rokas. Meitenes plecu pie pleca ēda no vienas siles. Kā lopi. Tad arī Deka sāka jūsmot par Braienu, par viņas nesalaužamo garu.

Braienu varēja notriekt gar zemi. Bet viņa tur nepalika. Un Dēkai tas patika.

Protams, no tā nekas nevarēja sanākt. Braiena droši vien bija totāli normāla. Un ar trakoti nejēdzīgu gaumi uz puišiem, vismaz pēc Dēkas domām.

-    Nu jau vairs nav tālu, pavēstīja Edīlio. Spoku pilsēta ir tieši priekšā. Esi gatava!

-    Gatava kam? Deka norūca. Neviens man neko nav paskaidrojis. Sems pateica tikai to, ka esot jāaizber kaut kāda ala.

Edīlio klēpī bija automāts. Viņš noklikšķināja drošinātāju pozīcijā “nost”. Zem sēdekļa bija iebāzta pistole. Viņš to izvilka un sniedza ieroci Dēkai.

-    Tu sāc mani mazliet uztraukt, Edīlio.

-    Koijoti, Edīlio paskaidroja. Un varbūt vēl ļaunāk.

-    Kas jāsaprot ar “vēl ļaunāk”?

Palēninājuši gaitu, viņi iebrauca vietā, kas, kā Deka apjauta, kādreiz droši vien bijusi pilsēta. Tagad tā bija pavisam sabrukusi. Drupas un putekli, un senas krāsas saplaisājušās un izbalējušās paliekas.

-    Vai tu to jūti? jautāja Edllio.

Un viņa patiešām sajuta. Viņa to juta jau vairākas minūtes, tikai nezināja, kas tas ir un kā to nosaukt.

-    Cik tuvu tev jānokļūst, lai tu varētu izdarīt savu darāmo? -jautāja Edīlio.

Deka gribēja atbildēt, bet apjauta, ka mute ir pārāk sausa un rīkle pārāk aizžņaugta. Viņa norija putekļus un mēģināja vēlreiz. Tuvu.

Džips sasniedza takas sākumu. Edīlio pagrieza auto pretējā virzienā. Atslēgas viņš atstāja aizdedzē. Negribu, lai būtu jāgramstās pēc atslēgām, viņš paskaidroja. Ceru, ka aizbraukt automašīnas tie koijoti vēl nav iemācījušies.

Deka juta, ka viņu pārņēmusi dīvaini liela nevēlēšanās kāpt ārā no džipa. Edīlio acīs viņa ieraudzīja sapratni un līdzjūtību.

-    Nūja, zēns noteica.

-    Es pat nezinu, no kā man bail, sacīja Deka.

-    Lai arī kas tas būtu, Edīlio teica, mēs to nogalināsim.

Viņi devās pa taku uz priekšu. Drīz abi nonāca pie mušu

apsēsta koijota līķa.

-    Vismaz vienu mēs nobeidzām, sacīja Edīlio.

Viņi uzmanīgi pagāja garām beigtajam dzīvniekam. Edīlio turēja savu mašīnpistoli gatavībā, lēnām grozīdams tās stobru te uz vienu, te otru pusi. Pistole Dēkai rokā likās smaga. Saspringusi gaidās, savilkusi muskuļus, pati to neapzinādamās, meitene nopētīja katru akmeni, katru plaisu.

Viņi lēnām kāpa augšup.

Un tur nu tā beidzot bija. Ieeja raktuvēs.

-    Vai vari to izdarīt no šejienes? čukstus jautāja Edīlio.

-    Nē, atbildēja Deka. Vēl tuvāk.

Kājas vilkās pa putekļiem un granti. It kā viņi bristu pa sīrupu. Katra gaisa molekula likās izrādām pretestību. Palēninātā filma. Edīlio pirksts krampjaini taustīja ieroča mēlīti. Dēkas sirds dauzījās.

Tuvāk.

Nu jau gana tuvu.

Deka apstājās. Edīlio ārkārtīgi lēni pagrieza šaujamo pret diviem koijotiem, kuri gandrīz kā pēc burvja mājiena parādījās tieši virs raktuvju šahtas.

Deka bija aizbāzusi pistoli aizmugurē aiz jostas. Prātā bija aizķērusies neskaidra, tāla atmiņu aina, kurā viņa dzirdēja kādu sakām: “Ja tas iet vaļā, labāk lai tev sacaurumo pakaļu, nevis…”

Pirms miljons gadiem. Miljons jūdžu tālumā. Uz citas planētas. Citā dzīvē.

Deka pacēla rokas, izpleta tās plati un…

Kustība alas iekšienē.

Lēna, neatlaidīga. Gaišas sejas atblāzma ēnās.

Lana kustējās kā mēnessērdzīga. Iznākusi no alas, viņa palika stāvam turpat, zem pārkares.

Viņa skatījās tieši uz Deku.

-    Nedari to, Lana teica balsī, kas nebija viņas pašas balss.

Kad Sems pēc kāda laiciņa atģidās, viņam līdzās bija notupusies Braiena. Turpat uz grīdas stāvēja atvērta aptieciņa. Uz pašām briesmīgākajām pātagas atstātajām pēdām viņa smidzināja aukstu šķidrumu.

-    Dreiks, Sems ar pūlēm izdvesa.

-    Par viņu es parūpēšos vēlāk, nosolījās Braiena. Vispirms par tevi.

Trauksmes signāls bija apklusis.

Sems mēģināja uzslieties sēdus, bet meitene atgrūda viņu atpakaļ. Draugs, tu esi traki savainots.

-    Aha, piekrita Sems. Dedzina. Kā uguns.

-    Redzi, kas man ir, pacēlusi dzeltenbrūnu plastmasas paciņu, viņa ar šaubu pieskaņu balsī pavēstīja. Uz etiķetes bija rakstīts: “Morfīna sulfāta injekcija. 10 mg.”

Sems aizmiedza acis un sakoda zobus. Sāpes bija tādas, ka gribējās kliegt. Tas sniedzās pāri visam, ko viņš spēja paciest.

Miesa dega, itin kā kāds spiestu viņam pie ādas sarkani nokaitētu dzelzi.

-    Nezinu, Sems izgrūda caur zobiem.

-    Mums vajadzīga Lana, teica Braiena.

-    Nūja, noteica Sems. Slikti tikai, ka es aizsūtīju Deku viņu nogalināt.

Sāpju viļņi bija tik spēcīgi, ka nāca vēmiens. Morfīns notrulinātu sāpes. Bet varbūt tas arī atņemtu viņam spēju cīnīties. Keinu apturēt nespēs neviens cits. Neviens cits…

Viņam jābūt spējīgam darboties… viņam jāvar…

Nespēdams novaldīties, nespēdams sevi apklusināt, Sems sāpēs iekliedzās.

Braiena atplēsa vaļā paciņu un iedūra viņam kājā šļirci.

Cauri visam augumam izplūda atvieglojuma vilnis. Bet līdz ar to arī nespēks, nerealitātes izjūta, sapņaina vienaldzība. Sems grima dziļāk un dziļāk, aizvien dziļāk tumsā. Viņš ļāva sev krist; Braiena palika lūkojamies viņā, bet viņš pats krita lejup uz Zemes centru.

Līdzeklis novibrēja kaut kāda pārpalikusi apziņas stīga.

Ierocis.

-    Brīze, Sems izmocīja.

-Jā, Sem?

-    Brīze…

-    Esmu šeit, Sem.

Būtne būs sagatavojusies. Tā pazina viņu spēku. Zināja tā robežas. Zināja visu, kas bija zināms Lanai. Varbūt arī to, kas zināms Keinam un Dreikam.

Tomēr tā nezināja visu.

Sems ar pēkšņu, spazmai līdzīgu rāvienu saķēra meitenes roku un cieši to saspieda. Brīze! Brīze… dabū rokā Daku!

-    Es tevi neatstāšu, Braiena strīdējās pretī.

-    Brīze. Radiācija. Tu to saņēmi.

Viņš neredzēja meitenes sejas izteiksmi, taču dzirdēja viņu strauji ievelkam elpu.

-    Vai es miršu? Braiena jautāja. Nenāk ne prātā! Viņa izgrūda nepārliecinošu smiekliņu.

Tagad viņa bija tik tālu. Jūdzēm tālu no Sema. Citā pasaulē. Bet viņam tik un tā vajadzēja viņu sasniegt.

-    Ak Dievs! iesaucās Braiena.

-    Brīze… Dabū Daku. Raktuves. Lana.

Tad viņš atslāba un krita bezdibenī. Un realitāte aizpeldēja.

Braiena iebrāzās pilsētā kā uz raķetes. Viņa šāvās pa ielām, klaudzinādama pie durvīm un kliegdama: Dak! Dak, lien ārā!

Daka nebija. Daudz bērnu dzirdēja viņu kliedzam un paslēpās'. Citos apstākļos viņai tas būtu licies jocīgi.

Braiena skrēja, cik ātri vien jaudāja. Tomēr ne tik ātri, lai varētu aizbēgt no savām bailēm. Radiācija. Viņa bija pieskārusies reaktora baseinam.

Vai viņas liktenis jau bija nolemts?

Braiena uzskrēja Astrīdai un Brālim Džonam, un Astrīdas mazajam, spocīgajam brālītim, kuri vilka uz rātsnamu sarkanus ratus. Pirmajā brīdī viņa nenoticēja savām acīm. Ratos, sarāvusies čokurā, gulēja Marija Terafīno. Viņa bija apsegta ar segu, kuras gals vilkās pa ietvi.

Braiena nobremzēja un slīdēdama apstājās Astrīdas priekšā. Mazais Pīts pilnā rīklē skandināja: Nestor! Nestor! Nestor! Kaut kāds vājprāts! Kā tāds pa ielām klīstošs plānprātiņš! Braiena nevarēja saprast, kā Astrīda spēj to izturēt.

Pamanījis Braienu, Mazais Pīts apstājās. Viņa acis kļuva stiklainas, un viņš lēnām vilka ārā no kabatas savu elektronisko spēli.

-    Braiena! Vai ar Semu viss ir kārtībā? iesaucās Astrīda.

-    Nē. Dreiks viņu sakapāja. Braienai gribējās, lai tas izklausītos bravūrīgi, taču šņuksti nevaldāmi lauzās uz āru, un viņa nespēja tiem pretoties. Ak Dievs, Astrid, viņš ir tik smagi savainots!

1 Vārdu spēle: duck pīle; ari ienirt, paslēpties. (Angļu vai.)

Astrīda noelsās un aizšāva roku priekšā mutei. Braiena apkampa viņu un šņukstēja viņas matos.

-    Vai viņš nomirs? drebošā balsī jautāja Astrīda.

-    Nē. Nedomāju vis, Braiena atbildēja. Viņa atkāpās un notrausa asaras. Es iedevu viņam kaut ko pret sāpēm. Bet viņš ir galīgi lupatās, Astrid.

Astrīda satvēra viņas roku, saspiežot tik cieši, ka sagādāja Braienai sāpes.

-    Nestors, atkārtoja Mazais Pīts.

-    Paklau, Astrīda teica Braienai, saņemies!

Braienu tas pārsteidza. Viņa nekad nebija uzskatījusi Astrīdu par vāju un nevarīgu, patiešām ne, tomēr arī nekāda skarbā viņa nebija šķitusi. Astrīda bija sakodusi zobus, viņas skatiens bija salts un dzelžainas apņēmības pilns.

-    Nestors, Mazais Pīts nerimās.

-    Man jāsameklē Daks, pavēstīja Braiena.

-    Daks? Astrīda sarauca uzacis. Sems laikam zaudējis prātu.

-    Daks, Mazais Pīts pateica.

Astrīda palūkojās uz viņu. Braiena redzēja šo skatienu un gandrīz dzirdēja ritentiņus griežamies Astrīdas smadzenēs.

Tajā brīdī izcēlās kņada. Pagriezušies ap stūri, pilsētas laukumā iesoļoja pāris desmiti bērnu. Daži no tiem lēkāja kā ķipari. Viņiem aiz muguras lēni vilkās kabriolets ar nolaistu jumtu un mirgojošām gaismām. Automašīnas kompaktdisku atskaņotājs dārdināja kādu Braienai nepazīstamu dziesmu.

Pār automašīnas jumtu bija nostiepts pa pusei sacirsts brieža kautķermenis.

Aiz mašīnas, pievelkot vienu kāju, it kā tā negribētu klausīt, grīļodamies vilkās Hanters. Viņa seja bija asiņaina, rokas notītas ar kaut ko metālisku un salipinātas ar līmlenti. Ap kaklu viņam bija apmests striķis. Turēdams rokā striķa galu, izvietojies aizmugures sēdeklī kā politiķis kādā parādē, sēdēja Cils. Pie stūres bija Lenss. Antuāns, par kuru Braienai bija

zināms, ka viņš ir narkomāns, turēja rokā automātu. Pārējos sēdekļus bija ieņēmuši divi puiši, kurus viņa lāgā nepazina. Viens no tiem turēja nelielu, ar roku rakstītu plakātu, uz kura bija lasāms: “Pārtika par brīvu normālajiem.”

-    Kas tur… novilka Braiena.

-    Nejaucies iekšā, Braiena, brīdināja Astrīda. Ej palīgā Semam.

-    Viņi nedrīkst tā rīkoties! Braiena iesaucās.

Astrīda satvēra viņas roku. Klausies, ko tev teikšu, Braiena. Tavs darbs ir palīdzēt Semam. Dari, ko viņš tev lika: sameklē Daku.

-    Te briest baigie mēsli, Astrid.

-Jā, ir slikti, piekrita Astrīda. Tas, kas notiek, ir ārkārtīgi slikti. Klausies, Brīze! Vai tu klausies?

Kāds noteikti bija pamanījis Braienu, jo vairāki bērni, atstājuši procesiju, metās pie viņas, draudīgi vicinādami beisbola nūjas, laužņus un vismaz vienu garkātainu cirvi.

-    Tā ir ķertā! Grābiet viņu ciet!

-    Viņa mūs izspiego!

-Taisies, ka tiec no šejienes, Brīze! Astrīda uzstāja.

-    Atrodi veidu, kā palīdzēt Semam. Ja zaudēsim viņu, ar mums būs cauri.

-    Man no tiem salašņām nav bail! kliedza Braiena. Nu, uz priekšu, jūs, mēsli!

Braienai par pārsteigumu un izbīli, viņas sejā ieķērās Astrīdas pirksti. Astrīda saspieda viņas vaigu un uzkliedza kā ļoti saniknota māte nerātnam bērnam: Runa nav par tevi, Braiena! Aši prom no šejienes!

Braiena atrāvās. Viņas seja bija dusmās pietvīkusi. Pūlis metās viņai klāt. Bet viņiem “mesties” nozīmēja pavisam ko citu nekā Brīzei.

Laikam jau Astrīdai bija taisnība. Ne velti viņu bija iesaukuši par Ģēniju. Bet Braiena zināja: ja pūlis pazaudēs viņu, tad, visticamāk, uzklups Astrīdai.

-    Sargi sevi, Astrid! uzsauca Braiena.

To teikusi, viņa aizšāvās piecdesmit pēdas sāņus un apstājās. Ei! Stulbeņi! Esmu šeit. Vai gribat gabaliņu? Gribat gabaliņu no Brizes?

Pūlis, ieraudzījis Braienu, pagriezās un metās viņai pakaļ.

-    Ķeriet viņu!

-    Grābiet ciet to mutantu ķerto!

-    Jā, kā tad, Braiena smīkņāja. Nāciet vien un grābiet mani ciet.

Ar salti niknu smīnu sejā viņa pagaidīja, līdz pirmais no vajātājiem nonāca kādu desmit pēdu attālumā.

Tad, pasveicinājusi pūli ar izslietu vidējo pirkstu, Braiena aiztraucās ātrumā, ar kādu nespētu mēroties pat automašīna.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

47 MINŪTES

Daks Čangs itin patīkami vadīja laiku, ja neņem vērā faktu, ka pārtiku, šķiet, neviens vairs neizsniedza un izsalkuma dēļ viņš jutās mazliet apdullis.

Viņš bija sasniedzis tādu izsalkuma pakāpi, ka rūgti nožēloja par zaudēto hotdogu mērci, ko bija gribējis iedot Hanteram.

Toties labi bija tas, ka Daks vairs neraizējās par izkrišanu cauri zemei līdz pat tās izkusušajam kodolam. Viņš bija sācis saprast, kā pārvaldīt savu absurdo spēku.

Lai arī Daks nebija nekāds ģēnijs, tomēr beigu beigās zēnam pielēca, ka spēks, kas viņam piemīt, ir saistīts ar blīvumu. Viņš varēja mainīt sava ķermeņa blīvumu, pats tāpēc nekļūstot ne lielāks, ne mazāks. Vienā no variantiem viņš kļuva tik blīvs, ka varēja izkrist taisni cauri zemei. Kā pudiņa bļodā iemesta marmora bumbiņa.

Tas, kā viņš to atklāja, bija nelāgi.

Bet Daks bija apguvis arī otru variantu, un tas viņam ļāva planēt gaisā. Ne gluži lidot, bet planēt. Kā hēlija balonam. Tagad viņš to varēja panākt pat bez spēcīgām garastāvokļa maiņām. Varēja vienkārši nolemt grimt. Vai arī nolemt planēt.

Planēšana bija daudz labāka. Tā pārvērta visu pasauli par tādu kā gigantisku peldbaseinu. Turklāt neviens nevarēja viņam šo prieku sabojāt.

Patlaban Daks planēja kādas piecdesmit pēdas virs laukuma. Viņš bija sācis celties augšup pie skolas. Viņš cēlās un

cēlās, un tad vienkārši… planēja. Vienīgās rūpes bija neaizpeldēt pārāk tālu no pilsētas, jo garo atpakaļceļu nāktos mērot kājām. Vēl sliktāk būtu aizplanēt virs jūras. Tas gan būtu nelāgi. Viņš itin labi varēja iztēloties sevi aizsnaužamies un pēc kāda laika pamostoties ieraugām, ka ir pāris jūdžu tālu atklātā jūrā. Tumsā. Tā būtu trakoti gara un nogurdinoša pelde.

-    Man būtu vajadzīgs, viņš teica jumtam, virs kura planēja, kaut kas līdzīgs spārniem. Vai propelleram. Tad es varētu lidot pa īstam. Kā Supermens.

Tā bija līksma doma, kas noturēšanos gaisā padarīja vēl vieglāku.

Vēl viena problēma: gaisā atšķirībā no ūdens bija grūti pārvietoties. Doties augšup vai lejup bija viegli. Virzīties uz priekšu vai atpakaļ bija neiespējami. Un pat apgriezties apkārt it sevišķi, guļot uz muguras, arī tas nebija necik viegli.

To viņš jau bija pārbaudījis.

Patlaban Daks gulēja uz sāna, cenzdamies pagriezties tā, lai redzētu zemi. Izrādījās, ka pret gaisu nemaz nevar atsperties.

Bet ari tā bija labi. Galvenais, ka viņš to bija sapratis.

Daks apsvēra, kā būtu pamēģināt noplūkt kādu meloni vai kāpostgalvu. Ne tagad, kad rietēja saule. Varbūt no rīta. Gards, gards ēdamais tieši no lauka! Viņš varētu planēt virs zemes un, paliekot nesasniedzams mūdžiem, pasniegties lejup un pakampt skaistu, sulīgu meloni.

Vienīgā problēma bija kā nokļūt virs lauka. Un kā pēc tam tikt atpakaļ. Ja nebūs vēja, viņš paliks mūžīgi karājamies virs nāvējošā mūdžu lauka.

Šī doma nebija necik tīkama. Nepavisam. Lai padarītu savu spēku patiesi noderīgu, viņam būtu jāiemācās ne tikvien pacelties, bet ari pārvietoties gaisā.

Šobrīd Dakam bija grūti paturēt acīs pat zemi zem sevis.

Tur lejā neapšaubāmi kaut kas norisinājās. Laukumā notika kaut kas nozīmīgs. Tur bija kabriolets, iebraukts tieši zālienā. Semam tas nepavisam nepatiks. Un tur grozījās kādi piecdesmit bērni; visi klīda apkārt, it kā viņiem būtu sarīkota ballīte.

Daks saoda gaļu, pirms bija to ieraudzījis.

Lai to dziestošajā vakara gaismā saskatītu, viņam nācās krietni vien piemiegt acis. Jā, tur jau tas bija, pārstiepts pār automašīnas nolaižamo jumtu. Briedis.

Kāds patlaban kūra ugunskuru strūklakas sausajā baseinā. Augšup cēlās dūmi, patiesībā gan tikai tāda grīste, tomēr Daks sprieda, ka ar laiku tas varētu kļūt kaitinoši.

Viņš peldēja vieglajā vējiņā, tāpēc pārlieku noraizējies nebija. Toties izbadējies gan. Gaļas smarža izplatījās it visur. Nav brīnums, ka bērni bija tik uzbudināti.

Daks nevarēja saskatīt, kas tie par bērniem. Bija redzamas tikai viņu galvvirsas, un pēc tām neko daudz nevarēja pateikt. Bet tad zēns ieraudzīja, ka pie automašīnas bampera virvē piesiets kāds zēns.

Pēkšņi Dakam viss šis saiets sāka likties ārkārtīgi nelāgs.

Viņš pamanīja pazīstamu seju. Maiks Fārmers, viens no Edīlio kareivjiem. Maiks blenza augšup tieši uz Daku.

Daks viņam viegli pamāja ar roku. Pat uzsmaidīja un gandrīz jau grasījās uzsaukt: “Ei, kas jums tur, lejā, notiek?”

Tad Maiks iebļāvās: Re! Viens ir tur augšā! Skatieties! Tas ir viens no šiem!

No kuriem? Daks netika gudrs.

Seja pēc sejas pavērsās augšup, lai viņu uzlūkotu. Paskatījās pat piesietais zēns. Hanters. Tas bija Hanters, un viņš nepavisam neizskatījās labi. Šķita, ka viņš ir piekauts.

Arī citi lūkojās augšup uz Daku. Un tagad arī Cils.

Daks apjauta, ka skatās uz Cilu. Ielūkojas viņam acīm. Vienā šausmīgā mirklī Daks apjēdza, kas tur, lejā, notiek. Sems ir prom. Edīlio arī. Neviens neko nepārrauga. Visi vadītāji ir

aizbraukuši. Un nu te uzdarbojas Cils, kurš saņēmis gūstā Hanteru un ticis pie svaigas gaļas.

-    Ērmu spiegs! nokliedzās Tārks.

-    Ķeriet viņu! iesaucās Cils.

Kāds meta akmeni. Daks redzēja, ka tas lido viņa virzienā, apmet graciozu loku un nokrīt zemē. Vēl viens akmens, tuvāk, bet joprojām pārāk zemu.

Tad Maiks pacēla pie pleca šauteni un notēmēja.

Sems sēdēja autobusā. Saule spoži spīdēja iekšā pa logiem.

Autobuss brauca lēkādams. Semam līdzās sēdēja Kvinns. Bet ar Kvinnu kaut kas nebija kārtībā viņā bija kaut kas tāds, uz ko Semam negribējās skatīties.

Sems juta, ka cilvēki uz viņu blenž. Skatieni dūrās pakausī. Tālumā skanēja mūzika. Grupa Against Me! dziedāja Borne on the FM Waves of the Heart.

Autobusa priekšgalā kaut kas norisinājās. Šoferis. Viņš ķēra pie sirds. Esmu tur bijis, nodomāja Sems. Tas jau kādreiz ir noticis.

Tas ir noticis.

Tikai šoreiz viss būs citādi. Toreiz sen, sen viņš bija satvēris stūri brīdī, kad šoferis saguma no sirdslēkmes.

Bet vai arī toreiz šoferim ap kaklu bija apmests tausteklis?

Un vai Sems tika kliedzis?

Pats par sevi pārsteigts, Sems pielēca kājās. Viņš nebija grasījies to darīt. Bet nu viņš bija kājās un, ķerdamies pēc atbalsta pie sēdekļu atzveltnēm, šūpojās no sāna uz sānu. Visu skatieni bija pievērsti viņam.

Šoferis pagriezās un uzsmaidīja viņam. No zobiem tam pilēja asinis.

Barjera atvērās kā milzu vārti; autobuss izšāvās tai cauri un gāzās lejup no klints. Tas krita, krita un krita; akmeņi un jūra traucās tam pretī šim autobusam, kas bija pilns ar bērniem, kuri pat īsti nereaģēja un neraizējās, tikai raudzījās uz smaidošo šoferi. Un tad tārpi…

Sems mēģināja kliegt, bet balss neklausīja. Viņu žņaudza šofera čūskas roka, tā žņaudza un grieza riņķī.

Sems zināja, ka tas ir sapnis, jā, tam bija jābūt sapnim, jo autobuss turpināja bezgalīgi krist, bet nekas taču nemēdz krist mūžīgi. Vai ne?

Pēkšņi šo sapņa ainu nomainīja cita, un Sems vairs nebija autobusā. Viņš ienāca savā virtuvē, un Astrīda nevis māte, kuru Sems bija cerējis tur ieraudzīt, bet Astrīda kliedza uz kādu, ko viņš neredzēja.

Nav īstais brīdis, Sems sev teica. Nav laika sapņošanai.

Nedrīkst izniekot laiku.

Mosties, Sem!

Bet tik un tā neviena ķermeņa dala nemodās. Viņš bija pielīmēts pie zemes. Sasaistīts ar tūkstoš smalkām auklām, kas locījās un mudžēja kā čūskas vai tārpi.

Un tomēr, tomēr viņš kaut kā sakustējās.

Sems atvēra acis. Vai viņš to tiešām redzēja? Vai viņš redzēja telpu, grīdu, kupolveida griestus miljons jūdžu attālumā?

Vai kaut kas no tā visa bija īsts?

Un grīdas gulēja kaut kas tāds, kas izskatījās kā izskalots no okeāna dzīlēm. Bāls, gaļīgs un mikls. Ne vairāk kā astoņpadsmit collas garš. Tas tikko jūtami pulsēja, itin kā viegla viļņojuma kustināts. Tā varētu kustēties gliemis.

Semam šķita, ka viņam jāzina, kas tas ir. Bet viņš pat nebija pārliecināts, vai tā ir īstenība. Un nu viņam vajadzēja iet. Tagad vai nekad. Augšā, prom no tumšās bedres, ārā pasaulē, kamēr vēl turpinājās morfija iedarbība.

Tas nav īsts, viņš nodomāja, pavirzīdamies garām gliemim.

Varbūt, viņš sev teica, uzmanīgi sperdams soli. Varbūt nekas no tā visa nav īsts. Izņemot šo kāju. Un otru kāju. Vispirms vienu, tad otru.

Daks sajuta pirmās lodes vēju. Viņš šāvās augšup, cik ātri vien spēja. Sevišķi ātri gan tas nebija.

Otrā lode aizlidoja tālāk no mērķa.

-    Ei! Izbeidziet! kliedza Daks.

-    Ķertais! Ķertais! lejā klaigāja balsis.

-    Es nevienam neko neesmu nodarījis! Daks kliedza pretī.

-    Tad kāpēc tu nenāc lejā? sauca Tārks. Un, itin kā būtu pateicis ko izcilu, iesita plaukstā tuklam puisim, kurš turēja rokā grādīgā dzēriena pudeli.

Uz Daku blenza kādas piecdesmit sejas kā oranži gaismas efekti un melnas ēnas ugunskura gaismā. Helovlna krāsās. Tās izskatījās dīvaini svešādas. Sīki ovāli ar ieplestām acīm un atvērtām mutēm. Viņš tos tik tikko spēja pazīt, jo ne jau tā mēdz skatīties uz cilvēkiem kad pats esi augstu gaisā, bet tie snaiksta uz tavu pusi kaklu.

Daks redzēja ieroča stobru un seju aiz tā viena acs atvērta, otra piemiegta. Puika tēmēja. Uz viņu.

-    Noknieb to ķerto! skubināja Cils. Ja notrieksi viņu, dabūsi pirmo steika gabalu.

-    Maik! kliedza Daks. Tu esi kareivis, draugs. Tu nedrīksti…

Daks redzēja uzliesmojumu stobra galā un dzirdēja blīkšķi.

-    Kāpēc tu uz mani šauj? viņš kliedza.

Rūpīga tēmēšana. Stobra uzliesmojums. Skaļš dārdiens.

-    Izbeidz, vecīt, izbeidz!

-    Tev nekas nesanāk! Cils brēca.

-    Dod to stulbo šaujamo man! pieprasīja Henks. Izlēcis no kabrioleta, viņš pieskrēja pie Maika.

Droši vien Henka rāviens bija tas, kas izglāba Dakam dzīvību. Trešā lode pašāvās garām.

Henks izrāva Maikam no rokām ieroci.

Pa to laiku Daks bija pacēlies vēl kādas trīsdesmit vai četrdesmit pēdas augstāk. Tagad viņš atradās galvu reibinošā augstumā. Viņš varēja redzēt rātsnama jumtu. Daks plivinājās augstāk par to vietu, kur agrāk bija slējusies baznīcas torņa smaile. Vienā pusē varēja redzēt skolu, otrā “Virsotni”. Un vēl viņš varēja nolūkoties tālu jūrā.

Patlaban Daks droši vien atradās kādas simt pēdas virs zemes, desmitstāvu mājas augstumā. Un te, augšā, vējš bija mazliet stiprāks. Tas pūta no jūras puses, liegi stumjot viņu atpakaļ kā tādu hēlija balonu.

Pārāk lēni.

Henks šāva. Netrāpīja. Taču daudz netrūka.

Tas bija neprāts. Daks cēlās un cēlās, bet pārāk lēni, pārāk, pārāk lēni, un Henkam bija atliku likām laika, lai rūpīgi notēmētu mazliet zem mērķa un… Un raidītu šāvienu.

Daks saspringa, gaidīdams lodi. Prātodams, vai tā trāpīs kājā vai rokā, izsaucot šausmīgas sāpes. Vai ari tā trāpīs sirdi vai galvā, un tad ar viņu būs cauri.

Henks nospieda mēlīti. Nekas nenotika.

Viņš pretīgumā pasvieda ieroci atpakaļ Maikam.

Maiks to drudžaini pielādēja, bet, kamēr viņš slidināja tajā iekšā lodes, Daks cēlās aizvien augstāk un planēja arvien tālāk.

Henks izšāva. Kad lode bija jau pietuvojusies Dakam, gravitācija atņēma tai ātrumu. Daks redzēja, kā tā pašaujas garām viņa galvai. Viņš redzēja bridi, kad lode sasniedza lidojuma augstāko punktu. Un tad viņš vēroja, kā tā krīt zemē.

Lidodams pāri baznīcai, Daks izvēmās. Varbūt tā bija svētuma apgānīšana. Bet vēders bija tukšs, tāpēc lejup, uz pussagruvušo ēku, nekas daudz nenolija.

Daks planēja augšup. Prom no šausmām, kas risinājās laukumā. Viņi gatavojās nogalināt Hanteru. Zēnu, kurš bija lūdzis viņam palīdzību.

Daks neko nevarēja izdarīt: viņš virzījās, kurp viņu pūta vējš. Un viņš neko nebūtu varējis izdarīt ari tad, ja vējš viņu pūstu uz citu pusi ja nu vienīgi trāpīties ceļā lodei.

-    Superspēks, Daks sev teica, ne vienmēr padara tevi par supervaroni.

Viņa atkal bija sevi pazaudējusi.

Viņa visu laiku te atnāca, te aizgāja. Vienu minūti šeit, otru prom.

Lāgiem viņa bija sevī. Savās smadzenēs. Lāgiem citur un noskatījās uz sevi pa gabalu.

Bija tik bēdīgi redzēt, par ko ir pārvērtusies Lana Ārvena Lācara.

Patlaban viņa bija te, pati savā nokārtajā galvā, un skatījās ar savām apsārtušajām acīm.

Tagad viņa gāja. Divas pēdas. Gāja.

Redzēdama sav blakus akmens sienas.

Priekšā bija briesmas to juta gajafāgs un arī viņa. Arī viņa. Ir jāaptur.

Lanai kaut kas bija jādabū. Kaut kāda lieta, ko viņa bija nometusi.

Viņa apstājās. Gajafāgs nezināja, kā to nosaukt. Un kādu brīdi Lana neatpazina tēlus savā galvā. Gludas tērauda virsmas. Krustisks tvēriens.

-    Nē, viņa lūdzās radījumam.

-    Nē, es negribu! meitene, nometusies ceļos, kliedza, bet roka taustījās pēc tā. Pirksti tam pieskārās. Tas bija auksts. Rādītājpirksts apliecās ap mēlīti. Ja viņa to vienkārši pieliktu sev pie galvas, ja viņa spētu…

Bet tad viņa gāja, un rokā bija kaut kas smags. Ļoti smags. Tik šausmīgi smags.

Lana tika līdz mašīnai, kas vēl arvien nosprostoja ieeju šahtā. Viņa šņukstēdama uzrāpās uz motora pārsega un, nejuzdama, ka stikls sagriež plaukstas un ceļus, iespraucās iekšā pa izsisto logu.

Kāpēc viņa nespēja sevi apturēt? Kāpēc nespēja apturēt šo roku, šo kāju?

Iznākot raktuvju šahtas ieejā, apžilbināja zvaigžņu gaisma virs galvas.

Tur bija ienaidnieks. Tur bija briesmas.

Lana zināja ienaidnieka vārdu. Viņa zināja, ko ienaidnieks darīs. Kad gajafāgs būs pabarots, tas būs gatavs Dēkai. Vairāk nekā gatavs.

Bet vēl ne.

-    Nedari to, Lana teica Dēkai. Nedari.

Deka sastinga. Viņas sejā bija lasāmas šausmas.

Līdzās stāvēja vēl viens. Viņš turēja ieroci. Ari viņa vārdu Lana zināja. Edilio. Bet viņš nebija bīstams.

-    Tā ir Lana, ierunājās Deka.

-    Bēdz, Lana, skrien šurp! mudināja Edilio. Viņš pastiepa meitenei pretī roku.

Lanu pārņēma neizsakāmas skumjas. Šņuksts, kas piepildīja visu pasauli. It kā pretī pastieptā roka būtu vienīgais, ko viņa spētu saskatīt, vienīgais, ko viņa spētu sajust.

Lana tik ļoti gribēja sniegties tai pretī.

-    Nāc, Lana! aicināja Edilio.

Lanas acis piepildīja asaras. Galva lēnām šūpojās no vienas puses uz otru. Es negribu, teica viņas balss.

Lana pacēla ieroci.

-    Es ne… viņa čukstēja.

Lana notēmēja. Galvā kāds kliedza, kliedza, kliedza.

-    Lana, nē! iesaucās Deka.

Šāvienu Lana nedzirdēja. Taču juta ieroča atsitienu rokā. Un redzēja no stobra izšaujamies liesmu.

Un vēl viņa redzēja Edilio nokrītam.

Lana redzēja, kā puisis nokrīt uz muguras.

Viņa galva, atsitoties pret zemi, palēcās.

Lana notēmēja vēlreiz. Tēmēklis pavērsās pret Deku, kuru šausmas likās paralizējušas.

Lana nospieda mēlīti.

Klik!

Klik!

Deka pacēla rokas. Viņas sejā vidēja niknums un apņēmība. Tomēr Deka nelika lietā savu spēku. Viņas acis uzplaiksnīja. Nolaidusi rokas, Deka metās pie Edīlio.

Meitene notupās uz ceļiem pie ievainotā. Viņa elsoja. Cenzdamās apturēt asiņošanu, viņa piespieda roku pie brūces zēna krūtīs.

-              Lana, Lana! asarām plūstot pār vaigiem, lūdzās Deka.

-    Palīdzi viņam!

Lana stāvēja apjukusi. Pistole nedarbojās. Kāpēc tā nedarbojās? Jautājumu nebija uzdevusi viņa, šī nebija viņas doma.

Gajafāgs bija apjucis. Kāpēc ierocis nenogalināja? Būtne nesaprata. Tā zināja tik daudz. Tomēr ne visu.

Pistole izslīdēja Lanai no pirkstiem. Viņa dzirdēja to atsitamies pret akmens grīdu.

-    Lana, tu vari viņu izglābt, lūdzās Deka.

Es nevienu nevaru izglābt, nodomāja Lana. Vismazāk jau pati sevi.

Lana pakāpās divus soļus atpakaļ.

Pēdējais, ko viņa redzēja, bija Deka, kas metās pie Edīlio.

Lana atgriezās pie sava pavēlnieka.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

38 MINŪTES

Saule grima jūrā. Ēnas stiepās garumā. Perdidobičas laukums bija pilns ar bērniem; bērnu bija daudz vairāk, nekā Cils varētu paēdināt ar vienu briedi.

No sākuma tas viņam darīja raizes. Bet tad viņš atrada vienkāršu risinājumu: ēdiens tiks tiem, kuri piedalīsies Hantera upurēšanā. Tiem, kuri tikai vēros, ne.

Tie, kuri pacels roku pret Hanteru, tiks iekļauti Cila grupā. Šādi tie neapšaubāmi būs nodemonstrējuši savu uzticamību. Šiem bērniem vairs nebūs atpakaļceļa, un tie būs spiesti piederēt viņam ar miesu un dvēseli.

Tie būs Cilvēku Komandas biedri uz visu mūžu.

Izžuvušajā strūklakā bija sakrauts milzīgs ugunskurs. Kāds gudrinieks bija pasirojis pa saimniecības preču veikalu un pievācis iesmu, uz kura tagad cepinājās lieli brieža gaļas gabali, ko kāds cits ar cirvi bija sacirtis šķēlēs.

Smarža bija brīnumaina.

Tārks bija pievācis aerosola krāsas un apzīmēja strūklaku un celiņus ar Līzas stilizēto “CK” logo.

-    Kā mēs to darīsim, vecīt? jautāja Antuāns.

-    Ko tad? Cils nesaprata.

-    Ar Hanteru. Kā mēs to darīsim?

Hanters, kaut cik atguvies no belziena pa galvu, centās atbrīvot rokas, bet Henks viņu pamatīgi iepļaukāja. Pūlī daži uzgavilēja. Citi nolūkojās ar riebumu.

-    Rausim! iesaucās Tārks un parādīja komisku kāršanas žestu.

-    Kur? To es gribu zināt, vecīt, sacīja Antuāns. Viņš briesmīgi šļupstēja, gandrīz tā, ka nevarēja izšķirt vārdus. Piedzēries.

-    Tur. Lenss norādīja uz sagrauto baznīcu.

-    Tur, kur kādreiz bija durvis? Tur ir arka. Virvi var izvilkt cauri tai spraugai. Viens gals Hanteram ap kaklu, vai ne? Otrs gals var būt ļoti garš. Nostiep to visā garumā pāri laukumam, tad tev būs kāds simts bērnu, kuri to vilks.

Viņš, savilcis uzacis, palūkojās uz visām pusēm. Uzrauj viņu gaisā un piesien virvi pie kāda koka, apmetot to ap stumbru.

Cils nopietni apsvēra Lensa ieteikumu. Likās dīvaini, ka šis populārais puisis ne vien iesaistījies, bet pat nāk klajā ar nāvessoda izpildīšanas plānu. Dīvaini. Lensā nebija ne miņas no Henka verdošā, trakā niknuma. Ne miņas no Tārka izmisīgās tieksmes pielīst. Viņš nesirga ar tādu nožēlojamu apdullināšanās kāri kā Antuāns.

-    Plāns ir labs, Lens, uzteica Cils.

Henka acis bīstami zibsnīja.

-   Ja mēs grasāmies to darīt, labāk žigli tiksim ar to galā, teica Tārks. Astrīda ir ķerto cienītāja. Un tad vēl tā Braiena. Viņa var atvest šurp Semu.

-    Sems ir aizņemts. Turklāt es no Sema nebaidos. Kopā ar mums ir visi šie bērni. Cils, to teikdams, piešķīra balsij lielāku pārliecību nekā patiesībā juta. Bet, jā, darīsim, kas darāms. Henk, Lens! Sāciet kārt virvi!

Cils uzkāpa uz kabrioleta jumta. Klausieties! Klausieties!

Visu sejas pavērsās pret viņu gandrīz tajā pašā mirklī. Pūlis bija izbadējies, izmisis un ļoti nepacietīgs. Daži bērni bija mēģinājuši mesties pie gaļas un izraut kādu gabalu tieši no liesmām. Viņus atspieda atpakaļ Henks un bariņš zēnu, kurus viņš bija savervējis par miesassargiem.

-    Ēdiens ir gatavs, Cils pavēstīja, pretī saņemot skaļas gaviles.

-    Taču, pirms ķeramies pie ēšanas, ir jāpaveic kas svarīgāks.

Skaļas nopūtas.

-    Mums jānotur tiesa.

Tas izpelnījās neizpratnes pilnu blenšanu, līdz Tārks un Henks sāka bļaustīties un vicināt rokas, parādot pūlim, kas jādara.

-    Šis mutants, šis necilvēku draņķis, šis ķertais Hanters… Cils ar izstieptu roku norādīja uz savu gūstekni. Šis ērms tīšām nogalināja manu labāko draugu Hariju.

-     Tah naff, teica Hanters. Viņa mēle vēl arvien nedarbojās, kā nākas. Smadzeņu bojājumi, nosprieda Cils, no tik niecīga trieciena pa galvu. Viena sejas puse Hanteram bija noslīdējusi, it kā nebūtu kārtīgi piestiprināta. Tāpēc bērnu pūlis vēl vairāk ņirgājās par viņu, un Hanters, kliegdams savā neskaidrajā balsi un šķaidīdams siekalas, visu padarīja vēl ļaunāku.

-    Viņš ir slepkava! Cils, iesizdams ar dūri sev pa otras rokas plaukstu, iesaucās.

-    Ķertais! Mutants! viņš kliedza. Mēs taču zinām, kādi viņi ir, vai ne? Viņiem allaž pietiek ēdiena. Viņi visus komandē. Viņi valda, un mēs visi ciešam badu. Vai tā ir nejaušība? Nekādā gadījumā!

-    Tah naff, Hanters vēlreiz iekunkstējās.

-              Grābiet viņu ciet! Cils uzsauca Antuānam un Henkam.

-    Grābiet ciet šo slepkavīgo mutantu draņķi!

Viņi satvēra Hanteru aiz rokām. Viņš gan varēja paiet, bet pievelkot vienu kāju. Pa pusei aizvilkuši, pa pusei aizstūmuši gūstekni pāri laukumam, tie uzrāva viņu augšā pa baznīcas kāpnēm.

-    Tā, teica Cils. Re, kā mēs to darīsim. Un viņš ar rokas mājienu norādīja uz virvi, ko Lenss, virzīdamies pāri laukumam, tina vaļā.

Gaidpilns klusums. Bīstama, reibinoša sajūta. Gaļas smarža visus bija padarījusi trakus. Cils to sajuta.

-Jūs taču katrs gribat pa gabaliņam šīs gardās brieža gaļas, vai ne?

Piekrišanas rēcieni.

-    Nu tad visi ķerieties pie virves!

Ducis vai vairāk bērnu pielēca klāt, lai satvertu virvi. Citi vilcinājās. Snaikstīja kaklu uz baznīcas pusi. Skatījās uz Hanteru, ko turēja ciet Cila komanda.

Lenss bija sasējis cilpu.

Henks pārmeta to Hanteram pār galvu un savilka ap kaklu.

Pēkšņi pūlī sacēlās kņada. Kāds spraucās cauri. Bērni grūstījās un kliedza uz nelūgto viesi. Tad beidzot parādījās Astrīda izspūrusi, sasarkusi un saniknota. Viņa vairs nevilka ratus, un viņai līdzās nemanīja arī Džonu. Tas labi, nodomāja Cils: Marija un Džons bija populāri. Daudziem klātesošajiem bērnudārzā bija mazie brāli un māsas.

Ar Astrīdu bija citādi. Viņa bija saistīta ar Semu, un daudzi domāja, ka viņa pārlieku ceļ gaisā degunu. Turklāt Astrīdai līdzi bija tas viņas spocīgais mazais brālītis. Un viņš nepatika nevienam. Klīda baumas, ka arī viņš esot ķertais, turklāt izcili spēcīgs. Taču pārāk atpalicis, lai kaut ko ar to iesāktu.

Cik nesaprātīgi turēt dzīvu tādu atpalikušo, kad cilvēki cieš badu!

-    Izbeidziet! kliedza Astrīda. Tūlīt pat izbeidziet!

Cils palūkojās lejup uz meiteni. Viņš jutās gandrīz pārsteigts, apjaušot, ka nebaidās no viņas. No Astrīdas Ģēnija. Sema draudzenes. Vienas no trim vai četrām ievērojamākajām IBJZ personām.

Cilu balstīja pūļa spēks. Viņš to juta sirdī un dvēselē. Viņš to juta kā narkotikas, kas padarīja viņu visvarenu. Neuzvaramu un bezbailīgu.

-    Ej prom, Astrīd, viņš teica. Mums šeit nodevēji nav vajadzīgi.

-    Ak tā? Un ko tad lai saka par bandītiem? Ko lai saka par slepkavošanu? Viņa patiešām ir loti glīta, Cils ievēroja. Liza viņai nestāvēja pat ne tuvu. Un kad viņš būs pārņēmis varu…

-    Mēs esam šeit, lai sodītu slepkavu, teica Cils, norādīdams uz Hanteru. Mēs spriežam tiesu visu normālo vārdā.

-    Nevar notikt tiesa, ja nav bijusi izmeklēšana! atcirta Astrīda.

Cils pasmīnēja. Viņš izpleta rokas. Mums bija arī izmeklēšana, Astrid. Un šis draņķa ērms tika atzīts par vainīgu normāla cilvēka nogalināšanā.

-    Piespriestais sods, viņš piebilda, ir nāve.

Astrīda pagriezās ar seju pret pūli. Ja jūs to izdarīsiet, tad nemūžam nespēsiet sev to piedot.

-    Mēs esam izsalkuši! iesaucās kāda balss, un citas tai tūdaļ pievienojās.

-Jūs grasāties noslepkavot to zēnu baznīcā? noprasīja Astrīda, pamādama ar roku uz baznīcas pusi. Baznīcā? Dieva namā?

Cils redzēja, ka šie vārdi atstājuši iespaidu. Varēja manīt nervozus skatienus.

-Jūs nemūžam nenomazgāsiet šo traipu no savām rokām, kliedza Astrīda. Ja to izdarīsiet, jums nekad neizdosies to aizmirst. Kā jūs domājat, ko par to teiktu jūsu vecāki?

-    1BJZ nav vecāku. Un nav arī Dieva, pavēstīja Cils. Te ir tikai cilvēki, kuri cīnās par izdzīvošanu, un ķertie, kas visu savākuši sev. Un tu, Astrid, dari visu, lai palīdzētu ķertajiem. Kāpēc? Es nesaprotu, kāpēc.

Viņam tas patiešām sāka patikt. Bija varens prieks redzēt skaisto, gudro Astrīdu tik bezpalīdzīgu.

-    Vai zināt, ļaudis, ko es domāju? teica Cils. Es domāju, ka varbūt Astrīdai pašai piemīt kaut kāds spēks, ko viņa nevienam nav atklājusi. Vai arī… viņš ieturēja dramatisku pauzi, vai ari tas, kuram piemīt spēks, ir šis sīkais plānprātiņš.

Viņš redzēja, ka meitenes sejā parādās bailes. Paštaisnās dusmas bija devušas vietu bailēm.

Tik gudra, tik apķērīga ir šī Astrīda. Un vienlaikus tik dumja, nodomāja Cils. Man šķiet, viņš teica, ka mūsu mazajā piknikā būs vēl pāris ķerto.

-    Nē, izdvesa Astrīda.

-    Henk! Cils uzsauca un pamāja ar galvu.

Astrīda pagriezās un ieraudzīja sev aiz muguras Henku. Par vēlu. Viņš jau bija atvēzējies. Astrīda sajuta triecienu, it kā būtu trāpīts viņai.

Taču tas trāpīja Mazajam Pītam.

Viņš nokrita kā marionete, kurai pārgrieztas aukliņas.

-    Uz priekšu! iesaucās Cils. Kampiet viņu ciet!

Diāna tikko spēja tam noticēt. Uzskrējuši augšup pa paugura nogāzi, kas slējās virs spēkstacijas, viņi tur bija atraduši degvielas stieni.

To nenācās grūti atrast. Sausajā briksnājā, kur tas bija nokritis, bija sākusies degšana. Zema, ložņājoša uguns. Keinam izdevās brīvi pacelt stieni un turēt to augstu gaisā.

Džeks, stāvēdams zem degvielas stieņa, svīda no karstuma. Gan jau viņš svīda arī aiz bailēm, sprieda Diāna. Vienīgā gaisma nāca no uguns.

-    Neko ielauztu vai pārplīsušu es neredzu, pavēstīja Džeks. Tad viņš izvilka no kabatas rīku, kas izskatījās pēc dzeltenas pults, un aplūkoja to.

-    Kas tas tāds?

-    Tas ir dozimetrs, atbildēja Džeks. Viņš nospieda slēdzi. Diāna saklausīja neregulārus klikšķus. Klik! Klik-klik! Klik! Klik-klik-klik!

-    Viss ir labi, Džeks, izdvesis atvieglotu nopūtu, pavēstīja. Vismaz pagaidām.

-    Kas tie par klikšķiem?

-    Tiklīdz tas uztver kādu radioaktīvo daļiņu, tā noklikšķ. Ja tas sāk klikšķēt bez apstājas, ir radusies problēma. Radioaktivitātei sasniedzot bīstamu līmeni, atskan trauksmes signāls.

Pat tagad Džekam sagādāja prieku iespēja paspīdēt ar savām nūģa zināšanām. Pat apzinoties, kas noticis un turpina notikt. Un tikai minot, kas vēl sagaidāms.

-    Tas, ko jūs dzirdat patlaban, ir tikai fona radiācija.

-Taisāmies ka tiekam no šejienes! skubināja Keins.

-    Uguns kāpj augšup. Mums jāaizsteidzas tai priekšā.

Viņi kāpa uzkalnā. Liesmas viņus nepanāca. Pat nelikās, ka tās plestos plašumā. Varbūt tāpēc, ka nebija vēja.

Pa otru pusi lejup uz šoseju.

Pakaļ neviens nedzinās. Sems nekur nebija manāms.

Viņi atvilka elpu vairāk gan izskatījās, ka sabruka, auto nomas birojā. Divi kareivji, lūkojot pēc pārtikas, ņēmās rakņāties pa apputējušajiem rakstāmgaldiem un dokumentu skapjiem.

Viens triumfējoši izvilka mazu sacietējušu piparmētru ledeņu kārbiņu. Tajā bija deviņas ledenes. Pietiekami, lai katram tiktu pa vienai un atliktu vēl četras, pēc kurām siekaloties.

-    Laiks sadabūt mašīnu, pavēstīja Keins. Degvielas stieni viņš bija “noparkojis” ārpusē, atsliedams to pret fasādes sienu. Mums vajadzīgs kaut kas ar vaļēju augšu.

Paņēmis vienu no ledenēm, viņš to parādīja abiem kareivjiem. Tā tiks tam, kurš man atradīs labāko braucamo. Ar atslēgām.

Abi kaušļi skriešus metās uz durvīm. Diānai vēders rāvās krampjos tā, ka bija jākliedz. Sīkā ledene nevis remdēja izsalkumu, bet pat saasināja to.

Gaisma birojā nedega. Tās nebija arī ārā uz šosejas. Visapkārt viena vienīga tumsa ja neskaita blāvo gaismu no neīstā mēness un neīstajām zvaigznēm.

Visi trīs bija sabrukuši izsēdētajos biroja krēslos un salikuši vārgās kājas uz galdiem.

Piepeši Diāna iesmējās.

-    Tev kaut kas šķiet smieklīgi? jautāja Keins.

-    Mēs sēžam tumsā, gatavi pārdot dvēseles par vēl vienu piparmētru ledeni, lai gan mūsu rīcībā ir tāds daudzums urāna, ka, to ieraugot, aiz sajūsmas apslapinātos ikviens terorists. Viņa izslaucīja no acīm asaras. Nē, tur patiešām nav nekā smieklīga.

-    Pieveries, Diāna, Keins vārgi novilka.

Diāna prātoja, vai puisi tik ļoti nogurdinājusi telekinētiskā spēka izmantošana, “nesot” degvielas stieni. Varbūt.

Meitene piespieda sevi piecelties. Viņa piegāja pie Keina un uzlika roku viņam uz pleca. Kein!

-    Nemaz nemēģini, sacīja Keins.

-    Tev nevajag to darīt, teica Diāna.

Keins neatbildēja.

Viens no kareivjiem pabāza galvu pa durvīm. Es atradu Escalade. Atslēgas gan ir iekšā, bet pats vāģis ir aizslēgts.

-    Džek! Atver viņam mašīnu! pavēlēja Keins. Noplēs tai jumtu!

-    Vai es par to dabūšu ledeni? jautāja Džeks.

Diāna skaļi iesmējās. Viņas smiekli robežojās ar histēriju.

-     Kā tu domā, ko tas tavs mazais tuksneša draudziņš darīs, kad tu tam būsi iedevis to, ko tas vēlas? Tā kā Keins neatbildēja, Diāna tēloti mulsā tonī jautāja: Starp citu, vai man jāsaka “tas" vai tomēr “viņš”?

Keins aizsedza seju ar plaukstām.

-    Vai viņam ir kāda iesauka? Diāna bez žēlastības turpināja. Vai zini, “gajafāgs” tas ir tik gari. Vai mēs nevarētu dēvēt viņu par fāgu? Vai vienkārši par G?

No ārpuses atplūda metāla ārdīšanas un stikla plīšanas trokšņi. Tur Džeks džipu pārtaisīja par kabrioletu.

-    Briesmonis G, noteica Diāna.

Pēc dažām sekundēm durvis iegāzās uz iekšu. Džeks.

-    Kāds tuvojas, viņš uzstājīgi pavēstīja. Virzās pa ceļu tieši uz šejieni.

-    Brauc? Keins salēcies jautāja.

-    Nē. Mēs dzirdējām soļus. Itin kā kāds skrietu.

Diānai salēcās sirds. Sems. Tam jābūt Semam.

Bet viņa arī sajuta draudus. Diāna gribēja, lai Keins tiktu apturēts. Taču nevēlējās, lai viņu nogalina.

Keins izmetās ārā, Diāna viņam pa pēdām, un tajā brīdī gāja vaļā šaudīšanās. Tumsa bija gandrīz necaurredzama. Abi kareivji šāva uz labu laimi šosejas virzienā. Spilgti dzeltenas liesmas no stobriem, apdullinošs troksnis un cauri tam visam kāda balss, kas, nikni kliegdama un lamādamās, pavēlēja tiem izbeigt.

-    Beidziet šaut, jūs, stulbie idioti! ieaurojās Keins.

Šaušana mitējās.

-    Vai tas esi tu, Dreik? nobijies izsaucās viens no kareivjiem.

-    Es jums nodīrāšu ādu! rēca Dreiks.

Parādījās izdēdējušais psihopāts; acis mēnesgaismā spīdēja, mati bija mežonīgi sapinkājušies. Viņš kustējās kaut kā savādi, ar roku pieturēdams savu taustekli.

Tajā bija kaut kas dīvains, tikai Diāna nevarēja saprast, kas.

-    Kas tevi aizkavēja? jautāja Keins.

-    Kas mani aizkavēja? Sems. Es viņu uzveicu, pavēstīja Dreiks. Es. Es viņu sakapāju ar pātagu un saplosīju, un viņš nemūžam vairs neatkopsies nekad, pat pēc…

-    Au! izdvesa Džeks, tik ļoti pārsteigts, ka uzdrošinājās pārtraukt Dreiku pusvārdā. Tava… tā…

Tad Diāna ieraudzīja, ka Dreika tausteklis beidzas ar nošķeltu galu. Stumbenis.

Un tad, Diānai par pārsteigumu, Dreiks iešņukstējās. Vienu vienīgu reizi. Viens vienīgs apslāpēts šņuksts. Lai vai kā, viņš tomēr ir cilvēks, nodomāja Diāna. Lai nu kāds, tomēr spējigs just bailes, spējīgs ciest sāpes.

-    Tu viņu nenogalināji? Keins jautāja Dreikam.

-    Es jau tev teicu! bļāva Dreiks. Viņš ir sprāgoņa! Keins nogrozīja galvu. Ja tu neesi viņu nogalinājis, viņš

nav nekāds sprāgoņa. Patiesībā es te redzu zināmu līdzību ar tavu iepriekšējo cīņu ar Semu: ari tagad tev trūkst kādas daļas.

-    Tas nebija Sems, Dreiks izgrūda caur zobiem. Es jau tev teicu: to puisīti Semiju es uzveicu. Es! Es viņu uzveicu!

-    Tad kāpēc tu pēkšņi izskaties tik… strups? nespēdama pretoties vēlmei izdarīt atmaksas gājienu, jautāja Diāna.

-    Braiena, atbildēja Dreiks.

Diāna ar acs kaktiņu pamanīja, ka Džeks paceļ galvu un izriež krūtis.

-    Viņa tur pēkšņi uzradās. Gan par vēlu, lai glābtu Semu. Viņu jūs vairs neredzēsiet.

-    Es tam noticēšu tikai tad, kad būšu redzējis viņa līķi, Keins sausi noteica.

Diāna bija ar viņu vienisprātis. Dreiks bija pārāk uzstājīgs. Pārāk skaļš. Pārāk centīgi ņēmās visus pārliecināt.

-    Lasāmies prom, teica Keins.

Viens no kareivjiem pagrieza sakropļotā Escalade atslēgu. Akumulators bija vājš. No sākuma likās, ka neizdosies to atdzīvināt. Bet tad motors beidzot ierūcās. Salonā iedegās gaisma. Automašīnas priekšējās gaismas likās sāpīgi spilgtas.

-    Visi iekšā! pavēlēja Keins. Ja Dreikam taisnība un Sems ir pagalam kaut vai uz laiku mums nav jāslapstās. Līdz raktuvēm ir desmit jūdzes. Divdesmit minūtes, un mēs būsim klāt.

-    Kur ir mana piparmētru ledene? jautāja Džeks.

Keins pacēla gaisā degvielas stieni un nobalansēja to

viņiem virs galvas. Pietiekami tuvu, lai tā izstarotais karstums būtu kā spoža pusdienas saule.

Mazais Pīts bija zaudējis samaņu.

Astrīda tika vilkta, spārdīta un grūstīta; tikmēr Antuāns, dvašodams meitenei sejā alkoholu, sasēja viņai rokas.

Astrīdas smadzenes drudžaini darbojās. Ko darīt? Ko pateikt, lai pārtrauktu šo neprātu?

Neko. Nebija nekā, ko viņa varētu pateikt pūlim, kuru šobrīd vadīja tikai un vienīgi bads. Viņa nevarēja neko citu kā vien būt par liecinieci.

Astrīda ielūkojās apkārtējo sejās, meklēdama tajās cilvēcību, kas liktu viņiem ieklausīties un apstāties pat vēl tagad. Tas, ko viņa redzēja, bija neprāts. Izmisums.

Viņi bija pārāk izsalkuši. Pārāk nobijušies.

Viņi grasījās nogalināt Hanteru, un pēc tam Cils ķersies pie Mazā Pīta un pašas Astrīdas. Viņam nebūs izvēles. Brīdī, kad Hanters mirs, Cils un viņa banda būs pārvilkuši IBJZ asiņainu svītru. Asiņainu robežlīniju.

-              Mīļo Jēzu, es zinu, ka tu visu redzi, Astrīda lūdzās.

-    Nepieļauj, ka viņi to izdara!

-    Vai gatavi? Cils iebrēcās.

Pūlis ieaurojās.

-    Mīļais Kungs… lūdzās Astrīda.

-    Klāt ir brīdis spriest tiesu!

-… ne.

-    Edīlio, nemirsti, lūdzās Deka. Nemirsti.

Edilio izdeva burzguļojošu skaņu, kas varēja būt mēģinājums runāt.

Deka atrāva vaļā viņa kreklu. Krūtīs, mazliet virs kreisā krūtsgala, bija brūce. Atraujot roku kaut tikai uz sekundi, atkal šļācās asinis.

-    Ak Dievs, Deka šņukstēja.

Asinis vēlreiz noburzguļoja, un Edīlio mēģināja pacelt galvu.

-    Nekusties, piekodināja Deka. Nemēģini runāt.

Bet Edīlio labā roka pēkšņi pašāvās augšup. Likās, ka viņš grib saķert Deku aiz apkakles, bet roka to neaizsniedza, pirksti tvēra tukšu gaisu. Edīlio nolaida roku un, šķiet, uz kādu bridi zaudēja samaņu.

Bet tad viņš ar gandrīz pārcilvēcisku piepūli pateica divus vārdus: Dari to.

Deka zināja, ko mirstošais puisis viņai lūdz.

-    Es nevaru, Edllio, es to nevaru, teica Deka. Lana ir vienīgā, kura spēj tevi izglābt.

-    Dari…

-    Ja es to izdarīšu, viņa aizies bojā, Deka iebilda. Viņa bija viscaur noplūdusi sviedriem: sviedri pilēja no pieres, pilēja uz viņa asiņainajām krūtīm. Ja es to izdarīšu, Lana nevarēs tevi izglābt.

-    Dari… ak…

Deka sparīgi papurināja galvu. Tu nemirsi, Edīlio.

Meitene saņēma viņu no aizmugures ap krūtīm un pacēla. Ar viņa paša svaru, ķermenim uzguļot Dēkas slidenajām rokām, brūce tika aizspiesta.

Deka vilka viņu prom no raktuvēm. Zēna papēži atstāja smilšainajā takā pēdas. Iedama Deka raudāja un šņukstēja, un uzgrūdās laukakmeņiem, tomēr apņēmīgi palielināja attālumu starp sevi un raktuvju šahtu.

Jo viņam bija taisnība. Nabaga Edīlio bija taisnība. Jā, Dēkai tas bija jādara. Viņai bija jāsagrauj šīs raktuves. Bet Edīlio nedrīkstēja tikt tur aprakts, nekādā gadījumā. Nē, Edīlio būs godpilna vieta pilsētas laukumā.

Augsti godājams mirušais. Vēl viens kaps. Pirmais, ko Edīlio neraks pats.

-    Pacieties, Edīlio, gan tu izķepurosies, Deka meloja.

Viņa sabruka takas galā pie spoku pilsētas robežas. Tad

uzsēdās Edīlio virsū un saspieda brūci. Asins plūsma bija kļuvusi vājāka. Tagad viņa pat gandrīz varēja apturēt asinis; tas nebija nekas labs, nē, jo tas nozīmēja, ka ar viņu jau gandrīz ir cauri. Tas nozīmēja, ka viņa drosmīgā sirds jau gandrīz ir rimusies pukstēt.

Deka raudzījās tieši koijotu spīdīgajās acīs. Viņa manīja vēl citus dzīvniekus, kuri saslēdzās ap viņu ciešā lokā. Sajūtot tepat, rokas stiepiena attālumā, svaigu maltīti, tie piesardzīgi tuvojās.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

33 MINŪTES

Daks bija tik augstu, ka varēja saskatīt no attālās spēkstacijas ceļamies dūmus.

Zēns vēl arvien trīcēja no apjautas, ka uz viņu šāva. Šāva! Uz viņu, kurš nekad nevienam nebija darījis pāri.

Dakam likās, it kā viņš būtu iesaukts karā, par kura esamību viņš pat nebija zinājis. Tas bija absurds. Viņu taču varēja nogalināt. Un var vēl arvien.

Tomēr viņš bija aizlaidies sveiks un neskarts.

Kamēr citi cīnījās par izdzīvošanu. Kamēr citi drosmīgi stājās pretī ļaunumam, cerēdami to kādreiz uzveikt.

Laimīgā kārtā viegls vējiņš pūta Daku prom no pilsētas laukuma, kur gāja vaļā viss šis neprāts. Pēc dažām minūtēm viņš palielinās savu blīvumu un viegli nolaidīsies atpakaļ uz zemes. Tad, jācer, izdosies sameklēt sev kaut ko ēdamu. Ceptās gaļas smarža padarīja zēnu vai traku aiz izsalkuma.

-    Tu tur neko nevarēji padarīt, Dak, viņš sev teica.

-    Tas tiesa, Daks piekrita. Itin neko.

-    Tā nav tava vaina.

Viņš neveikli centās sagrābt kaiju, kas turpat netālu šūpojās savos bumerangiem līdzīgajos spārnos. Viņš bija tik izsalcis, ka varētu apēst putnu kaut jēlu. Tepat gaisā.

Daks ar acs kaktiņu pamanīja lejā kustīgu plankumu. Pēkšņi tas apstājās. Seju gan viņš neredzēja, taču tā varēja būt vienīgi Braiena. Un viņa turēja rokā balodi.

Braiena spēja paveikt to, ko nespēja Daks. Braiena varēja ķert un ēst putnus. Varbūt viņa būtu ar mieru padalīties. Viņi abi taču galu galā bija ķertie. Abi atradās vienā pusē. Vai ne?

-    Ei! pasauca Daks.

Braiena palūkojās augšup. Tu! viņa iesaucās. Un es tevi meklēju pa malu malām!

-    Esmu ļoti izsalcis, Daks noīdējās.

-    Kā tu tur nokļuvi?

Daks, lēnām palielinādams savu blīvumu, nolaidās uz zemes.

-    Tas darbojas abējādi, viņš atbildēja. Viss atkarīgs no blīvuma. Es sveru tik, cik gribu svērt. Es varu kļūt tik smags, ka izkrītu cauri zemei, vai arī planēt tik…

-Jā, labi, man vienalga. Sems teica, lai dabūju tevi rokā.

-    Mani?

-    Tevi. Še, ņem!

Viņa noplēsa baloža spārnu un pastiepa pilošo želatīnveida gaļas gabalu Dakam, kurš, ne brīdi nedomādams, metās tam virsū.

Pēc minūtes viņš, aizelsies un nosiekalojies, vainīgām acīm pavērās meitenē. Vai pati negribēji?

-    Nē, viņa atbildēja. Man tā ēstgriba… Nezinu. Jūtos mazliet apslimusi.

Braiena palūkojās uz viņu tā, ka Daks sajutās neomulīgi.

-    Nāksies rēķināties ar nelielu vēja pretestību, viņa noteica.

-    Ko, ko?

-    Tu teici, ka spēj regulēt savu svaru? Kādas desmit mārciņas būtu pašā laikā.

-    Pašā laikā kam?

-    Lec man mugurā, Dak. Tev iznāks pavizināties.

Morfijs nenovērsa sāpes. Tas tikai pārvilka tām tādu kā plīvuru. Hs vēl arvien bija tepat: kā šausmīgs, rijīgs, rēcošs,

nepārvarams lauva, kas iedveš bijību. Tomēr aizdzīts kaut cik atstatu.

Kaut cik.

Uz brūcēm bija baisi skatīties. Pāri mugurai, pleciem, kaklam un sejai stiepās spilgti sarkanas svītras. Daudzviet bija noplēsta āda.

Morfija izraisītais murgs bija pagaisis, un realitāte pamazām sāka atgūt savas ierastās kontūras. Lejā bija zeme, bet augšā debesis. Zvaigznes spoži spīdēja, un kurpju zoļu troksnis uz betona šķita tikpat pazīstams kā paša elpa, kas ķērās rīklē.

Viņam bija mazliet laika. Cik daudz īsti, Sems nezināja. īss laika sprīdis, lai apturētu Keinu.

Un nogalinātu Dreiku. Jo Sems pirmo reizi mūžā gribēja atņemt kādam dzīvību.

Dreiks. Viņš nogalinās Dreiku. Vairāk nekā bažas par to, ko iecerējis izdarīt Keins, Semu dzina uz priekšu doma par Dreiku. Iznicināt Dreiku, pirms izbeigusies morfija iedarbība un atgriezušās šausmīgās sāpes, kas liek viņam kliegt un raudāt, un…

To vajadzēja izdarīt tad, kad viņam šī iespēja radās pirmo reizi.

Vajadzēja…

Viņam apkārt uznira aina, ņirboša un nereāla. Kauja uz rātsnama kāpnēm. Orks un Dreiks, akmeņu zēna smagā dūre un īstā briesmoņa plīkšķošā pātaga.

Toreiz Sems bija aizņemts ar Keinu. Tikko izglābās. Bet vajadzēja, tik tiešām vajadzēja iznīcināt šo psihopātu Dreiku. Toreiz un tur. Likvidēt kā traku dzīvnieku, kāds viņš patiesībā arī bija.

Sems grīļīgiem soļiem šķērsoja stāvlaukumu. Apkārtne likās nereāla. Patlaban te neviena nebija. Deka bija devusies… kaut ko izdarīt. Uz kurieni? Un ko? Prāts šķita aizmiglojies.

Devusies sagraut raktuvju šahtu. Kopā ar Edīlio.

Lana. Ja Lana bija tur… Ja viņa…

Ejot kājas ķērās viena aiz otras. Lana bija Sema vienīgā cerība. Bez Lanas viņš diezin vai izdzīvos. Viņa varētu Semu izdziedināt. Darīt galu sāpēm. Atjaunot viņu.

Tātad ja viņš spētu…

Sems iesēdās mašīnā. Uz brīdi viņš nezināja, cik ilgu, atslēdzās prāts. Apziņa aptumšojās, iegrūžot viņu ne īsti nemaņā, bet nomoda murgaino atmiņu un tēlu varā, ko pavadīja nezūdošas sāpes vēderā un citas, daudz stiprākas, sakapātajā miesā.

Turpini ceļu, viņš sev teica. Kādu ceļu? Līdz pilsētai bija desmit jūdzes. Bet ne jau uz turieni bija devies Keins.

Pakalna nogāze aiz spēkstacijas mirdzēja. It kā tā vietvietām degtu. Halucinācija.

Tik tālu viņš nespēs aiziet. Nekādi. Zāļu iedarbība nebūs tik ilga. Ātrāk. Viņam jāiet ātrāk.

Viņam vajadzīga palīdzība. Kādam…

-    Palīdziet man kāds, Sems čukstēja.

Un viņš uzsāka, garu, nogurdinošu gājienu kalnup uz sardzes vārtiem. Pa zemesceļu viņš nekur netiks. Nekādu izredžu. Un pat…

Pat…

Sema prāts patlaban izstrādāja ar viņu trikus. Viņš ieraudzīja gaismu. Tādu kā signāluguni. Bet tā nāca no okeāna.

Sems smagi apsēdās. Gaisma lēni slīdēja pār stāvlaukumu, it kā kāds būtu iebridis jūrā un no turienes spīdinātu prožektoru.

Gaisma slīdēja gar spēkstacijas malu. Tā uzrāpās kalnā, tad laidās lejup. Kāds kaut ko meklēja.

Bet viņš bija tikai sabrucis apveids uz ceļa, pārāk mazs, lai būtu pamanāms. Gaisma pie viņa neapstāsies. Tas būs kā kaut kādā pretīgā rotaļā. Gaisma ies savu ceļu un tad mainīs virzienu.

Viņš bija neredzams.

-    Nē, Sem, viņš sev teica, kad samocītajās smadzenēs smieklīgi lēni uzausa apjēga. Stulbenis tāds! Vienīgais, kas ir tev pašam, tā ir gaisma.

Viņš augstu pacēla rokas. Naksnīgajās debesīs ietriecās tīras, zaļas gaismas stabs.

Prožektors tūdaļ pārvietojās pie viņa.

-   Jā, te es esmu, teica Sems.

Lai pietauvotu laivu un uzkāptu klintī pie Sema, Kvinnam bija vajadzīgas dažas minūtes.

-    Brač… ierunājās Kvinns.

Sems pamāja ar galvu. Aha. Es izskatos sasodīti draņķīgi. Kā…

-    Es makšķerēju. Tad ieraudzīju uguni. Kvinns notupās viņam līdzās, acīmredzot prātodams, kā varētu atvieglot drauga ciešanas.

-    Izskatos draņķīgi, un arī galva lāgā nedarbojas, nošļupstēja Sems.

-    Aizgādāšu tevi uz pilsētu, Kvinns piedāvāja.

-    Nē, brač. Dabū mašīnu.

-    Sem, tu nevari…

-              Kvinn! Sems saņēma Kvinna roku un cieši to saspieda.

-    Dabū mašīnu!

-    Prom, kvekšķi tādi! Deka uzkliedza.

Koijoti, mezdami apļus, tuvojās. Tie visu laiku meta apļus. Katrs riņķojums par kādu sprīdi tuvāk.

-    Kurš no jums ir Barvedis? noprasīja Deka. Viņu bija pārņēmis izmisums. Kā lai aptur šo riņķošanu? Šos apļus, kas saslēdzās aizvien ciešāk un ciešāk? Man ir priekšlikums. Es… es varu jums palīdzēt. Gribu runāt ar Barvedi.

Viens no koijotiem apstājās un pagrieza pret meiteni savu gudro purnu. Es Barvedis.

Balss bija spalga, saspringta, it kā runāšana tam sagādātu sāpes.

Lai ari Barvedi Deka bija redzējusi tikai pa gabalu, viņa saprata, ka tas nav viņš. Barvedis izskatījās nejaukāks, tam uz purna bija rēta. Tas bija vecs un noplucis. Šis koijots nepārprotami bija jaunāks.

-    Tu neesi Barvedis, meitene teica.

Koijots līksmi izslēja galvu. Barvedis beigts. Barvedis tagad es.

Barvedis būtu pagalam? Varbūt šī bija izdevība. Ja tu man nodarīsi pāri, brīdināja Deka, mani cilvēki nogalinās koijotus.

Barvedis jaunais Barvedis likās to apdomājam. Viņa acis bija spožas un saprātīgas, un tajās, šķiet, vīdēja pat kaut kāda attāla humora nojausma.

-    Bars ēd beigtu cilvēku, mutējušu koijotu spokainajā, griezīgajā balsī pavēstīja Barvedis.

-    Viņš nav beigts, teica Deka.

-    Bars ēd, atkārtoja Barvedis.

-    Nē, brīdināja Deka. Ja jūs mēģināsiet, mēs…

Pazibēja brūngani pelēks kažoks, un Deku kaut kas nogāza

zemē. Viņa apvēlās uz vēdera un uzrausās tupus. Trīs koijoti bija pieklupuši Edīlio. Asinis brīvi plūda viņam no krūtīm.

-    Nē! Deka iekliedzās.

Viņa pašāva gaisā rokas, un Edīlio līdz ar trim pārbiedētiem, smilkstošiem un ķepas tirinošiem koijotiem pacēlās virs zemes.

Barvedis lēkšoja prom, līdz tika drošā attālumā.

Un tad atskanēja automašīnas rūkoņa.

Tā strauji tuvojās.

-    Gandrīz jau esam klāt! ekstāzē kliedza Dreiks.

Vaļējam Escalade braucot pa grumbuļaino ceļu, nakts vējš

pātagoja viņu sejas. Degvielas stienis turējās braucējiem virs galvas kā raķete. Keins, augstu pacēlis rokas, balstījās pret sēdekļa atzveltni.

Lai ari Diāna varēja redzēt tikai Keina profilu, viņa sejā nebija ne miņas no tā mežonīgā prieka, kāds bija pārņēmis Dreiku. Uzacis drūmi sarauktas. Mute savilkta saspringtā grimasē. Pirmo reizi mūžā viņš Diānai šķita neglīts. Ne miņas no kādreizējā vieglā šarma. Lai arī ar kinozvaigznes sejas pantiem, patlaban Keins izskatījās kā līķautā ievīstīts mironis. Izsmiekls. Dziestoša atbalss.

-    Paskat! Ha-ha-ha! Tas ataug! Dreiks spiedza un vicināja sava pretīgā taustekļa galu meitenei sejā. Viņam bija taisnība. Truli nocirstajā aplī veidojās puns, jaunas augšanas aizsākums. Pātagu varēja nocirst, bet tā itin kā salamandras aste reģenerējās.

-    Lūk! Tā ir pilsēta! kliedza Dreiks. Tur! Nu jūs redzēsiet! Nu jūs visi redzēsiet!

-    Kas šī par vietu? Džeks skaļi brīnījās. Uzlūkojis Diānu, viņš veltīja meitenei pārmetuma pilnu skatienu. Viņa, pie visa vainīga bija viņa.

Tā nav mana vaina, Diāna klusībā iebilda. Ne jau es, Džek, esmu vainīga pie tā, ka tu biji vājš un sekoji man, tu stulbais dumiķi, tu nabaga stulbais dumiķi! Es ne pie kā neesmu vainīga.

Es tikai cenšos izdzīvot. Es tikai, kā allaž, cenšos izsprukt sveikā. Kā allaž.

Ar to jau viņa, Diāna, nodarbojās ar izdzīvošanu! Vienmēr eleganti un ar vērienu. Viņas pašas diktēti noteikumi; nav svarīgi, ko par to domā citi. Tas bija viņas īpašais talants: tikt izmantotai, bet beigās vienmēr pašai būt tai, kura izmanto. Tikt apvainotai, bet allaž atbildēt ar vēl smagāku apvainojumu. Un vienmēr palikt tai pašai Diānai, ne ar vienu nesalīdzināmajai Diānai.

Tā nav viņas vaina, nepavisam.

-    Paskat! iesaucās viens no kareivjiem.

Kaut kas notika uz ceļa tieši viņiem priekšā. Mazs tornādo, virpuļviesulis, kurā bija ierauti vairāki koijoti, un pašā šī neprāta vidū cilvēka ķermenis.

-    Deka, Dreiks noteica ar īpašu baudu balsī.

Deka nometa koijotus zemē. Ari Edīlio. Viņai nebija izvēles. Nu jau viņa tam vairs nekādi nevarēja palīdzēt.

-    Ardievu, Edīlio, viņa čukstus sacīja.

Tagad vairs bija palikusi tikai raktuvju šahta. Meitene metās skriešus.

Escalade nobuksēja un apstājās. Dreiks izlēca ārā un metās viņai pakaļ, pirms vēl auto bija apstājies.

Deka atradās viņam priekšā ne vairāk par trīsdesmit pēdām. Un Dreiks bija ātrāks par viņu.

Gaiss krakšķēja, kad to šķēla pātagas roka. Deka sajuta tās radīto vēju uz skausta. Tikt vaļā no vajātāja viņai nebija izredžu. Nekādu izredžu.

Deka apsviedās apkārt un pacēla rokas.

Pēkšņi Dreika kājas kūla tukšu gaisu. Kukuržņu un akmeņu virpuļa ieskauts, viņš atrāvās no zemes. It kā zem viņa būtu notikusi palēnināta eksplozija. Pātagas roka mežonīgi griezās.

-    Es tevi nogalināšu, Deka! kliedza Dreiks.

Deka atjaunoja gravitāciju, un Dreiks nokrita no desmit pēdu augstuma.

Meitene pagriezās un atkal metās skriet, un tagad viņai apkārt bija koijoti; tie joza pa pēdām, lēkšoja abās pusēs, skrēja pa priekšu. Tiem būtu tīrais nieks nogriezt viņai ceļu.

Deka metās augšā paugurā, elpai sprūstot rīklē. Meitene pagriezās, un tur stāvēja jaunais Barvedis. Viņa pacēla rokas. Pārāk lēni. Koijoti nāca no visām pusēm. Un visi vienlaikus lēca viņai virsū.

Deka nogāzās zem rūcošu, smilkstošu, kampjošu koijotu kaudzes.

Viņa kliedza un centās likt lietā savu spēku, bet rokās iecirtās dzelžaini žokļi.

Spēks bija zudis.

Viņa tiks par laupījumu koijotiem.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

27 MINŪTES

Dreiks gāja pirmais. Viņš kliboja, jo kritienā bija stipri savainojis kāju.

Aiz viņa soļoja Džeks.

Dreiks kliboja pretī ņurdošajam koijotu baram, kas bija sapulcējies ap iecerēto medījumu. Viens no koijotiem, radījums ar spožām acīm, kurās bija manāma gandrīz cilvēciska ieinteresētības izteiksme, brīdinoši ierūcās.

Deka bija ievainota, bezpalīdzīga. Ja arī viņa bija pie samaņas, tad to nekādi neizrādīja. Tomēr dzīva viņa bija. Džeks redzēja, ka viņa vēl arvien ir dzīva. Un ka pēc dažām sekundēm tas tā vairs nebūs.

-   Neuztraucieties, mani koijotu brāļi, iesmējies sacīja Dreiks. Man nenāk ne prātā jūs apturēt.

Tad viņš palūkojās lejup uz Deku un izsmējīgi papurināja galvu. Necik labi tu neizskaties. Nezinu gan, vai tas tev labi beigsies. Pametis skatienu atpakaļ, viņš teica Džekam:

-    Redzi nu, cik tas mutantu spēks ir vērts. Vai ne, Džek?

Tas bija brīdinājums. Drauds. Bet Džekam bija vienalga. Viņu mocīja nelabums. Šausmīgs nelabums. Tāds nelabums, ka gribējās izvemties, tikai vēderā nekā nebija. Viņam gribējās aizbēgt prom naktī. Bet Dreiks vai Keins, vai koijoti viņu tik un tā panāktu.

Kāpēc viņš vispār atrodas šeit?

Tāpēc, ka tu esi stulbs kretīns, Džeks sev teica. Gudrs stulbenis. Stulbs gudrelis.

-    Vēl tikai mazu gabaliņu! Dreiks, soļodams pa priekšu, sauca. Nāc, iepazīsties ar viņu, Džek!

Džeks apstājās un atskatījās. Vispirms viņš ieraudzīja degvielas stieni. Tas planēja gaisā. Tikai tad zem tā Keinu. Keins izskatījās sagumis, gandrīz salīcis, itin kā nestu tā svaru uz kamiešiem. Itin kā tas viņam būtu par smagu.

Džekam likās, it kā tas būtu uzgūlis arī viņam šis svars, kas grib izspiest no viņa asinis, samīcīt viņu kā pārgatava augļa gabalu. Asaras plūda pār seju, lai gan Džeks neatcerējās, ka būtu sācis raudāt.

Par spīti visam pārdabiskajam spēkam, Džekam likās, ka viņa rokas un kājas ir no akmens. Katrs solis prasīja milzu piepūli, milzu cīniņu, pārvarot stindzinošās bailes un šausmas.

Pārāk daudz. Pārāk daudz tā visa. Britnija, nabaga Britnija! Un tagad arī Deka. Cik daudzi vēl ņems tādu pašu galu? Un kas notiks ar viņu pašu?

Džeks pat nedomāja, ko dara, brīdī, kad sagrāba aiz skausta tuvāko koijotu. Dzīvnieks smilkstēja un centās pagriezties, lai iekostu viņam. Džeks to svieda, un koijots, apmetis gaisā loku, aizlidoja un pazuda skatienam.

Viņš saķēra nākamo koijotu un arī to aizsvieda naktī. Tāls būkšķis.

Divi koijoti nāca tieši virsū rīkles atieztas, zobi atņirgti. Džeks atkāpās un spēra. Kāja trāpīja pirmajam dzīvniekam purnā. Koijota galva novēlās no pleciem un aizripoja pa taku kā mežonīga ķegļu bumba. Dzīvnieka ķermenis vēl pāris sekunžu stāvēja, pat likās speram soli. Tad novēlās arī tas.

Pārējie koijoti, brīdi blenzuši, ierāva asti kājstarpē un aizjoza.

-    Kas tad nu, Džek? Žēlums piemeties?

Likās, ka Dreiks kļūst spēcīgāks ar katru soli, turpretī Džeks, lai arī tikko bija nodemonstrējis savu pārcilvēcisko spēku, jutās vārgs un nevarīgs. Tas nepiederēja viņam, šis spēks. Tas neatbilda viņa būtībai.

Dreiks, stāvēdams nogāzes slīpumā, izslējās Džekam pāri. Mēness izgaismoja viņa stāvu, pātagas roka raustījās.

-    Es vienkārši negribēju to redzēt, Džeks teica. Kuņģis šķita sakāpis rīklē.

Dreika pātaga pastiepās līdz Džekam un gandrīz maigi aptinās viņam ap kaklu. Dreiks pievilka viņu sev klāt. Dreika mute gandrīz kutināja Džeka ausi, kad viņš tik tikko nedzirdami sacīja: Pārnāc manā pusē, Datordžek.

-    Ko? Džeks izmisis pārjautāja.

-    Pārnāc manā pusē, atkārtoja Dreiks. Un es tevi atstāšu dzīvu. Pat atvēlēšu tev Braienu.

Uzlicis roku uz Dreika pātagas, Džeks norāva to sev no kakla. Tas nenācās grūti. Gan jau nebūtu grūti ari noplēst šo pretīgo roku.

Dreiks neveikli iesmējās. Labāk neķeries pie šādiem paņēmieniem, Džek. Kauslis no tevis tik un tā neiznāks.

To teicis, Dreiks pagriezās un devās uz priekšu.

Keins tur, apakšā, ar pūlēm kāpa augšup. Ragana Diāna, kura bija iegrūdusi Džeku šajās šausmās, bija viņam līdzās. Džeks gandrīz būtu varējis apzvērēt, ka viņa Keinu balsta.

Lana bija nosviedusi ieroci alā. Tagad tas bija nederīgs.

Viņa mēģināja izskaidrot… mēģināja veidot tēlus, kas izskaidrotu… Bet gajafāgam bija vienalga, patiešām, viņam pietika ar to, ka meitene ar gravitācijas spēku viņu vairs neapdraud.

Kāds šāva uz Edīlio, Lana domāja, un šī doma viņu izbrīnīja. Kāds. Uz Edīlio.

Pēkšņs atmiņas zibsnis. Ierocis rokā palecas.

Kāds…

Lana noelsās: gajafāgs plēsa vaļā meitenes prātu un piepildīja viņas smadzenes ar tēliem. Šausmu tēliem.

Pats lielākais bija grizlilācim līdzīgs pinkains radījums ar astoņpadsmit collu gariem piķiem ķetnu galos… Radījumi

ar asām malām, it kā tie sastāvētu no žiletēm un virtuves nažiem… Radījumi, kuru iekšienē dega uguns. Tādi, kuri lidoja. Tādi, kuri šļūca.

Bet Lana redzēja vairāk nekā tikai to virsmu. Viņa saskatīja vienlaikus to ārpusi un iekšieni. Redzēja to uzbūvi. Redzēja, kā tie savietojas cits citā, cits citā briesmonis briesmoni. Kā krievu maružiņas.

Iznicinot vienu, tu atbrīvo nākamo.

Reģenerācija. Adaptācija. Katra jauna pārdzimšana ir tikpat bīstama un nāvējoša kā iepriekšējā.

Gajafāgs bija iecerējis nevainojamu bioloģisku mašīnu.

Nē, tā nebija viņa iecere. Viņš bija ietiecies kādas cilvēciskas būtnes prātā un iztēlē prātā un iztēlē, kas bija nesalīdzināmi bagātāka par viņējo.

Liktenis. Tādu vārdu šai būtnei bija devis gajafags: Liktenis.

Liktenis, kura neierobežoto spēku savaldīja tikai līkloči, strupceļi un pēkšņi izaugošās augstās sienas viņa paša bojāto smadzeņu iekšienē.

Liktenis un Dziedniece, ja tie būtu šeit un abi kopā, padarītu gajafāgu neapturamu un nenogalināmu.

Trūka tikai viena. Barības. Degvielas.

Tā tuvojas, teica gajafāgs.

Drīz.

Kāds bija nošāvis Edllio. Un mēģinājis nošaut Deku.

Lanas satriektais, sagūstītais prāts, pārplūdināts ar gajafaga plāniem, krampjaini turējās pie šī viena vienīgā fakta.

Kāds bija…

Itin kā no milzīga, neizmērojama attāluma viņa sajuta ieroča atsitienu rokā brīdī, kad tika nospiesta mēlīte.

Nē. Nē.

Edīlio krīt.

Nē!

Lanas prāts eksplodēja tik spēcīgā dusmu vilnī, ka gajafāga tēli sagrīļojās. Plānu un detaļu ugunīgā plūsma izbālēja.

Es tevi ienīstu, Lana kliedza bez vārdiem.

Gajafāgs deva triecienu pretī, iegrūžot Lanu viņas pašas smadzeņu dziļākajā kaktā.

Taču lēnāk nekā līdz šim.

-    Viņš centīsies tevi gāzt, Kein, Diāna čukstēja draugam ausī.

Keinam sāpēja rokas. Viņš tās vairs pat nejuta. Tikai turēt tās gaisā! Izmantot spēku! Izmantot to, lai nestu…

-              Dreiks mēģinās tevi nogalināt, Diāna uzstājīgi klāstīja.

-    Tu zini, ka tas tā ir.

Keins dzirdēja viņas teikto. Bet meitenes balss likās tik vāja un viņas brīdinājums tik maznozīmīgs salīdzinājumā ar nemitīgo, sāpīgo spiedienu krūtīs.

Gajafāga izsalkums tagad bija viņa paša izsalkums. Pabarot viņu nozīmēs pabarot pašam sevi.

Nav tiesa, Keins sev teica.

Meli.

-    Izdari to, un tu mirsi, Kein, Diāna lūdzoši sacīja. Izdari to, un miršu arī es.

-    Apstājies, Kein!

-    Nedari to!

Keins mēģināja atbildēt, bet mute bija sausa un žokļi saspringuši.

Soli pa solim. Augšup pa taku. Pie tā. Pie viņa.

Džeks bija priekšā. Un Dreiks. Dreiks runāja ar Džeku. Uz takas gulēja beigts koijots. Tam nebija galvas.

Un Deka varbūt dzīva, varbūt ne. Tā nav viņa darīšana. Tā ir viņas pašas rūpe. Nevajadzēja atbalstīt Semu. Nevajadzēja cīnīties pret Keinu.

Tā nav viņa rūpe.

Viņš sasniedza takas galu. Klāt bija ieeja raktuvju šahtā.

Degvielas stienis planēja gaisā.

Pabaro mani.

Keins piegāja tuvāk.

-    Dari to! sauca Dreiks.

-    Kein, apstājies! kliedza Diāna.

Virzīties pa līdzenu zemi bija vieglāk. Tuvāk. Pietiekami tuvu. No šejienes Keins varēja mest stieni. Kā šķēpu. Tieši šahtā.

Kā pīķi.

Viegli.

-    Nevajag, lūdzās Diāna.

-    Džek! Džek, tev tas jāaptur! viņa vērsās pie trešā zēna.

-    Nekā nebija! uzrūca Dreiks.

-    Aizveries, psihopāt! atmetusi visu savu izsmalcinātību, Diāna viņam pēkšņā niknumā uzkliedza. Sprāgsti nost, tu, pretīgais, stulbais bandīt!

Dreika acis uz mirkli satumsa. Tad tajās parādījās bīstama, reibuma pilna gaisma. Viņš raudzījās meitenē ar vismelnāko naidu.

-    Pietiek, pateica Dreiks. Es gribēju nogaidīt. Bet, ja tam jānotiek tagad, lai tā būtu.

Nošvīkstēja pātaga.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

13 MINŪTES

Dreika pātagas trieciena ķerta, Diāna sagriezās kā vilciņš.

Viņa iekliedzās. Šī kliedziena skaņa ķēra Keinu kā bulta.

Diāna sagrīļojās un gandrīz jau nostājās taisni, bet Dreiks bija pārāk ātrs, pārāk labi sagatavojies.

Otrs trieciens uzsvieda meiteni gaisā. Viņa lidoja un tad krita.

-   Ķer viņu! Keins uzkliedza pats sev. Viņš redzēja, kā Diāna krītot veido loku. Redzēja, kur viņa atsitīsies. Keina rokas pašāvās gaisā, viņš varēja likt lietā savu spēku, varēja meiteni noķert, varēja viņu izglābt. Bet nē, nu jau bija par vēlu.

Diāna krita. Viņas galva atsitās pret smailu klints gabalu, nobūkšķot kā nomests ķirbis.

Keins sastinga.

Ar satriecošu grāvienu zemē krita aizmirstais degvielas stienis.

Tas nogāzās desmit pēdas no ieejas raktuvju šahtā un piezemējās uz iegarena laukakmens.

Stienis saliecās, noripoja no akmens un smagi ievēlās dubļos.

Dreiks, šaudīdams pātagu, joza taisnā ceļā pie Keina, bet viņiem pa vidu ieklupa Džeks, saukdams: Urāns! Urāns!

Radiācijas mērītājs viņa kabatā klikšķēja tik ātri, ka skaņas, saplūstot kopā, izklausījās kā kliedziens.

Dreiks uzgāzās Džekam virsū, un abi aizripoja.

Keins, šausmās sastindzis, lūkojās uz Diānu. Meitene nekustējās. Nekustējās. Nekādu dzēlīgu piezīmju. Nekādu pārgudru jociņu.

-    Nē! kliedza Keins.

-Nē!

Dreiks, atbrīvojies no Džeka, nikni lamādamies rausās kājās.

-    Diāna… Keins šņukstēja.

Uz savu pātagas roku Dreiks šobrīd nepaļāvās; viņš bija par tālu, lai aizsniegtu Keinu, kurš varēja viņu pieveikt no attāluma. Dreiks pacēla ieroci. No stobra izšāvās liesma, tai sekoja lodes: BUM-BUM-BUM-BUM-BUM!

Šāviens notika bez tēmēšanas, tas bija gājis vaļā automātiski, bet Dreiks par to nebēdāja. Viņš pavērsa ieroci pa labi, un lodes traucās turp, kur gluži kā pārakmeņojies stāvēja Keins.

Tad notika kaut kas negaidīts: stobra uzliesmojumu aprija zaļi baltas gaismas eksplozija, tik spoža, ka nakts uz bridi pārvērtās par dienu. Gaismas šautra pagāja garām mērķim, tomēr bija pietiekami tuvu, lai Dreika automāta stobrs saliektos un nokārtos uz leju un klintis viņam aiz muguras karstumā ieplaisātu.

Dreiks nometa ieroci. Tu! viņš apstulbis izdvesa.

Sems grīļodamies kāpa augšup pa nogāzi. Bridi, kad viņš sašūpojās, viņu noķēra Kvinns.

Keins, atkal atmests īstenībā, redzēja savu brāli, redzēja tā raidīto nāvējošo gaismu.

-    Nē! Keins iesaucās. Nē, Sem! Viņš ir manējais!

Keins pacēla roku, un Sems līdz ar Kvinnu palidoja kādu

gabalu atpakaļ.

-    Degvielas stienis! Džeks kliedza atkal un atkal. Tas nogalinās mūs visus! Ak Dievs, mēs jau tagad esam pagalam!

Dreiks metās pie Keina. Viņa acis bija ieplestas bailēs. Zinot, ka viņam tas neizdosies. Zinot, ka viņš nav tik ātrs.

Keins pacēla roku, un degvielas stienis palēcies atrāvās no zemes.

Šķēps.

Pīķis.

Viņš to turēja līdzsvarā. Pavērstu tieši pret Dreiku.

Keins pacēla otru roku, lai ar savu telekinētisko spēku padarītu Dreiku nekustīgu.

Dreiks izstiepa savu cilvēcisko roku samierinošā žestā.

-    Kein… tu taču negribi… kaut kāda skuķa dēļ. Viņa bija ragana, viņa bija…

Dreiks nespēja aizbēgt, viņš bija kļuvis par mērķi. Degvielas stienis bija notēmēts pret viņu kā spartieša zobens.

Keins raidīja degvielas stieni. Tērauda un svina, un urāna tonnas.

Tieši uz Dreiku.

Taču viņš, ašs kā čūska, ierāva kaklu un piešķieba plecu. Degvielas stienis neietriecās Dreikam krūtīs, bet trāpīja pa plecu un iemeta viņu tumšajā šahtā.

Degvielas stienis pazuda tajā līdz ar viņu.

Atskanēja skaļš grāviens. No cauruma uzbangoja putekļi.

Klusums.

Ne skaņas, tikai birstošu oļu grabēšana šahtas dziļumā.

-    Ak Dievs, vai tas atsprāga vaļā? kunkstēja Džeks. Ak mans Dievs, es negribu mirt!

Keins izstieptām rokām un izvērstām plaukstām nostājās tieši raktuvju mutes priekšā.

Zeme sāka rībēt.

Klints krakšķēja un plaisāja.

Nē! Keina galvā kliedza naidpilna balss.

-    Es neesmu neviena vergs, Keins meta pretī.

Nē! Tu to nedarīsi!

Keins sagrīļojās. Smadzenēs ietriecās naži, tie dūra un dūra, un sāpes bija neaprakstāmas.

-    Vai tiešām? jautāja Keins.

Keins augstu pacēla rokas. Iesniedzies ar savu spēku alā, viņš atrāva rokas.

Tonnām akmeņu un koka atbalsta baļķu, sasistais degvielas stienis, sadauzītais vecais kravas auto. Vientuļnieka Džima līķis un tam visam pa vidu ievainotā, bet vēl arvien dzīvā Dreika Mervina kustīgais, aurojošais stāvs tas viss izlidoja no alas. Itin kā ala būtu izvēmusi savu saturu.

Tad tas viss sastinga gaisā. Keins izveidoja no saujām kausu, un visa šī gaisā pakārtā masa sāka griezties. Tā virpuļoja kā viesulis.

Visbeidzot, Dreika kliedzieniem izgaistot šajā dārdošajā neprātā, Keins izstiepa rokas un trieca visu virpuļojošo masu lejup, raktuvju šahtas ieejā.

Troksnis bija tik milzīgs, ka Džeks aizspieda ausis ar rokām.

Tad lēna rīboņa un blīkšķi, un pēkšņa, visaptveroša zemestrīce, raktuvju šahtai iegrūstot. Miljoniem mārciņu akmeņu noslēdza šahtu uz visiem laikiem.

Keins ļodzīgām kājām piegāja pie Diānas. Viņš nometās pie meitenes uz ceļiem. Viņa nekustējās. Puisis pielika ausi pie Diānas skaistās mutes. Elpa nebija dzirdama.

Bet, uzlicis roku Diānai uz muguras, viņš samanīja tikko jaušamu cilāšanos.

Keins maigi apvēla viņu otrādi. Ievainojums deniņos bija briesmīgs. Viņš to pat skaidri nesaskatīja, jo acis pildīja asaras, taču vietā, kur vajadzēja būt gludai ādai, sajuta kaut ko karstu un slidenu.

No zēna krūtīm izlauzās šņuksts.

Viņš izdzirda smagus soļus. Sems tuvojās, grīļodamies kā piedzēries.

-    Sem, nenovērsdams acis no Diānas tumšā apveida, mierīgā balsī sacīja Keins. Ja gribi mani nogalināt, tad droši uz priekšu. Tagad būtu pats īstākais brīdis.

Sems neatbildēja.

Beidzot Keins viņu uzlūkoja. Cauri asarām viņš redzēja, ka Sems tik tikko spēj noturēties kājās. Viņš bija briesmīgi savainots. Sāpes noteikti bija neizturamas.

Dreika darbs. Dreiks Semu nebija nogalinājis. Bet daudz netrūka. Un likās neiespējami, ka Sems vēl ilgi izvilks.

Tikko spēdams noturēt rokās kādu smagu ķermeni, tuvojās Kvinns. Meksikāņu puisis, nodomāja Keins, vai varbūt Deka.

-    Viss. Tās ir beigas, Keins truli noteica. Viņš noglāstīja Diānas apcirptos matus. Es viņu mīlu. Vai tu to zināji, Sem?

-    Vēl viss nav galā, atbildēja Sems. Viņa balss Keinu šausmināja. Nevienā balsī viņš nebija dzirdējis tik daudz sāpju. Ar pūlēm izrunātie vārdi slēpa apslāpētu kliedzienu.

-    Viņa neizdzīvos, Keins sacīja.

-    Edīlio ir ievainots. Gandrīz pagalam, teica Kvinns. Tie viņu ir sašāvuši. Un Deka…

-    Es ne, Keins viņu pārtrauca. Tie nebijām mēs. Kad nokļuvām šeit, tas jau bija noticis.

Viņam neinteresēja ne Deka, ne Edīlio. Un pat ne Sems. Tik skumji, ka Diānai jāmirst šādi, kad ir zuduši viņas skaistie mati. Bez tiem viņa izskatījās jaunāka. Nevainīga. Vārds, ko uz Diānu savulaik nebūtu attiecinājis ne viņš, ne kāds cits.

-    Lana, teica Sems.

Tikko jūtams cerības uzplaiksnījums. Lana. Dziedniece. Bet kur viņa bija palikusi?

Itin kā sadzirdējis viņa mēmo jautājumu, Kvinns teica:

-    Viņa ir tur. Viņa ir tur kopā ar… to.

Keins palūkojās uz raktuvju šahtu. Viņš tur ir bijis. Viņš zina, kas ir tās iekšienē. Un tagad tur atradās vēl ari degvielas stienis.

-    Mums vajag… Sems iešņukstējās, nespēdams pabeigt.

Keins pamāja ar galvu. Pēc tā visa viņa noteikti ir pagalam.

-    Varbūt ne, izmocīja Sems. Varbūt tomēr ne.

-    Mēs tur tik un tā nevaram iekļūt. Tagad tur ir nogruvušu akmeņu siena. Izvilkt tos ir daudz grūtāk nekā iedzīt iekšā. Tad man jāpārvieto viss kalns, teica Keins. Tas prasīs stundas. Varbūt pat dienas.

Sems papurināja galvu un iekoda lūpā tā, it kā gribētu to nokost. Keins redzēja, ka, nākot kārtējam sāpju vilnim, viņš tik tikko turas.

-    Tas jādara citādi, lūkodamies lejup uz taku, beidzot teica Sems.

-    Citādi? pārjautāja Keins.

-    Daks, atbildēja Sems.

Un Keins instinktīvi sarāvās. Uzpūta vējš, un tajā pašā mirkli parādījās putekļu mākonis. Tā bija Braiena.

Un aiz viņas kā traks, auklā piesiets balons gaisā peldēja zēns, kurš izskatījās kā tikko izvilkts no centrifūgas.

-    Vai esam klāt? Daks, aizmiedzis acis, vaicāja. Vai tagad esmu galā?

-    Vai ēst gribat? izslējies savā kabrioletā, auroja Cils.

Pūlis piekrītoši norēcās. Tomēr ne visas balsis. Pa vidu

skanēja ari klusa, negribīga piekrišana, šaubas un pat atklāta kurnēšana. Astrīda izmisīgi pieķērās šim vērojumam.

-    Nu tad ķerieties pie virves! Cils bļāva.

Virve stiepās pāri laukumam. Tās gals bija apmests Hanteram ap kaklu. Lai paveiktu nekrietno darbu, pietiktu ari ar pusduci rīkoties gribošu benžu.

Astrīda sāka lūgties. Viņa lūdzās skaļā balsi cerēdama, ka tas liks bērniem nokaunēties. Cerēdama, ka varbūt viņas lūgšana izlauzīsies cauri šim neprātam un spēs to kliedēt.

-    Ķerieties klāt! kliedza Cils un, nolēcis zemē, pats pakampa virvi. Viņa komanda darīja to pašu.

Tad četri… pieci… desmit…

Pie virves ķērās bērni, kurus Astrīda pazina pēc vārda.

-    Velciet! Cils norēcās. Velciet!

Virve nostiepās. Pie tās pieķērās aizvien jauni gribētāji. Bet citi viņu gan nebija daudz pārdomājuši palaida to vaļā.

Radās roku jūklis. Jezga, kas pēkšņi pārvērtās grūstīšanās turnīrā.

Virve aizvien vairāk nostiepās. Tā kļuva par taisnu līniju.

Un Astrīda, bezgalīgu šausmu pārņemta, ieraudzīja Hantera kājas atraujamies no zemes.

Bet stīvēšanās ap virvi kļuva negantāka. Bērni dunkāja cits citu, kliedza, vicināja dūres.

Virve atslāba. Hantera kājas spārdīdamās pieskārās zemei.

Bija bērni, kas metās virvi vilkt. Un citi, kuri aizšķērsoja tiem ceļu. Bija izcēlies absolūts haoss. Un tad, pagrūduši malā Antuānu, Henku un Tārku, savā izmisumā gatavi tos kaut sabradāt, pāris bērnu metās pie gaļas.

Astrīda, izmantodama vispārējo jezgu, piecēlās kājās.

Cils, redzēdams, ka brieža gaļu kampj un stiepj prom izmisīgas rokas, saniknots par to, ka zaudējis vadību, spēcīgi pagrūda meiteni.

-    Marš, pie zemes, tu, ķerto mīlētāja!

Astrīda uzspļāva viņam. Viņa redzēja, kā no Cila saniknotās sejas pazūd krāsa. Paķēris beisbola nūju, viņš atvēzējās pret meiteni. Un pēkšņi tika parauts gaisā.

Viņa vietā stāvēja Orks.

Cils karājās pie viņa dūres. Orks to turēja kādu collu no savas briesmīgās sejas. Astrīdu neviens neaiztiks! viņš nobļāvās tik skaļi, ka Cila mati noplīvoja gaisā.

Orks lēnām pagriezās. Tad otrreiz ātrāk un aizraidīja Cilu pa gaisu.

-    Vai viss kārtībā? viņš noprasīja Astrīdai.

-    Laikam gan, meitene izmocīja. Viņa nometās uz ceļiem pie Mazā Pīta un pieskārās olas lieluma punam uz puisēna pakauša. Viņš mazliet sakustējās un atvēra acis.

-    Pītij, Pītij! Vai ar tevi viss ir labi? Atbildes nebija, bet Mazajam Pītam jau tas nebija nekas nenormāls. Astrīda palūkojās augšup uz Orku. Paldies, Čārlz!

-    Aha, Orks noņurdēja.

Izspraucies cauri izkaisītajam pūlim, parādījās Hovards.

-    Mans draugs Orks, viņš pavēstīja un uzsita pa Orka vareno granīta plecu. Tad viņš vērsās pie bēgošā pūļa daži no šiem bērniem bija apkrāvušies ar brieža gaļas gabaliem. Jā gan, labāk taisieties, ka tiekat. Jūsu vidū ir daži nožēlojami stulbeņi, kuri aiztikuši Sema meiteni. Ja jūs nenomaitās Orks, tad to izdarīs Sems.

Viņš pamirkšķināja Astrīdai. Tavs puisis ir mūsu parādnieks.

-    Aha, Orks piekrita. Labāk būs, ja kāds man iedos alu un labi drīz.

-    Kas noticis ar Edīlio? vaicāja Braiena. Viņš gulēja zemē. Kluss. Nebija dzirdama pat elpa.

Atbildēja Kvinns: Edīlio ir sašauts. Nedomāju, ka viņam vairs ilgi atlicis.

-    Nespēju noticēt, ka Deka to pieļāvusi, teica Braiena.

-    Kur viņa ir?

Braienai pietika ar Kvinna netīšo skatienu. Viņa metās uz vietu, kur, saliekusies kā nevīžīgi nomesta lelle, gulēja Deka.

Braiena smagi elpoja. Brīdi skatījās. Ausīs dārdēja mežonīgs ūdenskritums. Tad izplūdis traips, pasaulei brāžoties viņai garām. Braiena metās virsū Keinam ar visu savu ātrumu un dusmu spēku.

Keins nogāzās gar zemi, un, pirms viņš paguva ievilkt elpu, Braiena bija uztupusi viņam virsū un turēja rokā akmeni.

-    Brīze! Nē! iesaucās Sems.

Braiena sastinga. Keins gulēja uz muguras. Viņš neko nedarīja. Nepacēla rokas. Šķita, ka viņš tik tikko mana meiteni, kura, viņam uzklupusi, balansēja ar akmeni rokā, meiteni, kura bija spējīga iebelzt viņam ar to simt reizes pēc kārtas, pirms viņš pagūtu sarauties.

-    Nē, Brīze, Sems teica. Viņš mums ir vajadzīgs.

-    Man gan ne, šņāca Braiena.

-    Brīze! Deka ir pagalam. Edīlio nomirs pēc dažām minūtēm. Ja tas jau nav noticis, Kvinns runāja sava drauga vietā, jo Sems bija sakodis zobus ar tādu spēku, ka Braienai likās viņam pāršķelsies dzerokļi. Un Sems…

-    Ko šis draņķa gabals var izdarīt? noprasīja Braiena.

-    Mums vajadzīga Lana, Sems izmocīja.

Keins piecēlās un notrausa no krekla netīrumus. Diāna mirst. Meksikāņu puisis ari. Deka, tu redzēji viņu. Un arī Sems necik labi neizskatās, teica Keins. Lana ir tur. Viņš pameta ar galvu uz aizgruvušo raktuvju šahtu.

-Vienīgi es nesaprotu, Keins turpināja, kā mēs tur iekļūsim, lai viņu atrastu. Raktuves ir aizbērtas. Lai tās atraktu, man paies daudz ilgāks laiks, nekā pagāja sagraujot. Kamēr vilkšu vienus akmeņus ārā, citi kritīs iekšā.

-    Daks, atbildēja Sems. Viņš izurbs tuneli.

-    Mm… Ko? brīnījās Daks.

-              Kā dara tad, kad glābj raktuvju strādniekus, teica Sems.

-    Izurbj šahtu līdz īstajai vietai.

-    Mm… Ko? atkārtoja Daks.

-    Liekas, ka Dakam piemīt spēks grimt tieši cauri zemei, Kvinns paskaidroja acīm redzami apjukušajam Keinam.

-    Nedomāju gan, ka es… Daks murmināja.

-    Viņš spēj kontrolēt blīvumu, Braiena apliecināja. Tāpēc jau es varēju atgādāt viņu šurp. Tas bija kā stiept plecos mugursomu. Tikai ar lielāku vēja pretestību.

-    Viņš izurbs, klāstīja Sems. Mēs iekļūsim tur iekšā. Tu tur esi bijis, vai ne, Kein? Vai tā ir tā vieta, kur… Sāpju lēkme sašūpoja viņu tik spēcīgi, ka likās zēns uz kādu brīdi zaudē samaņu.

-    Puiši, es patiešām… Daks murmināja.

-    Vai tad tu negribi būt varonis? jautāja Kvinns.

-    Nē, Daks godīgi atbildēja.

-    Es arī ne, atzinās Kvinns. Bet Edīlio viņš gan ir varonis. Viņš ir īsts puika. Un Sems… labi, man nav tev jāstāsta,

ko mūsu visu labā ir darījis Sems. Satvēris Daka augšdelmu, Kvinns viņam teica: Tu mums esi vajadzīgs, Dak. Tikai tu. Tu vienīgais spēj to paveikt.

-    Vecīt, saproti, es gribu palīdzēt, bet…

-    Tu dabūsi pirmo zivi, ko noķeršu, nosolījās Kvinns.

-   Ja netikšu aprakts dzīvs, Daks iebilda.

-    Ceptu. Izcepta tā būs tik maiga un smaržīga.

-    Ar ēdienu tu mani nenopirksi, Daks iecirtās. Es… Es gribu arī peldbaseinu.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

7 MINŪTES

Raktuvju šahta bija aizgruvusi. Lana stāvēja un skatījās uz gruvešu sienu. Un īsu bridi meitenē atplaiksnlja cerība, ka līdz ar to beidzot dabūjis galu ari briesmonis, kura varā viņa bija atradusies.

Bet tad no šīs gruvešu sienas izvirzījās saplacināts, notrulināts degvielas stieņa gals.

Miljardiem kristālu, no kā sastāvēja gajafāga ķermenis, spietoja pār izbirušajām urāna granulām.

Lana sajuta gajafāga cerības, tā svētlaimīgās gaidas. Bailes no bojāejas šo radījumu bija pametušas. Un brīdi, kad gajafāgs līksmoja savā tumšajā priekā, Lanas prāts atkal gandrīz piederēja viņai pašai.

Atgūt apziņu nebija nekāda laime. Tagad Lana nešaubīgi zināja, ka tā bija viņa, kas nospieda mēlīti un sašāva Edīlio. Kam neizdevās uzspridzināt alu. Kas ļāva tam visam notikt.

Viņa bija izrādījusies pārāk vāja. Muļķe, ar kuru ir bijis viegli manipulēt, kura pati sevi nogādājusi briesmoņa kalpībā. Viņa bijusi pārāk vāja, lai pretotos.

Un tagad, kad gajafāgs būs atmetis bailes, kad tas pieņemsies spēkā, tas atkal iekļūs Lanas prātā un ar viņas palīdzību uzbūvēs sev ķermeni, kurā iemiesojies izlīdīs no šī midzeņa. Nogruvums to neapturēs. Tas radīs ķermeni, kurš spēs no šejienes izkļūt, viltīgu briesmoni briesmonī, lelli maružiņu, ko nekādi nebūs iespējams nogalināt.

Lana tagad bija atslēga. Viņa to apzinājās. Tunelis bija ar milzīgu grāvienu sagruvis, iesprostojot gajafāgu iekšienē, un atslēgu uz glābiņu tam varēja iedot vienīgi viņa.

Novērst to varēja vienīgi viņas nāve.

Viņas pašas griba bija pārāk vāja. Lanas vienīgā cerība bija novilcināšana. Urāns viņu neapšaubāmi nogalinās. Ja Lana neko nedarīs, lai sevi dziedinātu, tas viņu noteikti iznīcinās.

Bet vai tas notiks pietiekami ātri?

Un vai gajafāgs zina, kas ar Lanu notiek, un liks viņai sevi izglābt? Vai radījums saprot, ka viņa barība ir Lanas nāve?

Daks stāvēja kalna nogāzē kādas simt pēdas virs raktuvju šahtas. Vieta tika noteikta aptuveni, cerot, ka zem tās varētu atrasties Keina pieminētā plašā pazemes zāle.

Tie, protams, bija tikai minējumi. Ja Daks neiekritīs atklātā telpā, viņam būs jāmēģina vēlreiz. Un pēc tam vēlreiz.

Kvinns bija aizņemts, balstot Semu, kuram sāpju viļņi nāca cits pēc cita.

-    Morfija iedarbība iet uz beigām, Sems teica. Pasteidzieties!

Keins stāvēja gatavībā. Braiena bija aizskrējusi pakaļ virvei. Taču atgriezusies viņa sabruka uz ceļiem un briesmīgi rīstījās, tā arī neko neizvemjot.

-    Tas jādara tūlīt, smagi elsodams, sacīja Sems. Viņš turējās visiem spēkiem.

-    Uz priekšu, Dak! Kvinns mudināja.

Visi gaidīja tikai uz viņu. Skatieni bija pievērsti viņam. Tik daudzu dzīvība karājās mata galā, un tie lūkojās uz viņu. Uz Daku Čangu.

-    Ak vai, kaut nu tā zivs būtu labi liela! noteica Daks.

Un tad viņš krita cauri zemei. Krita un krita, un pa ceļam

vicināja rokas, rokoties cauri iežiem, it kā tie nebūtu cietāki par pudiņu.

Krita un krita, krita un krita. Zinādams, ka spēs atkal tikt augšā, tomēr nebūdams par to simtprocentīgi pārliecināts. Gandrīz. Tomēr ne pilnīgi. Varbūt šoreiz…

Pēkšņi Daks izslīdēja cauri šahtas griestiem. Kritienu viņš apturēja tikai tad, kad jau bija paguvis pāris pēdu iegrimt raktuvju šahtas grīdā.

Daks izdvesa atvieglotu nopūtu. Tas nekas, ka viņš nebija nokļuvis plašajā, atklātajā zālē. Gana liels brīnums bija arī tas, ka viņš bija trāpījis šajā šaurajā šahtā.

Daks prātoja, vai te ir sikspārņi. Spriežot pēc pārējo izbiedētā paskata, te, lejā, mitinājās kaut kas daudz ļaunāks. Tātad ieraudzīt sikspārņus nebūtu nekas slikts. Varbūt tā pat būtu laba zīme.

-    Darīts! viņš nokliedzās augšup.

Atbildes nebija.

-    Darīts! Esmu lejā! viņš sauca, cik skaļi vien spēja.

Izritinājās virve.

Pirmais nāca Keins. Viņš nolaidās viegli. Lai mīkstinātu kritienu, Keins lietoja paša spēku.

-    Tumšs gan te lejā, Keins noteica. Ei, brāli, lec! viņš, atgāzis galvu, uzsauca.

Daka izveidotajā šahtā iespīdēja žilbinoši spoža gaisma. Kā spokaina saules gaisma slēģa spraugā.

Keins pacēla rokas, un Sems lēnām ieslīdēja šahtā.

Izskatījās, ka Sems tur rokās mirdzošas gaismas lodi. Kad Daka acis bija pieradušas, viņš saprata, ka Sems to īstenībā nemaz netur. Gaisma spīdēja tieši no viņa plaukstām.

-    Es šo vietu atceros, Keins sacīja. Mēs atrodamies tikai pārdesmit pēdu no alas.

-    Dak, tu mums būsi vajadzīgs, pavēstīja Sems.

-    Bet es jau taisījos…

Sema kājas saļodzījās, un Daks viņu notvēra, pirms viņš sabruka zemē.

-    Es palikšu, Daks dzirdēja pats sevi sakām.

Ko? Ko tu darīsi? viņš sev klusībā noprasīja.

Uz priekšu, Dak! viņš sev teica. Tu nevari tā vienkārši aizbēgt.

Varu gan, protestēja cita balss.

Bet viņš tik un tā balstīja Semu, un viņi devās arvien dziļāk iekšā alā.

Vai tad tu negribi būt varonis? Daks sevi mēdīja.

Varbūt tomēr gribu, viņš sev atbildēja.

-    Turi gaismu iedegtu, teica Keins.

Sems varēja saglabāt gaismu degam. To viņš spēja. Spēja. Gaismu.

Viņa sirds bija kā sarūsējis, slāpstošs motors. Katrs puksts draudēja to uzspridzināt. Viņa ķermenis bija kā applaucēta dzelzs: karsts, stīvs, nespējīgs kustēties.

Sāpes…

Tās bija klāt rēcošs tīģeris, kas plosīja viņu ar katru soli, plēsa viņa prātu, deldēja paškontroli. Viņš nespēja ar tām dzīvot. Pārāk briesmīgi.

-    Nāc, Sem, Daks teica viņam pie auss.

-    Āāā! Sems iekliedzās.

-    Te nu bija tā klusā pielavīšanās, noteica Keins.

Tas zina, ka mēs esam šeit, domāja Sems. Nekādas lavīšanās. Nekādas blēdīšanās. Sems to sajuta. Kā saltus pirkstus, kas taustījās ap viņa prātu, bakstot to, meklējot vietu, kur iespraukties.

Šī ir elle, domāja Sems. Šī ir elle.

Turi gaismu iedegtu, Sems sev teica. Lai arī kas notiktu, turi gaismu iedegtu.

Keinam zem kājām nočirkstēja oļi, taču, tuvāk aplūkojot, tie izrādījās vienādi, īsi tumša metāla cilindri.

-    Degvielas kapsulas, Keins drūmi noteica. Ceru, ka Lana spēj izdziedināt arī radioaktīvā starojuma sekas. Citādi mēs visi esam līķi.

-    Ko? nesaprata Daks.

-    Tas, kas tur visapkārt izkaisīts, ir urāns. Kā man paskaidroja, tas izsitot mūsu ķermenī miljardiem sīku caurumu.

-Ko?

-    Nāc, Zoslēn, mudināja Keins. Tev labi padodas.

-    Daks, uzrunātais izlaboja. Tātad Pīlēns.

-    Vai tu sajūti Tumsu, Zoslēn? Keins jautāja bijīgā čukstā.

-Jā, atbildēja Daks. Viņa balss drebēja. Kā mazam bērnam, kurš tūlīt, tūlīt sāks raudāt. Slikta sajūta.

-    Ļoti slikta, piekrita Keins. Tā jau ilgi mitinās manā galvā, Zoslēn. Ja tā tur iekļūst, tad vairs neaiziet.

-    Kā tas jāsaprot? jautāja Daks.

-    Tā pašlaik pieskaras tavam prātam, vai ne? Atstāj tur pēdas. Meklē ceļu, kā tur iekļūt. Tiklīdz tā būs iekšā, tu to vairs neizdzīsi.

-    Mums jātiek no šejienes ārā, teica Daks.

-    Vari iet, Zoslēn, Keins sacīja. Es Semu aizvilkšu.

Sems to visu dzirdēja kā no liela attāluma. It kā tur sarunātos divi rēgi. Ēnas viņa prāta dzīlēs. Taču viņš zināja, ka Daks nedrīkst aiziet.

-    Nē, izmocīja Sems. Daks mums ir vajadzīgs.

-    Vai tiešām? Keins jautāja.

-    Mūsu ierocis, par kura esamību tas nezina, teica Sems.

-    Ierocis? Daks atbalsoja.

-    Tā ir tieši mums priekšā, Keins sacīja. Ala.

-    Kas tas ir? Kā tas izskatās? taujāja Daks.

Keins neatbildēja.

Sems mocījās sāpju spazmās. Tās nāca kā viļņi, un katrs nākamais bija briesmīgāks par iepriekšējo. Sērfošana pa sāpēm, viņš nodomāja. Bet ieplakās starp viļņiem gadījās arī pa kādam skaidrības brīdim.

Sems atvēra acis. Viņš pastiprināja gaismu.

Kā jau teica Keins, viņi bija nonākuši vietā, kas vairs nebija šahta, bet gan milzīga ala.

Bet šo plašo, kluso pazemes caurumu nebija radījis dabisks ģeoloģisks process. No arkveida griestiem nenokarājās stalaktīti. No grīdas neauga stalagmīti.

Akmens sienas likās izkusušas un pēc tam sacietējušas. Lai gan nebija ne dūmu, ne ari karstuma, izņemot to, ko izstaroja šahtā iedzītais degvielas stienis, gaisā vēl arvien vēdīja viegla deguma smaka.

-    Vai pielēca, kur esam nokļuvuši, Sem? jautāja Keins.

Sems ievaidējās.

-   Jā, pašlaik tev noteikti prātā kas cits… Tev taču, Sem, ir zināms par meteorītu, kas pirms daudziem gadiem trāpīja spēkstacijai, vai ne? Tu galu galā esi vietējais.

Sems slīdēja pār nākamo vilni. Viņš negribēja kliegt. Neparko gribēja kliegt.

-    Meteorīts uzgāžas tieši virsū spēkstacijai un izurbjas cauri zemei. Akurāt kā mūsu draugs Zoslēns. Tas ir tik smags un brāžas tik ātri, ka ir kā sviesta pikā iešauta bulta. Tas izsit milzu caurumu un apstājas šeit. Te ir viss, kas no tā palicis.

Viņi bija nogājuši kādas piecdesmit pēdas šajā katedrālei līdzīgajā telpā.

Sems, nespēdams parunāt, tikai pamāja ar galvu. Viņš mēģināja pacelt rokas, bet tās bija pārāk smagas.

Keins saņēma brāļa plaukstu locītavas un pacēla viņa rokas. Šī kustība izsauca mežonīgu sāpju brāzmu.

Toties gaisma iemirdzējās spožāk.

Un tur, viņu acu priekšā, dzima radījums. Pagaidām tas izskatījās drīzāk pēc pikas nekā konkrēta apveida. Mutuļojoša kustīgu, lokanu, zaļganu kristālu gūzma.

Bet, viņiem vērojot, visas virsmas saplūda un izveidoja nevainojamu spoguļa virsmu.

-    Izskatās, ka viņš ir sagatavojies tev, Sem, sacīja Keins.

Tad atskanēja cita balss. Pārdabiska un baisa.

-    Es esmu gajafags, teica Lana.

Pārvērtība sākās bridi, kad gajafāgs pieskārās pirmajai no izbirušajām urāna kapsulām. Lana sajuta strāvas sitienu, kā satverot elektrības vadu, kā satverot vienlaikus visus pasaules elektrības vadus.

Viņa iekliedzās kopīgajā šī mirkļa ekstāzē.

Barība!

Gajafāga briesmīgais izsalkums bija rimies. Tā vietā nāca spēka uzplūds. Nevaldāms niknums, kam tagad lauta vaļa.

Tagad! Tagad tas notiks!

Miljardiem kristālu, no kā sastāvēja gajafāga bezformlgais apveids, sāka ņudzēt kā skudras. Tērcltes pārvērtās strautos, strauti straujās upēs. Tas, kas līdz šim bija tikai putas uz akmens grīdas, veidojās par pauguriem un smailēm. Šur un tur te plakans, te smails; te lokans, te ciets.

Kristāli locījās neskaitāmās dimensijās, kārta pēc kārtas. Par spīti mežonīgajam ātrumam, kādā tas norisinājās, rezultāts droši vien būtu redzams tikai pēc dienas vai divām, taču tā aptuvenās kontūras sāka parādīties jau tagad.

Gajafāgs, kas šajā pazemes alā bija izpleties tūkstoš pēdu plašumā, tagad sabiezēja, sablīvējās kā melnajā caurumā ierautas zvaigznes.

Lana to visu juta, itin kā viņas nervi būtu savienoti ar gajafāgu. Un varbūt tas tā ari ir, viņa domāja. Varbūt starp viņiem vairs nav robežas. Varbūt tagad viņa ir ar to saplūdusi pilnīgi.

Tas bija viņai visapkārt. Ausis un degunā, mutē un matos. Spietojoši kukaiņi klāja katru viņas ķermeņa kvadrātcollu.

Bet, par spīti tam, Lana sāka just nelabumu. ŠI sajūta bija tikai viņā, nevis briesmoni.

Tas, kas baroja gajafāgu, kaitēja Lanai, šūnu pa šūnai sagraujot viņas organismu.

Tas bija jānoslēpj. Nedrīkstēja pieļaut, ka radījums to redz. Lai pārtrauktu notiekošo, viņai bija jāmirst jāmirst no radioaktīvā starojuma, par ko liecināja arvien pieaugošais nelabums.

Kristāli ap Lanu sacietēja, veidojot cietu vairogu. Un šī vairoga virsma sāka spīdēt kā tērauds. Nē, kā spogulis.

Gajafāgu sadrebināja baiļu trīsas.

Lana atvēra acis un ieraudzīja cēloni. Trīs tumši silueti. Trausli, nobijušies, tomēr tie stāvēja gajafāga priekšā.

Par vēlu, Kein. Tavs spēks gajafāgu nesatrieks.

Par vēlu, Sem, viņa nodomāja. Tava dedzinošā gaisma neiedarbosies.

Trešais… kas tas tāds? Viņa juta, ka šo jautājumu no viņas prāta uzstājīgi pārņem gajafāgs.

Briesmonis bija ieslodzījis viņu kā mušu dzintarā. Tagad tas viņu atklāja cilvēku šausmu pilnajiem skatieniem.

-    Es esmu gajafāgs, teica Lanas mute.

Keins šausmās blenza uz Lanas seju, kas peldēja tādā kā mutuļojošā spoguļgludu kukaiņu masā.

-    Sem! Vairāk gaismas!

Sems bija paslīdējis. Viņš bija pakritis uz ceļiem un kunkstēja. Spīdošās plaukstas noslīgušas uz akmens grīdas.

Daks, bijības pārņemts, vērās mirdzošajā, kustīgajā briesmeklībā, kam bija moku cietējas meitenes seja.

Keins nevarēja saskatīt radījuma apjomus, taču tie likās milzīgi, it kā tas turpinātos bezgalīgi.

Viņš pastiepa rokas pāri pleciem un pasniedzās sev aiz muguras. No akmeņu un gruvešu grēdas izslīdēja saliecies degvielas stienis.

Koncentrējis visu savu spēku, Keins grūda rokas uz priekšu. Degvielas stienis ietriecās briesmīgajā, mirdzošajā masā, taču tūdaļ pat atlēca un grabēdams nokrita uz grīdas, izbārstot vēl vairāk kapsulu.

Nekā. Veltīgi. Tikpat kā sist gajafāgam ar zobu bakstāmo.

-    Sem? Ja tev vēl ir kaut cik iekšā, nu ir īstais bridis! Keins iesaucās.

-    Nē, čukstus izdvesa Sems. Tas ir sagatavojies man. Daks.

-    Kas ar viņu ir?

-    Daks… Sems izdvesa un nokrita uz mutes. Viņš vairs nekustējās.

-    Kādas spējas tev vēl piemīt, izņemot grimšanu zemē? Keins spalgi uzkliedza Dakam. Varbūt tev kabatā ir atombumba?

Daks neatbildēja.

-    Sem? iesaucās Keins, un nu gajafāgs sakustējās; tas pārvietojās, viļņojās pretī Keinam līdz ar Lanas raudošo, sašķobīto seju; viņas mute kaut ko teica, bet Keins to nespēja sadzirdēt, jo pašam ausis šalca asinis; viņš zināja, ka tās ir beigas, zināja…

Gajafāgs lēja viņa smadzenēs šķidru uguni; tā pārmāca katru sajūtu, tā satrieca apziņu ar neizturamām sāpēm.

Tu man nepakļaujies?

Keins sagrīļojās, tomēr noturējās kājās.

-    Svied mani! iesaucās Daks.

Es esmu gajafāgs!

-    Svied mani, svied mani! balss turpināja saukt.

-    Ko? Keins kliedza pretī.

-    Cik stipri vien vari!

Gajafāgs pat lāgā nepievērsa uzmanību mīkstajam cilvēka ķermenim, kas traucās tam pretī.

Cilvēks uzlidoja gaisā. Līdz pat alas griestiem.

Tad krita zemē.

Gajafāgs pat nebūtu sajutis tā niecīgo svaru, bet tad tas…

… atsitās pret viņu ar tādu spēku, kā kalnam iekrītot bezdibenī.

Daks ietriecās gajafāgā un izurbās cauri tā kristāliskajai masai.

Un cauri alas grīdai zem tās.

Gajafāgs iebira Daka radītajā virpuli kā smilšu graudi, kas birst smilšu pulkstenī.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

0  MINŪTES

Apmēram tāpat kā pirmoreiz, nodomāja Daks.

Todien peldbaseinā. Apmēram tā. Straujš kritiens, un viņam līdzi šļācas ūdens.

Tikai šoreiz ūdens vairāk līdzinājās smiltīm. Miljardiem sīku kristāliņu tika iesūkti notekcaurulē, ko Daks bija iedzinis stāvus zemē.

Krītot viņš neko neredzēja. Kristāli piepildīja acis un ausis, un muti.

Zēns nespēja paelpot; tas izsauca viņā paniku, un viņš krita vēl ātrāk, cenšoties aizsteigties priekšā briesmonim, kurš krita reizē ar viņu.

Trūka gaisa.

Prāts virpuļoja kā traks, nu jau pat vairs nebija baiļu, tikai…

Kā saraustīts video zibēja atmiņas. Daka piektās dzimšanas dienas svinības, kad viņš nokrita no ponija.

Reize, kad viņš viens pats apēda veselu plātsmaizi…

Mamma. Tik skaistā. Viņas seja…

Tētis…

Peldbaseins…

Kritiens apstājās. Beidzot kaut kas bija viņu apturējis.

Par vēlu, viņš nodomāja.

Nevar tā vienkārši izkrist cauri līdz Ķīnai, Daks nodomāja.

Jā, viņš iedomājās, laikam jau es tomēr gribēju būt varonis.

Un tad Daks vispār pārstāja domāt.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Keins stāvēja tumsā.

Sema gaisma bija nodzisusi.

Bija dzirdama klusa, neskaidra skaņa. Kā plūstošs ūdens, tikai bez tam piemītošās muzikalitātes.

Keins stāvēja tumsā, skaņai lēnām izdziestot tālumā.

Un tad tumsai pievienojās klusums.

Diāna. Nu viņš vairs meiteni neizglābs. Varbūt pats izdzīvos, bet Keins pirmo reizi mūžā saprata, ka dzīve bez Diānas būs neizturama.

Diāna bija viņu ķircinājusi. Lamājusi. Melojusi viņam. Manipulējusi ar viņu, izsmējusi un pat nodevusi viņu.

Bet viņa ari bija Keinu atbalstījusi. Pat tad, kad viņš varēja izrādīties bīstams.

Vai tas, kas viņus saistīja, patiešām bija uzskatāms par mīlestību? Keins šo vārdu reizēm tika izrunājis. Bet vai kāds no viņiem abiem patiesi bija spējīgs uz šīm jūtām?

Varbūt.

Bet nu vairs ne. Vairs jau ne. Diāna tur virszemē bija mirusi vai atradās tuvu nāvei. Viņas asinis sūcās zemē.

-    Diāna, puisis čukstēja.

-    Vai esmu dzīva?

Pirmajā brīdī Keins to noturēja par viņas balsi. Bet tas nebija iespējams.

-    Gaismu, viņš teica. Man vajadzīga gaisma.

Gaismas nebija. Vesela mūžība bez gaismas. Un balss vairs

neierunājās.

Keins sēdēja tumsā, pārāk satriekts, lai pakustētos. Viņa brālis gulēja, sarāvies čokurā. Miris vai varbūt gribēdams būt miris. Un Diāna…

Cīnīdamies ar paniku, Kvinns laidās lejup neregulārajā šahtā, ko bija izcirtis Daks. Virve rokās likās aplam tieva. Šahtas vertikālās sienas skrāpēja muguru un sānus, un uz galvas nemitīgi bira oļi.

Kvinns apzinājās, ka nav drošsirdīgs. Bet neviena cita vairs nebija. Ar Braienu kaut kas nebija kārtībā. Saliekusies āķī un saķērusi vēderu, viņa gulēja zemē un raudāja.

Kvinns nezināja, kas notiek tur, lejā, toties viņš zināja ko citu: ja jau Semam un Keinam nav izdevies izvest no turienes Lanu, cilvēki mirs. Un nāvju būs tik daudz, ka Kvinna prāts atteicās to pieņemt.

Viņam tas jāpaveic.

Jāpaveic.

Kvinns bija sasniedzis šahtas dibenu. Sajutis, ka kājas brīvi karājas, viņš atslābināja tvērienu un pēdējās pāris pēdas pārvarēja krītot.

Piezemēšanās bija smaga, tomēr lauzts, šķiet, nekas nebija.

-     Sem? Kvinns čukstus ierunājās, un skaņa noslāpa dažas collas no viņa mutes.

Zēns taustījās kabatā pēc lukturīša. Viņš iededza gaismu. Acīm, kas jau bija pieradušas pie tumsas, gaisma šķita žilbinoša. Tās samirkšķinājis, viņš notēmēja ar staru uz priekšu.

Simt pēdu attālumā rēgojās cilvēka siluets. Kustīgs.

-    Kein?

Keins lēnām pagriezās. Viņa seja bija bāla un sastingusi. Acis apsarkušas.

Lēnām, kā ar artrītu sirgstošs vecs vīrs, Keins piecēlās.

Kvinns, steidzoties pie viņa, spīdināja apkārt gaismu, pārlūkodams apkārtni. Viņš ieraudzīja Semu, kurš gulēja uz mutes.

Un mazliet tālāk, nolaidusi rokas gar sāniem, stāvēja Lana.

-    Lana, ierunājās Kvinns.

-    Vai esmu dzīva? Lana jautāja.

-    Tu esi dzīva, Lana, atbildēja Kvinns. Un tu esi brīva.

Lanai pār seju pārslīdēja tumša ēna. Mutes kaktiņi noslīdēja lejup. Viņa pagriezās, lai dotos prom.

Kvinns uzlika roku meitenei uz pleca. Nepamet mūs, Dziedniece. Tu mums esi vajadzīga.

Lana apstājās.

-    Es… viņa iesāka.

-    Lana, Kvinns uzstāja, tu mums esi vajadzīga.

-    Es nogalināju Edīlio, viņa teica.

-    Vēl ne, sacīja Kvinns.

Marija Terafino pamodās no zivs garšas un smaržas.

Viņa tūlīt pat aizgriezās. Smarža likās nepatīkama. Meitene izbrīnīta palūkojās apkārt. Marijai par pārsteigumu, viņa bija sasaistīta. Piesieta pie krēsla bērnudārza birojā.

-    Ko es te daru? viņa samulsusi taujāja.

-    Tu ēd pusdienas, atbildēja viņas mazais brālītis.

-    Izbeidz! Es neesmu izsalkusi. Izbeidz!

Džons turēja māsai priekšā karoti. Viņa eņģeliskā sejiņa bija dusmās satumsusi. Tu apsolīji, ka nepametīsi mani.

-    Par ko tu runā? Marija nesaprata.

-    Tu teici, ka to nedarīšot. Teici, ka nepametīsi mani vienu, sacīja Džons. Bet tu taču to mēģināji, vai ne?

-    Nesaprotu, par ko tu tur vāvuļo. Tad viņa ieraudzīja Astrīdu, kura stāvēja, atbalstījusies pret dokumentu skapi, un izskatījās tā, it kā būtu izlaista caur gaļasmašīnu. Mazais Pīts sēdēja sakrustotām kājām un šūpojās turp atpakaļ. Atā, Nestor. Atā, Nestor, viņš skandēja.

-    Marij, tev ir ēšanas traucējumi, sacīja Astrīda. Tavs noslēpums ir nācis gaismā. Tāpēc beidz izlikties.

-    Ēd! Džons pavēlēja un ne visai maigi iestūķēja māsai mutē pilnu karoti.

-    Rij nost! viņš rīkoja.

-    Ļauj man…

-    Pieveries, Marij! Džons viņai uzkliedza.

Vispirms Diāna. Citu secību Keins nemaz nebūtu pieļāvis.

Tad Edīlio, kurš bija tik tuvu nāvei, ka, pēc Lanas domām, viņš jau klauvēja pie debesu vārtiem.

Deka. Šausmīgi smagi savainota. Bet dzīva.

Braiena, kurai kumšķiem krita ārā mati.

Un visbeidzot Sems.

Kvinns, Keinam krietni piepalīdzot, bija uzvilcis viņu augšā ar virvi.

Lecot saulei, Lana sēdēja kalna pakājē.

Kvinns atnesa viņai ūdeni. Vai ar tevi viss ir kārtībā? viņš apjautājās.

Lana, protams, būtu varējusi pateikt vārdu, kuru viņš gribēja dzirdēt, taču zināja, ka tas neizklausīsies ticami. Nē, viņa atbildēja.

Kvinns apsēdās viņai līdzās. Keins un Diāna, viņi abi aizgāja. Sems guļ. Deka… domāju, ka viņa vēl nav tikusi tam pāri.

-    Es nevaru izdziedināt cilvēku no atmiņām, Lana drūmi noteica.

-    Nē, piekrita Kvinns. Ja tu to varētu, tad droši vien būtu izdziedinājusi sevi.

Viņš aplika roku meitenei ap pleciem, un tajā brīdī Lana sāka raudāt. Likās, ka viņa nekad nerimsies. Tomēr Kvinnam šī sajūta patika un viņš palika Lanai līdzās. Tālumā bija dzirdams mašīnas troksnis.

-    Ei, teica Kvinns, Braiena aizšāvusies uz pilsētu. Atvedusi Astrīdu un vēl kādu.

Lanai bija vienalga. Meitene domāja, ka viņai nekad vairs nebūs ne par ko daļa.

Ar troksni atvērās un aizvērās automašīnas durvis. Un pēkšņi bija klāt Patriks; viņa aukstais, mitrais deguns uzstājīgi spiedās meitenei pie kakla.

Lana apkampa suni, cieši piespieda sev klāt un aizgūtnēm raudāja viņa kažokā.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

9

Bija jau klāt nākamās dienas pēcpusdiena, kad Edīlio beidzot spēja piedabūt sevi pie darba. Viņš iedarbināja ekskavatoru un izraka laukuma stūri divas bedres.

Mikijs Finčs. Lodes caurums mugurā.

Britnija. Tik briesmīgi sakropļota, ka neviens nespēja uz viņu palūkoties. Izskatījās, ka viņai pielipis kaut kāds gliemis astoņpadsmit collu garš priekšmets, ko nekādi nevarēja no viņas atraut.

Beigās to apraka līdz ar viņu. Britnija galu galā bija mirusi viņai bija vienalga.

Dakam Čangam nebija kapa. Bet viņam tika uzstādīts krusts. Alu viņi pārmeklēja, cik labi vien varēja. Taču vienīgais, ko atrada, bija caurums, kas stiepās aizvien lejup un lejup, šķietami bezgalīgi.

Kad Sems uzspīdināja caurumam gaismu, tas sāka birt ciet. Nu jau tas noteikti bija piepildījies ar tonnām zemes piku un akmeņu.

-    Daku neviens tā īsti nepazina, savā atvadu runā teica Sems. Diez vai kāds būtu varējis iedomāties, ka viņš ir varonis. Bet viņš izglāba mums dzīvību. Viņš to darīja no laba prāta. Mūsu dēļ viņš ziedoja savu dzīvību.

Kapi tika izgreznoti ar lauku ziediem.

Pēc bērēm Edīlio paņēma melnu aerosola baloniņu un sāka aizkrāsot burtus “CK”, kas bija parādījušies uz pārlieku daudzām namu fasādēm.

PĒC TRIM DIENĀM

-    Nu, kā tad veicas darbs, Albert? jautāja Sems. Viņa interese bija krietni mazāka, nekā tai vajadzētu būt. Varbūt tāpēc, ka viņš nebija pietiekami izgulējies. Pārāk daudz darāmā. Pārāk daudz, ko izlemt.

Sems bija nolēmis pielikt punktu. To viņš bija pateicis visiem: viņš pieliks punktu. Pieliks punktu tam, ka ir pats Sems Tempis. Kopš šī brīža viņš būs vienkāršs puisis. Kā jebkurš cits. Vairs nekāds pats.

Bet vēl ne. Patlaban bija pārlieku daudz darāmā. Jāpabaro ļaudis. Kaut kā jāaizlāpa šausmīgā plaisa starp ķertajiem un normālajiem.

Atmiņas par piedzīvotajām ciešanām bija kaut cik pierimušas, zaudējušas skaudrumu.

Viņi stāvēja kāpostu lauka malā. Sems, Astrīda, Alberts, Edīlio un Kvinns.

Kvinns, uzāvis garus gumijas zābakus, stāvēja pikapa kravas kastē, un viņam pie kājām mētājās kāds ducis Daka slaveno zilo sikspārņu. Tos palaikam gadījās izvilkt Kvinna un Alberta zvejniekiem. Lai arī lielisks olbaltumvielu avots, taču tik smirdīgi, ka šo pretīgo gaļu izvemtu pat bada cietējs.

-     Katram bērnam tiks izsniegts noteikts daudzums zelta, skaidroja Alberts. Vismaz viņš bija aizrautības pilns. Viņi to, ja gribēs, varēs samainīt papīra banknotēs makdonalda spēļu talonos. Zelts tiks paturēts kā pamata nodrošinājums. Katrā laikā, kad vien vēlēsies, viņi varēs atgriezties un samainīt

papīra valūtu pret zeltu. Līdz ar to viņi zinās, ka papīra valūtai ir noturīga vērtība.

-    Aha, Sems novilka nu jau droši vien kādu miljono reizi. Cik vien labi spēdams, viņš apslēpa žāvas.

Kopš alā piedzīvotajām šausmām bija pagājušas trīs dienas, un Sems turpināja visu pārraudzīt. Tas bija kā nebeidzams ričuračs. Vienai krīzei sekoja nākamā.

Viņi bija atraduši Cilu. Zeņķim bija trīs lauztas ribas, un viņš cieta briesmīgas sāpes. Nevienam gan viņa nebija īpaši žēl. Astrīda gribēja viņu ieslodzīt cietumā. Tas vēl arvien bija aktuāli. Bet Semam patlaban bija risināms pārāk daudz citu problēmu.

Perdidobīčā turpināja parādīties aizvien jauni pret ķertajiem vērsti grafiti.

Marija gan ēda, bet Astrīda brīdināja, ka tas vēl neko daudz nenozīmē. Marija vēl bija tālu no pilnīgas atveseļošanās.

Spēkstacija bija izpostīta un varbūt vairs nebija atjaunojama. Gaismas tagad nebija nekur. Iespējams, uz visiem laikiem.

Pār IBJZ bija nolaidusies tumsa.

Bet Džeks atkal bija kopā ar viņiem, un varbūt, grēku nožēlas mocīts, spēs panākt, ka viss atkal darbojas. Patlaban viņš neveikli mīņājās blakus Braienai.

Deka viņus klusēdama vēroja.

-    Ķeramies klāt, Sems teica Kvinnam. Tad, vērsdamies pie Astrīdas, piebilda: Varu saderēt uz pieciem bertiem, ka tur nekas nesanāks.

Hovards, izbrāķējis visu Alberta piedāvāto jaunās valūtas nosaukumu sarakstu, nodēvēja tos par “albertiem” jeb “bertiem”. Šis vārds naudai pielipa. Tas galu galā bija Hovarda īpašais talants izgudrot lietām nosaukumus.

-    Naudu es negribu, atteica Astrīda. Gribu, lai tu apgriez matus. Man patīk redzēt tavu seju. Nevaru gan iedomāties, kāpēc.

-    Sarunāts, Sems, apstiprinot darījumu, paspieda viņai roku.

-    Gatavi? uzsauca Kvinns.

-    Ork, vai esi gatavs? jautāja Sems.

Orks pamāja ar galvu.

-    Nu tad uz priekšu! Sems mudināja.

Kvinns pacēla vienu no beigtajiem sikspārņiem un iemeta to kāpostu laukā. Tam vienā mirklī uzklupa tārpi. Pēc dažām sekundēm bija palikuši vairs tikai kauli akurāt kā no Pateicības dienas tītara.

-    Labi, tagad pārbaudīsim, norīkoja Sems.

Kvinns pasvieda otru sikspārni Orkam. Orks to noķēra un iebrida laukā. Nogājis desmit soļus, viņš atvēzējās un pasvieda to kādu gabalu uz priekšu.

Atkal tārpu uzbrukums. Arī šoreiz mūdži noskrubināja to līdz kauliem.

-    Labi, Ork! Sems uzslavēja.

Orks pieliecās un izrāva kāpostgalvu.

Viņš aizlidināja to pār plecu, nometot Semam pie kājām. Tas pats notika ar otru un trešo kāpostgalvu.

Mūdži Orkam netuvojās.

Bet, lai gūtu drošu pārliecību, mūdžiem bija jāpiedāvā kaut kas vilinošāks par Orka akmens kājām.

-    Brīze? pasauca Sems.

Braiena paķēra zilo sikspārni un iespurdza laukā. Sems sasprindzis gaidīja. Jā, viņa neapšaubāmi bija ātrāka par tārpiem, tomēr…

Braiena svieda sikspārni. Mūdži klupa tam virsū.

Un Braiena izrāva no zemes kāpostgalvu.

-    Vai zini, ierunājās Astrīda, man šķiet, ka atceros kādu augstprātīgu varētu pat teikt, nicinošu atbildi, kad es pirmoreiz ierosināju vest ar šiem mūdžiem sarunas.

-    Aha, norūca Sems. Kurš gan varēja būt tik dumjš, lai iedomātos izturēties pret tevi augstprātīgi?

-    Ak, tas ir kāds man pazīstams plikpauris.

-    Labi, nopūtās Sems. Labi. Ņem šķēres un dari savu ļauno darbu.

-    Patiesībā, teica Astrīda, pirms tam tevi gaida vēl viens darbs.

-    Mūždien kaut kas darāms, Sems drūmi novilka.

Kvinns, viņiem piebiedrojies, atvainojās par smirdīgajiem

zivju sikspārņiem.

-    Nav ko atvainoties, brač. Tu palīdzi panākt, lai ļaudis neciestu badu.

Otrs cilvēks, kurš palīdzēja novērst vai vismaz uz kādu laiku atvirzīt vispārēju badu, bija Hanters. Viņš bija atguvis lielāko daļu savu funkciju, vienīgi runa vēl arvien šķita neskaidra un viens plakstiņš, kā ari mutes kaktiņš bija noslīdējis uz leju.

Hanters tika apsūdzēts Harija nogalināšanā, un viņam tika piespriesta izraidīšana no Perdidobīčas. Līdz ar to viņam nāksies dzivot nošķirti, vienam pašam, turklāt attaisnojot vecāku doto vārdu.1

Šajās dienās Hanters bija nomedījis vēl vienu briedi un vairākus sīkus dzīvniekus. Viņš tos atstāja uz Ralfa veikala rampas, pretī neko neprasot.

Deka pieliekusies noplūca kāpostgalvu. Kopā ar ceptu balodi tā garšotu patiešām vareni.

Hantera tiesa tika noturēta atbilstoši noteikumiem, kurus bija apstiprinājusi Pagaidu Padome: Sems, Astrīda, Alberts, Edīlio, Deka, Hovards un pats jaunākais biedrs Brālis Džons Terafino.

-    Labi, tagad atpakaļ pie darba, ja? vedināja Sems.

-    Kāp mašīnā, Astrīda viņam teica.

-    Kāpēc…

-    Labi, varu pateikt arī citādi: Pagaidu Padomes vārdā kāp mašīnā!

1 Hunter mednieks. (Angļu vai)

Brauciena laikā viņa klusēja, nelokāmi atteikdamās paskaidrot, ko ir uzdomājusi. Pie stūres bija Edīlio, un ari viņš palika kluss kā kaps.

Beidzot Edilio nobremzēja un apstājās pilsētas pludmales stāvlaukumā.

-    Kāpēc mēs iesim uz pludmali? Man jāatgriežas rātsnamā. Man ir darīšanas…

-    Ne tagad, Edilio viņu pārtrauca.

Sems apstājās. Kas par lietu, Edilio?

-    Es tagad skaitos šerifs, vai ne? Vai tāds ir mans jaunais amats? noprasīja Edilio. Labi, tādā gadījumā tu tiec apcietināts.

-    Apcietināts? Par ko tu runā?

-    Tu tiec apcietināts par puiša, vārdā Sems Tempis, slepkavības mēģinājumu.

-    Tas nemaz nav smieklīgi.

Bet Edīlio neatlaidās. Par mēģinājumu noslepkavot bērnu… tikai bērnu… vārdā Sems Tempis. Uzkraujot uz viņa pleciem visas pasaules grūtumus.

Semam tas nepavisam nelikās uzjautrinoši, un viņš saniknots pagriezās, lai dotos uz pilsētas pusi. Bet Astrīda mina viņam uz papēžiem. Un Braiena. Un arī Kvinns.

-    Ko jūs te visi esat izperinājuši? noprasīja Sems.

-    Mēs nobalsojām, atbildēja Astrīda. Tā bija anonīma balsošana. Perdidobīčas Pagaidu Padomes vārdā mēs tev, Sem Tempi, piespriežam atpūtu.

-    Labi. Esmu jau kādu bridi atpūties. Vai tagad varu atgriezties darbā?

Astrīda saņēma viņu aiz rokas un vilkšus aizvilka pāri liedagam. Vai zini, kas ir interesanti, Sem? Pavisam niecīga sakustēšanās dziļā ūdenī rada ņirbu vilnīšus; tad tie pārtop bangās, un, tuvojoties krastam, šāda banga var kļūt par visai ievērojamu vilni.

Sems pamanīja, ka krastā kāds uzslējis telti. Tā tur izskatījās gauži vientuļa.

Kādu gabalu no krasta šūpojās laiva; tās motors, darbojoties tukšgaitā, rāmi pukšķēja.

-    Vai tā tajā laivā nav Deka? jautāja Sems.

Viņi sasniedza telti. Smiltīs gulēja divi vējdēļi. Viens bija Kvinna, otrs Sema dēlis.

-    Tavs ūdenssporta tērps ir iekšā, brač, teica Kvinns.

Sems vilcinājās. Bet tikai bridi. Galu galā vara tagad piederēja Padomei. Un, ja jau tā teica, ka viņam jādodas sērfot, tad…

Pēc desmit minūtēm Sems gulēja, nostiepies uz sava dēļa. Aukstais ūdens jau tirpināja kāju pēdas. Saule cauri ūdenssporta tērpam cepināja muguru. Mutē bija sāls garša.

Tālāk jūrā atradās noenkurota laiva. Tās priekšgalā, augstu pacēlusi rokas, stāvēja Deka. Ūdens cēlās. Gravitācijas spēka celts, brieda varens ūdens valnis.

Deka ļāva tam krist, un no tā izplūda sīki vilnīši.

-    Vai tu maz atceries, kā uz tā piecelties kājās? Kvinns ķircināja draugu.

Sīkie vilnīši saplūda vienā lielā, strauji skrejošā vilnī. Plīstot tas būs varens. Varbūt ne tik milzīgs kā Oahu ziemeļu piekrastē, taču pietiekami liels kārtīgam nobraucienam.

Sems beidzot pasmaidīja. Vai zini ko, brač? Es klusībā ticēju, ka kādreiz tas pie manis atgriezīsies.

Bedrē. Bez gaismas. Bez skaņām.

Pat bez sirdspukstiem.

Un bez kustēšanās, ja neskaita bālo gliemi, kas šajā briesmīgajā vietā bija kopā ar viņu.

Aizlūdz par mani, Tener, Britnija lūdzās.

Aizlūdz par mani…

Content

Grānts Maikls Bads

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

trīsdesmitā nodaļa

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

trīsdesmit otra nodaļa

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

trīsdesmit septītā nodaļa

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA