Grants Maikls

Prom

Maikls Grants

Prom

«

Ketrīnai, Džeikam un Džūlijai

.

.

PIRMĀ NODAĻA

299 stundas, 54 minūtes

Vēl pirms minūtes skolotājs stāstīja par Pilsoņu karu. Un jau nākamajā minūtē viņš bija prom.

Izkūpējis.

Uz līdzenas vietas.

Nekāda dūmu mutuļa. Ne gaismas zibšņa. Ne sprādziena.

Trešā stunda bija vēsture, un Sems Tempis sēdēja, truli blenzdams uz tāfeli, taču viņa domas maldījās citur. Domās viņš bija pludmalē, viņš un Kvinns. Pludmalē zēni ar saviem vējdēļiem, jūsmīgi klaigādami un mazliet drebinādamies, gatavojās ienirt Klusā okeāna saltajā ūdenī.

Pirmajā brīdī Sems nosprieda, ka tas, proti, skolotāja pazušana, noticis viņa iztēlē. Pirmajā brīdī zēnam šķita, ka viņš ir vienkārši aizsapņojies. I

Sems pagriezās pret Mariju Terafino, kura sēdēja pa kreisi.

-    Tu taču to redzēji, vai ne?

Marijas skatiens bija piekalts vietai, kur tikko bija atradies skolotājs.

-    Ei, kur palika misters Trentleiks? tas bija Kvinns Geiters, Sema labākais, varbūt pat vienīgais draugs. Kvinns sēdēja Semam tieši aiz muguras. Abi bija izvēlējušies sēdvietas pie loga, jo reizēm, atrodot pareizo leņķi, starp skolas ēku un dzīvojamām mājām varēja samanīt šauru mirdzoša ūdens strēli.

-    Droši vien izgāja, atsaucās Marija, taču izklausījās, ka viņa pati tam īsti netic.

Toties Edllio, jaunais skolnieks, kurš Semam šķita itin interesants puisis, skaidri un gaiši pavēstīja: Nekā nebija, vecīt. Puffl Un izdarīja ar pirkstiem kustību, kas daiļrunīgi papildināja viņa teikto.

Skolēni vērās cits citā, staipīja kaklus, grozījās uz visām pusēm un nervozi ķiķināja. Neviens nešķita nobijies. Neviens neraudāja. Notikušais likās itin vai jocīgi.

-    Tātad misters Trentleiks vienkārši ņēma un izkūpēja gaisā? Kvinna balsī jautās apspiesti smiekli.

-    Ei! kāds ierunājās. Un kur palicis Džošs?

Visu galvas pagriezās.

-    Vai viņš šodien vispār bija skolā?

-    Bija gan. Viņš sēdēja tieši man priekšā. Sems pazina šo balsi. Beta. Lecīgā Beta.

-              Viņš, vai zināt, vienkārši pazuda, turpināja Beta.

-    Tāpat kā misters Trentleiks.

Pavērās durvis uz gaiteni. Visu skatieni tūdaļ pievērsās tām. Tagad misteram Trentleikam vajadzētu ienākt varbūt kopā ar Džošu -, paskaidrot, kā viņš veicis šo burvju triku, un tad savā pārspīlēti jūsmīgajā balsī atsākt stāstījumu par Pilsoņu karu, kas nevienā neizraisīja ne mazāko interesi.

Taču tas nebija misters Trentleiks. Tā bija Astrīda Elisona, pazīstama kā Astrīda Ģēnijs, jo… nūjā, viņa patiešām bija ģēnijs. Astrīda bija iesaistījusies visās paaugstinātā līmeņa programmās, kādas vien skola piedāvāja. Dažos mācību priekšmetos viņa pat bija pieteikusies tiešsaistes kursiem, ko organizēja universitāte.

Astrīdai bija gaiši mati, kas sniedzās līdz pleciem, un viņai patika valkāt iestīvinātas baltas īspiedurkņu blūzītes, kas allaž piesaistīja Sema skatienu. Astrīda viņam bija pārāk “augsts plaukts”, un Sems to apzinājās. Taču vai tāpēc viņam būtu aizliegts par šo meiteni domāt?

-    Kur ir jūsu skolotājs? jautāja Astrīda.

Atbilde bija kolektīva plecu raustīšana. Izgaisa, atbildēja Kvinns tā, it kā tas būtu kaut kas jocīgs.

-    Vai tad gaitenī viņa nav? jautāja Marija.

Astrīda papurināja galvu. Notiek kaut kas dīvains. Mana matemātikas studiju grupa… Mēs tur bijām trīs un vēl skolotāja. Viņi visi pazuda.

-    Ko? noelsās Sems.

Astrīda raudzījās tieši viņā. Zēns nevarēja novērsties, kā būtu darījis citkārt, jo meitenes skatiens nebija izaicinošs un skeptisks kā parasti tajā vīdēja bailes. Viņas ierasti skadrās, vērīgās, zilās acis bija plati ieplestas, atklājot pārāk daudz baltuma. Viņi ir prom. Viņi vienkārši… pazuda.

-    Un jūsu skolotāja? painteresējās Edīlio.

-    Ari viņa ir prom, atbildēja Astrīda.

-    Prom?

-    Puffl Kvinns gan vairs īpaši nespurdza, jo pamazām sāka aptvert, ka varbūt tas nemaz nav joks.

Sems saklausīja kādu skaņu. Patiesībā vairākas. Tālus auto signālus, kas skanēja no pilsētas. Bikli, it kā tas būtu jādara nevis viņam, bet kādam citam, zēns piecēlās un stīvām kājām devās uz durvīm. Astrīda atvirzījās sāņus, atbrīvojot viņam ceļu. Garāmejot Sems sajuta viņas šampūna smaržu.

Sems palūkojās pa kreisi, uz 211. kabinetu telpu, kurā mēdza pulcēties Astrīdas matemātikas gudrīši. Kāds bērns bija izbāzis galvu pa nākamā 213. kabineta durvīm. Viņš izskatījās pa pusei izbiedēts, pa pusei apreibis kā laižoties lejup pa “amerikāņu kalniņiem”. Gaiteņa pretējā pusē no 207. kabineta skanēja skaļi smiekli. Pārmērīgi skaļi. Piektklasnieki. Turpat blakus no 208. kabineta gaitenī piepeši izbira sestklasnieki. Ieraudzījuši Semu, tie sastinga, it kā viņš grasītos uz tiem kliegt.

Perdidobīčas skola bija mazpilsētiņai raksturīga mācību iestāde, kurā visi no pirmsskolas līdz pat devītajai klasei uzturējās vienā ēkā; sākumskola un pamatskola viss vienkopus. Vidusskola atradās stundas brauciena attālumā Sentluisā.

Sems devās uz Astrīdas klasi. Astrīda un Kvinns viņam sekoja.

Klase bija tukša. Soli, skolotāja galdiņš visur tukšs. Uz trim soliem bija palikušas atvērtas matemātikas grāmatas. Un piezīmju burtnīcas. Datori, visi sešus gadus vecie makintoši, rādīja mirgojošus, tukšus ekrānus.

Uz tāfeles bija palicis skaidri salasāms uzraksts “Polin”.

-    Skolotāja rakstīja vārdu “polinoms”, Astrīda klusi kā baznīcā nočukstēja.

-Jā, tā izskatās, Sems sausi noteica.

-    Reiz man arī bija piemeties polinoms, ierunājās Kvinns.

-    Dakteris man palīdzēja tikt no tā vaļā.

Astrīda viņa vārgos pūliņus dzīt jokus atstāja bez ievērības.

-    Skolotāja pazuda mirklī, kad rakstīja burtu “o”. Es skatījos tieši uz viņu.

Sems ar vieglu rokas kustību norādīja uz krīta gabalu. Tas mētājās uz grīdas, tieši tur, kur tam būtu jānokrīt, ja kāds, rakstot vārdu “polinoms” lai arī ko tas nozīmētu -, būtu pazudis, nepagūstot noapaļot burtu “o”.

-    Tas nav normāli, atzīmēja Kvinns. Viņš bija gan garāks, gan ari spēcīgāks par Semu un vismaz tikpat labs sērfotājs. Bet ar savu pusjukuša cilvēka pussmaidu un tieksmi valkāt drēbes, ko nevarēja nosaukt nekā citādi kā vien par karnevāla kostīmu šodien tie bija maisveida šorti, veci armijas zābaki, rozā golfa krekls un vectēva bēniņos uzieta pelēka filca platmale Kvinns radīja dīvaiņa iespaidu, kas vienus atsvešināja un citus pat atbaidīja. Kvinns draudzējās pats ar sevi, un varbūt tieši tāpēc viņiem ar Semu tik labi saskanēja.

Sems Tempis ieturēja krietni vienkāršāku stilu. Viņš mūždien valkāja džinsus un neuzkrītošus T kreklus katrā ziņā neko tādu, kas pievērstu uzmanību. Lielāko daļu dzīves viņš bija pavadījis Perdidobīčā, apmeklēdams skolu, kurā visi zināja, kas viņš ir, taču, kāds viņš ir, zināja tikai retais. Sems bija sērfotājs, kurš nebiedrojās ar citiem sērfotājiem. Viņš

bija apķērīgs, tomēr ne “smadzeņu pods”. Izskatīgs, bet ne pietiekami, lai meitenes viņu uzskatītu par smukulīti.

Vairums skolēnu Semu Tempļu pazina kā Busiņa Semu. Šo iesauku viņš bija nopelnījis septītajā klasē. Klase bija devusies mācību ekskursijā, un šoferim piemetās sirdslēkme. Tajā brīdī viņi brauca pa 1. automaģistrāli. Sems izvilka vīru no sēdekļa, nostūrēja autobusu ceļa malā, apturēja to un no šofera mobilā telefona aukstasinīgi piezvanīja uz 911.

Ja viņš būtu vilcinājies kaut vai tikai sekundi -, autobuss būtu nobraucis no klints un iegāzies okeānā.

Sema fotogrāfija bija ievietota avīzē.

-    Abi pārējie skolēni un skolotāja pazuda. Visi, izņemot Astrīdu, sacīja Sems. Tas nekādā gadījumā nav normāli. Izrunājot meitenes vārdu, viņš centās neaizķerties, taču tas neizdevās. Tik lielu iespaidu viņa uz Semu atstāja.

-    Nūja. Kaut kā pārlieku kluss šeit, bračiņ, noteica Kvinns. Viss, esmu gatavs pamosties. Un šoreiz viņš tik tiešām nejokoja.

Kāds iekliedzās.

Visi trīs izslāja gaitenī, kas tagad bija pilns ar bērniem. Kliedzēja bija sestklasniece, vāfdā Bekija. Viņa turēja rokā mobilo telefonu. Neatbild! Neatbild! viņa raudāja. Nekā nav.

Uz pāris sekundēm visi sastinga. Tad čaboņa un švīkstoņa, | un skaņa, desmitiem pirkstu spaidot desmitiem taustiņu.

-    Nedarbojas.

-    Martai mammai jābūt mājās, bet viņa neatbild. Neskan pat zvans.

-    Ak mans Dievs, nav arī intemeta! Signāls gan ir, bet vairāk nekā.

-    Manējam ir trīs strīpiņas.

-    Manējam ari, bet nekas nenotiek.

Kāds sāka vaimanāt šaušalīgi, stindzinoši. Visi sāka runāt cits caur citu; vārdi pieņēmās skaļumā, pārvēršoties kliedzienos.

-Pamēģini zvanīt uz 911, mudināja kāda pārbiedēta balss.

-    Kā tu domā, kur tad es zvanu, stulbeni?

-    911 ari neatbild?

-    Nav itin nekā. Izmēģināju pusi savu ātro zvanu, bet nekā.

Gaitenis tagad bija pilns ar bērniem, kā būtu starpbrīdi.

Taču skolēni ne devās uz nākamo nodarbību, ne draiskojās, ne slēdza vaļā savus skapīšus. Nebija nekādas virzības. Viņi mīņājās kā lopu bars, kas, panikas pārņemts, gatavs bēgt, kur acis rāda.

Ieskanējās zvans tik skaļš kā sprādziens. Visi satrūkās, it kā tas būtu kaut kas līdz šim nedzirdēts.

-    Ko mums darīt? vaicāja vairākas balsis.

-    Birojā kādam jābūt, izsaucās cita balss. Zvans taču skanēja.

-    Tas iestatīts automātiski, idiot. Runātājs bija Hovards. Pats būdams sīks knislis, Hovards bija astotklasnieka Orka galvenais pakalpiņš, bet Orks bija milzīga auguma huligāns, īsts tauku un muskuļu blāķis, no kura baidījās pat devītklasnieki. Neviens Hovardu neapsauca. Jebkurš uzbrukums Hovardam būtu uzbrukums Orkam.

-    Skolotāju istabā ir televizors, ieteicās Astrīda.

Sems un Astrīda teciņiem devās uz skolotāju istabu, Kvinns metās viņiem pa pēdām. Viņi brāzās lejup pa kāpnēm uz pirmo stāvu, kur bija mazāk klašu telpu un mazāk bērnu. Sema roka jau bija uz skolotāju istabas durvju kliņķa, kad viņi piepeši saminstinājās.

-    Mums nav atļauts iet tur iekšā, atgādināja Astrīda.

-    Tevi tas uztrauc? jautāja Kvinns.

Sems atrāva vaļā durvis. Skolotāju istabā atradās ledusskapis. Tas bija vaļā. Uz grīdas mētājās melleņu jogurta “Dannon” trauciņš, tā lipīgais saturs bija izlijis uz apdilušā tepiķa. Televizors bija ieslēgts, taču attēla nebija, tikai sprakšķi.

Sems lūkojās pēc pults. Kur tā palikusi?

Pulti atrada Kvinns. Pacēlis to, viņš ņēmās pārslēgt kanālu pēc kanāla. Nekā un nekā, un atkal nekā.

-    Kabelis izgājis no ierindas, lai ari apzinādamies, cik muļķīgi tas izklausās, sacīja Sems.

Astrīda pasniedzās aparāta aizmugurē un atskrūvēja koaksiālo kabeli. Ekrāns uzmirgoja, un attēla kvalitāte mazliet uzlabojās, bet, Kvinnam pārslēdzot kanālus, atkal nebija nekā, nekā un vēlreiz nekā.

-    Devīto kanālu var uztvert vienmēr, pavēstīja Kvinns.

-    Pat bez kabeļa.

-    Skolotāji, daži skolēni, kabelis, pārraide, mobilie telefoniviss vienā mirkli ņem un pazūd? prātoja Astrīda.

Viņa sarauca uzacis, cenzdamās to aptvert. Sems un Kvinns gaidīja, it kā meitene spētu sniegt tiem atbildi. It kā viņa varētu pavēstīt: “Ak, kā tad, tagad es sapratu.” Viņa taču galu galā bija Astrīda Ģēnijs. Bet viņa pateica tik vien kā: Tam nav nekāda izskaidrojuma.

Sems pacēla fiksētā sienas telefona klausuli. Nav signāla.

Vai šeit ir radio?

Radio nebija. Durvis atsprāga vaļā, un pa tām iebrāzās divi bērni, piektās klases puikas, mežonīgā sajūsmā starojošām sejām. Skola pieder mums! viens ieaurojās, un otrs ar tikpat skaļu bļāvienu piebalsoja. |

-    Mēs iesim uzlauzt saldumu automātu, paziņoja pirmais.

-    Varbūt tā tomēr nav labākā doma, aizrādīja Sems.

-    Tu nevari mums neko pavēlēt. Tas skanēja kareivīgi, tomēr bez pārliecības par sevi, par savu taisnību.

-    Tev taisnība, mazo čomiņ. Bet, klausies, kā būtu, ja mēs visi pacenstos būt rāmi un saprātīgi, līdz būsim noskaidrojuši, kas notiek? ierosināja Sems.

-    Pats vari būt rāms, ja tev tīk! nobļāvās sīkais. Otrs atkal ieaurojās, un viņi metās ārā.

-    Laikam jau nebūtu pareizi lūgt šiem, lai atnes man 7№ix, nomurmināja Sems.

-    Piecpadsmit gadi, pavēstīja Astrīda.

-    Nē, kur nu, viņiem ir kādi desmit, izlaboja Kvinns.

-    Ne jau viņiem. Manas grupas skolēniem. Džinkam un Maiklam. Tie abi bija pārākie matemātiķi, spējīgāki par mani, bet viņiem bija lasīšanas grūtības disleksija, tādēļ viņi atpalika. Abi bija mazliet vecāki par mani. Man ir tikai četrpadsmit.

-    Domāju, ka Džošam no mūsu klases ari jau bija piecpadsmit, teica Sems.

-    Nu un tad?

-    Tātad viņam bija piecpadsmit, Kvinn. Un viņš vienkārši… pazuda. Viens acumirklis, un viņš bija prom.

-     Neiespējami. Kvinns purināja galvu. Visi pieaugušie un vecākie skolēni vienkārši pazūd no skolas? Izklausās bezjēdzīgi.

-    Tas notiek ne tikai skolā, iebilda Astrīda.

-    Ko? Kvinns viņu pārtrauca.

-    Kā tad ar telefoniem un televīziju? atgādināja Astrīda.

-    Nē, nē, nē, nē, nē, dairijās Kvinns. Viņš purināja galvu, greizi smaidot, kā uzklausīdams neizdevušos joku.

-    Mana mamma, sacīja Sems.

-    Izbeidz, vecīt! Kvinns viņu apsauca. Labi? Tas nav smieklīgi.

Tikai tagad Sems sajuta panikas tuvošanos. Tā izpaudās kā tirpas kaut kur mugurkaula pamatnē. Sirds krūtīs smagi dauzījās, darbodamās tā, it kā viņš patlaban skrietu.

Sems smagi norija siekalas. Viņš kampa gaisu, spēdams ievilkt tikai seklas ieelpas. Sems ielūkojās Kvinnam sejā. Vēl nekad viņš nebija redzējis draugu tik nobijušos. Kvinna acis slēpa saulesbrilles, taču mute bija sašķobījusies un pa kaklu kāpa augšup sārtums. Astrīda vēl arvien izturējās mierīgi. Saraukusi uzacis un koncentrējusies, viņa acīmredzot centās no notikušā izlobīt kādu jēgu.

-    Mums tas jāpārbauda, bilda Sems.

Kvinns izdvesa tādu kā šņukstošu izelpu un pagriezās, lai jau dotos ceļā. Sems satvēra viņu aiz pleca.

-    Atšujies, bračiņ! Kvinns viņam uzšņāca. Man jānokļūst mājās. Jāapskatās.

-    Mums visiem ir jāapskatās, teica Sems. Bet labāk iesim kopā.

Kvinns mēģināja izrauties, taču Sems satvēra viņu vēl ciešāk. Kvinn. Kopā. Paklau, vecīt, tas, vai zini, ir kā pakļūt zem viļņa, saproti? Tevi parauj apakšā, un ko tu dari?

-    Cenšos saglabāt mieru, nomurmināja Kvinns.

-    Pareizi. Turi galvu taisni cauri vērpetei. Vai ne? Un peldi pretī dienasgaismai.

-    Sērfotāju metafora? apjautājās Astrīda.

Kvinns pārstāja spuroties pretī. Viņš izgrūda drebošu izelpu. Jā, labi. Tev taisnība. Kopā. Bet vispirms mana māja. Tas ir tik nejēdzīgi. Tik šausmīgi nejēdzīgi.

-    Astrīda? Sems, nebūdams pārliecināts, nepavisam nebūdams pārliecināts, vai meitene grasās nākt kopā ar viņu un Kvinnu, uzbilda. Likās pārlieku iedomīgi viņai to jautāt, savukārt nejautāt likās nepareizi.

Meitene uzlūkoja Semu, kā cerēdama kaut ko izlasīt viņa sejā. Un Sems pēkšņi saprata, ka Astrīda Ģēnijs nezina, kurp iet vai ko darīt, ka viņa to nezina labāk par viņu pašu. Tas |

šķita neticami.

No gaiteņa skanēja arvien skaļāka balsu kakofonija. Tās bija skaļas un izbiedētas, daža mundri čalojoša, itin kā šie bērni domātu, ka viss būs labi, kamēr vien viņi nepārstās runāt. Atsevišķas balsis šķita vienkārši satracinātas.

Tās nebija lāga skaņas. Tās jau pašas par sevi bija biedējošas.

-    Nāc kopā ar mums, Astrīda, labi? aicināja Sems. Kopā būs drošāk.

Dzirdot vārdu “drošāk”, Astrīda sarāvās. Tomēr piekrītoši pamāja ar galvu.

Atrasties skolā tagad bija bīstami. Pārbijušies cilvēki reizēm mēdz sastrādāt briesmu lietas, pat bērni. Sems to zināja pēc personiskās pieredzes. Bailes var būt bīstamas. Baiļu iespaidā var nodarīt citiem pāri. Un tas, kas patlaban mežonīgi brāzās cauri skolai, nebija nekas cits kā bailes.

Dzīve Perdidobīčā bija mainījusies. Bija noticis kaut kas varens un baiss.

Sems cerēja, ka pie tā nav vainojams viņš.

OTRĀ NODAĻA

298 STUNDAS, 38 MINŪTES

Bērni nāca ārā no skolas pa vienam vai mazās grupiņās. Dažas meitenes gāja pa trim, apkampušās, asarām noplūdušām sejām. Vairums zēnu negāja apkampušies, bet gan uzmetuši kūkumu un pieliekušies, it kā pār viņiem draudētu nogrūt debesis. Ari liela daļa no viņiem raudāja.

Semam ienāca prātā ziņu pārraižu videoieraksti, kuros bija redzama apšaude skolās. Sajūta bija līdzīga. Bērni bija apjukuši, nobijušies un histēriski vai ari centās šis izjūtas slēpt zem smiekliem un nekaunīgas uzvedības.

Brāļi un māsas turējās kopā. Draugi arī. Daži no mazākajiem bērnudārznieki, pirmklasnieki klīda apkārt, nemēģinādami nekur aiziet. Viņi bija pārāk mazi, lai zinātu ceļu uz mājām.

Vairums Perdidobīčas pirmsskolnieku apmeklēja Barbaras bērnudārzu; šīs ēkas fasādi rotāja izbalējuši animācijas filmu personāži. Bērnudārzs atradās iekšpilsētā, līdzās Ace saimniecības preču veikalam un iepretī makdonaldam.

Sems prātoja; kas notiek ar šiem Barbaras mazuļiem, vai ar viņiem viss ir kārtībā? Gan jau. Ne viņš par tiem atbildīgs. Tomēr kaut kas bija jāsaka.

-    Ko iesāksim ar mazajiem bērniem? puisis ieminējās.

-    Tie klīdīs pa ielām un var pakļūt zem auto.

Kvinns apstājās un pārlaida skatienu. Ne jau mazajiem bērniem, bet ielai. Vai tu redzi kādu braucošu mašīnu?

Luksofora sarkano gaismu nomainīja zaļā. Nebija nevienas mašīnas, kas gaidītu, kad varēs braukt. Automašīnu signalizācija tagad skanēja skaļāk signalizēja jau trīs vai četras mašīnas. Varbūt pat vairāk.

-             Vispirms pameklēsim savus vecākus, ierosināja Astrīda.

-    Kaut kur taču viņi ir, tie pieaugušie. Acīmredzot nebūdama pārliecināta par pašas vārdiem, viņa izlaboja: Es gribēju teikt: nevar būt, ka nekur vairs nav neviena pieaugušā.

-    Jā, piekrita Sems. Pieaugušajiem ir jābūt. Vai ne?

-    Mana mamma, visticamāk, vai nu ir mājās, vai spēlē tenisu, teica Astrīda. Ja nu vienīgi viņai nav norunāta kāda satikšanās vai kaut kas tamlīdzīgs. Un mans mazais brālītis ir vai nu pie mammas, vai tēta. lētis ir darbā. Viņš strādā PAES.

Ar saīsinājumu PAES tika apzīmēta Perdidobīčas atomelektrostacija. Spēkstacija atradās tikai desmit jūdžu attālumā no skolas. Pilsētā neviens par to vairs īpaši neprātoja, taču pirms krietna laika, deviņdesmitajos, tajā bija noticis kāds negadījums. Dīvainais negadījums tā to dēvēja. Sagadīšanās, kāda notiek reizi miljons gados. Katrā ziņā nekas tāds, par ko būtu vērts uztraukties.

Ļaudis mēļoja, ka tieši tādēļ Perdidobīča vēl arvien ir tikai sīks miests, ka tādēļ pilsēta nav izaugusi tik liela kā turpat netālu esošā Santabarbara. Perdidobīča bija iemantojusi palamu “Izmešu Bedre”. Nav jau daudz tādu, kuri gribētu pārcelties uz dzīvi vietā, ko visi dēvē par Izmešu Bedri. Par spīti tam, ka visi radioaktīvie izmeši sen bija aizvākti.

Visi trīs devās lejup pa Šeridana avēniju un nogriezās pa labi uz Alamedu. Kvinns, naski kātodams ar savām garajām kājām, par dažiem soļiem apsteidza pārējos.

Šeridana un Alamedas avēniju krustojumā stāvēja vieglais automobilis ar ieslēgtu motoru. Tas bija ietriecies stāvošā tojotas džipā. Tojotas signalizācija ik pa brīdim ieslēdzās un atkal izslēdzās; minūti tā gaudoja, minūti klusēja.

Tojotai bija izbīdījušies gaisa spilveni; kā ļengani, saplacināti, balti baloni tie nokarājās no stūres un priekšējā paneļa.

Mašīnā neviena nebija. No sabuktētā pārsega cēlās dūmi.

Sems kaut ko pamanīja, taču negribēja teikt skaļi.

Viņa vietā to pateica Astrīda: Durvis vēl arvien ir aizslēgtas. Vai redzat rokturus? Ja kāds būtu bijis iekšā un izkāpis, durvis būtu atslēgtas.

-    Kāds braucis un tad izkūpējis gaisā, konstatēja Kvinns.

Viņš to neteica tā, lai tas izklausītos jocīgi. Joki vairs nebija prātā.

Kvinna māja atradās Alamedā, apmēram divu kvartālu attālumā. Kvinns visiem spēkiem centās turēties saglabāt sev raksturīgo bezrūpību. Turpināt izturēties kā jau superīgais Kvinns. Taču tad pēkšņi viņš metās skriešus.

Ari Sems un Astrīda pielika soli, taču Kvinns bija žiglāks.

Pa ceļam viņam no galvas nokrita platmale. Sems pieliecās un to pacēla.

Kad viņi panāca savu biedru, Kvinns jau bija atrāvis vaļā parādes durvis un iemeties mājā. Sems un Astrīda aizgāja līdz virtuvei un apstājās.

-    Mamm! lēt! Mamm! Ei!

Kvinns klaigāja kaut kur otrajā stāvā. Ar katru kliedzienu viņa balss kļuva skaļāka. Skaļāka un nepacietīgāka, un aizvien skaidrāk tajā bija saklausāmi šņuksti. Un Semam ar Astrīdu |

aizvien grūtāk bija izlikties tos nedzirdam.

Vēl arvien saukdams savus ģimenes locekļus, Kvinns brāzās lejup pa kāpnēm. Pretī viņš saņēma vienīgi klusumu.

Kvinns vēl aizvien nebija noņēmis saulesbrilles, tāpēc Sems neredzēja drauga acis. Bet asaras plūda viņam pār vaigiem un skanēja viņa aizsmakušajā balsi, un Sems gluži fiziski sajuta kamolu Kvinna kaklā, jo tāds pats kamols kaklā bija ari viņam pašam. Viņš nezināja, ko darīt, kā palīdzēt.

Sems nolika uz letes Kvinna platmali.

Nonācis virtuvē, Kvinns apstājās. Viņš smagi elpoja.

-    Viņas te nav, vecīt. Viņas te nav. Telefoni klusē. Varbūt

viņa atstājusi zīmīti vai ko tamlīdzīgu? Vai neko nepamanīji? Pameklē zīmīti!

Astrīda nospieda elektrības slēdzi. Strāva vēl arvien ir.

-Ja nu viņi ir pagalam? jautāja Kvinns. Tā taču nevar būt. Tas ir kaut kāds murgs vai sazin kas. Tas… tas pat nav iespējams. Kvinns paņēma telefonu, nospieda atbildēšanas taustiņu un ieklausījās. Viņš spieda to atkal un atkal un lika telefonu pie auss, tad, ar rādītājpirkstu bakstot taustiņus un visu laiku kaut ko vervelējot, uzspieda numuru.

Semam izmisīgi gribējās nokļūt savā mājā. Māca izmisums un bailes, vēlme zināt un bailes no tā, ko nāksies uzzināt. Taču viņš nedrīkstēja steidzināt Kvinnu. Ja viņš tagad liks draugam atstāt māju, tas būs kā vedināt Kvinnu atmest cerību, apgalvojot, ka viņa vecāki ir pazuduši.

-    Vakar vakarā es sastrīdējos ar tēti, atcerējās Kvinns.

-    Nesāc tikai perināt šādas domas, Astrīda viņu pārtrauca. Būtiski ir zināt: tu to neizraisīji. To nav izraisījis neviens no mums.

Meitene uzlika roku Kvinnam uz pleca, un tas bija itin kā signāls, lai viņš beidzot ļautos žēlabām. Zēns jau atklāti šņukstēja un, norāvis sev saulesbrilles, nometa tās uz grīdas.

-    Būs taču labi, mierināja Astrīda. Izklausījās, ka viņa cenšas pārliecināt ne tikai Kvinnu, bet arī sevi.

-    Jā, novilka Sems, pats tam lāgā neticēdams. Protams, būs. Tas ir tikai… Taču teikuma beigas viņam neizdevās izdomāt.

-    Varbūt to izdarīja Dievs, piepeši pavērsis augšup cerību pilnu skatienu, ieminējās Kvinns. Viņa acis bija sarkanas, un tajās jautās pēkšņas apsēstības pilna enerģija. Tas bija Dievs.

-    Varbūt, noteica Sems.

-    Kas gan cits tas varētu būt, vai ne? T-tātad… tā-tātad… Kvinns aprāvās, noslāpējot panikas izraisīto stostīšanos.

-    Tātad viss būs labi. Doma par kaut kādu jebkādu, lai arī

cik vāju, izskaidrojumu šķita mierinoša. Ei, protams, viss būs labi. Totāli labi.

-    Nākamā Astrīdas māja, ierosināja Sems. H ir tuvāk.

-    Tu zini, kur es dzīvoju? brīnījās Astrīda.

Šī nebija īstā reize atzīties, ka viņš reiz pa ceļam no skolas bija viņai sekojis, nolēmis meiteni uzrunāt, varbūt uzaicināt uz kino, taču beigu beigās nebija varējis sadūšoties. Sems paraustīja plecus. Varbūt kādreiz esmu tevi tur redzējis.

Astrīdas māja atradās desmit minūšu gājiena attālumā.

Tā bija pajauna divstāvu ēka ar baseinu aizmugurē. Lai arī Astrīdas ģimene nebija bagāta, tomēr viņas māja bija daudzkārt jaukāka par Sema māju. Semam tā atgādināja māju, kurā viņi ar māti bija dzīvojuši, pirms no viņiem aizgāja patēvs.

Arī patēvs nebija necik bagāts, toties viņam bija labs darbs.

Astrīdas mājā Sems jutās kaut kā dīvaini. Tajā viss šķita skaists un pat mazliet izsmalcināts. Taču visas lietas bija paslēptas. Nebija nekā, ko būtu iespējams salauzt. Galdu stūros bija mazi plastmasas polsterīši. Elektrības rozetes aprīkotas ar nosedzošiem vāciņiem. Virtuves naži atradās skapītī ar aizslēdzamām stikla durtiņām. Plītij bija īpaši bērniem droši slēdži.

Astrīda pamanīja, ka viņš ir to ievērojis. Tas nav manis dēļ, viņa dzedri noteica. Tas ir Mazā Pīta dēļ.

-    Zinu. Viņš… Sems nezināja pareizo vārdu. I

-    Viņš sirgst ar autismu, Astrīda attrauca tik moži, it kā tas nebūtu nekas īpašs. la, te neviena nav, viņa konstatēja.

Meitenes tonis vēstīja, ka neko citu viņa arī nebija gaidījusi, un tiktāl viss bija labi.

-    Kur tavs brālītis? apvaicājās Sems.

Tad viņa iekliedzās. Viņš nebija domājis, ka Astrīda uz ko tādu ir spējīga. Nezinu, vai saproti? Es nezinu, kur viņš ir. Un aizšāva roku priekšā mutei.

-    Pasauc viņu, svešādā, sev neraksturīgā balsī, skaidri izrunājot katru skaņu, ierosināja Kvinns. Puisis kaunējās par savu asaru lēkmi. Tomēr viņš nebija tai ļāvies pilnīgi.

-    Pasaukt? Viņš neatbildēs, Astrīda izgrūda caur sakostiem zobiem. Viņam ir autisms. Smagā formā. Viņš ne… viņš ne ar vienu nebiedrojas. Pītijs neatbildēs, vai saprati? Pat ja cauru dienu klaigāšu viņa vārdu.

-    Būs jau labi, Astrīd. Tūlīt mēs par visu pārliecināsimies, teica Sems. Ja Pīts ir šeit, es viņu atradīšu.

Astrīda, apvaldījusi asaras, pamāja ar galvu.

Viņi pārmeklēja māju collu pa collai. Izlūkoja pagultes un skapjus.

Pārgāja pāri ielai, kur dzīvoja kundze, kas reizēm mēdza pieskatīt Mazo Pītu. Ari tur neviena nebija. Viņi pārmeklēja visas telpas. Sems jutās kā kramplauzis.

-    Varbūt viņš ir kopā ar mammu vai ari tētis paņēmis viņu līdzi uz spēkstaciju. Tā viņš dara, ja nav neviena cita, kurš varētu manu brāli pieskatīt. Meitenes balsī Sems saklausīja izmisumu.

Kopš pēkšņās visu pieaugušo pazušanas bija pagājusi kāda pusstunda. Kvinns vēl arvien izturējās ērmoti. Arī Astrīda izskatījās tā, ka teju varētu sabrukt. Vēl nebija pusdienlaiks, bet Semam jau prātā bija nakts. Dienas tagad bija īsas, kā nekā 10. novembris, gandrīz jau Pateicības diena. īsas dienas, garas naktis.

-    Dosimies tālāk, vedināja Sems. Par Mazo Pītu neraizējies. Mēs viņu atradīsim.

-    Vai tas domāts kā formāls mierinājums vai kā konkrētas saistības? noprasīja Astrīda.

-    Kā, lūdzu?

-    Es gribēju jautāt: vai tu patiešām palīdzēsi man sameklēt Pītu? vaicāja Astrīda.

-     Protams. Sems būtu gribējis piebilst, ka palīdzētu viņai vienmēr, visur, mūžīgi, bet tā runāja tikai viņa paša bailes, radot vēlmi pļāpāt. Tāpēc Sems tikai uzņēma gaitu savas mājas virzienā, nu jau nešaubīgi zinot, ko tur ieraudzīs. Tomēr tas bija jāpārbauda un bija jāpārliecinās vēl ari par ko citu. Jānoskaidro, vai viņš nav jucis.

Jānoskaidro, vai tā vēl arvien ir tur.

Tas bija kaut kāds ārprāts. Taču pašam Semam šis ārprāts bija sācies jau pirms laba laika.

Teju vai simto reizi Lana, staipīdama kaklu, raudzījās pār plecu, lai palūkotos uz savu suni.

-    Ar viņu viss ir kārtībā. Beidz raizēties, Opītis Lūks viņu apsauca.

-    Viņš var izlēkt ārā.

-    Nu labi, viņš ir pastulbs. Bet nedomāju gan, ka viņš lēks ārā.

-    Viņš nepavisam nav stulbs. Viņš ir ļoti gudrs suns. Lana Ārvena Lācara sēdēja vectēva nobružātā, reiz sarkanā pikapa priekšējā sēdeklī. Patriks, viņas iedzeltenais labradors, tupēja aizmugurē; suņa ausis plīvoja vējā un mēle bija izkārta.

Patriks tā bija nosaukts Patrika Stāra, kāda ne visai gudra animācijas seriāla “Sūklis Bobs” personāža, vārdā. Meitenei gribējās, lai suns būtu priekšā kopā ar viņu. Opitis Lūks nebija ar mieru.

Vectēvs ieslēdza radio. Kantrimūzika.

Viņš bija vecs, viņas Opitis Lūks. Daudziem bērniem bija itin jauni vecvecāki. Ari otri Lanas vecvecāki tie, kuri dzīvoja Lasvegasā, bija daudz jaunāki. Bet Opitis Lūks bija vecs un izskatījās kā saburzīta vēršāda. Viņa seja un rokas bija tumšbrūnā krāsā daļēji no saules un daļēji tāpēc, ka viņš bija čumašu indiānis. Vecais virs nēsāja sviedriem piesūkušos salmu krāsas kovboju cepuri un tumšas saulesbrilles.

-    Kas man būtu jādara atlikušo dienas daļu? jautāja Lana.

Opītis Lūks pastūrēja sāņus, lai apbrauktu grambu. Dari,

ko vēlies.

-    Tev nav ne televizora, ne DVD, ne interneta nekā.

Opīša Lūka tā sauktais rančo bija tik nomaļš un pats vecais

virs tik skops, ka vienīgā tehniskā ierīce tur bija vecs radio, kas, šķiet, spēja uztvert tikai kādu vietējo reliģisko raidstaciju.

-    Tu taču paņēmi līdzi kaut kādas grāmatas, vai ne? Vai arī vari izmēzt stalli. Vai kāpt kalnos. Viņš ar zodu norādīja uz pauguriem. No turienes paveras skaisti skati.

-    Es kalnā redzēju koijotu.

-    Koijoti nav bīstami. Pa lielākai daļai. Vecais zēns koijots ir pārāk gudrs, lai biedrotos ar cilvēkiem. Vārdu “koijots” vectēvs izrunāja kā “ko-jots”.

-     Es jau tā biju šeit iespundēta veselu nedēļu, žēlojās Lana. Vai ar to vēl nepietiek? Cik ilgi man vēl būs šeit jākvern? Es gribu mājās.

Vecais vīrs nepagodināja viņu pat ne ar skatienu. Tavs tēvs pieķēra tevi nočiepjam no mājas šņabi, lai aiznestu kaut kādam nekrietnelim.

-    Tonijs nav nekāds nekrietnelis! Lana atcirta.

Opītis Lūks izslēdza radio un iedarbināja savu sprediķojamo balsi. Puisis, kurš šādi izmanto meiteni, sagādājot viņai kreņķus, nav nekas cits kā nekrietnelis.

-Ja es nebūtu viņam to sagādājusi, viņš būtu mēģinājis viltot identifikācijas karti un varbūt iekļūtu nepatikšanās.

-    Tur nav nekādu “varbūt”. Piecpadsmitgadīgs puisis, kurš dzer grādīgos, pilnīgi noteikti iekulsies nepatikšanās. Es pats, vai zini, sāku dzerstīties, būdams tavā vecumā. Četrpadsmit. Trīsdesmit savas dzīves gadus esmu noslīcinājis pudelē. Bet nu jau trīsdesmit vienu gadu, sešus mēnešus un piecas dienas paldies Dievam debesīs un tavai vecaimātei, lai miers viņas dvēselei! esmu aizvadījis skaidrā prātā. Un viņš atkal ieslēdza radio.

-    Nūja, turklāt tuvākais dzērienu veikals ir desmit jūdžu attālumā, Perdidobīčā.

Opītis Lūks iesmējās. Jā. Ari tas nāk par labu.

Vismaz viņam bija humora izjūta.

Mašīna, smagi gāzelēdamās, virzījās uz priekšu gar izžuvušas aizas malu, kura ietiecās simt pēdu dziļumā. Tur rēgojās vēl vairāk vībotņu, nīkulīgu priedīšu, kizila krūmu un sausas

zāles. Opltis Lūks tika stāstījis Lanai, ka dažas reizes gadā te mēdzot būt lietavas un tad ūdens straumēm vien plūstot pa aizas nogāzi, palaikam izraisot pēkšņus plūdus.

Patlaban, izklaidīgi lūkojoties lejup uz stāvo krauju, ko tādu bija grūti iztēloties.

Un tad pikaps bez jebkāda brīdinājuma nobrauca no ceļa.

Lana blenza uz tukšo sēdekli, kur vēl pirms sekundes bija atradies viņas vectēvs.

Vectēva tur nebija.

Pikaps traucās lejup. Lana sasvērās savā drošības jostā.

Auto uzņēma ātrumu. Tas smagi ietriecās kādā jaunā kokā un nolauza to.

Brāžoties lejup, pikaps iekļuva putekļu mākonī. Tas lēkāja tik mežonīgi, ka Lanas galva sitās pret griestiem un pleci atdūrās pret logu. Zobi klabēja. Meitene mēģināja ķerties pie stūres, bet tā neprātīgi raustījās. Pēkšņi auto apvēlās.

Tas vēlās un vēlās, un vēlās.

Lana bija izslīdējusi no drošības jostas un bezpalīdzīgi svaidījās kabīnē. Stūre viņu dauzīja kā maisītājs veļas mazgājamā mašīnā. Vējstikls ietriecās plecā, ātruma pārslēgs trāpīja pa seju kā runga, atpakaļskata spogulītis sašķīda pret pakausi.

Auto sāka buksēt.

Lana gulēja ar seju uz leju; viņas ķermenis šaušalīgi raus- |

tījās, rokas un kājas palika izplestas uz visām pusēm. Plaušas bija pilnas ar putekļiem. Mute ar asinīm. Viena acs, ar kaut ko piedzīta, neko neredzēja.

Tas, ko Lana ieraudzīja ar otru, neskarto aci, pirmajā brīdī šķita grūti aptverams. Viņa gulēja augšpēdus un skatījās uz zemu kaktusu lauciņu; tie likās augam taisnos leņķos.

Viņai bija jātiek ārā. Lana noorientējās, cik labi spēja, un pasniedzās pēc durvīm.

Labā roka nekustējās.

Viņa palūkojās uz to un iekliedzās. Labais apakšdelms no elkoņa līdz plaukstas locītavai vairs neveidoja taisnu līniju.

Tas bija izlocīts leņķi, kas atgādināja saplacinātu “V”. Tas bija tā savērpies, ka plauksta bija izvērsta uz āru. Lauzto kaulu asie gali draudēja izdurties cauri miesai.

Meitene mētājās panikā.

Sāpes bija tik šausmīgas, ka acis pārgriezās un viņa zaudēja samaņu.

Bet ne uz ilgu laiku. Ne pietiekami ilgu.

Kad Lana atguvās, no sāpēm rokā un kreisajā kājā, mugurā un skaustā, un galvā viņai uznāca nelabums. Viņa izvēmās pāri tam, kas kādreiz bija pikapa sadriskātais jumts.

-    Palīgā! meitene noķērcās. Palīgā! Palīdziet kāds!

Taču pat šādā agonijā Lana apzinājās, ka te nav neviena,

kurš varētu viņai palīdzēt. Viņi atradās jūdzēm tālu no Perdidobīčas, kur viņa bija dzīvojusi līdz pat pagājušajam gadam, kad ģimene pārcēlās uz Lasvegasu. Šis ceļš neveda nekur citur kā vien uz rančo. Varbūt reizi nedēļā pa to kāds nostaigāja kāds apmaldījies kājāmgājējs tūrists vai vecā sieva, kura mēdza ar Opīti Lūku spēlēt dambreti.

-    Man jāmirst, Lana teica tukšumam.

Bet viņa vēl nebija mirusi, un sāpes nebija rimušās. Viņai bija jāizkļūst no mašīnas.

Patriks. Kas noticis ar Patriku?

Lana izķērca suņa vārdu, bet nekas nenotika.

Vējstikls bija saplīsis un sabuktēts, tomēr viņa to nekādi nespēja izspert, pat ar veselo kāju ne.

Vienīgais ceļš uz āru bija vadītāja puses logs, kas atradās aiz muguras. Meitene zināja, ka pat visniecīgākais mēģinājums pagriezties būs neizturami mokošs.

Tad pēkšņi parādījās Patriks. Satraukti elsodams un smilkstēdams, viņš bakstīja Lanu ar savu melno purnu.

-    Labs suns, meitene sacīja.

Patriks paluncināja asti.

Patriks nebija nekāds pasaku suns, kurš pēkšņi būtu kļuvis gudrs un varonīgs. Viņš neizvilka Lanu no kūpošā vraka. Taču

viņš palika pie meitenes visu ellīgo mocību stundu, kuras laikā viņa rāpās ārā.

Lana atpūtās, gulēdama smiltis ar galvu vībotņu paēnā. Patriks laizīja viņai no sejas asinis.

Likdama lietā veselo roku, Lana izpētīja savus ievainojumus. Vienu aci klāja asinis, kas bija iztecējušas no dziļas brūces pierē. Viena kāja bija lauzta vai vismaz izmežģīta tā, ka nebija lietojama. Kaut kas sāpēja muguras lejasdaļā, vietā, kur varētu atrasties nieres. Virslūpa bija nejutīga. Viņa izspļāva asiņainu izlauzta zoba gabalu.

Taču daudzkārt ļaunāks par visu pārējo bija šaušalīgais labās rokas savainojums. Viņa pat nespēja uz to paskatīties. Mēģinājumi roku pacelt tūdaļ tika atmesti: sāpes bija neizturamas.

Lana atkal zaudēja samaņu un atguvās tikai pēc krietna laika. Saule nežēlīgi svilināja. Patriks saritinājies gulēja viņai līdzās. Un debesīs virs viņas, plati izpletuši melnos spārnus, gaidoši riņķoja kāds pusducis maitasputnu.

TREŠĀ NODAĻA

298 STUNDAS, 5 MINŪTES

-    Paskatieties uz to kravas auto! norādīja Sems. Vēl viena avārija. Korporācijas FedEx mašīna bija izdrāzusies cauri dzīvžogam un ietriekusies kāda privāta pagalma gobā. Motors turpināja darboties tukšgaitā.

Viņi uzskrēja diviem bērniem, ceturtklasniekam un viņa mazajai māsiņai, kuri savas mājas mauriņā bez īpaša entuziasma spēlēja sunīšus. Mammas nav mājās, pavēstīja vecākais bērns. Man pēcpusdienā jāiet uz klavierstundu. Bet es nezinu, kā tur nokļūt.

-    Un man ir steps. Mums iedos kostīmus, kuros uzstāties, piebalsoja mazā. Es būšu mārīte.

-    Vai zināt, kā nokļūt uz laukumu? Zināt taču pilsētas centrā? vaicāja Sems.

-    Laikam gan.

-Jums vajadzētu doties turp.

-    Es nedrīkstu iet ārā no pagalma, atbildēja mazā.

-    Mūsu vecmamma dzīvo Lagunabīčā, sacīja ceturtklasnieks. Viņa varētu atbraukt mums pakaļ. Bet mēs nevaram viņu sazvanīt. Telefons nedarbojas.

-    Zinu. Varbūt tomēr ejiet pagaidīt laukumā, ko? Tā kā puika tikai blenza uz viņu, Sems piebilda: Ei, pārlieku nebēdājies, sarunāts? Vai jums mājās ir cepumi vai saldējums?

-    Laikam ir.

-    Nu, patlaban šeit nav neviena, kurš varētu jums aizliegt ēst cepumus, vai ne? Gan jau jūsējie drīz parādīsies, es vismaz tā domāju. Bet tagad notiesājiet pa cepumam un pēc tam dodieties uz laukumu.

-    Tāds ir tavs risinājums? Notiesāt pa cepumam? noprasīja Astrīda.

-    Nē, mans risinājums ir jozt, ko kājas nes, uz pludmali un paslēpties, līdz tas viss būs galā, atbildēja Sems. Bet cepums nekad nenāk par ļaunu.

Viņi turpināja ceļu Sems, Kvinns un Astrīda. Sema māja atradās pilsētiņas austrumu daļā. Viņi abi ar mammu mitinājās šaurā bēdīga paskata vienstāva namiņā ar mazītiņu iežogotu aizmugures pagalmu. Priekšējā pagalma nebija, tikai celiņš. Sema māte, strādādama par nakts medicīnas māsu Koutsas Akadēmijā, nekādu lielo naudu nepelnīja. Sema tētis atradās ārpus viņa pasaules ainas, un tā tas vienmēr bija bijis. Semam tēva tēls bija noslēpumā tīts. Un pagājušogad no viņiem aizgāja ari patēvs.

-    Klāt esam, teica Sems. Mēs, redzi, neuzskatām par vajadzīgu plātīties ar lielu māju un tādā garā.

-    Nu, toties tu dzīvo tuvu pilsētas pludmalei, Astrīda norādīja uz vienīgo priekšrocību, kas piemita Sema mājai un tās apkārtnei.

-   Jā. Divu minūšu gājiens. Vēl mazāk, ja iet cauri tās mājas pagalmam, kurā iemitinājusies motociklistu banda.

-    Motociklistu banda? pārjautāja Astrīda.

-    Nu, patiesībā ne jau visa banda. Tikai Rīkļurāvējs un viņa draugaļa Garnadze. Astrīda sarauca uzacis, un Sems steidzās piebilst: Atvaino! Stulbs jociņš. Apkaime gluži vienkārši nav no patīkamajām.

Tagad, kad viņi bija klāt, Semam nemaz negribējās iet iekšā. Mātes tur noteikti nebija.

Turklāt viņa mājā bija kaut kas tāds, kas Kvinnam un jo sevišķi Astrīdai nebūtu jāredz.

Sems devās augšup pa saulē izbalējušajiem pelēki krāsotajiem koka pakāpieniem, kas brakšķēja, tiklīdz tiem uzmina.

Lievenis bija šaurs, un pirms pāris mēnešiem kāds bija nočiepis šūpuļkrēslu, ko mamma bija izlikusi ārā, lai vakaros pirms došanās uz darbu varētu pasēdēt un pašūpoties. Tagad viņiem nekas cits neatlika kā stiept ārā virtuves krēslus.

Viņiem abiem tas allaž bija pats labākais dienas laiks: mātes darbdiena vēl nebija sākusies, bet Semam tā jau bija beigusies. Sems atgriezās no skolas, un mamma, lielāko dienas daļu nogulējusi, tagad bija nomodā. Viņa iebaudīja tasi tējas, bet Sems malkoja minerālūdeni vai sulu. Viņa izjautāja dēlu, kā gājis skolā, un, lai ari viņš mammai necik daudz nestāstīja, bija patīkami apzināties, ka tad, ja gribētu, viņš varētu izstāstīt visu.

Sems atvēra durvis. Iekšā bija klusu, ja neskaita ledusskapja dūkoņu. Tā kompresors bija vecs un skaļš. Pēdējo reizi, kad viņi abi, pacēluši kājas uz treliņiem, sarunājās uz lieveņa, mamma prātoja, vai vajadzētu kompresoru salabot vai ari lētāk būtu nopirkt citu, lietotu ledusskapi. Un par to, kā viņi bez automašīnas nogādātu ledusskapi mājās.

-    Mamm? Sems ierunājās dzīvojamās istabas tukšumā.

Atbildes nebija.

-    Varbūt viņa ir kalnā, Kvinns minēja. “Kalns” bija apzīmējums, ko pilsētnieki bija devuši Koutsas Akadēmijai. Paugurs, kurā atradās šī privātā internātskola, patiešām vairāk atgādināja kalnu.

-    Nē, attrauca Sems. Viņa ir prom tāpat kā visi pārējie.

Plīts bija ieslēgta. Cepamā panna sadegusi melna. Uz

pannas nekā nebija. Sems izslēdza plīts degli.

-    Tā ķibele būs uzbrukusi visai pilsētai, viņš teica.

-Jā, Astrīda piekrita, plītis atstātas iedegtas, automašīnas iedarbinātas. Kādam vajadzētu veikt apgaitu un pārliecināties, vai viss izslēgts un mazi bērni palikuši kāda uzraudzībā. Ir taču ari tabletes un alkohols, un atsevišķiem cilvēkiem droši vien kaut kur glabājas šaujamieroči.

-    Šajā apkaimē dažam labam ir vesela artilērija, piebilda Sems.

-    To noteikti ir izdarījis Dievs, sludināja Kvinns. Jo kurš gan cits to spētu, pareizi? Neviens cits to nevarēja izdarīt.

Panākt, lai ne no šā, ne no tā pazūd visi pieaugušie.

-    Visi, kam ir piecpadsmit vai vairāk, izlaboja Astrīda.

-     Piecpadsmit gadu vecumā cilvēks vēl nav pieaudzis. Tici man, es mācos ar tādiem vienā klasē. Viņa lēnām izgāja cauri dzīvojamai istabai, kā kaut ko meklēdama. Vai drīkstu izmantot vannasistabu, Sem?

Zēns negribīgi pamāja ar galvu. Meitenei atrodoties šeit, viņa mājās, Sems jutās pazemots. Ar uzkopšanu īpaši neaizrāvās ne Sems pats, ne viņa māte. Telpas bija kaut cik tīras, taču nepavisam nevarēja līdzināties Astrīdas mājai.

Meitene aizvēra aiz sevis vannasistabas durvis. Sems dzirdēja tekoša ūdens skaņu.

-    Ko mēs izdarījām? prātoja Kvinns. To es nekādi nevaru saprast. Ko mēs tādu izdarījām, ka tik briesmīgi nokaitinājām Dievu?

Sems atvēra ledusskapi un nopētīja tā saturu. Piens. Pāris gāzētā ūdens pudeļu. Neliela arbūza pusīte, novietota ar griezuma vietu uz leju šķīvī. Olas. Āboli. Un citroni mammas tējai. Viss kā parasti.

-    Tas ir, vai mēs izdarījām kaut ko tādu, ar ko to izpelnījāmies? turpināja Kvinns. Dievs kaut ko tādu nedara bez 4 iemesla.

-    Nedomāju vis, ka tas ir Dievs, iebilda Sems.

-    Vecīt, tam ir jābūt Viņam!

Atgriezās Astrīda. Varbūt Kvinnam taisnība. Nav taču nekā, vai zini, kas normālā ceļā varētu to izraisīt, viņa teica.

-    Vai tad ir? Tajā nav nekādas loģikas. Tas nav iespējams, un tomēr tas ir noticis.

-    Dažkārt notiek arī neiespējamais, iebilda Sems.

-    Nenotiek vis, Astrīda nebija ar viņu vienisprātis. Visumam ir savi likumi. Viss, ko mēs mācījāmies dabaszinību stundās. Tu taču zini piemēram, par kustības likumiem vai to,

ka nekas nevar pārspēt gaismas ātrumu. Vai par gravitāciju. Neiespējamais nemēdz notikt. Tāpēc jau tas ir neiespējams, Astrīda iekoda lūpā. Atvaino! Patlaban laikam nav īstais brīdis lekcijai, vai ne?

Sems vilcinājās. Ja nu viņš tiem abiem to parādītu, ja sadūšotos pārkāpt šo robežu? Un pēc tam? Viņš taču nevarēs piespiest viņus to atkal aizmirst. Tie neliksies mierā, iekams viņš būs izstāstījis visu.

Tad tie uz viņu raudzīsies citādi. Būs tādās pašās šausmās kā viņš pats.

-    Iešu pārvilkšu kreklu, labi? Savā istabā. Pēc brīža būšu atpakaļ. Ledusskapī var atrast kaut ko dzeramu. Paņemiet!

Sems aizvēra aiz sevis istabas durvis.

Viņš ienīda savu istabu. Logs pavērās uz sānieliņu, un tā stikls bija tik “caurspīdīgs”, ka pa to pat īsti nevarēja redzēt ārā. Pat saulainā dienā istaba šķita krēslaina. Un naktī tā bija absolūti tumša.

Sems ienīda tumsu.

Vakaros, ejot uz darbu, mamma lika viņam aizslēgt māju.

-    Tagad gan tu šeit esi saimnieks, viņa mēdza teikt, tomēr es jutīšos labāk, ja zināšu, ka esi aizslēdzis durvis.

Semam šīs runas nepatika. Apgalvojumi, ka viņš esot saimnieks. Ka viņš tagad esot saimnieks.

Tagad.

Varbūt viņa to nemaz nedomāja nopietni. Bet kā gan lai tas nebūtu teikts nopietni? Bija pagājuši astoņi mēneši, kopš patēvs bija atstājis viņu veco māju. Seši mēneši, kopš Sems kopā ar māti bija pārvācies uz šo noplukušo būdu šajā nožēlojamā apkaimē un māte bija spiesta strādāt slikti apmaksātu darbu draņķīgā diennakts laikā.

Aizpagājušo nakti plosījās pērkona negaiss un uz brīdi bija pazudusi elektrība. Semu apņēma pilnīga tumsa, ja neskaita vājos zibens uzliesmojumus, kas pazīstamās lietas viņa istabā padarīja svešādas un spokainas.

Uz kādu bridi Semam bija izdevies aizmigt, taču tad viņu pamodināja apdullinošs pērkona grāviens. Uztrūcies no šausmīga murga, viņš nokļuva absolūti tumšā un tukšā mājā.

Šis salikums bija par traku. Sems sauca māti. Liels, spēcīgs četrpadsmit, gandrīz jau piecpadsmit gadus vecs puisis tumsā sauca: “Mammu!” Viņš izstiepa roku, kā gribēdams atvairīt tumsu.

Un tad… gaisma.

Tā parādījās viņa drēbju skapī, neaizpildot gluži visu skapja tilpumu. Sems varēja gaismu paslēpt, aizverot skapja durvis.

Taču, kad viņš centās aizvērt durvis pilnīgi, gaisma gluži vienkārši izgāja tām cauri. It kā durvju nemaz nebūtu. Tāpēc durvis bija tikai pievērtas, nevis pilnīgi aizdarītas. Lai kaut cik nomaskētu gaismu, viņš pavirši pārmeta pār durvīm dažus kreklus, bet šī neveiklā blēdība nevarēja vilkties ilgi. Gan jau mamma to ieraudzīs… Nu tad, kad atgriezīsies…

Viņš atrāva vaļā skapi. Aizsegs nokrita.

Tā vēl arvien bija tur.

Gaismiņa bija maza, bet spoža. Tā tur nekustīgi karājās, nekam nepiestiprināta, bez jebkādām saitēm. Ne lampa vai spuldze tikai maza tīras gaismas lodīte.

Tas bija kaut kas neiespējams. Tas bija kaut kas tāds, kas nevar pastāvēt. Un tomēr tā tur bija. Gaisma bija parādījusies |

brīdī, kad Semam tā bija vajadzīga, un nebija pazudusi.

Viņš mēģināja tai pieskarties, taču tas īsti neizdevās. Pirksti izgāja tai cauri, sajūtot tikai siltu mirdzumu, ne karstāku par vannas ūdeni.

-Jā, Sem, viņš sev čukstus sacīja. Vēl arvien tepat.

Astrīda un Kvinns domāja, ka viss sācies šodien, bet Sems zināja, ka tā nav. Normālā dzīve bija sākusi brukt pirms astoņiem mēnešiem. Pēc tam gan viss atkal bija iegājis normālās sliedēs. Un nu šī gaisma.

Četrpadsmit gadus Sems bija nodzīvojis normāli. Tad viss normālais bija sācis ļodzīties.

Šodien tas bija sabrucis un sadedzis.

-    Sem?

Tā bija Astrīda, kas sauca viņu no dzīvojamās istabas. Raizēdamies, ka viņa var ienākt un ieraudzīt gaismu, Sems pameta skatienu uz durvīm. Viņš centās paslēpt gaismu, cik vien labi tas steigā bija iespējams, un atgriezās pie draugiem.

-    Tava mamma ir rakstījusi klēpjdatorā, pavēstīja Astrīda.

-    Varbūt pārbaudīja e-pastu. Bet, kad Sems apsēdās pie galda un palūkojās ekrānā, tajā bija redzams nevis pārlūks, bet gan atvērts Word dokuments.

Tā bija dienasgrāmata. Tikai viena lapa, trīs rindkopas.

Pagājušonakt tas notika atkal. Man gribētos par to pastāstīt G. Bet viņa nospriestu, ka esmu jukusi. Es varētu zaudēt darbu. Viņa domātu, ka lietoju narkotikas. Ja man būtu iespēja visur izlikt kameras, varētu iegūt kādus pierādījumus. Bet pierādījumu man nav, un K. “māte” ir bagāta un visnotaļ devīga pretK. A. Man parādītu durvis. Pat ja es kādam izstāstītu visu patiesību, mani gluži vienkārši sāktu uzskatīt par psihiski nelīdzsvarotu.

Agrāk vai vēlāk K. vai kāds cits no viņiem pastrādās kaut ko nopietnu. Kāds tiks savainots. Kā tas notika arS. un T.

Varbūt man vajadzētu runāt aci pret aci arK. Nedomāju gan, ka viņš atzītos. Vai tad, ja viņš visu uzzinātu, kaut kas mainītos?

Sems blenza ekrānā. Teksts nebija saglabāts. Viņš pārlaida skatienu darbvirsmai un, atradis mapi ar nosaukumu “dienasgrāmata”, uzklikšķināja uz tās. Tā bija aizsargāta ar paroli. Ja māte būtu paguvusi saglabāt šo pēdējo lapu, ari tās atvēršanai būtu nepieciešama parole.

Atšifrēt saīsinājumu “K. A.” bija pavisam vienkārši. Koutsas Akadēmija. Un “G.” droši vien bija skolas direktore Greisa. Ari “S.” bija viegli atminams: Sems. Bet kas bija “K.”?

Viens teikums viņa acu priekšā šķita vibrējam: “Kā tas notika ar S. un T.”

Astrīda noteikti bija lasījusi viņam pār plecu. Viņa gan centās būt smalkjūtīga, tomēr noteikti bija lūrējusi. Sems aizvēra datoru.

-    Ejam!

-    Kur? vaicāja Kvinns.

-    Vienalga kur, tikai ne šeit, atbildēja Sems.

CETURTĀ NODAĻA

297 STUNDAS, 40 MINŪTES

-    Ejam uz laukumu, Sems ierosināja. Viņš aizvēra aiz sevis mājas durvis, aizslēdza tās un iebāza atslēgu džinsu kabatā.

-    Kāpēc? vaicāja Kvinns.

-     Visi droši vien dosies uz turieni, Astrīda teica. Citur jau nav, kur iet, vai ne? Ja nu vienīgi atpakaļ uz skolu. Ja kāds kaut ko zina vai arī ja ir kādi pieaugušie, tie varētu būt tur.

Perdidobīča aizņēma zemesragu dienvidrietumos no piekrastes šosejas. Šosejas ziemeļu pusē slējās stāvi pakalni; sausi, brūni un ielāpaini zaļi, tie veidoja grēdas, kas ziemeļrietumos un dienvidaustrumos no pilsētas ietiecās jūrā, šādi norobežojot pilsētiņu no pārējās pasaules.

Perdidobīčā bija mazliet vairāk nekā trīstūkstoš iedzīvotāju tagad gan daudz mazāk. Tuvākais lielveikals atradās Sentluisā. Tuvākais lielais tirdzniecības centrs divdesmit jūdžu lejup pa piekrasti. Uz ziemeļiem gar piekrasti kalni piegūla pie pašas jūras, neatstājot vietu nekādai būvniecībai, ja neskaita šauro joslu, kurā atradās atomelektrostacija. Aiz tās pletās nacionālā parka teritorija, sens sekvoju mežs.

Perdidobīča bija saglabājusies kā maza, miegaina pilsētiņa ar taisnām, kokiem apstādītām ielām un vecām spāņu stila ēkām ar slīpiem oranžu dakstiņu jumtiem. Bija ari celtnes ar tikpat vecmodīgiem plakaniem jumtiem. Vairumam iedzīvotāju bija mauriņi, kurus tie uzturēja labi apcirptus un zaļus.

Vairumam bija arī iežogoti aizmugures pagalmi. Nelielajā platībā, kas apjoza laukumu un tika uzskatīta par pilsētas centru, auga palfnas un bija daudz ieslīpos leņķos izvietotu autostāvvietu.

Perdidobīčas dienvidos atradās pludmales viesnīca, kalnos Koutsas Akadēmija, kā ari spēkstacija, bet pārējos uzņēmumus gandrīz varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Tie bija: Асе saimniecības preču veikals, makdonalds, kafetērija ar nosaukumu Bean There, sviestmaižu tirgotava, pāris sīkbodīšu, viens pārtikas veikals un Chevron degvielas uzpildes stacija pašā šosejas malā.

Tuvojoties centram, Sems, Astrīda un Kvinns sastapa aizvien vairāk bērnu, kuri, tāpat kā viņi paši, devās uz laukumu.

It kā visi mazie pilsētnieki būtu nolēmuši, ka grib būt kopā.

Gūt spēku daudzskaitlīgumā. Vai varbūt viņi pulcējās tikai tāpēc, lai kliedētu vientulību, kas valdīja mājās, kuras piepeši vairs nebija mājīgas.

Puskvartāla attālumā Sems sajuta dūmu smaku un ieraudzīja skrienošus bērnus.

Pilsētas laukums bija neliela atklāta vieta tāds kā parks ar zālieniem un strūklaku, kura gandrīz nekad nedarbojās.

Tur bija soli un bruģēti celiņi, un atkritumu urnas. Laukuma galā viena otrai cieši līdzās slējās divas ēkas: necila paskata I

rātsnams un baznīca. Laukumu apjoza veikali, daži no tiem mūždien bija slēgti. Virs dažām tirgotavām atradās dzīvokli.

No otrā stāva logiem virs izputējuša ziedu veikala un noplukušas apdrošināšanas aģentūras gāzās dūmi. Kad Sems aizelsies apstājās, no augstā loga izšāvās oranžas liesmas.

Vairāki desmiti bērnu stāvēja un skatījās. Šis pūlis Semam šķita ļoti dīvains, un tikai pēc brīža viņš saprata, kāpēc tas tā: te nebija pieaugušo vieni vienīgi bērni.

-    Vai kāds ir tur iekšā? iesaucās Astrīda. Neviens neatbildēja.

-    Uguns var izplesties, bilda Sems.

-    911 neatbild, kāds atzīmēja.

-Ja uguns izplatīsies, var nodegt puse pilsētas.

-    Vai tu tuvumā redzi kādu ugunsdzēsēju? Bezpalīdzīga plecu raustīšana.

Bērnudārzam un saimniecības preču veikalam bija kopīga siena, un no degošās ēkas abus šķīra tikai šaura šķērsieliņa. Sems sprieda, ka, ātri rīkojoties, viņi pagūtu izvest mazuļus no bērnudārza telpām, taču ari saimniecības preču veikalu viņi nevarēja atļauties zaudēt.

Kādi četrdesmit bērni vienkārši stāvēja un blenza. Neviens neizrādīja vēlmi kaut ko darīt.

-    Vareni, noteica Sems. Viņš nogrāba divus puišus, kurus kaut cik pazina. Jūs, čaļi, ejiet uz bērnudārzu. Pasakiet šiem, lai izved no turienes mazos.

Zēni skatījās uz viņu, bet nekustējās.

-    Nu! Ejiet! Rīkojieties! viņš uzkliedza, un zēni metās skriešus.

Sems norādīja uz diviem citiem. Tu un tu. Ejiet uz saimniecības preču veikalu un paņemiet garāko šļūteni, kādu varat atrast. Paņemiet ari strūklas uzgali. Man liekas, ka tajā ieliņā ir krāns. Sāciet laist ūdeni uz saimniecības preču veikala sienas un jumta.

Abi tikai truli blenza. Veči! Ne jau rīt. Tagad. Tūliņ. Uz priekšu! Kvinn? Ej jau nu labāk kopā ar viņiem. Mums jāsalaista veikals tur vējš aiznesīs liesmas vispirms.

Kvinns svārstījās.

Bērniem teiktais nepielēca. Kā gan viņi nesaprata, ka kaut kas jādara, nevis vienkārši jāslaistās?

Sems izlauzās pūļa priekšā un skaļā balsī visus uzrunāja:

-    Ei, klausieties, šī nav nekāda Disneja programma. Mēs nevaram vienkārši vērot, kas notiek. Pieaugušo nav. Nav ugunsdzēsēju. Ugunsdzēsēji esam mēs.

Turpat bija ari Edīlio. Semam taisnība, viņš sacīja. Kas tev vajadzīgs, Sem? Esmu ar tevi.

-    Labi. Kvinn? Šļūtenes no saimniecības preču veikala.

Edīlio? Atstiepsim lielās šļūtenes no ugunsdzēsēju depo un pievienosim tās hidrantam.

-    Tās būs smagas. Man vajadzīgi vairāki stipri puiši.

-    Tu, tu, tu, tu. Katru uzrunāto Sems pagrāba aiz pleciem, sapurināja un pagrūda vajadzīgajā virzienā. Ejiet. Tu. Tu.

Uz priekšu!

Un tad atskanēja raudāšana.

Sems sastinga.

-    Tur, iekšā, kāds ir, novaidējās kāda meitene.

-    Klusu! nošņācās Sems, un visi apklusa, ieklausīdamies uguns sprakšķos un dārdos, un attālajā auto signalizācijas gaudošanā. Tad atskanēja sauciens: Mammīt!

Un atkal. Mammīt!

Kāds, pārveidojis balsi falsetā, nomēdījās: Mammīt, man bail!

Tas bija Orks, kuram šī situācija acīmredzot šķita smieklīga.

Bērni atvirzījās no viņa.

-    Kas ir? viņš noprasīja.

Hovards, kurš allaž grozījās viņa tuvumā, noņirdzās:

-    Nebēdājiet, Busiņa Sems mūs visus izglābs. Vai ne, Sem?

-    Edīlio, ej! Sems klusi sacīja. Stiep šurp visu, ko vari!

-    Vecīt, neiedomājies iet tur iekšā, teica Edīlio. Uguns| dzēsēju depo ir gaisa cisternas un tamlīdzīgas lietas. Pagaidi,

es to visu atgādāšu šurp. Viņš jau skrēja, vezdams sev līdzi stipro puišu bariņu.

-    Ei, tu, tur augšā! iesaucās Sems. Mazais! Vai tu vari tikt pie loga vai durvīm?

Brīdi viņš stāvēja, atgāzis galvu. Ēkas otrajam stāvam bija seši fasādes logi, un viens pavērās uz sānieliņu. Uguns pārņemts bija tālākais kreisais logs, bet nu jau dūmi vēlās arī no blakusloga. Ugunsgrēks pletās plašumā.

-    Mammīt! sauca balstiņa. Tā bija skaidra, ne dūmu smacēta. Pagaidām.

-Ja tu domā iet tur iekšā, ietin seju, Astrīda sniedza viņam kaut kur sadabūtu slapju lupatu.

-    Vai tad es teicu, ka uz turieni došos? Sems vaicāja.

-    Sargi sevi, sacīja Astrīda.

-    Padoms īsti vietā, Sems sausi noteica un aptina slapjo auduma gabalu ap galvu, aizsedzot muti un degunu.

Meitene satvēra viņa roku. Redzi, Sem, ne jau liesmas ir tās, kas nogalina, bet gan dūmi. Ja tu sarīsies pārāk daudz dūmu, tev pietūks plaušas tās piepildīsies ar šķidrumu.

-    Cik tas ir pārāk daudz? viņš jautāja balsī, ko slāpēja lupata.

Astrīda pasmaidīja. Visu jau es nevaru zināt, Sem.

Sems gribēja saņemt meitenes roku. Viņu māca bailes. Zēnam vajadzēja kādu, no kura smelties drosmi. Viņam tik ļoti gribējās saņemt Astrīdas roku. Bet šī nebija īstā reize. Tā nu Sems, izmocījis greizu smaidu, sacīja: Tad nu es iešu.

-    Uz priekšu, Sem! kāds iesaucās, un viņam piebalsoja vesels piekrišanas saucienu koris.

Ēkas ārdurvis nebija aizslēgtas. Iekšpusē atradās pastkastītes, puķu veikala personāla durvis un tumšas, šauras kāpnes, kas veda augšup.

Gandrīz jau ticis līdz kāpņu augšgalam, Sems sastapās ar necaurredzamu mutuļojošu dūmu sienu. No slapjās lupatas nebija nekāda labuma. Viena ieelpa, un viņš jau rīstīdamies un klepodams sabruka uz ceļiem. Acis bija pilnas dzeļošām asarām.

Sems nolaidās pie pašas grīdas, kur bija vairāk gaisa.

-    Mazais, vai tu mani dzirdi? viņš noķērcās. Atsaucies man jāzina, kur tu esi. “Mammīt” šoreiz skanēja vārgi; skaņa nāca no gaiteņa kreisās puses, pusceļā uz ēkas otru galu. Varbūt bērns varētu izlēkt pa logu un iekrist kādam rokās, Sems sev teica. Būtu stulbi pašam dabūt galu, ja sīkais varētu vienkārši izlēkt.

Dūmu smaka bija neizturama, šaušalīga, tā bija visur. Tajā bija arī tāds kā skāņums, it kā dūmiem jauktos klāt ieskābis piens.

Sems rāpus devās uz priekšu pa gaiteni. Tas viss bija tik dīvaini. Spokaini. Apskretušais grīdceliņš zem viņa likās tik normāls: izbalējis austrumniecisks raksts, nodriskātas malas, šādi tādi gruži un beigts prusaks. Spuldze virs galvas bija iedegta, cauri draudīgajam pelēkumam spiedās tās bālā gaisma.

Dūmi lēnām laidās aizvien zemāk, tie gūla virsū un spieda pie zemes. Lai tiktu pie gaisa, nācās pieplakt aizvien tuvāk pie grīdas.

Te varēja būt seši vai septiņi dzīvokļi. Nebija iespējas uzzināt, kurš ir īstais, jo bērns vairs nekliedza. Tomēr, visticamāk, degošais dzīvoklis bija tas, kurš atradās pa labi. Dūmi šāvās no durvju apakšas, biezi, aši un neganti kā kalnu strauts. Viņa rīcībā bija sekundes, ne minūtes.

Sems apvēlās uz muguras. Dūmi plūda no durvju apakšas, vāliem veļoties augšup kā no apvērsta ūdenskrituma. Viņš iespēra pa durvīm, bet no tā nebija nekāda labuma. Slēdzene atradās augstāk; no viņa spēriena durvis tik vien kā noklabēja.

Lai atrautu tās vaļā, vajadzēja piecelties kājās, tieši šajos nāvējošajos dūmos.

Sems bija nobijies. Un ari nikns. Kur palikuši cilvēki, kuriem tas būtu jādara? Kur palikuši pieaugušie? Kāpēc viss uzkrauts viņam? Viņš bija tikai zēns. Un kāpēc neviens cits nebija tik traks un stulbs, lai mestos iekšā degošā ēkā? j

Sems bija dusmīgs uz visiem, un, ja Kvinnam bija taisnība un to bija izdarījis Dievs, viņš bija dusmīgs arī uz Dievu.

Bet ja nu to izdarījis pats Sems… Ja tam visam par iemeslu bijis viņš pats… tad arī dusmoties atlika vienīgi uz sevi pašu.

Viņš, cik dziļi vien spēja, ievilka elpu, pielēca kājās un ar neprātīgu spēku triecās durvīs.

Nekā.

Viņš triecās vēlreiz.

Nekā.

Tad vēlreiz. Viņam vajadzēja ieelpot, viņam tas bija nepieciešams, taču visur bija dūmi degunā, acīs. Tie padarīja viņu

aklu. Vēlreiz, un durvis beidzot atvērās. Sems krita, atsitoties ar seju pret grīdu.

Telpā ieslēgtie dūmi izlauzās gaitenī, trakojot kā lauva, kas izkļuvis no būra. Uz dažām sekundēm bija pieejams elpojama gaisa slānis, un Sems ievilka elpu. Viņam bija jācīnās, lai to neizklepotu ārā. Ja tā notiktu, viņam būtu jāmirst zēns to zināja.

īsu mirkli dzīvoklī viss bija itin skaidri saskatāms. Kā sprauga mākoņos, kas paķircina tevi ar šauru zilas debess strēlīti, pirms atkal aizvelk tumšo priekškaru.

Bērns bija uz grīdas, tas rīstījās un klepoja pavisam maza meitenīte, ne vecāka par pieciem gadiem.

-    Esmu klāt, Sems aizžņaugtā balsī pavēstīja.

Droši vien viņš izskatījās šausmīgi. Varens, dūmos ietīts stāvs, seja aizsegta, melni sodrēji matos un uz ādas.

Viņš noteikti izskatījās pēc briesmoņa. Tas bija vienīgais izskaidrojums. Jo mazā meitenīte, pārbiedētā, panikas pārņemtā mazā meitenīte, pacēla abas rociņas izvērstām plaukstām, un no šīm mazajām, tuklajām roķelēm izšāvās sprādziens, eksplozija, tīras uguns strūkla.

Uguns. Tā šāvās no viņas mazajām rociņām.

Uguns!

Mērķēta uz Semu.

Liesmas par mata tiesu pagāja viņam garām. Ar svelpjošu skaņu tās pašāvās garām puiša galvai un atdūrās pret sienu viņam aiz muguras. Tās bija kā napalms, sarecējis benzīns, šķidra uguns, kas pielipa pie sienas un sāka degt ar negantu spēku.

Kādu sekundi, pārsteigumā sastindzis, viņš spēja tik vien kā blenzt.

Neprāts.

Neiespējami.

Mazā meitenite, šausmās kliegdama, atkal pacēla rociņas. Šoreiz viņa nekļūdīsies.

Šoreiz tā viņu nogalinās.

Nedomādams, tikai pašaizsardzības instinkta vadīts, Sems izstiepa roku ar izvērstu plaukstu. Uzzibēja gaisma, spoža kā eksplodējoša zvaigzne.

Mazā novēlās uz muguras.

Sems, drebēdams pie visām miesām, pierāpoja pie bērna.

Vēders bija sažņaugts mezglā, gribējās kliegt. Nē, nē, nē, nē! viņš domās sauca.

Sems paņēma mazo rokās, baidīdamies, ka viņa atžirbs, un baidīdamies, ka tas nenotiks. Viņš piecēlās kājās.

No viņa pa labi ar plīstoša kartona skaņu nogāzās siena. Apmetums nobira, atklājot sienas struktūru ēvelētus dēļus un četrcollīgas brusas. Uguns bija iekšā sienā.

Karstuma vilnis, kas šāvās kā no atvērtas plīts, lika Semam sagrīļoties. Astrīda bija teikusi, ka ne jau uguns nogalina.

Nu, šo uguni viņai nebija nācies redzēt, nedz arī viņai varēja ienākt prātā, ka mazs bērns spēj ko tādu izšaut no rokām.

Sems nesa meitenīti uz rokām. Liesmas bija aiz muguras un pa labi, tās svilināja skropstas un cepināja miesu.

Logs atradās tieši pretī.

Sems klunkuroja uz priekšu. Nometis bērnu zemē kā salmu maišeli, viņš ar abām rokām atrāva logu. Apkārt virmoja dūmi, uguns metās pretī svaigā skābekļa avotam.

Sems tumsā taustījās pēc bērna, līdz to atrada. Viņš mazo | pacēla, un tad brīnumainā kārtā parādījās roku pāris, kas sniedzās pēc tā. Šīs rokas, kas stiepās cauri dūmiem, šķita gandrīz pārdabiskas.

Sems, pa daļai izkāries pa logu, sabruka pār palodzi, un kāds viņu satvēra un vilka, un laida lejup pa pieslietajām alumīnija trepēm. Galva sitās pret pakāpieniem, bet viņam pret to galīgi nekas nebija iebilstams, jo ārā bija gaisma un svaigs gaiss, un ar piemiegtajām, asarojošajām acīm viņš varēja saskatīt zilas debesis.

Edīlio un kāds zēns, vārdā Džoels, kopīgiem spēkiem nostūma Semu lejā uz ietves.

Kāds viņam uzgāza ūdeni no šļūtenes. Vai tiem šķita, ka viņš deg?

Vai viņš dega?

Sems atvēra muti un alkatīgi kampa auksto ūdeni. Tas skalojās pār seju.

Taču viņš nespēja palikt pie samaņas. Viņš aizpeldēja. Aizpeldēja uz muguras līganās bangās.

Tur bija māte. Viņa sēdēja uz ūdens tieši Semam līdzās. Zods atbalstīts uz ceļiem. Viņa neskatījās uz dēlu.

-    Kas ir? viņš ierunājās.

-    Smaržo pēc cepta cāļa, sacīja māte.

-    Kas ir? viņš vēlreiz ierunājās.

Māte pasniedzās un iecirta viņam pamatīgu pliķi.

Sema acis atsprāga vaļā.

-    Atvaino, teica Astrīda, bet man vajadzēja tevi uzmodināt.

Viņa bija nometusies uz ceļiem līdzās Semam un kaut ko spieda viņam pie mutes. Tā bija plastmasas maska. Skābeklis.

Zēns noklepojās un ieelpoja. Viņš norāva masku un, saliecies līkumā, izvēmās tieši uz ietves kā dzērājs renstelē.

Astrīda smalkjūtīgi novērsās. Vēlāk viņam būs kauns. Taču tagad Semam vienkārši bija prieks, ka viņš ir spējīgs izvemties.

Viņš atkal ieelpoja skābekli.

Kvinns turēja rokās dārza šļūteni. Edīlio rosījās ap vienu no lielajām ugunsdzēsēju šļūtenēm, steidzoties to pieslēgt hidrantam. No sākuma bija tikai pilēšana, bet, kad Edīlio, darbodamies ar garkātainu uzgriežņu atslēgu, atvēra hidrantu līdz galam, izšāvās strūkla. Tiem, kas atradās otrā galā, nācās pacīnīties ar šļūteni, it kā tā būtu pitons. Citos apstākļos tas droši vien šķistu jocīgi.

Sems uzslējās sēdus. Viņš vēl arvien nespēja parunāt.

Zēns pamāja, norādīdams uz vietu, kur pusducis bērnu līkņāja ap mazo dedzinātāju. Viņa bija melna: to noteica gan

viņas rases piederība, gan sodrēju kārta. Galvas vienā pusē meitenītei nebija matu, tie bija nosviluši. Otrā pusē vīdēja ar rozā matu gumiju sastiprināta bērnišķīga “peļaste”.

Sems visu saprata pēc bijības, ar kādu bērni bija noliekušies pār mazo. Viņš bija sapratis, tomēr viņam vajadzēja pajautāt. Balss skanēja kā kluss kurkstiens.

Astrīda papurināja galvu. Man žēl, Sem, viņa sacīja.

Sems pamāja ar galvu.

-    Droši vien viņas vecākiem brīdī, kad tie pazuda, bija iedegta plīts, prātoja Astrīda. Tā arī, visticamāk, izraisīja šo ugunsgrēku. Vai varbūt degoša cigarete.

Nē, nodomāja Sems. Nē, tā tas nebija.

Mazajai meitenītei bija piemitis spēks. Viņai bija tāds pats spēks, kāds piemita arī Semam, vai vismaz ar kaut kas līdzīgs.

Spēks, ko viņš, panikas pārņemts, bija licis lietā, radīdams neiespējamu gaismu.

Spēks, ko viņš bija licis lietā vēlreiz un gandrīz nogalinājis cilvēku.

Spēks, ko viņš bija licis lietā arī tagad, tādējādi lemjot bojāejai būtni, kuru pats visiem spēkiem bija centies izglābt.

Tātad viņš nebija vienīgais. Viņš nebija vienīgais ķertais. Ir vai bija vismaz vēl viens.

Dīvainā kārtā šis atklājums nesniedza mierinājumu.

PIEKTĀ NODAĻA

291 STUNDA, 7 MINŪTES

Pār Perdidobīču nolaidās vakars.

Automātiski iedegušās ielu laternas tikpat kā nekliedēja tumsu, toties izcēla dziļās ēnas izbiedētajās sejās.

Ap laukumu grozījās kāds simts bērnu. Teju vai katram rokā bija saldā tāfelīte un gāzētais dzēriens. Mazais veikaliņš, kurā tirgoja galvenokārt alu un kukurūzas čipsus, bija izlaupīts. Sems bija pievācis PayDay un DrPepper. Rees, kā arī tviksi un snikeri ap to laiku, kad viņš ieradās, bija jau izbeigušies. Kā maksu viņš atstāja uz letes divus dolārus. Nepagāja ne pāris sekunžu, kad nauda bija pazudusi.

Ugunsgrēks bija uzveikts, taču dzīvojamā ēka bija paguvusi pa pusei nodegt. Jumts bija iebrucis. Daļa augšējā stāva pagalam. Apakšstāvs izskatījās puslīdz neskarts, lai gan veikala logi no iekšpuses bija apkvēpuši dūmiem. Dūmi tagad cēlās smalkās gristītēs, ne vairs bangojošās lavīnās, un visapkārt valdīja deguma smaka.

Toties saimniecības preču veikals un bērnudārzs bija izglābti.

Mazās meitenes līķītis vēl arvien gulēja uz ietves. Kāds to bija apklājis ar segu. Sems jutās par to pateicīgs.

Sems un Kvinns sēdēja zālē, iepretī laukuma vidum, līdzās izžuvušajai strūklakai. Kvinns, aptvēris ceļus, šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Lecīgā Beta, pienākusi klāt, neveikli nostājās Sema priekšā.

Viņai līdzi bija mazais brālītis. Sem, kā tu domā, vai iet uz mājām būtu droši? Mums šis tas jāsadabū.

Sems paraustīja plecus. Beta, es nezinu vairāk par tevi.

Beta pamāja un, bridi vilcinājusies, aizgāja.

Visi parka soliņi bija aizņemti. Atsevišķi mazi pulciņi, acīmredzot ģimeņu atliekas, pārklājot pār soliem segas, bija izveidojuši greizas rotaļu teltis. Daudzi bija atgriezušies savās tukšajās mājās, citi juta vajadzību atrasties cilvēkos. Daži rada mierinājumu barā. Citiem vienkārši vajadzēja redzēt, kas notiek.

Divi Semam nepazīstami bērni, varbūt piektklasnieki, pienāca klāt un jautāja: Vai tu zini, kas tagad notiks?

Sems papurināja galvu. Nē, puiši, nezinu.

-    Nu bet kas mums būtu jādara?

-    Domāju, ka kādu laiku vienkārši jāpaslaistās apkārt.

-    Kā to saprast jāpaslaistās apkārt?

-    Vai ari ejiet mājās. Izgulieties savās gultās. Kā nu jums pašiem šķiet pareizāk.

-    Mēs ne no kā nebaidāmies.

-    Vai tiešām? Sems šaubījās. Es toties esmu tā pārbijies, ka aiz bailēm pat esmu apslapinājies.

Viens no zēniem pasmīnēja. Neesi vis apslapinājies.

-    Nūja. Tev taisnība. Bet, ja ir bail, tas nekas, vecīt. Šeit fl visi ir nobijušies.

Tas notika ik pa brīdim. Bērni nāca pie Sema un uzdeva jautājumus, uz kuriem viņš nemācēja atbildēt.

Viņš vēlējās, lai tie mitētos.

Orks un viņa draugi bija iznesuši no saimniecības preču veikala dārza krēslus un izvietojušies pašā viducī tam, kas kādreiz bija Perdidobīčas dzīvākais krustojums. Viņi zvilnēja tieši zem luksofora, kurā turpināja mīties zaļā, dzeltenā un sarkanā gaisma.

Hovards bāra kādu zemāka ranga pakalpiņu, kurš bija aizdedzinājis skaidu briketi, cerot pārvērst to par ugunskuru.

Orka kompānija bija iznesusi no saimniecības preču veikala dažus koka cirvju kātus un beisbola nūjas un nesekmīgi centās to visu aizdedzināt.

Viņi bija iznesuši no turienes arī metāla nūjas un nelielus veserus. Tos viņi paturēja.

Sems nebija bildis ne vārda par mazo meiteni, par to, ka viņa palikusi guļam tur, kur bija nolikta. Ja viņš būtu par to ieminējies, par viņa pienākumu būtu kļuvis kaut ko darīt lietas labā. Izrakt kapu un apglabāt viņu. Nolasīt kaut ko no Bībeles vai pateikt kādus vārdus. Viņš pat nezināja nelaimīgās vārdu. Likās, ka to nezina neviens.

-    Es nevaru viņu atrast, pavēstīja Astrīda, kura bija pārradusies pēc vismaz stundu ilgas prombūtnes. Viņa bija devusies dzīt pēdas savam mazajam brālītim. Pītija šeit nav. Neviens viņu nav redzējis.

Sems pastiepa viņai gāzēto dzērienu. Še. Es par to samaksāju. Vismaz nogaršo.

-    Es ko tādu parasti nedzeru.

-    Vai tu šeit redzi kaut ko, kas būtu kā parasti? noprasīja Kvinns.

Viņš neskatījās uz meiteni. Kvinna skatiens kā iztrūcināts putns nemierīgi šaudījās no cilvēka uz cilvēku, no priekšmeta uz priekšmetu, ne brīdi nesastopoties ar kāda skatienu. Bez saulesbrillēm un platmales viņš izskatījās savādi neaizsargāts.

Sems bija par viņu noraizējies. Citkārt no abiem tieši Sems bija tas, kurš izturējās pārlieku nopietni.

Astrīda, izlikdamās nemanām Kvinna rupjību, pateica:

-    Paldies, Sem!

Viņa izdzēra pusi skārdenes, taču neapsēdās. Bērni runā, ka pa pieskari aizgājusi kaut kāda militāra padarīšana. Vai varbūt pie vainas esot teroristi. Vai citplanētieši. Vai Dievs. Milzums teoriju. Un nekādu atbilžu.

-    Vai tu maz tici Dievam? noprasīja Kvinns. Viņš meklēja kašķi.

-    Ticu, atbildēja Astrīda. Tikai ne tādam Dievam, kurš liek cilvēkiem bez jebkāda iemesla pazust. Dievs tā ir mīlestība. Bet tas, kas te notiek, nepavisam neizskatās pēc mīlestības.

-Tas izskatās pēc pasaules sliktākā piknika, atzīmēja Sems.

-    Manuprāt, to dēvē par karātavu humoru, teica Astrīda. Pamanījusi Sema un Kvinna neizpratnes pilnos skatienus, viņa piebilda: Atvainojiet, man piemīt šis nelāgais niķis analizēt visu, ko cilvēki saka. Jums vai nu pie tā jāpierod, vai jānolemj, ka nevarat mani paciest.

-    Es vairāk sliecos uz otro variantu, nomurmināja Kvinns.

-    Kas ir karātavu humors? jautāja Sems.

-    Karātavas ir, nu tās, kurās cilvēkus pakar. Reizēm cilvēki dzen jokus, būdami nervozi vai nobijušies. Tad viņa ar tādu kā nožēlu piebilda: Protams, ir cilvēki, kuri, būdami nervozi vai nobijušies, kļūst pārlieku pedantiski. Un, ja jūs nezināt, ko nozīmē vārds “pedantisks”, mans padoms ir: meklējiet vārdnīcā. Ilustrācija tās noderīgumam esmu es pati.

Sems iesmējās.

Pienāca klāt mazs puisēns, ne vecāks par pieciem gadiem, kurš stiepa sev līdzi pelēku plīša lācīti ar skumjām acīm. Vai tu zini, kur ir mana mamma?

-    Nē, mazo vīriņ, nezinu, atbildēja Sems.

-    Vai tu vari viņai piezvanīt pa telefonu? zēna balstiņa drebēja.

-    Telefoni nedarbojas, teica Sems.

-     Nekas nedarbojas, piebalsoja Kvinns. Nekas nedarbojas, un mēs šeit esam pavisam vieni.

-             Vai zini, ko es varu saderēt? Sems vaicāja puisēnam.

-    Varu saderēt, ka bērnudārzā ir cepumi. Tas ir tieši pāri ielai. Vai redzi?

-    Es nedrīkstu iet pāri ielai.

-    Tas nekas. Kamēr iesi pāri, es tevi pieskatīšu, sarunāts?

Mazais apspieda šņukstu un, piespiedis sev klāt lāčuku, devās uz bērnudārza pusi.

-    Bērni nāk tieši pie tevis, Sem, atzīmēja Astrīda. Viņi gaida, ka tu kaut ko pasāksi.

-    Ko tad? Vienīgais, ko varu ieteikt, ir notiesāt cepumu! pārlieku dedzīgi atcirta Sems.

-    Izglāb viņus, Sem, rūgti noteica Kvinns. Izglāb viņus visus.

-             Viņi visi ir nobijušies tāpat kā mēs, sacīja Astrīda.

-    Neviens ne par ko nav atbildīgs, neviens viņiem nesaka, kā rīkoties. Viņi sajūt tevī līderi, Sem. Viņi skatās uz tevi.

-    Neesmu nekāds līderis. Esmu tikpat nobijies, cik viņi. Esmu nomaldījies tāpat kā viņi.

-Tu zināji, kā rīkoties, kad dega dzīvoklis, atgādināja Astrīda.

Sems pielēca kājās. Tas bija tikai nervozs žests, taču piesaistīja desmitiem tuvumā esošo bērnu skatienus. Visu acis vērās viņā, it kā viņš grasītos kaut ko pasākt. Sems juta mezglu pakrūtē. Pat Kvinns viņā nolūkojās gaidoši.

Sems pusbalsī nolamājās. Tad, pietiekami skaļi, lai būtu sadzirdams dažu pēdu attālumā, sacīja: Klausieties, vienīgais, ko varam darīt, ir pacietīgi gaidīt. Kāds secinās, kas noticis, un atnāks mūs sameklēt, vai ne? Tāpēc vienkārši nomierinieties, nedariet neko stulbu, palīdziet cits citam un centieties būt drosmīgi.

Sev par pārsteigumu, Sems izdzirda balsu murdoņu, kas atkārtoja viņa teikto kā kaut kādu izcili spožu repliku.

-    Vienīgais, no kā mums jābaidās, ir pašas bailes, čukstus sacīja Astrīda.

-Ko?

-Tā teica prezidents Rūzvelts, kad Lielās depresijas dēļ visu valsti bija pārņēmušas bailes, paskaidroja Astrīda.

-    Zini ko, nošņācās Kvinns, vienīgais labums tajā visā ir tāds, ka es varēju tikt prom no vēstures stundas. Bet tagad, redz, vēstures stunda dzenas man pa pēdām.

Sems iesmējās. Lai ari nekāds lielais, tomēr tas bija atvieglojums dzirdēt, ka Kvinns vēl arvien ir saglabājis humora izjūtu.

-    Man jāatrod brālītis, teica Astrīda.

-    Kur vēl viņš varētu būt? jautāja Sems.

Astrīda bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Savā plānajā blūzītē viņa izskatījās nosalusi. Sems vēlējās, kaut viņam būtu jaka, ko meitenei piedāvāt. Kaut kur kopā ar vecākiem. Visticamāk tur, kur tētis strādā vai kur mamma spēlē tenisu. “Virsotnē”.

“Virsotne” bija pludmales viesnīca virs Sema iecienītās sērfošanas vietas. Viņš gan nekad nebija bijis tur iekšā, pat tās teritorijā ne.

-    Manuprāt, ticamāka ir “Virsotne”, prātoja Astrīda.

-    Man ir nepatīkami lūgt, bet, vai jūs, zēni, būtu ar mieru nākt man līdzi?

-    Tagad? Kvinns neticīgi pārjautāja. Nakts laikā?

Sems paraustīja plecus. Tas ir labāk nekā kvemēt uz

vietas, Kvinn. Varbūt tur ir televīzija.

Kvinns nopūtās. Esmu dzirdējis, ka “Virsotnē” esot lieliska ēdināšana. Pirmšķirīgs serviss. Viņš izstiepa roku, un Sems uzrāva viņu kājās.

Viņi izgāja cauri juceklīgajam pūlim. Bērni uzrunāja Semu, I

taujādami, kas notiek, taujādami, kas tiem jādara. Un viņš tiem atbildēja apmēram tā: Esiet pacietīgi. Viss būs labi.

Vienkārši priecājieties par brīvdienām, draugi. Tiesājiet konfektes, kamēr varat. Drīz atgriezīsies vecāki un jums tās atņems.

Un bērni māja ar galvu, daži smējās vai pat teica: “Paldies,” it kā viņš tos būtu ar kaut ko aplaimojis.

Sems dzirdēja daudzu mutēs savu vārdu. Saklausīja sarunu fragmentus. “Es toreiz biju tajā autobusā.” Vai: “Vecīt, viņš metās pa taisno tajā ēkā.” Vai: “Dzirdēji viņš taču teica, ka viss būs labi.”

Mezgls pakrūtē kļuva vēl sāpīgāks. Vakarīga pastaiga būtu neliels atvieglojums. Sems gribēja tikt prom no visām šīm pārbiedētajām sejām, kas vērās viņā, cerot kaut ko no viņa sagaidīt.

Viņi pagāja tuvu garām ielu krustojumā iekārtotajai Orka apmetnei. Vājā liesma sprēgāja, kausējot zem gruzdošajām oglēm asfaltu. Ar ledu pildītajā dzesētavā bija ievietota alus Coors sešpaka. Viens no Orka draugiem, liels lamzaks ar zīdaiņa seju, saukts par Cepumu, izskatījās zaļš un apdullis.

-    Ei! Kurp jūs domājat doties? viņiem tuvojoties, noprasīja Hovards.

-    Pastaigāties! attrauca Sems.

-    Divi truli sērfotāji un viens ģēnijs?

-    Pilnīgi pareizi. Mēs mācīsim Astrīdai sērfot. Vai tu tur redzi kādu problēmu?

Hovards iesmējies nolūkoja Semu no galvas līdz kājām.

-    Tu iedomājies, ka esi baigais vecis, vai ne, Sem? Busiņa Sems. Supersvarigais. Man tu esi tukša vieta.

-    Žēl gan, jo es visu savu dzīvi vadu, cerot atstāt uz tevi, Hovard, neizdzēšamu iespaidu! atcirta Sems.

Hovarda seja saviebās viltīgā grimasē. Jums kaut kas mums jāatnes.

-    Par ko tu runā?

-     Es negribu, lai tiktu aizvainotas Orka jūtas, teica Hovards. Tātad, lai arī ko jūs taisāties dabūt, kaut kas no tā jums jāatnes viņam.

Orks, laiski izstiepis kājas, bija atgāzies pievāktajā krēslā un notiekošajam pievērsa tikai paviršu uzmanību. Viņa skatiens, kas gandrīz nekad nebija pilnīgi koncentrēts, ari tagad klejoja apkārt. Tomēr viņš noņurdēja: Aha. Brīdī, kad Orks ierunājās, dažos viņa bandas locekļos parādījās interese par Sema grupiņu. Viens no tiem, garš, kalsns puisis ar tumšiem lokiem zem acīm, kuru dēļ bija iemantojis palamu Panda, draudīgi paklaudzināja ar metāla nūju pa asfaltu.

-    Ak tad tu būtu tas lielais varonis, ko? ierunājās Panda.

-    Veca dziesma. Nomaini plati! atcirta Sems.

-    Nē, nē, ne jau Semijs! Viņš jau nemaz neuzskata, ka ir pārāks par mums, irgojās Hovards. Viņš rupji parodēja Sema izturēšanos ugunsgrēka laikā: Tu dabū šļūteni, tu dabū puišus, dari to, dari šito, es par visu atbildu, jo esmu… Sems. Sems Sērfotājs.

-    Mums tagad jāiet, teica Sems.

-    Ai, ai, ai! novilka Hovards, ar plašu žestu norādīdams uz luksoforu. Pagaidi, līdz iedegas zaļā gaisma.

Dažas saspringtas sekundes Sems apsvēra, vai iesaistīties kautiņā vai labāk no tā izvairīties. Tad gaisma mainījās un Hovards iesmējies pamāja viņiem atvadas.

SESTĀ NODAĻA

290 STUNDAS, 7 MINŪTES

Vairākus kvartālus viņi nogāja klusēdami.

Tuvojoties pludmalei, ielas kļuva aizvien tukšākas un tumšākas.

-    Bangas šalc kaut kā dīvaini, ievēroja Kvinns.

-    Vienmuļi, Sems piekrita. Lai gan no laukuma viņi jau labu brīdi vairs nebija saskatāmi, Semam bija sajūta, it kā viņiem nemitīgi sekotu kādas acis.

-    Pārāk vienmuļi, bračiņ, teica Kvinns. Kā spogulis. Bet tieši šeit atrodas zema spiediena fronte. Un tātad bija gaidāma ilgstoša viļņošanās. Taču te izklausās kā pie ezera.

-    Meteorologi reizēm kļūdās, Sems sacīja. Viņš uzmanīgi ieklausījās. Novērtēt apstākļus labāk padevās Kvinnam. Viļņu ritmā patiesi jautās kaut kas dīvains, taču, kas īsti, Sems nesaprata.

Vietvietām zibsnīja gaisma no mājām ielas kreisajā pusē, no laternām -, tomēr kopumā šķita daudz tumšāks nekā parasti. Nebija vēl necik vēls tik tikko vakariņu laiks. Namiem vajadzēja būt apgaismotiem. Taču vienīgie gaismekļi bija tie, kuri bija aprīkoti ar taimeru un ieslēdzās automātiski vai tika atstāti degam cauru dienu. Kādā no namiem mirgoja televīzijas ekrānam raksturīgā zilganā gaisma. Ielūkojies logā, Sems redzēja divus bērnus ēdam čipsus un blenžam tukšajā ekrānā.

Visi sīkie fona trokšņi, visas skaņas, kurām ikdienā nepievēršam uzmanību, telefonu zvani, automašīnu motoru rūkoņa, cilvēku balsis -, bija pazudušas. Gājēji dzirdēja vienīgi paši savus soļus. Katru savas elpas vilcienu. Kad nikni ierējās kāds suns, visi četri salēcās.

-    Kurš to suni pabaros? prātoja Kvinns.

To neviens nezināja. Pats par sevi saprotams, ka pilsētā bija suņi un kaķi. Un tukšajās mājās gandrīz noteikti bija arī zīdaiņi. Tā visa bija par daudz. Pārāk daudz, lai par to domātu.

Piemiedzis acis, lai neredzētu pilsētas ugunis, Sems lūkojās uz pakalniem. Reizēm, kad turienes stadionā bija iedegts apgaismojums, varēja saskatīt tālu gaismas atblāzmu no Koutsas Akadēmijas. Bet ne šovakar. Tajā pusē valdīja viena vienīga tumsa.

Daļa no Sema apziņas nepieņēma to, ka viņa māte ir pazudusi. Šī daļa vēlējās ticēt, ka viņa tāpat kā citus vakarus ir tur, darbā.

-    Zvaigznes vēl arvien ir savā vietā, konstatēja Astrīda. Tad viņa izlaboja: Pag. Nē. Zvaigznes ir virs galvas, bet virs apvāršņa to nav. Manuprāt, Venerai jau vajadzēja būt tuvu rietam. Tās tur nav.

Visi trīs apstājās un vērsa skatienus pāri okeānam. Vienīgā skaņa, ko viņi dzirdēja, bija savādā, lēnā, pārlieku monotonā viļņu čala.

-Tas, ko tagad teikšu, izklausīsies pārlieku dīvaini, bet apvāršņa līnija šķiet augstāk, nekā tai vajadzētu būt, pavēstīja Astrīda.

-    Vai kāds tika vērojis saulrietu? jautāja Sems.

Neviens nepieteicās.

-    Ejam tālāk, vedināja Sems. Mums būtu vajadzējis paņemt divriteņus vai skrituļdēļus.

-    Kāpēc ne auto? jautāja Kvinns.

-    Vai tu māki ar to braukt? noprasīja Sems.

-    Esmu redzējis, kā to dara.

-    Es, starp citu, televīzijā esmu redzējusi, kā veic sirds operāciju, noteica Astrīda. Tikai tas nenozīmē, ka es taisītos to darīt.

-    Tu televīzijā skaties sirds operācijas? izspēra Kvinns.

-    Tas nudien daudz ko izskaidro, Astrīd.

Ceļš attālinājās no krasta un vijās uz “Virsotni”. Viesnīcas neuzkrītošā neona izkārtne, glīti novietota ceļmalā starp rūpīgi cirptiem dzīvžogiem, bija iedegta. Plašās parādes durvis bija izgaismotas kā Ziemassvētkos viesnīca jau tik agri bija izkārusi baltās, mirgojošās lampiņu virtenes.

Pie durvīm stāvēja tukša automašīna durvis vaļā, bagāžnieka vāks pacelts, ceļasomas turpat līdzās uz izsūtāmā ratiņiem.

Viņiem tuvojoties, viesnīcas automātiskās durvis plaši atvērās.

Foajē bija plašs un elegants, ar gaišu, pulētu koka leti, kas izliecās apmēram trīsdesmit pēdu garā lokā, un spilgtu flīžu grīdu ar mirdzošiem misiņa akcentiem, kas norādīja virzienu uz krietni tumšāko bāru. Viens no liftiem bija gaidoši atvērts.

-    Nevienu neredz, Kvinns nospiesti pačukstēja.

-    Nē, piekrita Sems. Bārā bija televizors, taču tas neko nerādīja. Neviena nebija ne pie reģistratūras galdiņa, ne durvju sardzes nodalījumā, ne foajē, ne bārā. Atnācēju soļi atbalsojās uz flīzēm.

-    Tenisa korts ir tur, Astrīda, vezdama viņus tālāk, sacīja.

-    Mamma ar mazo Pītu varēja būt tur.

Tenisa korti bija apgaismoti. Nedzirdēja skaņas, bumbiņām atsitoties pret raketēm. Nebija vispār nekādu skaņu.

Viņi to ieraudzīja visi reizē. Pārdalot tālāko tenisa kortu, pāršķeļot rūpīgi kopto ainavu, izejot cauri peldbaseinam, slējās barjera.

Siena.

Tā tikko manāmi mirgoja.

Tā nebija gluži necaurredzama, bet gaisma, kas spīdēja tai cauri, izskatījās pienaina, neskaidra un ne spožāka par to, kas bija apkārt. Siena bija mazliet atstarojoša, tajā skatīties bija kā

lūkoties matstikla logā. Tā nevibrēja. Ari skaņas no tās nenāca. Tā pat šķita slāpējam skaņu.

Tā varētu būt vienkārši membrāna, nodomāja Sems. Tikai kādu milimetru bieza. Kaut kas tāds, kam viņš varētu izdurt cauri pirkstu un kas tad pārsprāgtu kā balons. Tas pat varētu nebūt nekas vairāk kā ilūzija. Taču viņa instinkts, viņa bailes un tukšuma sajūta vēderā teica, ka viņš skatās uz sienu. Ne uz ilūziju, ne priekškaru, bet uz sienu.

Barjera slējās augstu, augstu, līdz saplūda ar naksnīgajām debesim. Tā stiepās pa labi un pa kreisi, cik vien tālu bija saskatāms. Zvaigznes tai cauri nespīdēja, tomēr tālāk tās atkal bija redzamas.

-    Kas tas ir? jautāja Kvinns. Viņa balsī jautās bijība.

Astrīda tikai papurināja galvu.

-    Kas tas ir? Kvinns atkārtoja nu jau uzstājīgāk.

Viņi visi lēni tuvojās barjerai, gatavi kuru katru brīdi mesties bēgt, tomēr jūtot vajadzību pieiet tuvāk.

Viņi iegāja stiepļu nožogojumā un šķērsoja tenisa kortu. Barjera stiepās tieši pāri tīklam. Tā viens gals bija piestiprināts pie vertikāla staba, bet otrs pazuda barjeras mirgojošajā tukšumā.

Sems paraustīja tīklu. Tas stingri turējās vietā. Lai arī cik stipri viņš to rautu, no barjeras nevarēja izvilkt pat ne gabaliņu.

-    Uzmanies! pačukstēja Astrīda.

Semu no barjeras šķīra tikai dažas pēdas. Viņš izstiepa roku, taču vilcinājās. Tad, pamanījis zemē zaļu tenisa bumbiņu, to pacēla. Un svieda pret barjeru.

Bumbiņa atlēca atpakaļ.

Sems to noķēra lidojumā un kārtīgi aplūkoja. Nekādu pēdu. Nekādu pazīmju, ka ar to būtu noticis kas cits kā vien atlēciens.

Zēns spēra trīs atlikušos soļus un šoreiz nevilcinādamies piespieda pirkstus pie barjeras.

-    Ai! viņš atrāva roku un palūkojās uz to.

-    Kas ir? iebļāvās Kvinns.

-    Dedzina. Ak vai! Sāpīgi! Sems purināja roku, kā gribēdams nokratīt sāpes.

-    Ļauj man to apskatīt, palūdza Astrīda.

Sems izstiepa roku. Nu jau atkal ir labi.

-    Neredzu nekādas apdeguma pēdas, Astrīda, nopētījusi viņa plaukstu, konstatēja.

-    Nē, piekrita Sems. Bet, tici man, tev nevajadzētu mēģināt tai pieskarties.

Pat tagad, par spīti visam notiekošajam, meitenes pieskāriens raisīja viņā dīvainas elektrizējošas tirpas. Viņas roka bija vēsa. Zēnam tas patika.

Kvinns paņēma krēslu, kas stāvēja uz vienas no sānlinijām. Tas bija pamatīgs tērauda krēsls. Pacēlis to labi augstu sev priekšā, Kvinns trieca tā kājas barjerā.

Barjera nepadevās.

Kvinns trieca atkal, vēl stiprāk tik stipri, ka atsitiena spēks atgrūda viņu atpakaļ.

Barjera nepadevās.

Pēkšņi Kvinns sāka kliegt. Aurodams un lamādamies viņš ņēmās atkal un atkal mežonīgi triekt krēslu pret barjeru.

Sems nespēja pieiet tik tuvu, lai apturētu draugu, nesaņemot no viņa triecienu. Viņš mierinoši uzlika roku Astrīdai uz pleca. Lai jau iztrakojas.

Kvinns atkal un atkal blieza ar krēslu pa barjeru. Tas neatstāja nekādas pēdas.

Beidzot viņš nometa krēslu, apsēdās uz asfalta, saķēra ar rokām galvu un sāka kaukt.

Kad Alberts Hilsboro iegāja makdonaldā, tā iekštelpas bija spoži apgaismotas. Gaudoja dūmu signalizācija. Starp skaļākajiem un niknākajiem trauksmes kaucieniem uzstājīgi pieprasīja uzmanību atsevišķi smalki “pī, pl, pī”.

Bērni bija aizgājuši aiz letes un savākušies no vitrīnas cepumus un smalkmaizītes. Happy Meal rotaļlietu kaste, kas reklamēja filmu, ko Alberts vēl nebija redzējis, stāvēja vaļā, rotaļlietas bija izmētātas. Toverī vairs nebija kartupeļu salmiņu, toties to bija daudz uz grīdas.

Alberts bikli piegāja pie virtuves durvīm un mēģināja tās atvērt. Durvis bija aizslēgtas. Viņš atgriezās un pārlēca pāri letei.

Tas šķita kaut kā pretlikumīgi atrasties letes otrā pusē.

Karstajā eļļā bija iemērkts grozs ar melni sadegušiem kartupeļu salmiņiem. Alberts sameklēja dvieli, satvēra groza rokturi un izcēla to no eļļas. Tad viņš to uzkāra, lai eļļa pienācīgi nožūtu. Kartupeļi bija cepinājušies jau kopš rīta.

-    Laikam jau tie ir pagalam, viņš pats sev sacīja.

Cepšanas taimers turpināja pīkstēt. Brīdi padomājis,

Alberts atrada pareizo pogu un nospieda to. Taimers apklusa.

Uz restēm atradās mazi, melni cepumiņi. Hamburgeri, tāpat kā kartupeļi, bija gatavi jau pirms stundām desmit.

Alberts sameklēja lāpstiņu, savāca burgerus un sagāza tos atkritumos. Burgeri jau sen bija pārstājuši dūmot, taču tuvumā nav bijis neviena, kas izslēgtu dūmu signalizāciju. Vairākas minūtes Alberts domāja, kā uzrāpties augšā, lai aizsniegtu izslēgšanas pogu, nepiezemējoties piedegušajā karstajā grilā.

Klusums sniedza gluži vai fizisku atvieglojumu.

-    Nu jau ir labāk. Alberts rāpās lejup. Viņš prātoja, vai vajadzētu izslēgt ari cepeškrāsnis un grilu. Tā būtu drošāk. Visu izslēgt un iet prom. Tur, uz tumšo laukumu, kur pulcējās bērni nobijušies, gaidīdami glābiņu, kas aizvien vēl kavējās. Bet tur, ārā, viņš nevienu īsti nepazina.

Albertam bija četrpadsmit gadu, un viņš ģimenē bija jaunākais no sešiem bērniem. Ari augumā pats sīkākais. Viņa trīs brāļi un divas māsas bija vecumā no piecpadsmit līdz divdesmit septiņiem gadiem. Savu māju Alberts jau bija izlūkojis: tur neviena nebija. Mātes ratiņkrēsls bija tukšs. Dīvāns, uz kura viņa parasti mēdza gulēt, skatīties televīziju, ēst un žēloties par sāpošo muguru, bija pamests. Tur bija tikai viņas sega, vairāk nekā.

Bija savādi būt vienam kaut uz mirkli. Bez paģēroša brāļa vai māsas, kas viņu trenkātu. Alberts nespēja atcerēties dienu, kad nebūtu ticis komandēts.

Tagad Alberts vienatnē klīda pa makdonalda virtuvi vienatnē, kādā diez vai jebkad būtu spējis sevi iztēloties.

Viņš atrada saldējamo kameru. Parāva lielo, hromēto rokturi, un tērauda durvis, raidot šņācienu un aukstu garaiņu šalti, atvērās.

Kamerā bija metāla pakaramie un cita virs citas sakrautas marķētas kastes ar hamburgeriem, kā arī pamatīgi plastmasas maisi ar cāļa gaļas stienīšiem, filejām, kartupeļu salmiņiem. Mazāk kastu ar desu pīrādziņiem. Visvairāk noteikti bija burgeru.

Turpinādams apskati, Alberts iegāja aukstuma kamerā. Tā nebija tik salta un neskarta un šķita interesantāka. Te bija ar plastmasas plēvi klātas paplātes ar sagrieztiem tomātiem, sasmalcinātu salātu maisiņi, pamatīgi plastmasas toveri ar Big Mac mērci, kečupu un majonēzi un blāķu blāķiem sagriezta dzeltena siera.

Vēl viņš uzgāja mazu atpūtas istabiņu, kas bija apkarināta ar plakātiem par drošības tehniku un pirmās palīdzības sniegšanu; teksti bija gan angļu, gan spāņu valodā. Gar telpas sienām bija sakrauta tara un sausie produkti; milzīgas kastes ar kartona krūzītēm, vaskota ietinamā papīra ruļļi un nespodra metāla cilindri ar kokakolas sīrupu.

Dziļumā pie aizmugures durvīm slējās augsti, ar ritentiņiem aprīkoti plaukti ar smalkmaizītēm un kēksiem.

Viss atradās savā vietā. Viss bija pārskatāms. Viss bija tīrs, lai arī ar viegli taukainu spīdumu.

Kādā brīdī un viņš pat nebija īsti attapis, kad, Alberts bija pārstājis visu apskatīt ar parastu ziņkārību, bet sācis to uzlūkot kā inventāru. Atsevišķos ingredientus viņš prātā iztulkoja kā Bigmaka, cāļa gaļas sviestmaižu, olu bulciņu sastāvdaļas.

Māsa Rovena bija iemācījusi Albertam gatavot ēdienu. Tā kā māte bija nevarīga, bērniem mūždien nācās rūpēties par sevi pašiem. Līdz Alberta divpadsmitajai dzimšanas dienai neoficiālais pavārs bija Rovena, bet tad daļa virtuves pienākumu tikai uzticēta viņam.

Alberts mācēja pagatavot sarkanās pupiņas ar rīsiem, mātes iemīļoto ēdienu. Viņš mācēja pagatavot cīsiņus mīklā. Viņš mācēja pagatavot karstmaizes franču gaumē un ceptu speķi. Rovenai Alberts nebija atzinies, taču viņam patika gatavot ēdienu. Tas bija daudz jaukāk nekā veikt uzkopšanas darbus, no kuriem nelaimīgā kārtā tik un tā nebija iespējams atkratīties, kaut arī tagad viņš bija atbildīgs par piektdienas un svētdienas vakariņām.

Uzņēmuma vadītājam bija mazs kantorītis. Tā durvis stāvēja pusvirus. Telpā atradās aizslēgts rakstāmgalds, aizslēgts seifs, telefons, dators un sienas plaukts, kas guma zem dažādu instrukciju krājumu svara.

Alberts saklausīja skaņas: vispirms atskanēja balsis, tad kāds uzsita pa tukšu tirdzniecības automātu un pēc tam atvainojās. Divi septītklasnieki, pārliekušies pār leti, lūkojās uz piekārto ēdienkarti, kā gaidīdami, kad varēs veikt pasūtījumu.

Alberts vilcinājās, bet tikai īsu brīdi. “Es taču varu to izdarīt,” viņš sev teica, pats izbrīnīts par šādu domu.

-    Laipni lūgti makdonaldā, sacīja Alberts. Vai varu jums palīdzēt?

-    Vai tas ir atvērts?

-    Ko jūs vēlētos?

Puikas raustīja plecus. Divus komplektus numur viens?

Alberts palūkojās uz datora tastatūru. Tas bija īsts dažādās krāsās kodētu taustiņu labirints. Tas varēja pagaidīt.

-    Ko jūs vēlētos iedzert? Es domāju kādu dzērienu?

-    Apelsīnu limonādi?

-   Tūlīt būs gatavs, sacīja Alberts. Ledusskapja atvilktnē zem grila atradās burgeru miklas pamatnltes. Uzliktas uz grila, tās izdeva apmierinājuma pilnu skaņu.

Ieraudzījis uz plaukta papīra cepuri, Alberts uzlika to galvā.

Kamēr burgeru maizītes čūkstēja, viņš atvēra biezu rokasgrāmatu un sameklēja nodalu “Kartupeļu salmiņi”.

SEPTĪTĀ NODAĻA

289 stundas, 45 minūtes

Lana gulēja tumsā, lūkodamās augšup, zvaigznēs.

Maitasputnus debesis vairs neredzēja, taču nekur tālu tie nebija aizlidojuši. Daži centās nolaisties kaut kur tuvumā, bet Patriks tos aizbaidīja prom. Tomēr tie bija kaut kur tepat. Lana bija nobijusies. Nobijusies līdz nāvei. Viņa baidījās, ka nekad vairs neredzēs vecākus. Mammu un tēti, kuri droši vien pat nezina, ka viņa ir pazudusi. Viņi ik vakaru zvanīja Opītim Lūkam un runājās ar Lanu, teikdami, ka mīlot viņu… tomēr neļaudami atgriezties mājās.

-   Mēs gribam, lai tu atpūstos no pilsētas, mīļumiņ, teica māte. Lai tev būtu laiks padomāt un izvēdināt galvu.

Lana kvēloja dusmās uz vecākiem. Sevišķi jau uz māti. Ja ļautu dusmām vaļu, tās uzliesmotu tik karstas, ka gandrīz vai apslāpētu sāpes.

Bet ne pilnīgi. Ne pavisam. Ne uz ilgu laiku. Sāpes tagad bija visa viņas pasaule. Sāpes un bailes.

Lana prātoja, kā tagad izskatās. Skaista viņa nav bijusi nekad, patiešām ne: acis šķita par mazu, tumšie mati pārāk plāni, lai ar tiem ko pasāktu, tāpēc Lana ļāva tiem brīvi nokarāties. Bet tagad, kad seja bija vienās brūcēs un sasitumos un to klāja sakaltušu asiņu garoza, viņa droši vien izskatījās, kā izkāpusi no kaut kādas šausmu filmas.

Kur bija palicis Opītis Lūks? Pēdējās sekundes pirms avārijas meitene atcerējās nepilnīgi, un pati avārija šķita notikusi kā pa miglu: viņas ķermenis tika grūstīts un dauzīts un ap to virpuļoja deformēta telpa.

Tas bija mulsinoši. Bezjēdzīgi. Vectēvs bija vienkārši pazudis no furgona: vienu minūti te, nākamajā jau prom. Lana neatcerējās, ka mašīnas durvis būtu atvērušās vai aizvērušās. Un kāpēc gan lai vecais vīrs būtu lēcis ārā?

Neprāts.

Neiespējami.

Par vienu gan meitene bija pārliecināta: no vectēva mutes nebija atskanējis neviens brīdinājuma vārds. Vienā acumirklī viņš bija prom un Lana tika iegrūsta aizā.

Viņai nežēlīgi slāpa. Tuvākā vieta, kur varētu tikt pie dzeramā, bija rančo. Līdz turienei droši vien nebija tālāk par jūdzi. Ja vien viņa varētu kaut kā nokļūt uz ceļa… Bet pat dienasgaismā, pat esot veselai, šāds kāpiens būtu gandrīz neiespējams.

Meitene mazliet pacēla sāpošo galvu un pagrieza to, līdz ieraudzīja furgonu. Tas bija tikai dažu pēdu attālumā, ar riteņiem gaisā ķēmīgs siluets uz zvaigžņu fona.

Kaut kas pārskrēja viņai pār kaklu. Patriks saausījies uzslējās sēdus.

-    Neļauj nevienam man uzbrukt, draudziņ, meitene lūdzās.

Patriks klusi ierējās tā viņš mēdza darīt, kad gribēja rotaļāties.

-   Man nav nekā ēdama, ko tev iedot, draudziņ, viņa teica sunim. Es nezinu, kas ar mums notiks.

Patriks atkal apgūlās un uzlika galvu uz ķepām.

-    Mamma droši vien būs laimīga, teica Lana. Viņa patiešām būs laimīga, ka atsūtīja mani uz šejieni.

Lana nebija pamanījusi tumsā spīdam acis, tikai Patriks piepeši pielēca kājās. Sabozis spalvu, viņš rūca tā, kā Lana savu suni vēl nekad nebija dzirdējusi rūcam.

-    Kas noticis, draudziņ?

Zaļas acis tās karājās gaisā, itin kā bez ķermeņa. Tās raudzījās tieši viņā. Acis lēni samirkšķinājās, tad atkal atvērās…

Patriks, lēkšodams šurpu turpu, mežonīgi rēja.

Ierēcās puma. Tā bija no rīkles dziļumiem nākusi aizsmakusi, ņurdoša skaņa.

-      Lasies prom! Lana iekliedzās. Atšujies no manis! Meitenes balss skanēja nožēlojami vārgi, un viņa to apzinājās.

Patriks pieskrēja pie Lanas, tad pagriezās un, saņēmis drosmi, stājās pretī pumai.

Acumirkli sākās cīniņš: suņa un milzu kaķa rūcieni dziļas, šaušalīgas skaņas. Pēc pusminūtes cīņa bija galā, un pumas spīdošās acis uzzibēja jau kaut kur tālāk. Tās samirkšķinājās, brīdi skatījās un tad bija prom.

Patriks lēnām atgriezās. Viņš smagi sabruka blakus Lanai.

-   Labs suņuks, labs suņuks, Lana dūdoja. Tu aizbaidīji to veco pumu, vai ne, draudziņ? Ak tu manu labo sunīt! Labo draudziņ!

Patriks vārgi paluncināja asti.

-   Vai viņa tevi savainoja? Vai viņa tevi savainoja, manu labo suņuk?

Lana pārlaida veselo roku pāri suņa ķermenim. Viņa kakls bija slapjš un slidens. Tās varēja būt vienīgi asinis. Meitene taustīja tālāk, un Patriks sāpēs iesmilkstējās.

Tad Lana samanīja straumīti. Patrika kaklā bija dziļa brūce. Asinis plūda, uzbangojot ar katru sirdspukstu un pamazām tecinot ārā suņa dzīvību.

-    Nē, nē, nē! ieraudājās Lana. Tu nedrīksti mirt, tu nedrīksti mirt.

Ja Patriks nomirs, viņa paliks viena tuksnesī, viena un nespējīga pat kustēties. Pavisam viena.

Atgriezīsies puma.

Pēc tam maitasputni.

Nē! Nē! Tas nedrīkstēja notikt!

Nē!

Bailes bija pārāk lielas, lai tās varētu apvaldīt; viņa nevarēja tās izturēt, tām nebija iespējams pretoties. Lana raudāja aiz šausmām: Mamm! Mamm! Mamm! Es gribu pie mammas! Palīdziet man kāds, palīdziet! Mamm, piedod, piedod, es gribu mājās, es gribu mājās!

Meitene šņukstēja un murmināja, un baiļu un vientulības izraisītās ciešanas likās vēl stiprākas par sāpēm, kas lauza viņas ķermeni. Tās žņaudza, tās liedza elpot.

Viņa bija viena. Viena ar sāpēm. Un drīz pumas zobi…

Patrikam jādzivo. Viņam jādzivo. Viņš bija vienīgais, kas Lanai palicis.

Meitene piekļāvās sunim, cik nu tas bija iespējams, neļaujot pašas sāpēm izdzēst apziņu. Viņa uzlika roku uz brūces un aizspieda to tik cieši, cik vien uzdrošinājās.

Viņai jāaptur asiņošana. Viņa turēs savu draugu cieši un neļaus tā dzīvībai aizplūst.

Lana saglabās viņā dzīvību, un Patriks nemirs.

Bet suņa asinis tik un tā sūcās Lanai starp pirkstiem.

Meitene koncentrēja visu savu gribu, lai paliktu nomodā, lai turētu brūci aizspiestu, lai saglābtu drauga dzivlbu.

-    Labs suņuks, Lana čukstēja ar sakaltušām lūpām.

Viņa pūlējās palikt nomodā. Bet slāpes un izsalkums, sāpes un bailes, vientulība un šausmas tā visa bija par daudz, lai meitene spētu to izturēt. Pēc krietna laika Lana tomēr aizmiga.

Un viņas roka noslīdēja no suņa kakla.

Semam, Kvinnam un Astrīdai lielākā daļa nakts pagāja mazā Pīta meklējumos. Astrīda izdomāja, kā piekļūt viesnīcas drošības sistēmai un izgatavot plastmasas identifikatoru, kas derētu visām durvīm.

Viņi pārbaudīja katru istabu, taču neatrada tur ne Astrīdas brālīti, ne kādu citu. Viņi bija pārguruši un, tikuši lidz pēdējai istabai, bija spiesti apstāties. Barjera gāja tai cauri. Šķita, it kā kāds būtu uzslējis sienu pašā istabas vidū.

-   Tā iet tieši cauri televizoram, konstatēja Kvinns. Viņš paņēma pulti un nospieda sarkano ieslēgšanas taustiņu. Nekā.

-    Man gribētos zināt, kā izskatās barjeras viņā pusē, prātoja Astrīda. Vai televizora otra puse patlaban ieslēdzās?

-   Ja tas tā un tur kāds ir, varbūt šie man varētu pateikt, vai leikeri ir uzvarējuši, noteica Kvinns, taču neviens, ieskaitot viņu pašu, nesmējās.

-   Varbūt tavs brālītis palicis otrā pusē un ir drošībā, Astrld, Sems minēja un tūdaļ piebilda: Varbūt viņš ir kopā ar tavu mammu.

-    Es to nekādi nevaru zināt, atcirta Astrīda. Man jāpieņem, ka viņš ir viens un bezpalīdzīgs un es esmu vienīgā, kura var kaut ko darīt, lai viņam palīdzētu.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm, cieši apkampdama pati sevi. Piedod, viņa pēc brīža sacīja. Izklausījās, it kā es uz tevi dusmotos.

-    Nē. Izklausījās, ka tu vienkārši dusmojies. Ne jau uz mani, mierināja Sems. Šovakar mēs neko vairāk nevaram iesākt. Ir jau gandrīz pusnakts. Manuprāt, mums vajadzētu atgriezties tajā lielajā istabā, kur jau bijām.

Astrīda spēja tikvien kā pamāt ar galvu, un Kvinns izskatījās gatavs kuru katru brīdi sabrukt. Viņi atrada nolūkoto numuru. Tam bija milzīgs balkons, zem kura tālu lejā pletās okeāns. Kreisajā pusē skatu aizsedza barjera. Tā stiepās pāri okeānam, cik vien tālu bija saskatāms. Tā bija kā siena, kas sākās no pašas viesnīcas, bezgalīga siena.

Numurā bija istaba ar milzīgi platu gultu un otra istaba ar divām mazliet šaurākām gultām viss ārkārtīgi grezns. Bija arī minibārs ar alkoholu, alu, gāzēto ūdeni, riekstiem un snikeriem, Toblerone tāfelītēm un vēl šādām tādām uzkodām.

-    Zēnu istaba, Kvinns pavēstīja un tūdaļ iegāzās ar seju vienā no gultām. Pēc dažām sekundēm viņš jau bija aizmidzis.

Sems un Astrīda kādu brīdi stāvēja viens otram līdzās uz balkona, laužot gabaliņos Toblerone. Abi krietnu laiku klusēja.

-    Kā tu domā, kas tas ir? Sems beidzot pajautāja. Ko viņš bija domājis ar vārdu “tas”, nebija jāskaidro.

-    Brīžiem man liekas, ka sapņoju, atzinās Astrīda. Ir tik dīvaini, ka neviens nav parādījies. Saproti, šeit vajadzētu ņudzēt no karavīriem un zinātniekiem, un žurnālistiem. Pēkšņi nez no kurienes uzrodas siena, vairums ļaužu pazūd no pilsētiņas un nav nekādu sakaru, nekādu satelītu ierīču.

Sems bija nonācis pie kāda visnotaļ drūma secinājuma. Viņš prātoja, vai Astrīda secinājusi to pašu.

Tā tas arī bija. Zini, es nedomāju, ka tā ir vienkārši taisna siena, kas mūs atšķeļ no dienvidu puses. Manuprāt, tas varētu būt aplis. Varbūt tas ieskauj mūs no visām pusēm. Tā kā neviens nav ieradies mūs izglābt, domāju, ka tas ir visai ticami. Kā tev šķiet?

-Jā. Mēs esam slazdā. Bet kāpēc? Un kāpēc pazuduši visi, kuri ir vecāki par četrpadsmit gadiem?

-    Nav ne jausmas.

Sems ļāva klusumam ieilgt, negribēdams uzdot nākamo jautājumu, kas viņam maisījās pa galvu, jo nebija īsti pārliecināts, vai grib dzirdēt atbildi. Beidzot viņš tomēr izmeta: Kas notiek, kad cilvēkam paliek piecpadsmit?

Astrīda pavērsa pret puisi zilās acis, un abu skatieni sastapās. Kad tev ir dzimšanas diena, Sem?

-    Divdesmit otrajā novembrī, viņš atbildēja. Tikai piecas dienas pirms Pateicības dienas. Divpadsmit dienas no šī brīža. Nē, nu vairs tikai vienpadsmit, jo ir jau pāri pusnaktij. Un tev?

-    Tikai martā.

-   Man arī labāk būtu paticis marts. Vai jūlijs, vai augusts. Pirmo reizi mūžā gribu būt jaunāks.

Vēlēdamies, lai meitene pārstāj lūkoties tā, it kā justu pret viņu žēlumu, Sems turpināja: Kā tev šķiet vai viņi visi ir dzīvi, tikai atrodas kaut kur citur?

-Jā-

-   Tu to saki tāpēc, ka, tavuprāt, viņi patiešām ir dzīvi, vai tāpēc, ka tev gluži vienkārši tā gribētos?

-    Gribētos, viņa noteica un pasmaidīja. Sem?

-Jā.

-    Es todien biju skolas autobusā. Atceries?

-   Miglaini, viņš attrauca un iesmējās. Manas piecpadsmit minūtes slavas.

-   Tu biji drosmīgākais, superīgākais cilvēks, kādu jebkad biju pazinusi. Tā domāja visi. Tu biji visas skolas varonis. Un tad es nezinu. Šķita, it kā tu vienkārši būtu pazudis.

Sems mazdrusciņ tā kā apvainojās. Viņš nebija nekur pazudis. Vai tad ne tā? Nu, ne jau katru dienu šoferim piemetas sirdslēkme, viņš noteica.

Astrīda iesmējās. Tu esi tāds cilvēks, es domāju. Tu vienkārši dzīvo savu dzīvi. Bet, kad kaut kas noiet greizi, tu esi klāt. Tad tu atrotī piedurknes un dari, kas tev jādara. Kā šodien ugunsgrēkā.

-   Jā, labi, bet, taisnību sakot, man labāk patiktu tā pirmā daļa. Tā, kurā es vienkārši dzīvotu savu dzīvi.

Astrīda saprotoši pamāja ar galvu, taču teica: Šoreiz tā nebūs.

Sems, noliecis galvu, lūkojās lejup uz mauriņu. Pa akmens celiņu skrēja ķirzaka. Aši, lēni, atkal aši, tad pazuda. Paklau, negaidi no manis pārāk daudz, labi?

-   Labi, Sem, atteica Astrīda, taču nelikās, ka viņa tā domā. Rīt mēs visu kārtīgi apsvērsim.

-    Un atradīsim tavu brālīti.

-    Un atradīsim manu brālīti.

Viņa novērsās un izgāja. Sems palika uz balkona. Viņš nedzirdēja viļņu šļakstus. Vējš bija ļoti viegls. Toties zēns sajuta puķu smaržu no dobes, kas atradās apakšā. Un ari Klusā okeāna sāls smarža bija palikusi nemainīga.

Viņš tika teicis Astrīdai, ka ir nobijies, un tā tas patiešām ari bija. Bet bija vēl arī citas jūtas. Viņā ieplūda pārlieku klusās nakts tukšums. Viņš bija viens. Pat kopā ar Astridu un Kvinnu viņš bija viens. Viņam bija zināms tas, ko tie nezināja.

Pārmaiņa bija tik liela, ka Sems nespēja piespiest savu prātu to aptvert.

Tas viss bija savstarpēji saistīts par to viņš bija pārliecināts. Tas, ko Sems bija nodarījis patēvam, un tas, ko viņš bija izdarījis savā istabā. Tas, kas notika ar mazo, bižaino dedzinātāju, un visu cilvēku, kas vecāki par četrpadsmit, pēkšņā pazušana. Un tad vēl šī neiespējamā, necaurlaidīgā barjera. Tās visas bija vienas mozaīkas sastāvdaļas.

Un mātes dienasgrāmata, ari tā.

Sems jutās nobijies, satriekts, vientuļš. Un tomēr kaut kādā ziņā mazāk vientuļš nekā visus šos pēdējos mēnešus. Mazā dedzinātāja bija pierādījusi, ka viņš nav vienīgais, kurš apveltīts ar šādu spēku.

Viņš nebija vienīgais ķertais.

Zēns pacēla rokas un palūkojās uz savām plaukstām. Sārta āda, tulznas no vējdēļa vaskošanas, dzīves līnija un likteņa līnija. Plauksta kā jau plauksta.

Kā? Kā tas varēja notikt?

Ko tas nozīmēja?

Un ja jau viņš nebija vienīgais ķertais vai tas nozīmēja arī to, ka viņš nav atbildīgs par katastrofu?

Sems izstiepa plaukstas uz priekšu, uz barjeras pusi, kā gribēdams tai pieskarties.

Paniskās bailēs viņš spēja radīt gaismu.

Paniskās bailēs viņš varēja sadedzināt cilvēkam roku.

Taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nevarēja radīt šo te.

Šī apziņa sniedza atvieglojuma izjūtu. Nē, viņš to nebija izdarījis.

Un tomēr kāds vai kaut kas to bija izdarījis.

ASTOTĀ NODAĻA

287 stundas, 27 minūtes

-    Sēdi mierīgi, es cenšos tev apmainīt autiņus, Marija Terafino teica mazulim.

-    Tie nav nekādi autiņi, izlaboja mazā meitenīte. Autiņi ir tikai bēbjiem. Man ir autiņbiksītes.

-    Ak, atvaino, sacīja Marija. Es to nezināju.

Marija beidza stīvēt virsū “autiņbiksītes” un uzsmaidīja meitenītei, bet mazā izplūda asarās.

-   Autiņbiksītes man vienmēr velk mamma.

-    Es zinu, jaukumiņ, teica Marija. Bet šovakar to darīšu es, sarunāts?

Marijai pašai gribējās raudāt. Vēl nekad viņai tik ļoti nebija gribējies raudāt. Bija iestājies vakars. Marija un viņas deviņgadīgais brālītis Džons bija izsnieguši pēdējo siera krekeru pakas. Viņi bija izdalījuši visas sulas paciņas. Viņiem gandrīz jau bija beigušies autiņi. Barbaras bērnudārzs nebija paredzēts visas diennakts aprūpei. Viņiem bija pieejams ierobežots krājums autiņu.

Lielākajā no abām istabām uzturējās divdesmit astoņi bērni. Viņus pieskatīja Marija un Džons, un vēl kāda desmitgadīga meitene ar vārdu Eloiza kā grāmatas personāžam, kura gan vairāk noņēmās ar savu četrgadīgo brālīti. Eloīza bija no atbildīgajām. Daži citi satriekti, nespēdami tikt galā, bija vienkārši atstājuši te savus mazos brāļus un māsas, nemaz necenzdamies paši palikt un kaut kā palīdzēt.

Marija un Džons jauca piena maisījumu un piepildīja pudelītes. Viņi gatavoja “maltītes” no tā, kas bija atrodams bērnudārzā un ko Džonam izdevās kaut kur pievākt. Viņi skaļā balsi lasīja mazuļiem priekšā bilžu grāmatas. Viņi jau kuro reizi atskaņoja Rafi kompaktdisku.

Marija vai miljons reižu bija atkārtojusi vārdus “Neuztraucies, viss būs labi”. Viņa atkal un atkal apmīļoja katru bērnu, tā ka sāka jau likties, ka viņa strādā pie kaut kāda apkampienu izdalāmā konveijera.

Bet bērni tik un tā raudāja pēc mātēm. Viņi tik un tā jautāja: Kad atnāks mana mamma? Kāpēc viņa vēl nav atnākusi? Kur viņa ir? Žēlabainās, izbiedētās balstiņās viņi pieprasīja: Es gribu mammu. Es gribu mājās. Tūlīt.

Marija grīļojās aiz pārguruma.

Viņa iekrita šūpuļkrēslā un vienkārši skatījās uz istabu. Redeļu gultiņas. Matrači uz grīdas. Mazi augumiņi saritinājušies kā nu kurš. Vairums aizmiguši. Atskaitot divgadīgu meitenīti, kura nespēja un nespēja beigt raudāt. Un mazulīti, kuram ik pa brīdim uznāca un atkal mitējās raudu lēkmes.

Marijas brālītis Džons kāvās ar miegu. Matu cirtām šūpojoties, viņš pacēla galvu, taču pēc brīža tā atkal slīdēja aizvien zemāk… zemāk. Viņš bija sagumis krēslā istabas otrā galā, šūpodams improvizētu šūpuli, kas patiesībā bija no saimniecības preču veikala atnesta gara plastmasas kaste. Marija notvēra brāļa skatienu un teica: Es tā lepojos ar tevi, Džon.

Viņš veltīja māsai savu jauko smaidu, un Marija gandrīz sabruka. Viņas lūpa drebēja. Acis pildīja asaras. Kaklā jautās kamols, un krūtīs žņaudza.

-    Es gribu čurāt, pavēstīja sīka balstiņa.

Marija noteica tās atrašanās vietu. Nāc, Kesij, iesim, viņa mudināja. Vannasistaba bija tūlīt aiz galvenās telpas. Viņa aizveda mazo, tad, atslīgusi pret sienu, pagaidīja. Pēc tam viņa noslaucīja mazajai meitenītei dupsi.

-    To man vienmēr dara mamma, teica Kesija.

-   Zinu, mīļumiņ.

-   Arī mamma mani tā sauc.

-    Par mīļumiņu? Ak. Vai tu gribētu, lai es tevi saucu kā citādi?

-    Nē. Es tikai gribu zināt, kad atnāks mamma. Man bez viņas ir skumīgi. Es viņai vienmēr pieglaužos, un viņa mani sabučo.

-    Zinu. Bet, kamēr viņa vēl nav atgriezusies, varbūt es drīkstu tevi sabučot viņas vietā?

-    Nē. Tikai mana mammīte.

-   Labi, mīļumiņ. Iesim atpakaļ uz gultiņu.

Atgriezusies galvenajā telpā, Marija piegāja pie Džona.

-    Ei, brālīt! Viņa sabužināja zēna rudās cirtas. Mums beigušies krājumi. No rīta būs problēmas. Man jāaiziet palūkot, ko varu sarūpēt. Vai tu varētu te kādu brīdi palikt viens?

-   Jā. Es jau arī varu slaucīt tos dupšus.

Marija devās ārā naktī. Laukums bija pieklusis. Daži bērni gulēja uz soliņiem. Citi bija savākušies mazos bariņos ap kabatas baterijām. Marija pamanīja Hovardu ar Mountain Dew pudeli vienā rokā un beisbola nūju otrā.

-   Vai neesi redzējis Semu? Marija viņam jautāja.

-    Ko tu gribi no Sema?

-    Es nevaru tikt galā ar visiem tiem mazajiem, ja man palīgos ir tikai Džons.

Hovards tikai paraustīja plecus. Kurš tev lika to darīt?

Tas nu bija par daudz. Marija bija liela un spēcīga. Hovards, lai ari zēns, augumā bija krietni vien sīkāks. Marija spēra divus soļus uz priekšu un piegrūda savu seju cieši pie viņējās.

-    Klausies, tu, sīkais tārps! Ja es nerūpēšos par tiem bērniem, viņi aizies bojā. Vai to tu saproti? Tur ir mazuļi, kuri jābaro un kuriem jāmaina autiņi, un izskatās, ka es esmu vienīgā, kas to saprot. Un droši vien ir vēl citi mazi bērni, kuri palikuši vieni paši savās mājās un nezina, kas noticis, kuri nezina, kā sevi pabarot, un ir nobijušies līdz nāvei.

Hovards pakāpās soli atpakaļ, nedroši pacēla nūju, tad ļāva tai atkal noslīdēt. Kas man jādara? viņš gaudulīgi novilka.

-   Tev? Nekas. Kur ir Sems?

-    Viņš aizlasījās.

-    Ko tu ar to gribi teikt aizlasījās?

-Tikai to, ka viņš kopā ar Kvinnu un Astrīdu ņēma un aiztinās.

Marija mirkšķināja acis, pēkšņi juzdamās stulba un neattapīga. Kurš tad dod rīkojumus?

-   Tu iedomājies: ja Semam labpatīk ik pārgadus notēlot nez kādu varoni, tas viņu padara par rīkotāju?

Arī Marija pirms diviem gadiem bija autobusā, kura šoferim, misteram Kolombo, gadījās sirdslēkme. Viņa bija ierakusies ar degunu grāmatā un nekam citam nebija pievērsusi uzmanību, tomēr, jūtot autobusu sasveramies, bija pacēlusi galvu. Kad viņa bija sapratusi, kas notiek, Sems jau stūrēja autobusu uz ceļa malu.

Turpmākajos pāris gados Sems bija tik kluss un atturīgs un tik maz iesaistījās skolas sabiedriskajā dzīvē, ka Marija šo viņa varonības mirkli pat bija kaut kā piemirsusi. To bija aizmirsuši vairums bērnu.

Un tomēr viņa nejutās pārsteigta, ka tieši Sems devās ugunsgrēkā. Un savā prātā Marija bija pieņēmusi: ja kāds šeit vispār uzņemsies vadību, tas būs Sems. Meitene juta, ka niknojas uz Semu par to, ka viņa šeit nav. Viņai bija vajadzīga palīdzība.

-   Dabū rokā Orku, teica Marija.

-   Es jau nu nenoteikšu Orkam, kas viņam darāms, tu, kuce tāda.

-    Kā, lūdzu? viņa noelsās. Kā tu mani tikko nosauci?

Hovards norīstījās. Nē, nē, es negribēju teikt neko sliktu,

Marij.

-    Kur ir Orks?

-    Domāju, ka guļ.

-    Nu tad uzmodini viņu. Man vajadzīgi palīgi. Es nevaru vairs necik ilgi palikt nomodā. Man vajadzīgi vismaz divi cilvēki, kam ir bērnaukļu pieredze. Un vēl man ir nepieciešami autiņi un pudelītes, un knupīši, un brokastu pārslas, un daudz piena.

-    Kāpēc tas viss jādara tieši man?

Marijai nebija atbildes. Nezinu, Hovard, viņa atzinās.

-    Varbūt tāpēc, ka patiesībā tu tomēr neesi pilnīgs kretīns. Varbūt patiesībā tu esi gluži sakarīgs cilvēcisks radījums.

Viņa izpelnījās skeptisku skatienu un nicīgu nosprauslāšanos.

-    Klausies, Orkam ir teikšana, sacīja Marija. No viņa baidās. Vienīgais, ko es no Orka lūdzu, ir rīkoties kā jau Orkam.

Hovards brīdi apsvēra. Marija gandrīz varēja redzēt, kā viņa galvā griežas zobratiņi.

-   Labi, izmet to no galvas, viņa teica. Kad atgriezīsies Sems, labāk runāšu ar viņu.

-    Kā tad! Jo viņš jau ir tas lielais varonis, vai ne? No Hovarda vārdiem plūda sarkasms. Bet, ei, kur tad viņš ir? Tu viņu te kaut kur redzi? Es, piemēram, ne.

-    Vai tu man galu galā palīdzēsi vai ne? Man jāiet atpakaļ.

-   Labi. Es dabūšu tev tās mantas, Marij. Bet labāk jau nu paturi prātā, kurš tev palīdzēja. Tu strādā Orkam un man.

-   Es rūpējos par mazajiem bērniem, atcirta Marija. Ja arī es strādāju kāda labā, tad tikai viņu.

-   Kā jau teicu, atceries, kurš bija te, kad tev bija vajadzīga palīdzība. To teicis, Hovards apsviedās uz papēža un lepnā gaitā aizslāja.

-   Divas aukles un pārtiku! meitene nokliedzās viņam pakaļ.

Marija atgriezās bērnudārzā. Bērni raudāja, un raudas bija lipīgas tās pletās plašumā. Džons grīļodamies slāja starp redeļu gultiņām un grīdas matračiem.

-   Esmu atpakaļ, pavēstīja Marija. Nosnaudies kādu brīdi, Džon.

Džons vienkārši sabruka. Viņš iekrācās, pirms vēl bija sasniedzis grīdu.

-   Viss ir labi, Marija mierināja tuvāk pagadījušos brēcošo bērnu. Viss būs pilnīgā kārtībā.

DEVĪTĀ NODAĻA

277 STUNDAS, 6 MINŪTES

Sems gulēja ar visām drēbēm un pamodās pārlieku agri.

Nakti viņš bija pavadījis uz dīvāna viesnīcas numura galvenajā istabā. No kopīgajām nakšņošanas reizēm pludmalē viņš zināja, ka Kvinns miegā mēdz runāt.

Sems samirkšķināja acis un ieraudzīja Astrīdu slaidu siluetu pret sauli. Viņa stāvēja pie loga, bet raudzījās viņā. Sems steigšus noslaucīja muti spilvenā.

-    Atvaino, es miegā siekalojos.

-    Negribēju tevi modināt, taču palūkojies uz šo.

Aiz pilsētas, aiz kalnu kores bija uzlēkusi rīta saule. Tās stari, mirdzēdami un dejodami ūdeni, šķiet, nespēja pieskarties barjeras pelēkajam tukšumam. Tā ietiecās tālu jūrā šī siena, kas slējās virs okeāna.

-    Cik augsta tā varētu būt? Sems skaļā balsī prātoja.

-             Man vajadzētu mācēt to aprēķināt, teica Astrīda.

-   Jāmēra no sienas pamatnes līdz zemesraga galam, tad jānosaka leņķis un… ak, neņem galvā! Tai jābūt vismaz pārsimt pēdu augstai. Mēs atrodamies trešajā stāvā un nepavisam neesam tuvu tās augšai. Ja augša vispār pastāv.

-    Ko tu ar to gribi teikt ja augša pastāv?

-    Nezinu. Neņem neko no manis teiktā pārāk nopietni: es tikai skaļi domāju.

-   Tad domā tik skaļi, lai to varētu dzirdēt arī es, teica Sems.

Astrīda paraustīja plecus. Lai notiek. Varbūt augšmalas nemaz nav. Varbūt tā nav vis siena, bet gan kupols.

-    Bet es redzu debesis, iebilda Sems. Redzu mākoņus. Tie pārvietojas.

-    Pareizi. Nu, pamēģini iztēloties. Tu turi rokā melna stikla gabalu. Kaut ko līdzīgu ļoti lielām, ļoti melnām saulesbrillēm. Tu pagriez to uz vienu pusi, un tas ir necaurredzams. Tu piešķieb to citādi, un tas kļūst atstarojošs. Tu piemiedz acis un cieši lūkojies tajā, un tev gandrīz liekas, ka redzi spīdam cauri gaismu. Viss atkarīgs no leņķa un no…

-   Vai dzirdat? vaicāja Kvinns. Nemanīti pienācis, viņš nekautrīgi staipījās.

Sems saspringti ieklausījās. Motors. Turklāt ne visai tālu.

Viņi skriešus metās ārā no istabas, nolēkšoja lejup pa kāpnēm un pa divviru durvīm izbrāzās pagalmā. Tad traucās ap stūri prom uz tenisa kortiem.

-    Tas ir Edllio, konstatēja Sems. Mūsu klases jauniņais.

Edilio Eskobārs sēdēja mazā, dzeltenā ekskavatorā ar

vaļēju kabīni. Viņi vēroja, kā Edīlio izmanevrē savu braucamo cik vien iespējams tuvu barjerai un nolaiž kausu. Tas iekodās velēnā un pacēlās augšup pilns ar melnzemi.

-   Viņš cenšas parakties zem tās, secināja Kvinns. Pēkšņa impulsa vadīts, viņš metās skriešus un ielēca ekskavatorā blakus tā vadītājam. Edīlio palēcās turpat vai pēdu gaisā, taču piezemējās jau ar smaidu uz lūpām.

Edllio izslēdza motoru. Ei, ļaudis! Laikam būsiet to pamanījuši, ko? Viņš ar īkšķi norādīja uz barjeru. Starp citu, labāk neskarieties tai klāt.

Sems skumīgi pamāja ar galvu. Jā. To mēs jau atklājām.

Edīlio no jauna iedarbināja motoru un izraka vēl divus kausus. Tad viņš nolēca zemē, paņēma lāpstu un ziņkārīgi aplūkoja pēdējās melnzemes collas starp bedri un barjeru.

Barjera turpinājās ari zem zemes.

Darbojoties kopīgi, Edīlio, Sems un Kvinns ar ekskavatora un lāpstas palīdzību ierakās piecu pēdu dziļumā. Barjeras apakšu viņi neatrada.

Bet Sems negribēja apstāties. Apakšai taču bija jābūt. Tai vajadzēja būt. Viņš atdūrās pret akmeni un nespēja vairs parakt dziļāk. Izceļot lāpstu, tā katrreiz bija vieglāka par iepriekšējo reizi.

-   Varbūt derētu atskaldāmais āmurs. Vai vismaz dažas cērtes, lai barjeru uzlauztu. Nedzirdēdams atbildi, viņš beidzot saprata, ka palicis vienīgais racējs. Pārējie stāvēja, nolūkodamies viņā.

-   Jā, varbūt, visbeidzot noteica Edīlio. Viņš pieliecās un pastiepa roku, palīdzot Semam izkļūt no bedres.

Sems izrausās, aizsvieda lāpstu un notrausa no džinsiem dubļus. Tā bija laba doma, Edīlio.

-Tāpat kā tava rīcība ugunsgrēkā, vecīt, sacīja Edīlio.

-    Tu izglābi saimniecības preču veikalu un bērnudārzu.

Semam negribējās domāt par to, ko viņš bija vai nebija izglābis. Bez tevis, Edīlio, es nebūtu izglābis neko, tostarp pats savu pakaļu arī ne. Un bez Kvinna un Astrīdas, viņš, kā piepeši atcerējies, piebilda.

Kvinns veltīja Edīlio bargu skatienu. Kāpēc tu vispār esi šeit? viņš jautāja.

Edīlio nopūtās un atbalstīja lāpstu pret barjeru. Tad noslaucīja no sejas sviedrus un pārlaida skatienu labi koptajai apkārtnei. Te strādā mana mamma, viņš atbildēja.

Kvinns viegli pavīpsnāja. Kas viņa te ir, vai pārvaldniece?

-    Viņa uzkopj telpas, Edīlio nosvērtā balsī atbildēja.

-Jā? Un kur tu dzīvo? Kvinns turpināja viņu iztaujāt.

Edīlio norādīja uz barjeru. Viņā pusē. Kādas divas jūdzes

uz priekšu pa šoseju. Mums ir autopiekabe. Tur palika mans tētis un abi mazie brāļi. Viņi bija saķēruši vīrusu, tāpēc mamma lika viņiem palikt mājās. Alvaro, mans lielais brālis, ir Afganistānā.

-    Viņš ir armijā?

-    Specvienibā, pasmaidīja Edīlio. Elitē.

Edīlio bija neliela auguma zēns, taču viņš stāvēja tik taisni, ka nelikās mazs. Viņa acis bija tik tumšas, ka izskatījās gandrīz bez baltumiem; tās bija maigas, bet ne izbijušās. Zēnam bija raupjas, rētainas rokas, kas izskatījās tā, it kā piederētu citam ķermenim. Tās viņš turēja mazliet atstatu no ķermeņa, plaukstas viegli izvērsis uz priekšu, it kā gatavotos kaut ko ķert. Viņš likās vienlaikus pilnīgi mierīgs un gatavs tūdaļ mesties darbībā.

-   Ja tā padomā, tas ir kaut kāds stulbums. Cilvēki barjeras otrā pusē viņi taču zina, kas noticis, sacīja Kvinns. Nevar būt, ka viņi nav pamanījuši mūsu pēkšņo pazušanu aiz sienas.

-    Un tātad? jautāja Sems.

-   Tātad viņiem ir labāks aprīkojums un vairāk iespēju nekā mums, vai ne? Viņi var ierakties daudz dziļāk, pakļūt zem barjeras. Vai apbraukt to. Vai pārlidot pāri. Šeit tā ir tikai laika izniekošana.

-    Mēs nezinām, cik dziļi vai cik augstu stiepjas barjera, sacīja Astrīda. Izskatās, ka siena beidzas pārsimt pēdu augstumā, bet varbūt tā ir tikai optiska ilūzija.

-    Pāri, pa apakšu, apkārt vai cauri, teica Edīlio. Kaut kādam ceļam taču jābūt.

-   Tāpat kā tad, kad tavējie atšmauca šurp pāri Meksikas robežai, ja? izmeta Kvinns.

Sems un Astrīda apveltīja viņu ar nosodošiem skatieniem.

Edīlio izslējās pat vēl taisnāk un, lai arī bija sešas collas īsāks par Kvinnu, šķita noraugāmies viņā no augšas. Viņš vēsā, mierīgā balsī sacīja; Manējie ir no Hondurasas. Pirms nokļuvām līdz robežai, mums nācās šķērsot visu Meksiku. Mana mamma strādā par apkopēju. Tētis ir laukstrādnieks. Mēs mitināmies autopiekabē un braukājam ar vecu dampi. Man vēl arvien ir neliels akcents, jo vispirms es iemācījos runāt spāniski un tikai tad angliski. Kas vēl tevi interesē, vecīt?

-    Es jau neko, amigo, saminstinājās Kvinns.

-    Tas labi, noteica Edīlio.

Tie nebija draudi, nepavisam ne. Un, lai vai kā, Kvinns bija par kādām divdesmit mārciņām smagāks nekā Edīlio. Un tomēr tas bija Kvinns, kurš pakāpās soli atpakaļ.

-    Mums jāiet, teica Sems. Mēs meklējam Astrīdas mazo brālīti, viņš paskaidroja Edīlio. Viņš ir tāds… nu, viņam vajadzīgs kāds, kurš viņu pieskatītu. Astrīda domā, ka varbūt viņas brālītis ir spēkstacijā.

-             Mans tētis tur strādā par inženieri, paskaidroja Astrīda.

-    Bet tas ir kādas desmit jūdzes no šejienes.

Sems vilcinājās, pirms aicināja Edīlio viņiem piebiedroties. Tas varētu kaitināt Kvinnu. Kvinns neizturējās, kā ierasts, un, ņemot vērā notiekošo, tas nepavisam nebija dīvaini, tomēr Semu tas sarūgtināja. Toties Edīlio atšķirībā no daudziem ugunsgrēka laikā nebija zaudējis galvu. Viņš bija drošs un apņēmīgs.

Astrīda izlēma Sema vietā. Edīlio? Vai tu gribētu doties mums līdzi?

Sems, to dzirdēdams, mazliet sapīka. Vai Astrīdai likās, ka viņš netiks ar visu galā? Viņai bija vajadzīgs vēl ari Edīlio?

Astrīda nobolīja acis uz viņa pusi. Biju cerējusi, ka šādas scēnas man tiks aiztaupītas.

-    Es nerīkoju nekādas scēnas, norūca Sems.

-    Kā jūs domājat pārvietoties? Edīlio apvaicājās.

-   Šaubos, vai mums vajadzētu mēģināt braukt ar auto, ja to tu biji domājis, Sems atbildēja.

-   Varbūt es varētu kaut ko sadabūt. Ne gluži auto, tomēr tas būtu labāk nekā desmit jūdzes slāt kājām. Edīlio aizveda viņus pie garāžas durvīm, kas bija paslēpušās aiz peldbaseina ģērbtuves. Viņš tās atvēra, un skatienam atklājās divi golfa karti ar “Virsotnes” logo uz sāniem. Teritorijas uzkopēji un apsardzes puiši šos braucamos izmanto, lai nokļūtu golfa laukumos otrpus šosejai un pārvietotos pa tiem.

-    Vai tu kādreiz ar tādu esi braucis? apjautājās Sems.

-   Jā. Tētis reizēm piestrādā golfa laukumā. Uzkopj apkārtni. Es dodos viņam līdzi, palīdzu.

Tas lēmumu padarīja vienkāršāku. Pat Kvinns bija spiests saskatīt tur loģiku. Labi, viņš negribīgi norūca. Tad sēdies pie ruļļiem.

-    Mums jācenšas tikt taisnā ceļā uz šoseju. Tas ir pirmais pagrieziens pa labi, teica Sems.

-             Tu gribi izvairīties no pilsētas centra, secināja Astrīda.

-    Nevēlies, lai bērni skrietu pie tevis un jautātu, ko lai iesāk.

-    Vai tu gribi nokļūt PAES? jautāja Sems. Vai ari noskatīties, kā es stāvu ļaužu bara vidū un cenšos viņiem iestāstīt, ka vienīgais, no kā jābaidās, ir pašas bailes?

Astrīda iesmējās, un tā, pēc Sema domām, bija jaukākā skaņa, ko viņš jebkad bija dzirdējis.

-    Iegaumēji gan, atzīmēja Astrīda.

-   Jā. Iegaumēju. Rūzvelts. Reizēm, pamatīgi piepūlot smadzenes, es pat galvā veicu aritmētiskas darbības.

-    Slēpies aiz jociņiem? Astrīda viņu paķircināja.

Izbraukuši no stāvlaukuma, viņi nokļuva uz ceļa. Tur, izdarījis asu atpakaļgaitas pagriezienu pa labi, braucamais iegriezās pa šauru, nesen bruģētu atzaru. Virzoties kalnup, golfa kārts palēnināja gaitu, pārvietodamies gandrīz kājāmgājēja ātrumā. Drīz viņi ieraudzīja, ka ceļu nogriež barjera. Braucēji apstājās un kādu bridi drūmi blenza pēkšņajā strupceļā.

-   Tas ir kā multenē Road Runner, teica Kvinns. Ja tur tiks uzzīmēts tunelis, mēs tajā iebrauksim, bet Vils Koijots ietrieksies sienā.

-    Nu labi. Tad brauc atpakaļ pa “Virsotnes” ceļu, bet, lai nokļūtu uz šosejas, dur cauri nomales ieliņām. Tikai netuvojies laukumam, rīkoja Sems. Mums jāatrod mazais Pīts. Es negribu apstāties un runāt ar visiem tiem bērniem.

-   Jā, turklāt mēs negribam, lai kāds pievāc mūsu kārtu, piebilda Edīlio.

-   Jā, arī tas, piekrita Sems.

-    Stāt! iesaucās Astrīda, un Edīlio uzspieda uz bremzēm.

Astrīda izlēca no sēdekļa un aizrikšoja pie kaut kā balta,

kas gulēja ceļa malā. Viņa pietupās un paņēma sprunguli.

-   Tā ir kaija, noteica Sems. Viņš jutās izbrīnīts, ka Astrīdu tā ieinteresējusi. Varbūt ietriekusies barjerā?

-   Varbūt. Bet palūkojies uz šo. Ar sprunguli aizķērusi putna kāju, viņa pacēla to augšup.

-Jā?

-   Tā, protams, ir ar plēvi. Kā jau jābūt. Bet paskaties, kā izstiepušies pirksti. Paskaties uz nagiem. Tie ir īsti plēsējputna nagi. Kā vanagam vai ērglim.

-    Tu droši zini, ka tā ir parasta kaija?

-    Man patīk putni, meitene paskaidroja. Bet šis nav normāls. Kaijām nav vajadzīgi tādi nagi. Viņām tādi nemēdz būt.

-             Nu tad tas ir kaut kāds putnu dīvainītis, noteica Kvinns.

-    Vai varam doties tālāk?

Astrīda piecēlās kājās. Tas nav normāls.

Kvinns rejoši iesmējās. Astrīd, mēs pat neesam normālajā laika zonā. Vai tev nav nekā cita, par ko uztraukties, kā vien par putnu nagiem?

-   Šis putns vai nu ir atsevišķs īpatnis, reti sastopama mutācija, skaidroja Astrīda. Vai arī pēkšņi ir parādījušās jaunas, līdz šim nebijušas sugas. Kaut kā attīstījušās.

-Jau atkal man jāsaka: nu un tad? noteica Kvinns.

Astrīda it kā grasījās kaut ko teikt. Tad viņa viegli papurināja galvu, pateikdama sev “nē”. Neņem galvā, Kvinn. Kā jau tu teici, mēs esam tālu no visa normālā.

Viņi atkal sakāpa iekšā kārtā un turpināja ceļu ar ātrumu divpadsmit jūdzes stundā. Nonākuši uz Trešās ielas, viņi apgriezās un, attālinājušies no pilsētas, devās uz priekšu pa Ceturto, kas bija klusa, ēnaina un visai noplukusi ieliņa netālu no Sema mājas.

Vienīgās automašīnas, ko viņi redzēja, bija novietotas ielas malā vai sadauzītas. Vienīgie sastaptie cilvēki bija pāris bērnu, kas šķērsoja ielu viņiem aiz muguras. No kāda nama plūda televīzijas skaņas, taču viņi ātri vien attapa, ka tas ir DVD.

-   Vismaz elektrība vēl ir, noteica Kvinns. DVD šie mums nav atņēmuši. Tātad darbosies arī MP3, gan bez pieejas tīmeklim. Mums vēl arvien būs mūzika.

-    Šie, atzīmēja Astrīda. Nu jau mēs no “Dieva” esam pārsviedušies uz “šiem”.

Sasnieguši šoseju, viņi apstājās.

-    Nu, noteica Kvinns, tās patiešām ir šausmas.

Šosejas vidū atradās pasta furgons. Tas bija atāķējies un

apgāzies uz sāniem kā nomesta rotaļlieta. Pats auto vēl arvien stāvēja uz riteņiem, taču bija nobraucis ceļa malā. Tajā bija ietriecies Sebring kabriolets. Mašīna nebija tikusi necik prasmīgi vadīta. Sadursme bija notikusi ar priekšgalu, un kabriolets bija saplacināts apmēram uz pusi īsāks par savu sākotnējo garumu. Turklāt tas bija dedzis.

-   Vadītāji izkūpējuši gan vieglās mašīnas, gan traktora, sacīja Kvinns.

-    Vismaz neviens nav savainots, bilda Edīlio.

-   Ja nu vienīgi mašīnā bijis kāds bērns, aizrādīja Astrīda.

Neviens neierosināja to pārbaudīt. Vai gan pēc tāda trieciena un tam sekojošas degšanas kāds būtu varējis palikt dzīvs? Un to, vai aizmugures sēdeklī nav palicis kāds mazs līķītis, neviens no viņiem negribēja noskaidrot.

Šosejai bija četras joslas, pa divām katrā virzienā, savstarpēji neatdalītas, bet ar pagrieziena joslu vidū. Tur satiksme nekad neapstājās. Pat nakts vidū. Tagad viens vienīgs tukšums un klusums.

Edīlio nedroši iesmējās. Es vēl arvien gaidu, ka pēkšņi priekšā iznirs kāda milzīga, veca kravas mašīna, kas mūs notrieks un pārbrauks mums pāri.

-   Tas būtu gandrīz vai atvieglojums, nomurmināja Kvinns.

Edīlio uzmina uz pedāļa, elektriskais motors iedūcās, un, apbraukuši apgāzto piekabi, viņi nokļuva uz šosejas.

Tas bija spokains brauciens. Pa šoseju, kur neviens nekad nemēdza braukt lēnāk par sešdesmit jūdzēm stundā, viņi pārvietojās ne visai labi trenēta riteņbraucēja ātrumā. Viņi aizklidzināja garām autoremonta darbnīcai un Jiffy Lube benzīntankam, garām strupai biroju ēkai, kurā darbojās jurists un grāmatvedis. Dažviet pa šoseju braucošās mašīnas bija ietriekušās apstādinātās mašīnās. Kabriolets bija taranējis ķīmisko tīrītavu, izsitot loga biezo stiklu. Pār automašīnas nolaižamo jumtu un pasažieru nodalījumu bija izsvaidīti apģērbi plastmasas iesaiņojumos.

Braucot visapkārt valdīja kapa klusums. Vienīgās skaņas bija mīksto gumijas riepu gurkstēšana un elektromotora saspringtā dūkoņa.

Pilsētiņa palika pa kreisi no braucējiem. Labajā pusē zemes pacēlums veidoja augstu kori. Tā slējās pār Perdidobīču kā dabisks cietokšņa mūris. Semam nekad nebija ienācis prātā, ka Perdidobīča jau kopš saviem pirmsākumiem bijusi ietverta barjerās: ziemeļu un austrumu pusē barjeru veidoja kalni, dienvidos un rietumos okeāns. Šī šoseja, šī klusā, tukšā šoseja, bija vienīgais ceļš, pa kuru varēja pilsētā iekļūt un no tās izkļūt.

Priekšā parādījās Ševrona degvielas uzpildes stacija. Semam šķita, ka viņš redz tajā kustību.

-    Kādi priekšlikumi? viņš apjautājās.

-   Varbūt viņiem ir ēdiens. Tur ir arī veikaliņš, vai ne? bilda Kvinns. Esmu izsalcis.

-    Mums tomēr labāk vajadzētu doties tālāk, iebilda Astrīda.

-    Edīlio? Sems noprasīja.

Uzrunātais paraustīja plecus. Es negribu būt paranojisks. Bet ej nu sazini, vecīt!

-    Es pats balsotu par ceļa turpināšanu, pavēstīja Sems.

Edīlio pamāja ar galvu un aizstūrēja kārtu uz ceļa kreiso malu.

-   Ja tur ir cilvēki, mēs smaidām un mājam, un sakām, ka steidzamies, teica Sems.

-Jā, ser, noņurdēja Kvinns.

-   Nebozies, bračiņ! attrauca Sems. Mēs taču galu galā balsojām.

-Jā. Kā tad.

Ševrona stacijā neapšaubāmi bija cilvēki. Viegls vējš dzenāja pa šoseju viņiem pretī sarkani zeltainu murskuli uzplēstu Doritos čipsu paciņu.

Golfa kartam tuvojoties, uz ceļa iznāca kāds puisis, tad vēl viens. Pirmais bija Cepums. Otru Sems nepazina.

-   Čau, Cepum! Sems uzsauca, kad viņi bija kādu divdesmit jardu attālumā.

-   Čau, Sem! Uz kurieni tad nu? atsaucās Cepums.

-   Meklējam Astrīdas mazo brālīti, vecīt.

-   Mirkli pagaidi, noteica Cepums. Viņam rokā bija metāla beisbola nūja. Otrs puisis stāvēja viņam līdzās, turēdams rokā zaļi svītrainu kriketa nūju.

-    Nē, vecīt, mums ir darīšanas. Saskriesimies vēlāk! attrauca Sems. Viņš pamāja, un Edīlio uzlika kāju uz pedāļa. Viņus šķīra vairs tikai dažas pēdas. Tūlīt jau viņi būs garām.

-   Apturi viņus! atskanēja balss no Ševrona stacijas. Šurpu skrēja Hovards, un aiz viņa Orks. Cepums aizšķērsoja kartam ceļu.

-    Neapstājies! uzšņāca Sems.

-   Uzmanies, vecīt! Edīlio brīdināja Cepumu.

Cepums pēdējā brīdī atlēca sāņus. Otrs puisis no visa spēka belza pa braucamo ar kriketa nūju. Koka spals ietriecās metāla asī, kas saturēja karta nojumi. Vesera galva atdalījās un tik tikko neskāra Kvinna galvu.

Kad viņi bija jau garām, Kvinns nokliedzās: Ei, tu man gandrīz trāpīji pa galvu, maitasgabals tāds!

Viņi bija kādu trīsdesmit pēdu attālumā, kad Orks iesaucās:

-    Ķeriet viņus ciet, stulbeņi!

Cepums bija liela auguma puisis un nebija nekāds ātrais skrējējs. Toties otrs, tas, kuram rokā bija salauztā kriketa nūja, bija mazāks un žiglāks. Viņš metās skriet sprinta tempā. Hovards un Orks, lai ari skrēja, cik jaudas, palika tālu iepakaļ. Bet, tā kā Orks bija smags un lēns, Hovards izrāvās uz priekšu.

Puisis ar kriketa nūju bija viņus jau panācis. Labāk jau nu apstājieties, viņš, skrienot līdzās kartam, elsodams brīdināja.

-    Nenāk ne prātā, atteica Sems.

-   Vecais, es tevi uzduršu uz tā mieta, draudēja skrējējs, taču elsoja aizvien smagāk. Tad viņš ar nūjas nolauzto galu izdarīja vārgu dūriena mēģinājumu.

Sems saķēra nūju un izrāva to viņam no rokām. Puisis paklupa un nostiepās garšļaukus. Sems nicinoši aizsvieda nūju sāņus.

Pa to laiku, skriedams tieši pakaļ kartam, viņus gandrīz bija panācis Hovards. Astrīda un Kvinns mierīgi vēroja, kā Hovards, smagi elpojot, vicina kārnās rokas kā vējdzirnavu spārnus. Pametis skatienu atpakaļ, viņš ieraudzīja, ka Orks nemaz negrasās viņus panākt.

-   Hovard, kā tev šķiet, ko tu dari? Kvinns saprātīgi pavaicāja. Tu esi kā suns, kas skrien pakaļ mašīnai. Ko tu darīsi, kad mūs panāksi?

Hovards ņēma to vērā un piebremzēja.

Edīlio teica: Tā tik ir pakaļdzīšanās, vecīt! Varbūt mēs vēl iekļūsim jaunāko ziņu izlaidumā.

Pārējiem tas izvilināja nervozus smieklus.

Pēc piecām minūtēm smiekli nevienam vairs nebija prātā.

-    Ātri tuvojas kravas auto, pavēstīja Astrīda. Mums jānobrauc malā.

-   Viņi taču nebrauks mums virsū, teica Kvinns. Tik dulls nav pat Orks.

-   Var jau būt, ka viņi negrib braukt mums virsū, teica Astrīda, bet ņem vērā, ka hammeru vada četrpadsmitgadnieks. Vai tiešām tu gribi palikt uz ceļa?

Kvinns negribīgi pamāja ar galvu. Ko lai dara nāksies vien atsist uzbrukumu.

DESMITĀ NODAĻA

274 stundas, 27 minūtes

Hammers gan braukdams gāzelējās šurpu turpu, taču nebija jēgas izlikties, ka tas nedzenas viņiem pakaļ.

-   Turpināt braukt vai apturēt? jautāja Edilio. Viņa rokas bija tik cieši iekrampējušās stūrē, ka pirkstu kauliņi bija balti.

-    Viņi taisās mūs pieklapēt, kliedza Kvinns. Mums vienkārši jāapstājas. Es jau jums teicu, ka ir jāapstājas, bet jūs nekā.

Attālums no hammera ruka ar šausminošu ātrumu.

-    Viņi uzdrāzīsies mums virsū! iesaucās Astrīda.

Kvinns izlēca no karta un metās skriešus. Hammers bremzējot noraustījās. Cepums un kriketa zeņķis izklupa ārā un metās pakaļ Kvinnam.

-    Apturi! sauca Sems. Viņš izlēca no karta un metās palīgā draugam. Kvinns mēģināja pārlēkt pāri ceļmalas grāvim, taču nelādzīgi piezemējās. Abi huligāni uzklupa viņam, pirms viņš vēl bija paguvis atjēgties. Cepums trieca dūri Kvinnam mugurā.

Sems lidojumā uzlēca virsū Cepumam. Sagrābis uzbrucēju ar āķī saliektu roku, viņš ar visu savas inerces spēku grūda Cepumu uz priekšu.

Cepums smagi nokrita uz vēdera, un Sems palaida viņu vaļā. Cepums bija nosviedis savu nūju, lai kluptu Kvinnam virsū ar dūrēm, un Sems metās pēc tās. Kriketam bija īss, bet smags kautiņš ar Edilio un Kvinnu, pēc kura Edīlio un Kvinns palika stāvam kājās, bet pretinieks gulēja zemē. Taču tas deva Orkam un Hovardam laiku izrāpties no automašīnas.

Orks, savicinājis nūju, blieza Edīlio pa kājām. Edīlio novēlās zemē kā cementa maiss.

Satvēris Cepuma nūju, Sems metās starp Orku un Edīlio.

-    Es negribu ar tevi kauties! sauca Sems.

-   Zinu, ka tu to negribi, pašapzinīgi pavēstīja Orks. Ar mani neviens negrib kauties.

Šurpu steidzās Astrīda. Izbeidziet, jūs visi! viņa kliedza, vīstīdama gaisā dūres. Viņai acīs bija asaras. Taču meitene šķita saniknota, nevis nobijusies. Mums nav vajadzīgas šādas muļķības.

Hovards iespraucās starp Orku un Astrīdu. Paej malā, Astrīd, lai mans draugs Orks varētu dot šim draņķim mācību!

-   Paiet malā? Astrīda aizsvilās. Tu jau nu nebūsi tas, kurš man pavēlēs iet malā, tu… tu, bezmugurkaulniek!

-   Astrīd, neiejaucies, es pats tikšu galā! Sems viņu lūdza. Edīlio centās stāvēt stingri, lai gan patiesībā tikko turējās kājās.

Dīvainā kārtā Orks sacīja: Ei! Lai Astrīda runā!

Sems, būdams adrenalīna pārpilns, pirmajā brīdī to gandrīz pat nesadzirdēja. Bet tad viņam pielēca Orka sacītais un viņš aizvēra muti.

Astrīda dziļi ievilka elpu. Viņas mati mežonīgi plīvoja un seja bija piesarkusi. Beidzot, ar pūlēm savaldījusies, meitene teica: Mēs negribam ķildoties.

-    Runā jau nu pati par sevi, nomurmināja Cepums.

-   Tas ir neprāts, turpināja Astrīda. Mēs tikai meklējam manu brālīti.

Orka acis piemiedzās vēl šaurākas. To plānprātiņu?

-   Viņam ir autisms, atcirta Astrīda.

-   Aha. Sīkais Pītiņš plānais prātiņš, noirgojās Orks, tomēr vairs to neatkārtoja.

-Tev vajadzēja apstāties, Semij, Hovards, ar nožēlu nogrozījis galvu, paklakšķināja mēli.

-    Es jau to teicu, un tieši es esmu tas, kuru pieklapē, Kvinns nikni pamāja Sema virzienā.

Hovards uzjautrināts norādīja uz Kvinnu. Tev vajadzēja ieklausīties savā čomā, Sem. Es jau tev vakar vakarā teicu, ka tev jāparūpējas par manu draugu Orku.

-Jāparūpējas par viņu? Ko tas nozīmē? noprasīja Astrīda.

Hovards pabolīja uz viņu saltas acis. Tev jāizrāda kapteinim Orkam cik necik cieņas to es gribēju teikt.

-    Kapteinim? Sems ar pūlēm apslāpēja smieklus.

Hovards pienāca tuvāk, izrādīdams zināmu drosmi, jo

viņam aiz muguras taču slējās Orka varenais stāvs. Jā. Kapteinis.'Kādam taču ir jāiestājas par visiem un jāuzņemas vadība, vai ne? Tu biji aizņemts, domājams, kaut kur sērfojot vai darot sazin ko, tāpēc kapteinis Orks brīvprātīgi uzņēmās vadību.

-    Kā tas izpaužas? pajautāja Kvinns.

-    Darīt galu tam, ka visi bizo apkārt kā traki, lūk, kā.

-    Aha, piekrita Orks.

-    Sīkie visu apgrieza kājām gaisā, kampa sev, ko tikai sagribēja, turpināja Hovards.

-    Aha.

-    Un visi tie nopuņķojušies un noslienājušies sīkie knauķi skraidelēja apkārt, un neviens nedz apklusināja viņu brēkšanu, nedz ari mainīja autiņus. Orks panāca, lai par viņiem parūpētos, Hovards plati pasmaidīja. Viņš tos nomierināja. Vai vismaz nokārtoja, lai kāds to izdarītu.

-   Kā tad, teica Orks, taču varēja just, ka ari viņam tas ir kas jauns.

-   Neviens cits negribēja kontrolēt notiekošo, tāpēc to uzņēmās Orks, turpināja Hovards. Un tā nu viņš ir kapteinis Orks vismaz līdz brīdim, kad atgriezīsies pieaugušie.

-    Bet viņi jau neatgriezīsies, teica Orks.

-   Pilnīgi pareizi, piekrita Hovards. Kā jau teica kapteinis.

Sems uzlūkoja Astrīdu. Taisnība kādam tik tiešām vajadzēja pārtraukt to, ka cilvēki uzvedas kā jukuši. Orku jau nu gan Sems šim darbam nebūtu izvēlējies. Bet ari pats viņš to nedarīja.

Ķīviņš bija gandrīz norimis. Un tagad, kad abas iesaistītās puses stāvēja ar sejām viena pret otru, nebija šaubu, kurš uzvarētu, ja tas atsāktos no jauna. Lai ari viņu bija četri pret četri, visi pretinieki bija rūdīti kaušļi, turklāt Orks viens pats atsvēra vismaz trīs.

-   Mēs tikai gribam sameklēt Mazo Pītu, beidzot kaut cik apslāpējis dusmas, sacīja Sems.

-Jā? Ja jau jūs ejat kaut ko meklēt, labāk būs, ja iesiet lēnītēm, nosmīkņāja Hovards.

-   Jūs gribat dabūt golfa kārtu, noprata Sems.

-    Par to jau es ari runāju, Semij! To teicis, Hovards izpleta rokas plašā izlīgšanas žestā.

-    Cilvēki taču mēdz maksāt nodokļus, vai ne? ierunājās Krikets.

-    Kā tad. Hovards pamāja ar galvu. Tas ir nodoklis.

-             Kas tu tāds vispār esi? Astrīda meta sejā Kriketam.

-    Skolā es tevi neesmu manījusi.

-    Es mācos Koutsas Akadēmijā.

-    Mana mamma tur strādā par nakts medmāsu, sacīja Sems.

-    Nu jau vairs ne, atteica puisis.

-    Kāpēc tad tu esi šeit? noprasīja Astrīda.

-    Man ar turieniešiem lāgā nesaskan, Krikets to centās pasniegt kā joku, taču iespaidu sagrāva bailes viņa acis.

-   Vai tur ir palikuši kādi pieaugušie? Sems ar cerībām pajautāja.

-    Ai, nosmīkņāja Hovards, Semijs grib pie mammītes.

-    Nu tad pievāciet ari to golfa kārtu, atvēlēja Sems.

-    Netērē laiku, tēlodams manā priekšā slikto zēnu. Es, vai zini, pazīstu tevi, vecīt, teica Hovards. Busiņa Sems.

Misters Ugunsdzēsējs. Tu iztaisies par baigo varoni, bet pēc tam izgaisti. Vai tad ne? Te tu esi, un te tevis vairs nav. Pagājušonakt no visām pusēm to vien dzirdēja: “Kur Sems? Kur Sems?” Un man nācās atbildēt: “Ziniet, bērni, Sems aizgāja kopā ar Astrīdu Ģēniju, jo Sems jau nespēj biedroties ar tādiem prastiem ļautiņiem kā mēs. Semam nācās aiziet kopā ar savu smuko, blondo draudzenīti.”

-    Viņa nav mana draudzenīte, Sems atcirta, tūlīt pat to nožēlodams.

Hovards iesmējās, apmierināts, ka izdevies viņu izprovocēt. Redzi, Sem, tu allaž mēdz nolīst pats savā mazajā pasaulītē. Liecies sev pārāk labs, lai biedrotos ar citiem, toties mēs ar kapteini Orku un mūsu puišiem mēs vienmēr būsim tepat tuvumā. Līdzko tu esi prom, mēs esam klāt.

Sems juta Astrīdu un Kvinnu vērojam un gaidām, ka viņš apstrīdēs Hovarda teikto. Bet kāda tam jēga? Tur, laukumā, Sems bija jutis tik daudzu bērnu cerības; tie uz viņu gaidīja gaidīja, ka viņš, kā teica Hovards, par tiem iestāsies. Bet viņš pats gribēja vienīgi bēgt, ko kājas nes. Tāpēc arī viņš ar tādu skubu izmantoja iespēju doties līdzi Astrīdai.

-    Sāk jau kļūt garlaicīgi, norūca Orks.

Hovards pasmīnēja. Labi, Sem. Vari doties sameklēt to sīko, apdauzīto Pītu, bet, kad atgriezīsies, labāk lai tev būtu skaista dāvana kapteinim. Kapteinis tagad vada IBJZ, vecīt.

-    Kur viņš vada? pārjautāja Astrīda.

Hovardu šis jautājums redzami iepriecināja. Es pats to izdomāju. IBJZ. Izrunā ī-bē-jē-zē. Saīsinājums no “Izmešu Bedres Jaunatnes Zona”. Šī ir mūsu Izmešu Bedre, un tajā nav neviena cita kā tikai bērni.

Hovards palaida savu pretīgo smiekliņu. Neraizējies, Astrīd, tagad pastāv tikai IBJZ. Pielēca? Tikai IBJZ.

Saule dedzināja seju. Lana atvēra acis. Virs viņas planēja draudīgas spārnotas ēnas; tās šķērsoja sauli, tad planēja atpakaļ. Maitasputni viņu vēroja un, pārliecināti par maltīti, gaidīja.

Mēle bija piepampusi tā, ka aizpildīja visu muti, gandrīz liekot rīstīties. Lūpas bija saplaisājušas. Viņa mira.

Lana lūkojās apkārt, mēģinādama ieraudzīt sava nabaga suņa ķermeni. Tam vajadzētu atrasties tepat līdzās. Taču tā tur nebija.

Meitene izdzirda pazīstamu rējienu.

-    Patrik?

Suns lēkšiem vien skrēja pie viņas, mudinādams celties un uzsākt rotaļu.

Lana pacēla veselo roku un pieskārās pie Patrika kakla. Spalva bija pieķepusi izžuvušām asinīm, un meitene meklēja nāvīgā kodiena vietu. Brūce bija aizvērusies. Tās vietā vēl arvien bija krevele, taču tā vairs neasiņoja, un, spriežot pēc Patrika izturēšanās, suns jutās tik labi kā vēl nekad.

Vai viņa to visu būtu nosapņojusi? Nē, sakaltušās asinis liecināja par pretējo.

Meitene pūlējās atcerēties pēdējos pagājušās nakts nomoda brīžus. Vai viņa lūdzās? Kas tas bija vai brīnums? Viņa gan neatcerējās, ka būtu to darījusi, un Lana jau nu nebija cilvēks, kuram nāktu prātā nodoties lūgšanām.

Vai to bija izraisījusi viņa pati? Vai viņa bija kaut kā izdziedinājusi Patriku?

Lana gandrīz iesmējās. Viņa murgoja. Viņa juka prātā. Iztēlojās sazin ko.

Aptrakusi no sāpēm un slāpēm, un izsalkuma.

Nudien aptrakusi.

Lana saoda kaut ko pūstošu. Pretīgi saldenu un pūstošu.

Meitene palūkojās uz savu sadragāto labo roku. Miesa, jo sevišķi tā savilktā, izstieptā daļa, kas tikko saturēja kopā sadragātos apakšdelma kaulus, bija tumša, gandrīz vai zaļgani melna. Smaka bija šaušalīga.

Gnīdamās ar augošajām šausmām, Lana pāris reižu dziļi ievilka elpu. Viņa bija dzirdējusi par gangrēnu. Tā iestājās tad, kad kāda miesas daļa mira vai tai bija nosprostota asinsrite. Viņas roka mira. Tas bija pūstošas cilvēka miesas smārds.

Maitasputns planēja un tad nolaidās tikai dažu pēdu attālumā. Snaikstīdams bezspalvaino kaklu, tas ar savām krellītēm līdzīgajām acīm vērās meitenē. Arī maitasputns pazina šo smaku.

Riedams atlēkšoja Patriks, un maitasputns negribīgi pacēlās spārnos.

-   Neceri nedabūsi mani, Lana nokrekšķēja, taču pašas vārgā balss iedvesa viņā tikai vēl lielākas šausmas. Maitasputni viņu dabūs. Dabūs.

Bet līdzās bija Patriks, atlabis pēc šķietami nāvīga ievainojuma.

Lana ar kreiso roku pieskārās labajai tieši zem sadragātā kaula. Miesa bija karsta. Zem sakaltušo asiņu garozas tā šķita pietūkusi.

Meitene aizvēra acis un nodomāja: lai arī kas to paveicis, ja reiz tas notika ar Patriku, es gribu, lai tas notiktu ari ar mani. Es negribu mirt. Es negribu mirt.

Tad viņa iegrima trauksmainā pusnemaņā. Domas aizveda Lanu mājās. Viņa bija savā istabā. Plakāti pie sienām, kareklītis sapņu ķērājs pie loga, novārtā pamesti pūkaini spēļu dzīvnieciņi pītā grozā, drēbju skapis, kas vai plīst no drēbēm, rūpīgi vāktā Āzijas vēdekļu kolekcija, kuru visi uzskatīja par dīvainību.

Lana vairs neturēja dusmas uz vecākiem. Viņa tikai ilgojās pēc tiem. Vairāk par visu pasaulē viņa gribēja māti. Un arī tēti. Tētis zinātu, kā viņu izglābt.

Lanai rādījās drudžaini sapņi. Tas, ko viņa redzēja, aizžņaudza elpu un lika sirdij dauzīties kā atskāldāmajam āmuram.

Viņa juta sevi peldam uz plānas zemes garozas. Zeme bija plāna kā balons. Lejā bija atklāta telpa, pilna virpuļojošiem mākoņiem un pēkšņiem uguns uzliesmojumiem. Un vēl tālāk lejā briesmonis, kaut kas no dziļas bērnības; briesmonis, kas bieži uzrāva Lanu no miega.

Tas bija no dzīva akmens izkalts nezvērs. Raupjš, lēnām kustībām, viltīgs. Ar degošām melnām acīm.

Un šajā briesmīgajā nezvērā bija sirds. Vienīgi šī sirds kvēloja zaļa, nevis sarkana. Un tā bija kā ieplaisājusi ola, no kuras lauzās ārā gaisma tik brīnišķīga, ka šķita sāpīga.

Lana pamodās, satrūkusies no pašas kliedziena.

Meitene uzslējās sēdus, kā vienmēr bija darījusi, kad modās no nakts murga pati savā gultā.

Viņa bija uzslējusies sēdus.

Sāpes bija briesmīgas. Sirds dauzījās, mugura… Lana uzlūkoja savu labo roku.

Kādu brīdi viņa pat aizmirsa elpot. Aizmirsa sāpes galvā, mugurā un kājā. Aizmirsa to visu. Jo sāpes rokā bija mitējušās.

Roka bija taisna. No elkoņa līdz pat plaukstas locītavai tā atkal veidoja taisnu līniju.

Arī gangrēna bija pazudusi. Bija pazudusi nāves smaka.

Roku vēl arvien klāja sakaltušas asinis, bet tas nebija nekas itin nekas salīdzinājumā ar iepriekš piedzīvoto, ne uz to pusi.

Lana drebēdama pacēla labo roku.

Tā kustējās.

Viņa lēnām sažņaudza to dūrē.

Pirksti sakļāvās.

Tas nebija iespējams. Tas patiesi nebija iespējams. Tas, ko viņa redzēja pati savām acīm, nevarēja būt taisnība.

Bet sāpes nemeloja. Un dedzinošās sāpes rokā tagad bija sarukušas līdz vājai pulsācijai.

Lana uzlika kreiso roku uz salauztās kājas.

Tas nenotika ātri. Tas prasīja ilgu laiku, un viņu bija šausmīgi novārdzinājušas slāpes un izsalkums. Bet meitene neatrāva roku, un pēc stundas viņa izdarīja to, par ko baiļojās, ka nekad vairs nespēs. Lana Arvena Lācara piecēlās kājās.

Uz apgāztās pikapa kravas kastes kluknēja divi maitasputni.

-    Saderam, Lana tiem teica, ka jūs te nīkstat pa tukšo.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

»

Š 273 STUNDAS, 39 MINŪTES

Smieklu un apvainojumu pavadīti, Sems, Kvinns, Edīlio un Astrīda turpināja ceļu kājām.

-   Kvinn, Edīlio! Puiši, vai ar jums viss ir kārtībā? apvaicājās Astrīda.

-   Ja neskaita baigo zilumu, kas man droši vien ir muguras vidū? attrauca Kvinns. Protams. Ja neskaita to, ka bez jebkāda iemesla tiku dauzīts, ar mani viss ir pa pirmo. Varens plāns, bračiņ! Labi nostrādāja! Mēs atdevām golfa kārtu un tikām piekauti un pazemoti.

Sems apspieda vēlmi sakliegt uz draugu. Kvinnam bija taisnība. Sems bija nolēmis ignorēt “ceļa barjeru”, un viņi bija par to samaksājuši.

Hovarda vārdi sāpīgi dzēla. Šķita, it kā kaut kāds sīks tārps būtu nolobījis Semam ādu un parādījis pasaulei, kāds viņš ir patiesībā. Ne jau to, ka viņš uzskatītu sevi par pārāk labu, lai biedrotos ar citiem tur nu Hovards kļūdījās -, bet to, ka viņš nevēlas uzņemties vadību. Tam bija savi iemesli, bet šobrīd tie Semam likās nenozīmīgāki par mokošo apziņu, ka viņš ticis apkaunots savu draugu priekšā.

-   Ar mani viss būs labi, nav jau nekas traks, Edīlio atbildēja Astrīdai. Ja vien turpināšu iet, tas pāries.

-   Ak jā, vareni, tu jau esi pārākais vecis, Edīlio! Kvinns noņirdzās. Varbūt tev patīk, ka tevi klapē. Man gan ne. Man, vai zini, tas, ka tieku piedauzīts, nesagādā ne mazāko prieku.

Un tagad mums visu to gabalu līdz spēkstacijai būs jāvelkas kājām? Nūja, toties mēs varēsim mesties meklēt vienu sīku knauķi, kurš pats droši vien pat lāgā neapjēdz, ka ir pazudis.

Sems atkal apspieda dusmu lēkmi. Cik vien laipni spēdams, viņš sacīja: Tevi, brāl, neviens turp ar varu nedzen.

-   Tu saki, ka man nevajag turp iet? Ar pāris ātriem soļiem panācis Semu, Kvinns sakampa viņu aiz pleca. Tu gribi, lai tinos, bračiņ?

-    Nē, vecais. Tu esi mans labākais draugs.

-    Tavs vienīgais draugs.

-   Jā. Tas tiesa, atzina Sems.

-    Es tikai netieku gudrs, kurš tevi te iecēlis par karali? noprasīja Kvinns. Tu izturies tā, it kā būtu noteicējs pār mums visiem. Kā tas notika? Kā tas nākas, ka tagad pakļaujos tavām pavēlēm?

-   T\i jau nu neesi tas, kurš pakļautos pavēlēm! Sems nikni atcirta. Un es nemaz negribu pavēlēt. Ja es gribētu, lai cilvēki klausa manām pavēlēm, man būtu atlicis tikai palikt pilsētā un sākt visus izrīkot. Un jau klusākā balsī viņš piebilda: Tu pats varētu ķerties pie komandēšanas, Kvinn.

-    Nekad neesmu teicis, ka gribētu būt kādam par izrīkotāju, Kvinns īgni norūca. Bet viņš vismaz bija pārstājis apvainoties. Drūmi uzlūkojis Edīlio un uzmetis piesardzīgu skatienu Astrīdai, viņš sacīja: Vienīgi ir kaut kā dīvaini, brač. Bija taču pierasts, ka esam tikai tu un es, vai ne?

-   Jā, piekrita Sems.

-    Kā man tagad gribētos ņemt mūsu dēļus un bliezt uz pludmali! Kvinns īdošā balsī turpināja. Gribētos, lai viss būtu pa vecam. Tad viņš pārsteidzoši skaļi ieaurojās: Kur visi palikuši? Kāpēc nenāk mums pakaļ? Kur!? Ir!? Mani!? Vecāki!?

Viņi atsāka ceļu: Edīlio mazliet pieklibodams, Kvinns vilkdamies nopakaļus un kaut ko purpinādams. Sems gāja blakus Astrīdai. Meitenes klātbūtnē viņš vēl arvien jutās bikls.

-    Tu tiki galā ar Orku, viņš sacīja. Paldies!

-   Es viņu savaldīju ar koriģējošo matemātiku, viņa greizi pasmaidīja. Viņš no manis mazdrusciņ baidās. Tomēr pārlieku ar to rēķināties mēs nevaram.

Viņi gāja pa pašu šosejas vidu. Tik dīvaini bija redzēt zem kājām dzelteno līniju. Patiesi dīvaini.

-    Izmešu Bedres Jaunatnes Zona, novilka Astrīda.

-    Aha. Varu saderēt, ka tas tagad iesakņosies!

-   Varbūt tas nav tikai joks, prātoja Astrīda. Varbūt tam patiešām ir kaut kāda saistība ar Izmešu Bedri?

Sems viņu cieši uzlūkoja. Tu domā, ka notikusi avārija spēkstacijā?

Meitene paraustīja plecus. Nezinu, ko vispār domāt.

-   Bet, tavuprāt, tam varētu būt kāds sakars? Spēkstacijā notikusi eksplozija vai kaut kas tamlīdzīgs?

-   Strāva vēl arvien pienāk. Perdidobīča no spēkstacijas saņem elektrību. Gaisma vēl arvien deg. Tā vai citādi, taču spēkstacija joprojām darbojas.

Edīlio apstājās. Ei, ļaudis! Kāpēc mēs ejam kājām?

-   Tāpēc, ka stulbais Orks un viņa ķēdes suns Hovards pievāca mūsu golfa kārtu, attrauca Kvinns.

-   Paskat, vecīt! Edīlio norādīja uz automašīnu, kas bija nobraukusi no ceļa un iegāzusies novadgrāvī. Pie jumta bagāžnieka bija piestiprināti divi divriteņi.

-    Kaut kā nelādzīgi ņemt svešu riteni, teica Astrīda.

-   Izmet to no galvas! ieteica Kvinns. Neesi vēl pamanījusi? Šī ir pilnīgi jauna pasaule. IBJZ.

Astrīda palūkojās uz kaiju, kas planēja zemu viņiem virs galvas. Jā, Kvinn. Laikam būšu gan pamanījusi.

Viņi paņēma abus divriteņus un sakāpa pa diviem uz katra; Kvinns uztupa uz Edīlio riteņa stieņa, Astrīda Sema. Meitenes mati sitās viņam sejā, to viegli šaustot. Kad viņi pamanīja vēl divus divriteņus, Sems pat jutās apbēdināts.

Šoseja neveda tieši uz spēkstaciju, un viņiem nācās nogriezties pa sānceļu. Aiz līkuma atradās iespaidīga, no akmeņiem mūrēta sardzes ēka un sarkansvītrota aizsargbarjera, līdzīga tām, kādas mēdz būt pie dzelzceļa pārbrauktuvēm. Tā bija nolaista, aizšķērsojot ceļu. Viņi apbrauca tai apkārt.

Ceļš vijās starp pakalniem, ko klāja izkaltusi zāle un vīstošas dzeltenas savvaļas puķes. Spēkstacijas tuvumā nebija ne dzīvojamo namu, ne iestāžu ēku. No visām pusēm to ieskāva simtiem akru tukšuma. Stāvas nogāzes un pa kādam retam koku pudurim, pļavai un izžuvušai tērcei.

Pamazām ceļš pagriezās pret klinšaino krasta joslu. Ainava bija elpu aizraujoša, taču parasti tik stāvie viļņi tagad plūda rāmi un lēzeni. Ceļš uzveda kalnā un tad atkal laidās lejup, aizslēpies aiz pauguriem, pāris reižu apvijās pats sev apkārt un beidzot atklāja jaunu okeāna panorāmu.

-    Tur priekšā ir vēl vieni apsargāti vārti, teica Astrīda.

-   Ja tur tik tiešām būs sargs, es viņu sabučošu, nosolījās Kvinns.

-   Tur viss tiek pastāvīgi novērots un patrulēts, teica Astrīda. Spēkstaciju apsargā tāds kā iekšējais karaspēks.

-    Nu jau vairs ne, noteica Sems.

Viņi piegāja pie stiepļu žoga, kam gar augšu bija novilktas dzeloņdrātis. Pa kreisi tas stiepās lejup klintīs, pa labi izzuda pauguros. Šeit bija daudz nopietnāka apsardzes ēka, gandrīz vai cietoksnis. Tā izskatījās pēc būves, kas spētu izturēt pat visai spēcīgu uzbrukumu. Par vārtiem kalpoja augsts stiepļu režģa posms, kuru, piespiežot pogu, varēja bīdīt vaļā un ciet.

Viņi pārstāja mīt pedāļus un apstājās, lai aplūkotu šķērsli.

-    Kā mēs tiksim iekšā? prātoja Astrīda.

-   Kāds pārrāpsies pāri vārtiem, teica Sems. “Akmens, šķēres, papīriņš”?

Visi trīs zēni izlozēja “akmens-šķēres-papīriņš”, un Sems zaudēja.

-   Papīrs, vecīt? Ej nu ej? Kvinns viņu ķircināja. Visiem zināms, ka pirmajā piegājienā tu vienmēr izvēlies šķēres.

Sems aši uzrāpās pa stiepļu režģi, taču dzeloņdrāts lika viņam apstāties. Viņš novilka kreklu un aptina to ap bīstamāko posmu. Uzmanīgi pārmetis tam kāju, zēns iekunkstējās dzeloņstieple tomēr bija trāpījusi augšstilbā. Tad viņš bija pāri. Atstājis kreklu uz drātīm, Sems nolēca zemē.

Viņš iegāja apsardzes ēkā. Gaisa kondicionētājs darbojās ar pilnu jaudu, un Sems tūdaļ pat sāka nožēlot, ka atstājis kreklu.

Krāsainu monitoru rinda rādīja ceļu, pa kuru viņi tikko bija ieradušies, kā arī ainu, kur secīgi mijās āra skati: okeānu un klintis, un kalnu. Tur bija redzamas ari vairākas ar paroli aizsargātas durvis uz spēkstaciju.

Tualetes telpā Sems pamanīja kādu elektronisko identifikatoru, kas, iesiets aukliņā, karājās uz āķa. Acīmredzot pazušanas brīdī kāds bija lietojis ateju. Sems pakāra aukliņu sev kaklā.

Kambari aiz galvenās telpas viņš atrada pelēkzaļu militāra stila uniformas kreklu. Tas gan viņam bija vairākus izmērus par lielu. Pie sienas bija novietots automātisko ieroču mašīnpistoļu statīvs. Telpā oda pēc eļļas un sēra.

Sems labu brīdi raudzījās uz ieročiem. Šaujamieroči pret beisbola nūjām.

-    Ir nedomā par to, zēns nomurmināja.

Atstājis ieroču telpu, viņš cieši aizvēra aiz sevis durvis. Tomēr roka vēl kādu bridi kavējās uz kliņķa. Sems noskurinājās. Nē. Tik tālu tas nav aizgājis.

Vismaz pagaidām.

Vilinājuma spēks šķebināja dūšu. Kas viņam bija uznācis, ja reiz viņš to kaut sekundi apsvēra?

Sems piespieda pogu un atvēra vārtus.

-    Ko tu tur tik ilgi darīji? Kvinns ar aizdomām jautāja.

-    Meklēju sev kādu kreklu.

Spēkstacija atradās pilnīgā izolācijā; tas bija izmēros iespaidīgu, noliktavām līdzīgu ēku sakopojums, virs kurām slējās divi milzīgi zvanveidīgi betona kupoli.

Runas par spēkstaciju Sems bija dzirdējis visu savu mūžu. Šķita, ka tajā nodarbināta teju vai puse Perdidobīčas iedzīvotāju. Paaudzies viņš daudzkārt bija dzirdējis apliecinājumus, cik tā droša. Un viņš nebaidījās no atomenerģijas, patiešām ne. Bet tagad, savām acīm redzot patieso spēkstaciju virs jūras izslējušos un aiz kalniem paslēpušos spožu, itin kā lēcienam gatavu nezvēru, zēns juta nemieru.

-    Šajā placi varētu savietot visas Perdidoblčas ēkas, teica Sems. Nekad nebiju redzējis to tuvumā. Tā ir milzīga.

-    Tā man atgādina reizi, kad biju Romā un redzēju Svētā Pētera katedrāli, teica Kvinns. Skatoties uz to, vai zini, tu jūties nožēlojami sīks. It kā varbūt tikai drošības dēļ tev būtu jāmetas uz ceļiem.

-   Atvainojos par stulbo jautājumu, bet mēs taču nesaņemsim radioaktīvo starojumu, ko? vaicāja Edllio.

-    Te jau nav nekāda Černobiļa, dzēlīgi noteica Astrīda.

-    Šeit pat nav ietvēruma torņu. To vietā ir tie divi lielie kupoli, īstie reaktori ir zem nosedzošajiem kupoliem, lai tad, ja kaut kas notiktu, radioaktīvās gāzes vai tvaiki paliktu iekšienē.

Kvinns mākslotā draudzīgumā uzsita Edīlio pa muguru.

-    Un tāpēc nav, par ko uztraukties. Vienīgi, nu, šo apgabalu mēdz dēvēt par Izmešu Bedri. Nez kāpēc? Ja jau reiz viss ir tik totāli droši un tādā garā.

Kvinnam un Semam šis stāsts bija zināms, bet, lai iepazīstinātu ar to Edīlio, Astrīda norādīja uz tālāko no abiem kupoliem. Vai redzi atšķirību krāsā viens kupols liekas jaunāks, vai ne? Šim te kupolam trāpīja meteorīts. Pirms gandrīz piecpadsmit gadiem. Bet cik liela ir iespēja, ka tas atgadīsies vēlreiz?

-   Cik liela iespēja tam bija gadīties pirmo reizi? nomurmināja Kvinns.

-    Meteorīts? atkārtoja Edllio un palūkojās debesīs. Saule bija labu gabalu pāri zenītam; laizdamās lejup, tā jau tuvojās okeānam.

-   Neliels meteorīts, kas traucās milzīgā ātrumā, turpināja Astrīda. Tas ietriecās ietvēruma rezervuārā un uzspridzināja

to. Pārvērta to tvaikos. Trāpīja reaktorā un tad šāvās tālāk. Patiesībā bija pat labi, ka tas triecās tādā ātrumā.

Sems prātā redzēja šo ainu. Viņš it labi varēja iztēloties varenu kosmisku akmeni, kas, atstājot aiz sevis ugunīgu asti, neiedomājamā ātrumā brāžas lejup un saspridzina gabalos reaktora betona kupolu.

-    Kāpēc ir labi, ka meteorīts bija tik ātrs? jautāja Sems.

-Tāpēc, ka tas ieurbās zemē un deviņdesmit procentu

urāna degvielas aiznesa sev līdzi krāterī, iegrūžot to gandrīz simt pēdu dziļumā. Tāpēc atlika tikai aizpildīt bedri, nobruģēt to un pārbūvēt reaktoru.

-    Dzirdēju, ka viens cilvēks esot gājis bojā, teica Sems.

Astrīda pamāja ar galvu. Viens no inženieriem. Domājams, tajā brīdī viņš strādāja reaktora zonā.

-   Tu saki, ka te, mums zem kājām, ir vesels lēvenis urāna un nevienam nav jāuztraucas, ka tas varētu būt bīstami? Edīlio skeptiski apvaicājās.

-    Lērums urāna un viena džeka kauliņi, precizēja Kvinns.

-    Laipni lūdzam Perdidobīčā vietā, kuras sauklis ir: “Radiācija? Kāda vēl radiācija?”

Astrīda, rādīdama ceļu, gāja pa priekšu. Spēkstaciju viņa bija apmeklējusi daudzkārt kopā ar tēvu. Meitene apstājās pie kādām durvīm bez uzraksta. Tās bija ne ar ko neiezīmīgas durvis turbīnu ēkas tālākajā galā. Sems ieslidināja spraugā | identifikatoru, un durvis ar klikšķi atvērās.

Skatienam pavērās alai līdzīga telpa ar augstiem, spraišļotiem griestiem un krāsotu betona grīdu. Te atradās četri milzīgi dzinēji, katrs no tiem lielāks par lokomotīvi. Troksnis bija neaprakstāms.

-    Tās ir turbīnas, Astrīda centās pārkliegt orkāna aurus.

-     Urāns izraisa reakciju, kas karsē ūdeni. Tā savukārt rada tvaikus, kas nonāk šeit, griež turbīnas un ražo elektrību.

-Tātad tu apgalvo, ka elektrības ražošanai nav nekāda sakara ar milzu kāmjiem, kas skrien riteņos, Kvinns kliedza pretī. Esmu ticis dezinformēts.

-    Manuprāt, vispirms vajag pameklēt šeit! sauca Sems. Viņš uzlūkoja Kvinnu.

Kvinns mēdīdamies gurdeni salutēja.

Viņi virzījās cauri turbīnu telpai. Astrīda atgādināja, ka Mazais Pīts parasti nenāk, kad tiek saukts. Vienīgais veids, kā viņu atrast, ir izlūkot katru kaktu, katru vietu, kur mazs bērns var stāvēt, sēdēt vai paslēpties.

Turbīnu telpā Mazā Pīta nebija.

Beidzot Astrīda signalizēja, ka jādodas tālāk. Izejot caur divām durvīm, atkal varēja saklausīt normālu cilvēcisku runu.

-    Dosimies uz kontroles telpu, ieteica Astrīda, un, iedami pa krēslainu koridoru, viņi nokļuva vecmodīga paskata kontroles telpā. Tā izskatījās kā gabaliņš no NASA kosmiskās stacijas ar veciem skolas datoriem, mirgojošiem monitoriem un milzīgu daudzumu paneļu ar neskaitāmām uguntiņām, slēdžiem un veclaicīgām kontaktligzdām.

Tur, viegli šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, uz grīdas sēdēja Mazais Pīts. Puisēns šķita pilnīgi iegrimis videospēlē, kas atradās tam klēpī.

Astrīda tūdaļ neskrēja viņam klāt. Viņa lūkojās brālītī ar skatienu, kurā Sems šķita samanām gandrīz vai vilšanos. Likās, ka meitene pat mazliet sagumst.

Bet tad viņa, izmocījusi smaidu, piegāja mazajam klāt.

-    Pītij, Astrīda viņu mierīgā balsī uzrunāja. It kā viņš nemaz nebūtu bijis pazudis, it kā viņi abi visu laiku būtu bijuši kopā un nebūtu nekas dīvains ieraudzīt puisēnu vienu pašu atomelektrostacijas kontroles telpā spēlējam Gameboy pokemonus.

-             Paldies Dievam, viņš nav pie reaktoriem, teica Kvinns.

-    Es jau gatavojos teikt lielo “NĒ” turienes pārmeklēšanai.

Edīlio piekrītoši pamāja ar galvu.

Mazajam Pītam bija četri gadi, viņš bija gaišmatains tāpat kā māsa, taču vasarraibumains un gandrīz meitenīgs. Puisēns bija jauks un nepavisam neizskatījās bremzēts vai aprobežots.

Nezinot patiesību, viņu varētu noturēt par normālu, varbūt pat gudru bērnu.

-   Vai tev te bija kaut kāda pārtika? vaicāja Astrīda. Tad viņa izlaboja jautājumu: Vai gribi ēst?

Lai pievērstu Mazā Pīta uzmanību, Astrīdai bija savs paņēmiens, kā viņu uzrunāt. Viņa saņēma puisēna seju rokās, uzmanīgi aizsedzot viņam sānu skatu un daļēji aizklājot ausis. Pietuvinājusi savu seju viņējai, Astrīda mierīgi, bet ar ļoti skaidru, uzsvērtu dikciju ierunājās.

-    Vai gribi ēst? viņa lēni, bet stingri atkārtoja.

Mazā Pīta acis iezibējās. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Labi, noteica Astrīda.

Edīlio, saraucis uzacis, pētīja novecojuša paskata elektroniku, kas klāja lielāko daļu sienas. Viņa piere bija savilkta krunkās. Viss izskatās it kā normāli, Edīlio pavēstīja.

-   Atvaino, nosmīkņāja Kvinns. Tātad tu esi ne tikai golfa karta šoferis, bet ari atominženieris?

-   Es tikai skatos rādījumus, vecīt. Pieņemu, ka zaļais nozīmē “labi”, vai ne? Viņš piegāja pie zema, izliekta galda, kur trīs izsēdētu grozāmo krēslu priekšā atradās trīs datoru monitori.

-    Es tur neko nesaprotu, cieši lūkodamies vienā no monitoriem, atzinās Edīlio. Tur ir vieni vienīgi skaitļi un simboli.

-   Aiziešu uz atpūtas telpu sameklēt Pītijam kaut ko ēdamu, pavēstīja Astrīda. Viņa pagriezās, lai ietu, bet mazais Pīts sāka kunkstēt. Tādu skaņu izdod kucēni, kad kaut ko grib izdīkt.

Astrīda lūdzoši uzlūkoja Semu. Viņš pa lielākai daļai nemaz nejūt manu klātbūtni. Man tā negribētos atstāt Pītiju brīdī, kad viņam parādījusies uztvere.

-   Es varu aiziet pēc ēdamā, piedāvāja Sems. Kas viņam garšo?

-   Pītijs nekad neatsakās no šokolādes. Viņš… Astrīda gribēja teikt ko vairāk, taču aprāvās.

-    Gan es viņam kaut ko sadabūšu, apsolīja Sems.

Edīlio bija piegājis pie sienas, kur bija piestiprināts plazmas ekrāns šķiet, vismodernākais šīs telpas aprīkojuma elements.

Ari Kvinns, lēnām grozīdamies vienā no inženieru krēsliem, raudzījās ekrānā. Palūkosim, vai nevaram to pārslēgt uz citu kanālu, šis ir garlaicīgs.

-   Tā ir karte, paskaidroja Edīlio. Šī ir Perdidobīča. Kalnos ir vēl dažas mazpilsētiņas. Te redzams apgabals līdz pat Sentluisai.

Karte vizēja bāli zilā, baltā un rozā krāsā ar sarkanu vērša aci pašā viducī.

-    Rozā ir izmešu zonas apzīmējums, gadījumā ja kaut kas notiek, teica Astrīda. Sarkanais ir apgabals, kurā radiācija būtu intensīva. Dators saņem ziņas par vēja virzienu, zemes reljefu, izmešu plūsmu un to visu izanalizē.

-    Sarkanā un rozā tā ir bīstamības zona? Edīlio jautāja.

-   Jā. Tā ir josla, kurā radiācija varētu pārsniegt pieļaujamo līmeni.

-    Milzīga teritorija, secināja Edīlio.

-    Taču tā izskatās kaut kā dīvaini, teica Astrīda. Stumdama sev pa priekšu mazo Pītu, viņa piegāja tuvāk pie kartes.

-    Nekad neesmu redzējusi, ka tā izskatītos šādi. Parasti josla iesniedzas vidienē, jūs jau saprotat to nosaka okeāna vēji. Reizēm tā stiepjas līdz pat Santabarbarai. Vai arī pāri nacionālajam parkam viss atkarīgs no laikapstākļiem.

Rozā krāsa veidoja precīzu apli. Sarkanā zona bija kā vērša acs ārējā loka viducī.

-    Dators nesaņem no satelīta laikapstākļu datus, secināja Astrīda. Tāpēc tas droši vien atgriezies pamatstāvoklī, kas atbilst šim sarkanajam aplim desmit jūdžu rādiusā un rozā aplim simt jūdžu rādiusā.

Sems lūkojās uz karti, pirmajā brīdī nespēdams to saprast. Tad viņš sāka pamanīt pilsētu, pazīstamās pludmales, citus objektus.

-    Visa pilsēta ir sarkanajā zonā, konstatēja Sems.

Astrīda pamāja ar galvu.

-    Sarkanā zona virzās uz pilsētas dienvidu galu.

-Jā-

Sems uzlūkoja meiteni, lai redzētu, vai viņa sapratusi to, ko bija sapratis viņš. Tā stiepjas tieši cauri “Virsotnei”.

-   Jā, viņa klusi sacīja, tā tas ir.

-    Un tu domā…

-   Jā, teica Astrīda. Es domāju, ka tā ir patiešām pārsteidzoša sakritība: barjera, šķiet, atbilst bīstamības zonas robežai. Tad viņa piebilda: Vismaz mums zināmais barjeras posms. Mēs nezinām, vai tā sakrīt ar visu sarkano laukumu.

-    Vai tas nozīmē, ka te bijusi kaut kāda radiācijas noplūde?

Astrīda papurināja galvu. Nedomāju vis. Tad visā apgabalā būtu iedarbojušies trauksmes signāli. Bet dīvaini ir tas, ka viss izskatās pēc cēloņu un seku sakarības, tikai apgrieztā secībā. IBJZ nogriezusi pieeju laika ziņām, un tas licis datoram atgriezties noklusējuma stāvokli. Vispirms uzrodas IBJZ, tad karte pāriet noklusējumā. Tad kāpēc IBJZ barjera atbilst kartei, kuras aprises tā pati izraisījusi?

Sems papurināja galvu un vainīgi pasmaidīja. Laikam esmu noguris. Nespēju izsekot tavai domai. Iešu labāk pameklēt kaut ko ēdamu. Un viņš devās pa gaiteni Astrīdas norādītajā virzienā.

Kad viņš atskatījās, meitene stāvēja turpat un ar drūmu sejas izteiksmi vērās kartē.

Astrīda pamanīja, ka puisis viņu vēro. Abu skatieni sastapās. Meitene sarāvās, itin kā būtu pieķerta, darot ko neatļautu, un aizbildnieciski apkampa mazo Pītu, kurš atkal bija ar degunu ieurbies spēlē. Samirkšķinājusi acis, Astrīda palūkojās lejup, tad dziļi un saraustīti ieelpoja un uzsvērti novērsās.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

272 stundas, 47 minūtes

-    Kafija, Marija teica, izrunādama to kā burvju vārdu.

-    Kafija. Lūk, kas man vajadzīgs.

Viņa stāvēja šaurajā, saspiestajā Barbaras bērnudārza audzinātāju istabā, meklēdama ledusskapī kaut ko jebko, ar ko pabarot mazu meitenīti, kura ietiepīgi atteicās no ēdiena. Marija bija tik nogurusi, ka gandrīz ievēlās ledusskapī. Tad viņa pamanīja kafijas automātu.

Tieši to, jūtoties nogurusi, darīja viņas māte. To dara ikviens, kad jūtas noguris.

Atsaucoties uz Marijas iepriekšējā vakara izmisīgo lūgumu pēc palīdzības, Hovards bija atgādājis uz bērnudārzu autiņus. Vienu vienīgu kasti, turklāt tie izrādījās Huggies jaundzimušajiem. Absolūti neizmantojami. Viņa bija lūgusi divus galonus piena un pusduci čipsu, un krekeru paku. Bet viņš bija atsūtījis Pandu, kurš izrādījās ne vien nederīgs, bet vērsa visu pat vēl ļaunāku. Nejauši izdzirdējusi, kā viņš raudošam trīsgadniekam piedraud ar kāvienu, Marija Pandu gluži vienkārši padzina.

Toties dvīnes Anna un Emma pašas bija atnākušas piedāvāt palīdzību. Cilvēku tik un tā bija par maz, tomēr Marija tagad varēja atļauties pilnas divas stundas miega.

Bet, no rīta pamodusies nē, laikam tā tomēr bija pēcpusdiena -, viņa vairs nekādi nespēja ieiet sliedēs. Marija jutās tik apdullusi, ka pirmajā mirklī pat neapjēdza, kur atrodas.

Pati viņa kafiju nekad līdz šim nebija vārījusi, taču bija redzējusi, kā to dara citi. Stāvēdama ar aizmiglotām acīm, Marija centās atsaukt atmiņā, kā to dara. Tur bija kausiņš. Bija filtri.

Pirmais mēģinājums beidzās ar ilgu gaidīšanu, tā ari neko nesagaidot. Tikai pēc tam, kad Marija desmit minūtes, atrazdamās komai līdzīgā stāvoklī, bija vienkārši sēdējusi un blenzusi, viņa saprata, ka ir aizmirsusi ieliet automātā ūdeni. Ieliets tas izvirda tvaiku strūkliņu. Un vēl pēc piecām minūtēm bija gatava smaržīga kafija.

Marija ielēja kafiju tasē un iestrēba izmēģinājuma malku. Dzēriens izrādījās ļoti karsts un ļoti rūgts. Piena bija maz, un tas bija jātaupa mazuļiem, toties nedaudz cukura viņa varēja atļauties. Sākumam meitene iebēra divas pilnas lielās karotes.

Nu jau bija labāk.

Ne labi, tomēr labāk.

Paņēmusi savu tasi, Marija devās uz lielo istabu. Vismaz seši bērni raudāja. Bija jāmaina autiņi. Mazākie bērni bija jābaro. Jau atkal.

Trīsgadīga meitenīte ar gaišiem, pūkainiem matiņiem, ieraudzījusi Mariju, skriešus metās viņai klāt. Marija, neko nedomādama, pasniedzās viņai pretī. Kafija uzlija bērnam uz kakla un pleca.

Meitenīte sāka brēkt.

-    Ak Dievs! Marija šausmās iesaucās.

Tūdaļ bija klāt Džons. Kas noticis?

Mazā brēca.

Marija stāvēja sastingusi.

-    Kas mums jādara? sauca Džons.

Pieskrēja klāt Anna ar kādu mazuli rokās. Ak mans Dievs, kas noticis?

Mazā meitenīte brēca neatņemdamās.

Marija uzmanīgi novietoja kafijas tasi uz letes un skriešus metās ārā no istabas un no ēkas.

Viņa raudādama joza uz savām mājām, kas atradās divus kvartālus tālāk. Caur asarām tikko spēdama kaut ko saskatīt, meitene neveikli atrāva vaļā durvis. Smagi šņuksti drebināja visu viņas stāvu.

Iekšā bija vēsi un klusi. Viss bija kā allaž. Vienīgi tik kluss, tik kluss, ka Marijas šņuksti izklausījās pēc spalgām dzīvnieciskām skaņām.

-   Viss būs labi, viss būs labi, Marija ņēmās sevi mierināt, likdama lietā tos pašus melus, ko bija teikusi bērniem. Tā viņai izdevās kaut cik savaldīt savus izmisīgos šņukstus.

Marija apsēdās pie virtuves galda un, uzlikusi galvu uz rokām, nolēma vēl mazliet klusiņām paraudāt. Bet asaru lēkme bija garām.

Kādu brīdi meitene sēdēja un vienkārši klausījās savā elpā. Viņas skatiens slīdēja pār koka šķiedrām uz galda virsmas. Pārgurums lika tām acu priekšā virmot.

Šķita neticami, ka mātes un tēva nav mājās.

Kur viņi bija? Kur viņi visi bija palikuši?

Marijas guļamistaba, viņas gulta bija tepat, otrajā stāvā.

To nedrīkstēja. Viņa nedrīkstēja iet gulēt. Jo, ja viņa to atļausies, tad nemodīsies ilgas stundas.

Viņa bija vajadzīga bērniem. Brālītim, nabaga Džonam, kuram jātiek ar visu galā, kamēr viņa te trako.

Marija atvēra ledusskapi. Krējuma saldējums Ben Ј> Jerry. Un Dove Bars. Ja viņa tos apēstu, tad noteikti justos labāk.

Ja viņa tos apēstu, nav izslēgts, ka justos vēl sliktāk.

Ja viņa sāks, tad vairs neapstāsies. Ja Marija, būdama šādā noskaņojumā, sāks ēst, viņa neapstāsies, līdz kauns kļūs tik liels, ka viņa sevi piespiedīs visu izvemt.

Jau kopš desmit gadu vecuma Marija cieta no bulīmijas. Ēšanas pārmērībām sekoja zarnu tīrīšana, atkal un atkal, ciklam aizvien paātrinoties, līdz kādā brīdī viņai bija četrdesmit mārciņas liekā svara un neglīti, pelēki, kuņģa sulas saēsti zobi.

Būdama pietiekami izmanīga, Marija labu laiku slēpa šo likstu, tomēr pienāca bridis, kad vecāki to atklāja. Tad bija ārsti un speciāla sanatorija, un, tā kā nekas īsti nepalīdzēja, ārstēšanās ar medikamentiem. Šajā sakarā, Marija sev atgādināja, viņai ir jāpaņem pudelīte no sava zāļu skapīša.

Tagad, lietojot prozaku, viņai bija labāk. Ēšanas ieradumi tika kontrolēti. Marija vairs nevēma un daļēji bija atbrīvojusies no liekā svara.

Bet kāpēc gan neieēst tagad? Kāpēc ne?

Meiteni apņēma saldētavas aukstais gaiss. Saldējums, šokolāde te nu tas viss bija. Par ļaunu taču nenāks. Vismaz šobrīd ne. Tagad, kad viņa bija tik ļoti pārgurusi un vientuļa, un pārbijusies līdz nāvei.

Tikai vienu Dove Bar.

Marija izvilka saldējumu no kastītes un ar neveikliem, nervoziem pirkstiem uzplēsa iepakojumu. Vienā mirklī tas bija viņai mutē tik labs, tik auksts. Šokolāde, gludena un trekna, pati kusa uz mēles. Glazūra nokraukšķēja, kad tajā iekodēs, un iekšpusē bija maigs, salds vaniļas saldējums.

Meitene apēda to visu. Viņa rija badīgi kā vilks.

Marija pakampa Ben & Jerry un, likdama to mikroviļņu krāsnī, lai kādas divdesmit sekundes atlaidinātu, jau atkal sāka raudāt. Marija gribēja to šķidru gribēja, lai tas būtu kā auksta šokolādes zupa. Viņa gribēja to izstrēbt. I

Mikroviļņu krāsns iedžinkstējās.

Marija pakampa karoti. Pašu lielāko zupas karoti. Viņa uzplēsa saldējuma vāciņu un pa daļai ar smelšanu, pa daļai ar liešanu iegāza sev rīklē veselu pinti sātīgas šokolādes, pārliecīgajā dedzībā tik tikko sajuzdama tās garšu.

Viņa ēda ar drebošu karoti un raudāja, laizīja sev pirkstus un raudāja.

Viņa nolaizīja vāciņu.

Pietiek, Marija sev teica.

Tad viņa izvilka divus plastmasas atkritumu maisus pašus lielākos, melnos. Vienā Marija sistemātiski sakrāmēja

visu mājā atrodamo pārtiku, kas varētu noderēt bērniem: sāļos krekerus, zemesriekstu sviestu, medu, risu pārslas, Nutri-Grain tāfelltes, riekstiņus.

Otru maisu Marija uznesa augšstāvā un piekrāva ar spilvendrānām un palagiem, tualetes papīru, dvieļiem sevišķi dvieļiem, jo tos varēja izmantot par autiņiem.

Tad viņa sameklēja prozaka pudelīti. Viņa to atvēra un iebēra tās saturu plaukstā. Tabletes bija iegarenas, zaļš ar oranžu. Vienu viņa iebāza mutē un norija, uzdzerot no saujas krāna ūdeni.

Bija atlikušas vairs tikai divas tabletes.

Marija aizvilka abus maisus līdz durvīm.

Tad viņa vēlreiz uzkāpa augšstāvā un, iegājusi vannasistabā, rūpīgi aizslēdza aiz sevis durvis.

Nometusies uz ceļiem klozetpoda priekšā, meitene iegrūda pirkstu sev rīklē un pagaidīja, līdz ristlšanās reflekss izgrūž no kuņģa visu apēsto.

Kad tas bija galā, Marija iztīrīja zobus. Viņa atgriezās apakšstāvā un, paņēmusi maisus, sāka tos vilkt uz bērnudārzu.

-    Man ir aizdomas, ka Mazais Pīts nespēs noturēties uz riteņa stieņa, Sems teica Astrīdai.

-    Nespēs vis, piekrita Astrīda.

-    Nu labi, tad mums neatliks nekas cits kā iet kājām. Pašlaik pulkstenis ir cik? Četri? Varbūt labāk pārnakšņosim šeit pat un sāksim ceļu agri no rīta? Atcerēdamies Kvinna gaušanos, Sems vērsās pie viņa: Kā tu domā, Kvinn? Palikt vai iet?

Kvinns paraustīja plecus. Esmu piekauts. Turklāt te ir saldumu automāts.

Spēkstacijas priekšnieka kabinetā bija dīvāns, uz kura Astrīda varēja gulēt kopā ar Mazo Pītu. Vēl aizvien mazliet pastīvajam Edīlio viņa piedāvāja atzveltnes spilvenus.

Sems un Kvinns meklēja kādu gulēšanai piemērotu vietu, līdz uzgāja lazareti. Tur bija slimnieku ratiņi un slimnīcas gultas uz ritentiņiem.

Kvinns iesmējās. Sērfošana iet vaļā, brač!

Sems vilcinājās. Bet tad Kvinns metās skriet un, iestūmis ratiņus, lai palielinātu ātrumu, uzlēca uz tiem un pat pamanījās uzslieties kājās, pirms ietriecās sienā.

-    Lai notiek, teica Sems. Es arī tā varu.

Dažas minūtes abi nodevās ratiņsērfošanai pa tukšajiem gaiteņiem. Un Sems atklāja, ka vēl arvien spēj smieties. Kopš viņu pēdējās sērfošanas reizes likās pagājis miljons gadu. Nudien miljons gadu.

Ratiņus Sems un Kvinns iestūma kontroles telpā. No kontroles iekārtām gan viņi neko nesaprata, bet vieta šķita piemērota nakšņošanai.

Viņi atklāja, ka Edīlio pievācis piecus radiācijas aizsargtērpus. Tie bija gandrīz kā kosmonautu skafandri katram kapuce, gāzmaska un maza skābekļa pudelīte.

-Jauki, Edīlio! uzslavēja Kvinns. Katram gadījumam?

Edīlio izskatījās samulsis. Jā, katram gadījumam.

Kad Kvinns par to pavīpsnāja, Edīlio teica: Vai tu nepieļauj, ka to visu ir izraisījusi šī atomstacija? Paskaties uz karti, vecīt. Sarkanā vērša acs, kas sakrīt tieši ar barjeru? Varbūt tam Hovardam, vai zini, ir taisnība? Izmešu Bedres Jaunatnes Zona? Sakritība ir pārlieku liela.

-    Radiācija nevar būt par iemeslu tam, ka uzrodas barjeras vai pazūd cilvēki, vārgi iebilda Astrīda.

-    Bet tā ir nāvējoša, vai ne? Edīlio kategoriski noprasīja.

Kvinns nopūtās un, sarunas garlaikots, iegrūda savus ratiņus tumšākajā kaktā. Sems gaidīja Astrīdas atbildi.

-   Radiācija spēj nogalināt, piekrita Astrīda. Tā var nogalināt ātri, bet var arī lēni izraisot vēzi. Tā var tevi padarīt slimu vai arī neatstāt vispār nekādu iespaidu. Un tā var radīt mutācijas.

-   Tādas kā kaijai, kam pēkšņi izaug vanaga nagi? Edllio uzsvērti pajautāja.

-   Jā, bet ļoti ilgā laikā. Ne jau vienā naktī. Astrīda piecēlās un paņēma Mazo Pītu aiz rokas. Man viņš jānoliek gulēt. Neuztraucies, Edīlio, viņa aiziedama uzsauca pār plecu. Ar tevi šonakt nekādas mutācijas nenotiks.

Sems izstiepās savos ratiņos. Kontroles telpā bija klusināts apgaismojums, kas nodzisa, tiklīdz Astrīda atrada elektrības slēdžus. Pilnīga tumsa tomēr neiestājās: spīdēja datoru monitori un LCD ekrānpultis.

Sems būtu gribējis, lai paliek vairāk gaismas. Viņš šaubījās, vai spēs iemigt.

Zēns gulēja, atsaukdams atmiņā pēdējo reizi, kad bija devies sērfot kopā ar Kvinnu. Tā bija nākamā diena pēc Helovīna. Saule bija tāda, kāda jau mēdz būt novembra sākumā, bet atmiņās tā bija tik spoža, ka ikvienu akmentiņu un oli, un smilšu krabi apveltīja ar zelta maliņu. Viļņi viņa atmiņās bija brīnumaini, gandrīz kā dzīvas būtnes zili un zaļi, un balti -, tie viņu sauca un vilināja, aicinot mest pie malas raizes un ļauties rotaļai.

Tad aina mainījās un klints virsotnē stāvēja māte; viņa smaidīja un māja Semam ar roku. To dienu viņš labi atcerējās. Rīta stundās, kad Sems sērfoja, māte gandrīz vienmēr gulēja. Bet todien viņa bija atnākusi palūkoties.

Māte bija ģērbusies zilibalti puķainos apliekamajos svārkos un baltā blūzē. Viņas mati, daudz gaišāki nekā Semam, plīvoja stiprajā vējā, un viņa tur, augšā, šķita trausla un neaizsargāta. Zēnam gribējās uzsaukt, lai viņa paiet nost no malas.

Bet māte viņu nevarēja sadzirdēt.

Viņš tai sauca, bet viņa nedzirdēja.

Pēkšņi Sems uztrūkās. Atmiņu aina bija izvērtusies sapnī. Te nebija logu, un nevarēja redzēt, vai ārā ir diena vai nakts. Bet nomodā viņš bija vienīgais.

Sems nošļūca no ratiņiem un uzmanīgi, lai neradītu troksni, piecēlās kājās. Citu pēc cita viņš aplūkoja pārējos.

Kvinns šoreiz bija kluss un miegā nerunāja, toties Edllio Astrīdas iedotajos spilvenos braši krāca. Astrīda un Mazais Pīts bija saritinājušies katrs savā kabineta dīvāna galā.

Otrā nakts bez vecākiem. Pirmā pagāja viesnīcā, otrā šeit, atomelektrostacijā.

Kur tiks pārlaista nākamā nakts?

Atgriezties savā mājā Semam negribējās. Viņš vēlējās, kaut atgrieztos māte, bet ne viņu mājā.

Uz spēkstacijas priekšnieka kabineta rakstāmgalda Sems pamanīja iPod. Par priekšnieka muzikālo gaumi spriežot pēc ģimenes fotogrāfijām uz galda, viņš varēja būt gadus sešdesmit vecs zēnam īpaši optimistisku ilūziju nebija. Bet aizmigt viņš nespēja tik un tā.

Cik vien klusi varēdams, pa ceļam gandrīz skarot Astrīdas roku, Sems šķērsoja kabinetu. Apkārt galdam, vieglītēm pabīdot krēslu, piesardzīgi pieliecoties, lai neskartu plauktu, kurā rindojās sporta pārsvarā golfa trofejas.

Pēkšņa kustība pie kājām. Žurka. Sems atlēca atpakaļ un ietriecās trofeju plaukta stiklotajā vitrīnā. Atskanēja šaušalīgs grāviens.

Mazā Pīta acis atsprāga vaļā.

-   Atvaino, teica Sems, bet, pirms viņš paguva izrunāt nākamo zilbi, Mazais Pīts sāka spiegt. Tā bija primitīva, dzīvnieciska skaņa. Uzstājīgs, nepārtraukts pārbiedēta pērtiķa brēciens, kas plēsa pušu bungādiņas.

-    Viss ir labi, mierināja Sems. Viss ir…

Viņa rīkli sagrāba neredzamas spīles, tā žņaudzās ciet ar katru nākamo mirkli. Viņš nespēja parunāt.

Viņš nespēja paelpot.

Sems tvēra ar rokām pie rīkles. Likās, ka kaklu būtu aptvērušas neredzamas rokas, nežēlīgi dzelzs pirksti spieda ciet piekļuvi gaisam. Viņš pliķēja un lauza šos pirkstus, un Mazais Pīts visu laiku kliedza un vicināja rokas kā putns, kas cenšas pacelties spārnos.

Mazais Pīts kliedza.

Edīlio un Kvinns bija pielēkuši kājās un atskrējuši šurp.

Sems juta, kā acis pieplūst asinīm un skats aptumšojas. Sirds mežonīgi dauzījās. Plaušas krampjaini raustījās, nesekmīgi mēģinot vēl kaut ko ievilkt.

-    Pītij, Pītij, viss ir labi, Astrīda mierināja brālīti, spiezdama viņu sev klāt un glaudīdama viņa galvu. Meitenes acīs bija izmisīgas bailes. Apsēdīsimies pie lodziņa, Pītij. Palodze, palodze, palodze.

Sems piestreipuļoja pie galda.

Astrīda taustījās pēc Mazā Pīta GameBoy. Atradusi viņa to tūdaļ iedarbināja.

-    Kas te notiek? kliedza Kvinns.

-   Viņš izdzirdēja skaļu troksni, Astrīda kliedza pretī. Tas viņu iztrūcināja. Kad viņš ir nobijies, tad trako. Ir labi, Pītij, ir labi, esmu šeit. Lūk, tava spēlīte.

Sems gribēja kliegt, ka nekas nav labi, ka viņš smok nost, taču nespēja izdvest ne skaņu. Viņa galva peldēja kaut kur tukšumā.

-    Ei, Sem, ko tu tur dari? noprasīja Kvinns.

-   Viņš smok! atbildēja Edīlio.

-   Vai tu nevari apklusināt to stulbo knauķi? kliedza Kvinns.

-   Viņš nerimsies, iekams nenomierināsies visi apkārtējie, Astrīda izgrūda caur sakostiem zobiem. Palodze, Pītij, iesim apsēsties pie lodziņa.

Sems sabruka uz ceļiem.

Tas bija neprāts.

Viņam būs jāmirst.

Viņu žņaudza bailes. Visa pasaule kļuva melna.

Sema rokas izvērstām plaukstām tvēra tukšumu.

Pēkšņi uzzibsnīja spoža gaisma.

Šķita, it kā spēkstacijas priekšnieka kabinetā nez no kurienes būtu iekritusi sīka zvaigznīte, kura tūdaļ pārvērtusies par supernovu.

Sems, zaudējis samaņu, nokrita.

Pēc desmit sekundēm viņš atžilba. Sems gulēja uz muguras, un, pārliekušās pāri, viņā lūkojās Kvinna un Edīlio izbiedētās sejas.

Mazais Pīts bija apklusis. Viņa pārlieku skaistās acis bija piekaltas videospēlei.

-   Vai viņš ir dzīvs? Kvinna balss skanēja kā no liela attāluma.

Sems ieelpoja, asi un pēkšņi. Tad vēl viena ieelpa.

-    Ar mani viss ir labi, viņš izkrekšķēja.

-   Ar viņu ir labi? Astrīda jautāja balsī, kas bija gandrīz paniska, tomēr, lai neizraisītu Mazajam Pītam vēl vienu lēkmi, tika visiem spēkiem apvaldīta.

-    No kurienes nāca tā gaisma? vaicāja Edīlio. Vai jūs to redzējāt?

-    Ko tādu, vecīt, var redzēt vienīgi uz mēness. Kvinna acis bija plati ieplestas.

-    Vācamies prom no šejienes! vedināja Edīlio.

-    Kur mēs varam… iesāka Astrīda.

-   Man vienalga, Edīlio viņu pārtrauca. Tikai prom no šejienes.

-   Pareizi saprati, teica Kvinns. Viņš pieliecās un uzrāva Semu kājās.

Semam vēl arvien reiba galva. Kājas bija ļodzīgas. Nebija jēgas pretoties; visu apkārtējo sejās bija lasāmas šausmas. Nebija īstais brīdis, lai strīdētos vai kaut ko paskaidrotu.

Viņš neuzticējās savai balsij, tikai norādīja uz durvīm un pamāja ar galvu.

Un viņi skriešus metās prom.

TRISPADSMITA NODAĻA

258 stundas, 59 minūtes

Neko nepaņēmuši sev līdzi, viņi metās skriet: Kvinns pa priekšu, aiz viņa Edīlio kopā ar Astrīdu un Mazo Pītu, Sems vilkās visiem nopakaļ.

Viņi skrēja, līdz izkļuva pa galvenajiem vārtiem, kur apstājās un, saliekušies uz priekšu un atbalstījuši rokas uz ceļiem, kādu brīdi smagi elsoja. Bija pavisam tumšs. Naktī spēkstacija vēl vairāk līdzinājās dzīvai, elpojošai būtnei. To apgaismoja simtiem prožektoru, līdz ar to kalni, kas slējās bērniem virs galvas, šķita vēl tumšāki.

-    Nu tātad kas tas bija? noprasīja Kvinns. Kas tas bija?

-    Pīts vienkārši sabijās, attrauca Astrīda.

-Jā, tik daudz es sapratu, piekrita Kvinns. Bet kas tā par pēkšņu gaismu?

-    Nezinu, Sems mēģināja izķērkt.

-    Ar ko tu aizrijies, brač?

-    Es vienkārši smaku, atbildēja Sems.

-    Vienkārši smaki? Biji aizrijies ar gaisu?

-    Nezinu, varbūt… varbūt man bija piemetusies mēnessērdzība vai kaut kas tamlīdzīgs un es neapzināti paķēru kaut ko ēdamu un aizrijos ar to. Tas skanēja gaužām nepārliecinoši, un Kvinna neticīgais skatiens, kas atspoguļojās arī Edīlio sejā, vēstīja, ka viņi to neņem par pilnu.

-   Varbūt tā ari notika, noteica Astrīda. Tas bija tik negaidīti, ka pat Sems nespēja noslēpt izbrīnu.

-    Kas dts viņam būtu varējis izraisīt tādu smakšanas lēkmi? turpināja Astrīda. Un gaisma varētu nozīmēt, ka iedarbojusies kaut kāda vietējā trauksmes sistēma.

-    Atvaino, Astrīd, bet tas neies cauri, noteica Edīlio.

Viņš salika rokas uz gurniem un, pagriezies pret Semu, teica:

-    Vecīt, ir laiks pateikt mums patiesību. Es tevi patiešām cienu. Bet kā lai es turpinu tevi cienīt, ja tu man melo?

Semam tas bija kas negaidīts. Šī bija pirmā reize, kad viņš un arī pārējie redzēja Edīlio saniknotu.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Sems izvairīgi jautāja.

-    Te kaut kas notika, vecīt, un tam ir sakars ar tevi, vai ne? teica Edīlio. Tā gaisma pirms brīža? To esmu redzējis jau iepriekš. Es to redzēju tieši tajā mirklī, kad vilku tevi ārā pa degošās mājas logu.

Kvinns strauji pagrieza galvu. Ko? Ko tu teici?

-    Siena un pazudušie cilvēki tas nav viss, turpināja Edīlio. Notiek vēl citas ērmības. Kaut kas notiek ar tevi,

Sem. Un ari ar Astrīdu ņemot vērā to, cik nadzīgi viņa nupat metās tevi piesegt.

Sems pārsteigts saprata, ka Edīlio ir taisnība: ari Astrīdai kaut kas bija zināms. Viņš nebija vienīgais, kurš glabāja noslēpumus. Zēnu pāršalca atvieglojuma vilnis. Tātad viņš tomēr nebija tik vientuļš.

-    Labi, Sems dziļi ievilka elpu un centās kaut cik sakopot | domas, pirms spers visu vaļā.

-   Pirmām kārtām es pats nezinu, kas tas ir, vai sapratāt? viņš klusi sacīja. Es nezinu, no kurienes tas radies. Nezinu, kā tas notiek. Es nezinu neko, atskaitot to, ka reizēm… parādās šī… šī gaisma.

-    Par ko tu runā, bračiņ? noprasīja Kvinns.

Sems izstiepa rokas un pavērsa plaukstas pret draugu.

-    Es varu… Vecīt, es zinu, ka tas izklausās traki, bet reizēm šī gaisma vienkārši izšaujas man no rokām.

Kvinns rejoši iesmējās. Nē, vecīt, tas nepavisam neizklausās traki. Trakums būtu tad, ja tu apgalvotu, ka labāk par

mani proti noturēties viļņa galotnē. Bet tas jau ož pēc garīgas slimības. Pēc nojūgšanās, pēc aiziešanas pa pieskari. Parādi man, kā tu to dari.

-    Es pats nezinu, kā, atzinās Sems. Tas ar mani ir atgadījies četras reizes, bet es nevaru to izdarīt pēc pasūtījuma.

-   Tu četras reizes raidīji ar rokām lāzerus! Kvinna klaigāšanā smiekli jaucās ar dusmām. Es tevi pazīstu apmēram pusi tavas dzīves, un pēkšņi izrādās, ka tu esi Zaļā Luktura supervaronis? Izcili!

-    Tā ir patiesība, apstiprināja Astrīda.

-    Muļķības! Ja tā ir patiesība, tad izdari to! Parādi man!

-   Es cenšos tev pateikt, ka tas notiek tikai tad, kad mani pārņēmusi panika vai kaut kas tādā garā, skaidroja Sems.

-    Es nevaru to izraisīt; tas notiek pats no sevis.

-   Tu tikko sacīji, ka ir bijušas četras reizes, atgādināja Edīlio. Es redzēju uzzibsnījumu ugunsgrēka laikā. Redzēju to tagad. Kad bija pārējās divas reizes?

-    Iepriekšējā reize bija mājās. Tas iznāca… Es gribu teikt, es radīju… šo gaismu. Kā kaut ko līdzīgu spuldzei. Bija tumšs. Man rādījās murgi. Sems sastapās ar Astrīdas ciešo skatienu, un pēkšņi viņam atausa. Tu to redzēji, viņš pārmeta. Tu redzēji gaismu manā istabā. Tu to zināji.

-   Jā, atzinās Astrīda. Es to zināju jau no pašas pirmās dienas. Un par Pītiju zinu vēl senāk.

Edīlio vēl arvien gribēja noskaidrot visu līdz galam.

-    Ugunsgrēks, šis gadījums, tā spuldze iznāk trīs.

-    Pirmā reize tas bija Toms, atbildēja Sems. Edīlio šis vārds neko nenozīmēja, taču Kvinnam gan.

-   Tavs patēvs? Kvinns asi noprasīja. Bijušais patēvs, es gribēju teikt.

-Jā-

Kvinns cieši uzlūkoja Semu. Brač, tu taču negribi apgalvot to, pēc kā tas man izklausās, ko?

-    Man likās, ka viņš grib nodarīt pāri mammai, teica Sems. Man likās… Es biju aizmidzis, pamodos, nokāpu

pirmajā stāvā. Viņi abi virtuvē kliedza viens uz otru, es redzēju, ka Tomam ir nazis, un tad man no rokām izšāvās tā gaisma.

Sems juta, ka acis grauž asaras. Tas viņu pārsteidza. Viņš nebija apbēdināts. Gluži otrādi, Sems jutās pat atvieglots. Līdz šim viņš to nevienam nebija teicis. No pleciem bija novēlies smagums. Bet tajā pašā laikā viņš pamanīja, ka Kvinns kāpjas atpakaļ, kā gribēdams turēties no viņa pa gabalu.

-    Mamma, protams, zināja. Neatliekamās palīdzības darbiniekiem viņa to noslēpa. Toms kliedza, ka es esot uz viņu šāvis. Ārsti redzēja apdegumu, tāpēc viņiem bija skaidrs, ka tā nav šauta brūce. Mamma sameloja, ka Toms esot paklupis un uzgāzies uz plīts.

-    Viņai bija jāizvēlas, vai aizstāvēt tevi vai atbalstīt savu vīru, secināja Astrīda.

-   Jā. Un Toms saprata. Tiklīdz sāpes kļuva paciešamas, viņš saprata, ka tad, ja turpinās visiem stāstīt, ka audžudēls raida pret viņu gaismas starus, viņš nokļūs psihiatriskajā slimnīcā.

-   Tu sadedzināji patēva roku? jautāja Kvinns. Viņa balss bija kļuvusi spiedzīga.

-    Ei, pagaidi! Ko īsti viņš izdarīja? noprasīja Edīlio.

Un Kvinns atbildēja: Viņa patēvam tagad ir āķis, vecīt. Šiem nācās nogriezt viņam roku. Šeit, viņš izdarīja ciršanas kustību pret apakšdelmu. Es viņu redzēju, nu, apmēram pirms kādas nedēļas Sentluisā. Viņam tagad ir tāds āķis, zini, tā kā pincete vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš pirka cigaretes un deva pārdevējam naudu ar āķi. Saspiezdams divus pirkstus, viņš mēģināja attēlot protēzes pinceti.

-   Tad iznāk, ka tu esi kaut kāds ķertais? jautāja Kvinns. Izskatījās, ka viņš vēl arvien nevar īsti izlemt dusmoties vai uzlūkot to par kaut ko jocīgu.

-             Es neesmu vienīgais, Sems aizstāvēdamies sacīja.

-    Mazā meitenīte ugunsgrēkā. Manuprāt, ugunsgrēku izraisīja viņa pati. Ieraudzījusi mani, viņa pārbijās. Tas, kas nāca no viņas rokām, atgādināja šķidru uguni.

-    Un tu šāvi pretī, secināja Edīlio. Liki lietā savu triku. Tumsā Sems redzēja tikai viņa sejas kontūru. Tad, lūk, kas tevi nomoka. Tu domā, ka savainoji viņu.

-   Es nezinu, kā to savaldīt. Es to neizsaucu apzināti. Nezinu, kā no tā tikt vaļā. Man tikai prieks, ka nenodarīju pāri Mazajam Pītam. Tajā brīdi es vienkārši smaku nost.

Kvinns un Edīlio pavērsa skatienu uz puisēnu. Mazais Pīts berzēja miegainās acis un skatījās abiem garām. Viņš bija pret tiem absolūti vienaldzīgs, varbūt pat neapzinājās viņu klātbūtni. Varbūt viņš prātoja, kāpēc gan stāv drēgnā naktī ārā, pie atomelektrostacijas. Varbūt neprātoja neko.

-   Arī viņš ir no tiem, secināja Kvinns. No ķertajiem.

-    Viņš neapzinās, ko dara, teica Astrīda.

-   Tas vis nav nekāds mierinājums, atcirta Kvinns. Kāds tad ir viņa triks? Viņš šauj no dibengala raķetes vai vēl sazin ko?

Astrīda ar plaukstu noglauda brālīša matus un pārlaida pirkstus viņam pār vaigu. Palodze, viņa čukstus sacīja. Tad, vērsdamās pie pārējiem: Palodze ir uzmudinošais vārds. Tas palīdz viņam atrast mierīgu vietu. Manā istabā uz palodzes ir ierīkots sēdeklis.

-    Palodze, Mazais Pīts negaidīti sacīja.

-   Viņš runā? brīnījās Edīlio.

-   Viņš prot runāt, apstiprināja Astrīda. Tikai dara to reti.

-   Tātad viņš runā. Vareni. Ko vēl viņš prot? Kvinns uzsvērti noprasīja.

-   Liekas, ka viņš ir spējīgs uz daudz ko. Pārsvarā mēs satiekam labi, es un Pīts. Viņš mani pa lielākai daļai pat nemana. Bet reiz es noņēmos ar viņa terapiju. Mēs šķirstījām bilžu grāmatu. Mēs to darām tā: es rādu Pītam bildi un cenšos piedabūt viņu pasacīt atbilstošo vārdu. Nezinu, varbūt man todien bija slikts garastāvoklis. Varbūt biju pārāk uzstājīga, ņemot viņu aiz rokas un liekot pirkstu pie bildes, lai rādītu, kā tas jādara. Pīts satrakojās. Un tad pēkšņi manis tur vairs nebija. Vēl pirms sekundes es biju viņa istabā un tad pēkšņi atrados pati savā istabā.

Iestājās nāves klusums. Visi četri lūkojās uz Mazo Pītu.

-   Tad jau varbūt viņš var mūs izdabūt ārā no IBJZ un nogādāt atpakaļ pie tuviniekiem, beidzot ierunājās Kvinns.

Atkal iestājās klusums. Visi pieci stāvēja ceļa vidū; aiz muguras slējās dūcošā, spoži apgaismotā spēkstacija, priekšā stiepās tumšs ceļš.

-   Es vēl arvien gaidu, ka tu, Sem, sāksi smieties, Kvinns sacīja draugam. Pateiksi, vai zini; noticēji gan! Saki man, ka tas bija tikai joks. Saki, ka tu iznesi mani cauri.

-    Mēs atrodamies jaunā pasaulē, teica Astrīda. Redziet, par Pītu man jau kādu laiku bija zināms. Bet es centos noticēt, ka tas ir kaut kāds brīnums. Tāpat kā tu, Kvinn, ari es gribēju noticēt, ka tie ir Dieva darbi.

-    Kā tas radās? jautāja Edīlio. Tu teici, ka tas notika vēl pirms IBJZ.

-    Redzi, es it kā esmu gudra, taču tas nenozīmē, ka kaut ko no tā visa saprotu, atzinās Astrīda. Vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka pēc bioloģijas un fizikas likumiem nekas tāds nav iespējams. Cilvēka ķermenī nav tāda orgāna, kas ražotu gaismu. Un tas, ko izdarīja Pītijs, viņa spēja pārvietot priekšmetus no vienas vietas uz citu… Zinātnieki izgudrojuši, kā to izdarīt ar dažiem atomiem. Ne jau ar veselām cilvēciskām būtnēm. Tas prasītu vairāk enerģijas, nekā saražo visa spēkstacija, bet tas savukārt nozīmētu, ka pašos pamatos jāmaina fizikas likumi.

-    Kā var mainīt fizikas likumus? brīnījās Sems.

Astrīda izstiepa rokas. Varbūt es kaut cik orientējos

modernajā fizikā. Taču, lai saprastu šo, ir jābūt Einšteinam vai Heizenbergam, vai Feinmenam tādā līmenī. Zinu vienīgi to, ka nekas neiespējams nenotiek. Tātad vai nu tas nenotiek, vai ir jāmaina kaut kādi likumi.

-    Liekas, it kā kāds būtu uzlauzis Visumu, noteica Kvinns.

-             Akurāt, izbrīnīta, ka Kvinns ir sapratis, piekrita Astrīda.

-    It kā kāds būtu uzlauzis Visumu un ievadījis tur citu programmu.

-   Nepaliek neviens cits kā tikai bērni, uzrodas sazin kāda milzu siena, un mans labākais draugs ne no šā, ne no tā kļūst par burvju puisēnu, turpināja Kvinns. Es domāju: lai nu kā, bet man vēl arvien ir mans bračka, mans labākais draugs.

-    Es joprojām esmu tavs draugs, Kvinn, iebilda Sems.

Kvinns nopūtās. Aha. Tomēr tas vairs nav gluži tas pats,

vai ne?

-   Gan jau ir vēl ari citi, teica Astrīda. Tādi kā Sems un Pītijs. Un mazā meitenīte, kura aizgāja bojā.

-   Tas mums jāpatur pie sevis, teica Edīlio. Mēs to nedrīkstam nevienam stāstīt. Cilvēkiem nepatīk tādi, kuri uzskata sevi par labākiem nekā viņi. Ja parastie bērni to uzzinās, būs nepatikšanas.

-   Varbūt ari ne, Astrīda ar cerībām sacīja.

-   Tu esi gudra, Astrīd, bet, ja domā, ka citi par to priecāsies, tad tu nepazīsti cilvēkus, teica Edīlio.

-    Labi, es jau nu nebūšu tas, kurš izpļāpāsies, nosolījās Kvinns.

-   Nu, varbūt Edīlio ir taisnība, sacīja Astrīda. Vismaz pagaidām. Un, galvenais, mēs nedrīkstam pieļaut, ka kāds uzzina par Pītiju.

-    Es neko neteikšu, apsolīja Edīlio.

-   Jūs to zināt. Ar to arī pietiek, teica Sems.

Visi bariņā uzsāka gaitu uz attālo pilsētu. Viņi gāja klusēdami un no sākuma turējās cieši kopā. Tad Kvinns izrāvās pārējiem priekšā. Edīlio pagāja malā. Astrīda gāja kopā ar Mazo Pītu.

Sems pamazām atpalika. Viņš gribēja klusumu. Gribēja vienatni. Daļa viņa būtnes vēlējās aizvien vairāk un vairāk atpalikt tālu iepakaļ, lai pārējie par viņu aizmirstu.

Bet nu viņš ar šiem četriem bija saistīts. Tie zināja viņa noslēpumu. Un nebija no viņa novērsušies.

Šurp atplūda dziesmas skaņas, Kvinnam dungojot “Trīs mazputniņus”. Sems pielika soli, lai panāktu draugus.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

255 stundas, 42 minūtes

Sems, Astrīda, Kvinns un Edllio pārguruši sabruka laukuma zālē, toties Mazais Pīts, iegrimis savā spēlē un vienaldzīgs pret apkārtni, palika stāvam kājās, it kā desmit jūdžu garais gājiens visas nakts garumā viņam būtu bijusi tikai pastaiga. Austošā saule izgaismoja kalnu siluetu viņiem aiz muguras un apmirdzēja pārlieku rāmo okeānu.

Zāli klāja rasa, slapjums sūcās cauri Sema kreklam. Šeit es neparko neaizmigšu, viņš nodomāja. Un aizmiga.

Kad Sems pamodās, acis spīdēja saule. Viņš samirkšķināja acis un uzrausās sēdus. Rasa bija nožuvusi, un zāle karstumā izkaltusi. Apkārt bija daudz bērnu. Taču savus draugus viņš neredzēja. Varbūt tie bija aizgājuši pameklēt ko ēdamu. Arī viņš pats jutās izsalcis.

Piecēlies kājās, zēns pamanīja, ka pūlis pārvietojas, turklāt noteiktā virzienā uz baznīcas pusi.

Sems pievienojās šai straumei. Līdzās gāja kāda pazīstama meitene. Viņš tai apvaicājās, kas notiek.

Meitene paraustīja plecus. Es tikai sekoju pārējiem.

Sems turpināja iet, līdz pūlis sāka apstāties. Tad viņš uzlēca uz parka soliņa atzveltnes. Lai noturētos, nācās nemitīgi balansēt, taču šādi varēja redzēt pāri citu galvām.

Pa Alameda avēniju virzījās četras automašīnas. Tās brauca lēni kā parādē. Iespaidu vēl pastiprināja tas, ka trešā automašīna bija kabriolets ar nolaistu jumtu. Visas mašīnas bija tumšas jaudīgi un dārgi braucamie. Pēdējais procesijā bija melns džips. Visi brauca ar iedegtām ugunim.

-   Vai šie nāk mūs glābt? Semam uzsauca kāds piektklasnieks.

-   Tā kā neredzu nevienu policijas auto, tad šaubos. Varbūt labāk turies pa gabalu, vecīt.

-    Vai tie ir citplanētieši?

-Ja tie būtu citplanētieši, mēs te redzētu kosmosa kuģus, nevis BMW.

Procesija vai parāde, vai eskorts, vai sazin kas tas bija virzījās gar nožogojumu laukuma malā, šķērsoja ielu un apstājās rātsnama priekšā.

No automašīnām izkāpa bērni. Zēni bija ģērbušies melnās biksēs un baltos kreklos. Meitenēm bija melni plisēti svārki un pieskaņotas pusgarās zeķes. Gan zēniem, gan meitenēm bija žaketes maigi iesarkanā toni ar lielu emblēmu kreisajā pusē. Gan zēniem, gan meitenēm bija sarkanmelni zeltaini svītrotas kaklasaites.

Emblēmā bija attēlots zeltains ērglis un puma, un visam pāri stiepās zelta diegiem izšūti, grezni izlocīti burti “K” un “A”. Zem emblēmas vīdēja Koutsas Akadēmijas devīze latiņu valodā: Ad augusta, per angusta. Uz virsotnēm pa šaurām takām.

-   Tie visi ir Koutsas audzēkņi, ierunājās Astrīda. Viņa kopā ar Mazo Pītu stāvēja līdzās Edllio. Sems nolēca zemē, lai būtu viņiem blakus.

-   Labi iestudēts uznāciens, kā nolasīdama Sema domas, noteica Astrīda.

Koutsas bērniem kāpjot ārā no automašīnām, pūlis soli atkāpās. Starp pilsētas bērniem, kas sevi uzskatīja par normāliem, un Koutsas audzēkņiem, kuri pārsvarā nāca no bagātām ģimenēm un, lai ari Akadēmija centās šo faktu slēpt, sirga ar dažādām dīvainībām -, allaž bija pastāvējusi sāncensība.

Koutsa bija vieta, kur bagāti vecāki nosūtīja savu atvasi tad, ja pārējās skolas to bija atzinušas par “grūti audzināmu”.

Koutsas bērni sastājās rindā, ne gluži ierindā pēc auguma, tomēr tā, it kā viņi to jau vairākkārt būtu izmēģinājuši.

-    Kvazimilitāri, klusināti diskrētā toni secināja Astrīda.

Kabrioletā bija palicis kāds zēns, kuram bija nevis žakete,

bet gan dzeltens džemperis ar V veida kakla izgriezumu.

Kautrīgi pasmaidījis, viņš piecēlās kājās un, veikli izrausies no aizmugures sēdekļa, uzkāpa uz mašīnas bagāžnieka. To darot, viņš vainīgi nogrozīja galvu, kā gribēdams teikt, ka pats netic tam, ko dara.

Zēns bija glīts to pamanīja pat Sems. Svešajam, tāpat kā viņam pašam, bija tumši mati un tumšas acis. Taču zēna seja šķita izstarojam iekšēju gaismu. No viņa plūda pašpārliecība, taču bez augstprātības vai pārākuma pilnas labvēlības. Pat stāvot atstatu un nolūkojoties visos apkārtējos no augšas, viņam izdevās radīt patiesas vienkāršības iespaidu.

-   Sveicināti, visi klātesošie! viņš sacīja. Esmu Keins Sorens. Jūs droši vien esat sapratuši, ka es… mēs… esam no Koutsas Akadēmijas. Vai nu tā, vai ari mums visiem ir vienādi slikta ģērbšanās gaume.

Pūli dažs iesmējās.

-    Paškritisks jociņš ar nolūku likt mums atraisīties, Astrīda turpināja čukstus komentēt.

Sems ar acs kaktiņu ievēroja Kriketu. Zēns bija novērsis |

skatienu un sarāvies, it kā gribētu paslēpties. Krikets bija Koutsas audzēknis. Ko viņš tika teicis? Ka viņam ar šiem Koutsas bērniem lāgā nesaskanot? Kaut ko tamlīdzīgu.

-   Es zinu, ka starp Koutsas Akadēmijas un Perdidobīčas bērniem tradicionāli pastāv sāncensība, sacīja Keins. Jā, bet tas bija kādreiz. Man rādās, ka tagad visi esam vienādā situācijā.

Gan mums, gan jums ir vienas un tās pašas problēmas. Un, lai tiktu ar tām galā, mums būtu jāsadarbojas. Vai jums tā nešķiet?

Piekrītoši galvas mājieni.

Zēna balss bija skaidra, varbūt mazdrusciņ augstāka nekā Semam, taču spēcīga un noteikta. Skatiens, ar kādu šis zēns

uzlūkoja savā priekšā stāvošo pūli, radīja šķietamību, ka viņš sastop katra skatienu un redz katrā individualitāti.

-    Vai tev ir zināms, kas īsti notika? vaicāja kāda balss. Keins papurināja galvu. Nē. Šaubos, vai mums ir zināms

vairāk nekā jums. Visi, kam ir piecpadsmit vai vairāk, ir pazuduši. Un pastāv siena, barjera.

-    Mēs to nodēvējām par IBJZ, skaļā balsī paziņoja Hovards.

-    Kā, lūdzu? Keins likās ieinteresēts.

-    I-B-J-Z. Izmešu Bedres Jaunatnes Zona.

Keins kādu bridi apdomājās, tad iesmējās. Lieliski. Vai tu pats to izdomāji?

-Jā-

-   Ir būtiski saglabāt humora izjūtu, sevišķi tad, kad pasaule pēkšņi ir tik dīvaini pārvērtusies. Kā tevi sauc?

-    Hovards. Esmu kapteiņa pirmais palīgs. Kapteiņa Orka. Pūli pāršalca satraukta čala. Keins to tūdaļ pat iztulkoja.

-    Ceru, ka gan tu, gan kapteinis Orks piebiedrosieties man un visiem tiem, kuri grib apsēsties un pārrunāt mūsu nākotnes plānus. Jo mums ir nākotnes plāni. Šo pēdējo teikumu viņš pavadīja ar skaldīšanas žestu, kā nocērtot pagātni.

-    Es gribu mammu, pēkšņi ieraudājās kāds mazs puisītis. Visi apklusa. Mazais bija skaļi pateicis to, ko juta viņi visi. Keins nolēca no mašīnas un piegāja pie puisēna. Viņš pie-

tupās un, saņēmis mazuļa rokas, pajautāja tā vārdu un vēlreiz pateica savējo. Mēs visi gribam, lai atgrieztos mūsu vecāki, maigi, taču pietiekami skaļi, lai dzirdētu ari visi apkārtējie, sacīja Keins. To gribam mēs visi. Un es ticu, ka tas notiks. Es ticu, ka mēs visi atkal sastapsim savas mammas un tētus, un vecākos brāļus un māsas, un pat skolotājus. Es tam ticu. Vai tu ari tam tici?

-Jā, šņukstēja mazais zēns.

Keins viņu apkampa un sacīja: Esi stiprs. Esi savas mammas mazais, stiprais puisītis.

-   Viņam labi padodas, atzina Astrīda. Pat vairāk nekā labi.

Tad Keins piecēlās. Cilvēki bija izveidojuši ap viņu apli ciešu, bet goddevīgu. Mums visiem jābūt stipriem. Mums jātiek tam cauri. Ja darbosimies kopīgi, izvēlēsim labus vadītājus un rīkosimies pareizi, tad nešaubos, ka tiksim ar to galā.

Viss bērnu pulks šķita izslējies mazliet staltāk. Sejās, kuras vēl pirms brīža bija gurdenas un baiļu māktas, bija parādījusies apņēmība.

Semu šī uzstāšanās bija savaldzinājusi. Tikai dažu minūšu laikā Keins visam šim baiļu māktajam, nospiestajam bērnu baram bija iedvesis cerību.

Arī Astrīda šķita savaldzināta, tomēr Semam likās, ka meitenes acīs viņš redz arī vēsa skepticisma atblāzmu.

Arī viņš pats bija noskaņots skeptiski. Semam šādi iestudēti uznācieni neiedvesa uzticību. Nedz arī tāda savaldzināšanas prasme. Taču nevarēja noliegt, ka Keins vismaz centās uzrunāt Perdidobīčas bērnus, būt pretimnākošs. Un bija grūti viņam nenoticēt, kaut mazliet. Un, ja Keinam patiešām bija plāns, vai tad tas nebija labi? Nevienam citam, kā rādās, nekā tāda prātā nebija.

Atkal atskanēja Keina balss. Ja nevienam nav iebildumu, es labprāt izmantotu jūsu baznīcu. Tur, mūsu Kunga priekšā, es gribētu apsēsties kopā ar jūsu vadoņiem, lai apspriestu manu plānu un izmaiņas, kādas jūs tajā gribētu veikt. Varbūt te ir kāds ducis cilvēku, kuri gribētu runāt jūsu visu vārdā?

-    Es, lauzdams sev ceļu uz priekšu, atsaucās Orks. Viņam rokā vēl arvien bija alumīnija beisbola nūja. Un viņš bija sadabūjis policista ķiveri kādu no tām plastmasas ķiverēm, ko Perdidobīčas kārtībnieki mēdza lietot, patrulēdami ar divriteņiem.

Keins ar caururbjošu skatienu nomēroja kausli. Tu droši vien esi kapteinis Orks.

-    Aha. Es tas esmu.

Keins pastiepa roku. Jūtos pagodināts iepazīties ar tevi, kapteini.

Orkam pavērās mute. Viņš vilcinājās. Sems nodomāja, ka Orka vētrainajā dzīvē šī varbūt ir pirmā reize, kad kāds, iepazīstoties ar viņu, jūtas pagodināts. Un varbūt pirmā reize, kad kāds vēlas paspiest viņam roku. Orks bija acīm redzami apjucis. Viņš pablenza uz Hovardu.

Hovards, novērtēdams situāciju, palūkojās vispirms uz Orku, tad uz Keinu. Viņš piedāvā tev palīdzību, kapteini, beidzot teica Hovards.

Orks ieņurdējās, pārlika nūju no labās rokas kreisajā un pastiepa savu resno ķetnu. Keins satvēra to ar abām rokām un svinīgi ielūkojās Orkam acīs. Abi sarokojās.

-    Spoži, Astrīda tikko dzirdami noteica.

Vēl arvien turot Orka roku, Keins aicināja: Nu, kurš vēl runās Perdidobīčas vārdā?

Ierunājās Lecīgā Beta. Sems Tempis devās degošā ēkā, lai izglābtu mazu meitenīti. Viņš pilnīgi noteikti var runāt manā vārdā, viņa teica.

Atskanēja piekrītoša murdoņa.

-   Jā, Sems ir īsts varonis, teica kāda balss.

-    Viņš varēja aiziet bojā, pievienojās kāda cita.

-    Kā tad, Sems ir īstais vecis.

Smaids Keina sejā uzradās un izgaisa tik ātri, ka Sems pat nebija pārliecināts, vai tas tur bija. Kādu sekundes simtdaļu viņa acīs bija lasāms triumfs. Tad Keins, atklāts un tiešs, sveicienam izstieptu roku, devās tieši pie Sema.

-   Varbūt ir kāds labāks par mani, Sems, kāpdamies atpakaļ, teica.

Bet Keins jau bija satvēris viņa elkoni un vedināja sarokoties. Vai tiešām, Sem? Izklausās, ka tu patiesi esi varonis. Vai esi rados ar mūsu skolas medmāsu Koniju Tempļu?

-    Viņa ir mana māte.

-    Nepavisam neesmu pārsteigts, ka viņai ir tāds drosmīgs dēls, Keins dziļi izjusti pavēstīja. Viņa ir ļoti laba sieviete. Redzu, ka tu esi ne vien drosmīgs, bet arī kautrīgs, Sem, bet es… Es gribētu lūgt tavu palīdzību. Man patiesi ir vajadzīga tava palīdzība.

Līdzko tika pieminēta māte, viss nostājās savās vietās. Keins. “K”. Cik ticama bija iespēja, ka “K” ir kāds cits no Koutsas audzēkņiem?

Agri vai vēlu K. vai kāds cits no viņiem pastrādās ko nopietnu. Kāds tiks savainots. Kā tas notika ar S. un T.

-    Labi, noteica Sems. Ja jau ļaudis tā grib.

Tika minēti vēl daži vārdi, un Sems bez īpašas pārliecības, drīzāk gan tīras draudzības vārdā nosauca Kvinnu.

Keina acu skatiens pārsviedās no Sema uz Kvinnu, un tikai kādu sekundes tūkstošdaļu tajās pazibēja ciniska, zinoša izteiksme. Bet jau pēc mirkļa tā bija izgaisusi, dodot vietu Keina iestudētajam lēnprātīgi izlēmīgajam skatienam.

-   Nu tad visi kopā iesim iekšā, aicināja Keins. Pagriezies viņš mērķtiecīgi devās uz baznīcas kāpnēm. Pārējie izredzētie sekoja viņam pa pēdām.

Viena no Koutsas audzēknēm, tumšacaina, neparasti skaista meitene, noskatīja Semu un pastiepa viņam pretī roku. Sems to saņēma.

-    Esmu Diāna, viņa, vēl arvien nelaizdama vaļā Sema roku, sacīja. Diāna Ledrisa.

-    Sems Tempis.

Viņas naksnīgās acis sastapās ar Sema acīm, un zēns, sajuties neveikli, gribēja novērsties, tomēr nez kāpēc to nespēja.

-    Ak! izdvesa Diāna, it kā kāds viņai būtu pavēstījis ko pārsteidzošu. Tad viņa atlaida zēna roku un pavīpsnāja.

-   Jauki, jauki. Labāk iesim iekšā. Mēs taču negribēsim atstāt savu Bezbailīgo Vadoni bez sekotājiem.

Tā bija katoļu baznīca, ko pirms simt gadiem bija uzcēlis kāds bagātnieks, kuram bija piederējusi konservu fabrika, kas tagad, sarūsējusi un pamesta, rēgojās pie laivu piestātnēm kā skārda skabarga acī.

Ar augstajām arkām, pusduci skulpturālu svēto tēlu un brīnišķīgiem, nodeldētiem koka soliem baznīca bija daudz varenāka, nekā varbūt piederētos mazajai Perdidobīčas pilsētiņai. Trijos no sešiem augstajiem, smailajiem logiem bija saglabājušās vitrāžas, kas attēloja Jēzu dažādās evaņģēlija ainās. Pārējās trīs laika gaitā bija zudušas mainīgo klimatisko apstākļu, zemestrīču vai vandaļu vainas dēļ un aizstātas ar lētākām abstrakti ornamentālām vitrāžām.

Astrīda, iegājusi baznīcā, nometās uz viena ceļa un, lūkodamās uz biedējoši lielo krucifiksu virs altāra, pārmeta krustu.

-    Vai tu apmeklē šo baznīcu? Sems viņai čukstus jautāja.

-   Jā. Un tu?

Viņš papurināja galvu. Sems šeit, iekšā, bija pirmo reizi. Viņa māte bija tradīcijas atmetusi ebrejiete; par to, kas bija tēvs, netika runāts, un pašam viņam par reliģiju bija ļoti maza interese. Baznīcā Sems jutās nožēlojami sīks un iemaldījies nevietā.

Keins pašapzinīgi tuvojās altārim. Pats altāris nebija sevišķi iespaidīgs tikai gaišs marmora taisnstūris virs trim ar sarkanbrūnu tepiķi klātiem pakāpieniem. Keins nekāpa vecmodīgajā, augstajā kancelē, bet nostājās uz otrā no trim pakāpieniem.

Visi kopā viņi bija piecpadsmit, to skaitā Sems Tempis, Kvinns, Astrīda un Mazais Pīts, Alberts Hilsboro, Marija Terafino, labākais devītās klases sportists Elvuds Bukers un viņa draudzene Dāra Beidū, Orks, kura īstais vārds, kā melsa, bija Čārlzs Merimens, Hovards Besems un Cepums, kura īstais vārds bija Tonijs Gilders.

No Koutsas Akadēmijas bez Keina Sorena tur vēl bija Dreiks Mervins, draiski smaidošs puisis ar pinkainiem smilškrāsas matiem un ļaunām acīm, Diāna Ledrisa un kāds zēns ar biezām brillēm un gaišu, izspūrušu galvu, kurš izskatījās pēc nejauši ieklīduša piektklasnieka. Keins šo zēnu stādīja priekšā kā Datordžeku.

Visi Perdidoblčas bērni sasēdās solos, un Orks līdz ar savu bandu izpletās pa visu pirmo solu. Datordžeks nosēdās tik tālu no pārējiem, cik vien bija iespējams. Pa kreisi no Keina, sakrustojis rokas uz krūtīm, smīnēdams stāvēja Dreiks Mervins. Diāna Ledrisa vēroja sapulcējušos, stāvēdama pie Keina labā sāna.

Semam no jauna atausa, ka visu, kas šorīt notika, Koutsas audzēkņi ir izmēģinājuši, sākot ar organizēto autokolonnu daudzas stundas noteikti bija veltītas braukšanas prasmes spodrināšanai un beidzot ar publisko priekšāstādīšanos. Plānot un mēģināt viņi noteikti bija sākuši, līdzko parādījās IBJZ.

Tā bija visnotaļ satraucoša doma.

Kad iepazīšanās bija galā, Keins aši pārgāja pie sava plāna izklāsta.

-    Mums jādarbojas kopīgi, viņš paziņoja. Domāju, ka mums viss jāorganizē tā, lai nekas netiktu izpostīts, tad ari būs iespējams atrisināt problēmas. Domāju, ka mūsu mērķis ir sasniedzams. Lai tad, kad izzudīs barjera un atgriezīsies pazudušie cilvēki, viņi redzētu, ka esam paveikuši sasodīti labu darbu, uzturot esošo kārtību.

-    Kapteinis jau par visu ir parūpējies, pavēstīja Hovards.

-   Viņš noteikti ir izcili pastrādājis, Keins atzina. Runādams viņš kāpa lejup pa pakāpieniem un devās pretī Orkam.

-   Taču tā ir smaga nasta. Kāpēc viss šis darbs būtu jāveic tieši kapteinim Orkam? Manuprāt, mums vajadzīga sistēma, un vēl mums ir vajadzīgs plāns. Kapteini Ork, viņš vērsās tieši pie huligāna, esmu pārliecināts, ka tev nav nekādas vēlēšanās izsniegt pārtiku un kopt slimniekus, un uzturēt kārtībā bērnudārzu, un izlasīt visu, kas jāizlasa, un uzrakstīt visu, kas jāuzraksta, lai nostiprinātu šeit, Perdidobīčā, sabiedrisko kārtību.

Astrīda čukstus sacīja: Viņš ir uzminējis, ka Orks ir gandrīz analfabēts.

Orks pablenza uz Hovardu, kuru Keins, šķiet, bija apbūris. Orks paraustīja plecus. Kā teica Astrīda, lasīšanas un rakstīšanas pieminēšana lika viņam justies neērti.

-    Tieši tā, teica Keins, it kā Orka plecu paraustīšana būtu nozīmējusi piekrišanu. Atgriezies paaugstinājuma vidū, viņš vērsās pie visas grupas: Rādās, ka mums ir drošs elektroenerģijas avots. Toties sakari ir pārtraukti. Mans draugs Datordžeks domā, ka mums varētu izdoties atdzīvināt mobilos telefonus. Atskanēja jūsmīga murdoņa, un Keins pacēla rokas.

-    Es nedomāju, ka mēs varētu sazināties ar kādu ārpus… kāds bija tas Hovarda piedāvātais lieliskais apzīmējums? IBJZ? Bet mēs vismaz varētu sazināties savā starpā.

Visu acis pievērsās Datordžekam, kurš norīstījās un piekrītoši pamāja ar galvu, tad sakārtoja brilles un visbeidzot nosarka.

-   Tas prasīs laiku, bet kopīgiem spēkiem mēs to paveiksim, pavēstīja Keins. Savu pārliecību viņš uzsvēra, uzsitot ar labās rokas dūri pa kreisās sauju. Mums būs vajadzīgs šerifs, kuram būs jārūpējas, lai tiktu ievēroti likumi, šis darbs, manuprāt, būtu piemērots Dreikam Mervinam, jo viņa tēvs ir ceļu policijas leitnants, kā arī vajadzīgs ugunsdzēsēju priekšnieks, kurš tiktu galā ar neatliekamām situācijām, un šim amatam es iesaku Semu Tempļu. Atsaucoties uz to, kas pirms mirkļa tika teikts par viņa drošsirdību ugunsgrēkā, domāju, ka Sems tam būtu vispiemērotākais. Kā jums šķiet?

Galvas mājieni un piekrītoša murdoņa.

-    Viņš tevi padara par savu apakšnieku, Astrīda čukstēja.

-    Apzinās, ka esi viņa sāncensis.

-   Tu viņam neuzticies, Sems tāpat čukstus atsaucās. Tas nebija jautājums.

-   Viņš ir manipulators, attrauca Astrīda. Tas nenozīmē, ka viņš būtu ļauns. Varbūt viņam nav ne vainas.

-    Sems izglāba no uguns saimniecības preču veikalu un bērnudārzu, teica Marija. Un gandrīz izglāba ari mazo meitenīti. Ja jau runājam par to, tad kādam viņa ir jāaprok.

-    Akurāt, atsaucās Keins. Dieva dēļ, mēs negribam sastapties ar šādu nepieciešamību vēlreiz, taču kādam ir jāaprok mirušie. Gluži tāpat kā ir jābūt kādam, kurš palīdz tiem, kas ir slimi vai ievainoti. Un kādam jāparūpējas par mazajiem bērniem.

Ierunājās Dāra Beidū: Marija visu šo laiku superīgi rūpējās par sik… tas ir, par mazajiem. Kopā ar savu brāli Džonu.

-    Taču mums ir vajadzīga palīdzība, Marija žigli iemeta starpā. Mēs nevaram izgulēties. Mums ir izbeigušies autiņi un pārtika un… Viņa nopūtās. -… viss. Mēs ar Džonu tagad pazīstam bērnus un varam ar viņiem nodarboties, taču mums nepieciešami palīgi. Daudz palīgu.

Keina skatiens šķita aizmiglojamies, gandrīz itin kā viņš taisītos notraust asaru. Ātriem soļiem piegājis pie Marijas, viņš uzrāva meiteni kājās un aplika roku viņai ap pleciem.

-     Cik tu esi cēlsirdīga būtne, Marij! Tev un tavam brālim tiks piesūtīti papildspēki… Cik cilvēku būtu vajadzīgs, lai jūs varētu pienācīgi rūpēties par mazajiem?

Marija galvā parēķināja. Mēs divi un vēl varbūt kādi četri, viņa atbildēja. Tad, saņēmusi dūšu, viņa izlaboja: Patiesībā mums vajadzētu četrus no rita, četrus pēcpusdienā un četrus naktī. Un vēl mums vajadzīgi autiņi un piena maisījums. Un cilvēki, kuri mums šis lietas, kā, piemēram, ēdienu, sagādā.

Keins pamāja ar galvu. Mazie ir mūsu lielākā atbildība. Marija un Džon, jums ir absolūtas tiesības izvēlēties cilvēkus, kuri jums vajadzīgi, un pieprasīt lietas, kas nepieciešamas. Ja kāds spītēsies, Dreiks un viņa cilvēki, ieskaitot kapteini Orku, parūpēsies, lai jums tiek viss vajadzīgais.

Marija izskatījās aizkustināta un pateicības pilna.

Hovārds ne.

-    Kā tad tagad būs? No sākuma es to laidu gar ausīm, bet vai tu saki, ka Orks tagad strādās šī puiša pakļautībā? viņš ar īkšķi norādīja uz Dreiku, kurš smaidīja kā haizivs. Mēs nestrādājam neviena pakļautībā. Kapteinis Orks nestrādās neviena labā, nebūs neviena apakšnieks, nedz ari pakļausies kāda pavēlēm.

Sems ieraudzīja Keina sejā saltu niknumu, kas gan pazuda tikpat ātri, cik parādījies.

Gan jau to redzēja ari Orks, jo viņš uzsvempās kājās un līdz ar viņu ari Cepums. Abi bija sažņauguši rokās beisbola nūjas. Dreiks, vēl arvien smaidīdams, nostājās starp viņiem un Keinu. Brieda kautiņš, negaidīts kā tornādo.

Diāna Ledrisa, nelikdamās ne zinis par Orku, savādi cieši lūkojās Semā.

Keins nopūtās, pacēla rokas un ar abām plaukstām atglauda atpakaļ matus.

Cauri grīdai un solu rindām nogranda dārdi. Maza zemestrīce, pavisam niecīga nekas tāds, ar ko Sems, tāpat kā vairums Kalifornijas iedzīvotāju, nebūtu sastapušies jau iepriekš.

Visi pielēca kājās. Katram taču bija zināms, kā jārikojas zemestrīces laikā.

Bet tad atskanēja brakšķēšana: koks plīsa, metāls savērpās, un no sienas atdalījās krucifikss. Itin kā neredzama milža rauts, tas atbrīvojās no skrūvēm, kas to turēja vietā.

Visi sastinga.

Uz altāra sabira apmetuma un šķembu lietus.

Krucifikss gāzās uz priekšu. Tas krita kā nozāģēts koks.

Brīdī, kad tas krita, Keins nolaida rokas gar sāniem. Viņa seja bija drūma, cieta un nikna.

Vismaz divpadsmit pēdas augstais krucifikss ar šaušalīgu spēku triecās pret pirmo solu. Grāviens bija tik skaļš un pēkšņs kā autoavārijā.

Orks un Hovards atlēca sāņus. Cepums izrādījās pārāk gauss. Krusta horizontālais dēlis trāpīja viņam pa labo plecu.

Puisis gulēja uz grīdas, un ap viņu pletās sarkans traips.

Tas viss notika vienā elpas vilcienā. Tik ātri, ka bērniem, kuri bija pielēkuši kājās, nebija iespējas aizbēgt.

-    Palīdziet! Palīdziet man! sauca Cepums.

Viņš aurodams gulēja uz grīdas. Asinis sūcās cauri viņa T kreklam, veidojot uz flīžu grīdas peļķi.

Elvuds atbrīvoja Cepumu no krusta, un Cepums sāpēs iekliedzās.

Keins nekustējās. Dreiks Mervins, vēl arvien šķietamā vienaldzībā turot rokas sakrustotas uz krūtīm, nenolaida savu salto skatienu no Orka.

Diāna Ledrisa savukārt nenolaida acis no Sema. Un no viņas sejas nepazuda zinošs smaidiņš.

Astrīda satvēra Sema roku un čukstus sacīja: Taisāmies, ka tiekam, no šejienes. Mums jāparunā.

Diāna pamanīja ari to.

-    Ai, ai, palīdziet man! Ak vai, kā sāp! Cepums kliedza.

Orks un Hovards pat nepakustējās, lai palīdzētu savam

pakritušajam biedram.

Ierunājās Keins. Kādas šausmas, viņš absolūti mierīgā balsī sacīja. Vai kāds prot sniegt pirmo palīdzību? Sem? Tava māte ir medmāsa.

Mazais Pīts, kurš visu laiku bija sēdējis kluss un mierīgs kā koka gabals, sāka šūpoties. Viņš šūpojās aizvien ātrāk un ātrāk. Puisēna rokas plivinājās, it kā viņš atgaiņātos no bišu uzbrukuma.

-   Man viņš jādabū ārā no šejienes, viņš uzvelkas. To teikdama, Astrīda bīdīja Mazo Pītu prom. Palodze, Pītij, palodze…

-   Es neesmu nekāda medmāsa, izgrūda Sems. Es nezinu…

No visus pārņēmušā apjukuma pilnā stinguma izlauzās

Dāra Beidū un nometās uz ceļiem pie Cepuma, kurš, izmisīgi aurodams, mētājās sāpēs. Es protu sniegt pirmo palīdzību. Elvud, palīdzi man!

-   Varam uzskatīt, ka mums ir jauna medmāsa, pasludināja Keins. Satraukums vai raizes viņa balsī nebija lielākas kā skolas direktoram, paziņojot tā abiturienta vārdu, kurš izlaidumā teiks apsveikuma runu.

Diāna novērsās, paslīdēja garām Keinam un kaut ko iečukstēja viņam ausi. Keins tumšās acis pārlaida pār satriektajiem bērniem, katru no tiem šķietami novērtējot. Izveidojis lūpās vieglu smaidu, viņš nemanāmi pamāja Diānai.

-    ŠI sapulce tiek atlikta, līdz mēs būsim palīdzējuši savam ievainotajam draugam… Kāds ir viņa vārds? Cepums?

Cepuma balss, pieprasot palīdzību, bija kļuvusi vēl uzstājīgāka, tā jau robežojās ar histēriju. Patiešām sāp! Ai, cik briesmīgi sāp! Ak Dievs!

Keins, sekojot Astrīdai un Mazajam Pītam, aizvadīja Dreiku un Diānu pa aiļu garām Semam un ārā no baznīcas.

Pusceļā Dreiks apstājās, pagriezās un pirmo reizi ierunājās.

-    Ei, ē, kapteini Ork? viņš uzjautrinātā toni sacīja. Lai tavi cilvēki tie, kuri nav ievainoti, ārā sastājas ierindā. Mums jānoskaidro jūsu… mm, pienākumi.

Un ar smaidu, kas vairāk atgādināja zobu atņirgšanu, viņš mundri piebilda: Vēlāk.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

251 STUNDA, 32 MINŪTES

Pirmajā bridi Džeks pat neattapa, ka būtu jāseko Keinam un pārējiem un jāatstāj baznīca. Sapratis to, viņš pielēca kājās tik strauji, ka atsitās pret solu, izraisot troksni, kas pievērsa klusā zēna uzmanību, kuru Keins bija nodēvējis par varoni.

-    Atvaino, noteica Sems.

Džeks strauji metās ārā. Nevienu no Koutsas audzēkņiem tur nemanīja. Ārā pie baznīcas bija daudz ļaužu; tie grozījās apkārt un runāja par to, kas noticis iekšpusē. Cepuma sāpju kliedzieni bija kļuvuši tikai par kādu nieku klusāki.

Džeks pamanīja slaiko, gaišmataino meiteni, kuru bija redzējis iekšā, un viņas mazo brālīti.

-    Atvaino, vai nezini, kurp aizgāja Keins un pārējie?

Meitene, kuras vārdu Džeks nebija iegaumējis, ielūkojās

viņam acis. Viņš ir rātsnamā. Kur gan citur varētu atrasties mūsu jaunais vadonis?

Džeks reti kad pievērsa uzmanību cilvēku balss niansēm, bieži vien atstājot tās neievērotas. Taču saltais sarkasms nepazīstamās meitenes vārdos viņam nepaslldēja garām.

-   Piedod, ka apgrūtinu tevi. Džeks sakārtoja brilles uz deguna un vienlaikus centās pasmaidīt. Grozīdams galvu, viņš lūkojās pēc rātsnama.

-   Tas ir tepat, norādīja meitene. Tad viņa teica: Mans vārds ir Astrīda. Vai tiešām tu domā, ka spēsi atdzīvināt mobilos telefonus?

-    Protams. Tas gan paņems laiku. Patlaban signāls no tava telefona iet uz torni, vai ne? Zēna tonis bija augstprātīgi labvēlīgs, un viņš salika rokas, shematiski attēlojot torni, uz kuru virzās stari. Tad tas tiek aizraidīts uz satelītu un pēc tam lejup, uz rūteri. Taču mēs vairs nevaram nosūtīt signālus uz satelītu, tāpēc…

Viņu pārtrauca šausminoši skaļš sāpju kliedziens no baznīcas iekšienes. Tas lika Džekam sarauties.

-   Kā tu zini, ka mēs nevaram sasniegt satelītu? jautāja Astrīda.

Džeks pārsteigts samirkšķināja acis, un viņa sejā iegūla pašapmierināta izteiksme, kāda tajā parādījās ikreiz, kad kāds apšaubīja viņa kompetenci tehnoloģiju sfērā. Šaubos, vai tu sapratīsi.

-   Tomēr pamēģini, mudināja Astrīda.

Džekam par pārsteigumu, meitene, šķiet, sekoja katram viņa teiktajam vārdam. Tā nu zēns ņēmās skaidrot, kā varētu pārprogrammēt dažus pietiekami labus klēpjdatorus, lai tie kalpotu par primitīvu telefonu sistēmas rūteri. Tas nebūs nekāds ātrais. Tātad tas nevares apkalpot vairāk par kādiem divpadsmit zvaniem vienlaikus, taču pašos pamatos tas darbosies.

Astrīdas mazais brālītis šķita skatāmies uz Džeka rokām, kuras tagad nervozi raustījās. Nebūdams Keina tuvumā, Džeks uztraucās. Pirms Koutsas Akadēmijas atstāšanas Dreiks Mervins bija visiem piekodinājis izvairīties no sarunām ar Perdidobīčas iemītniekiem, ierobežojot tās līdz minimumam.

Brīdinājums, ja reiz to tika izteicis Dreiks, bija nopietns.

-    Nu tad es iešu, teica Džeks.

Astrīda viņu apturēja. Tātad tu kaut ko saproti no datoriem.

-   Jā, esmu tehnisks puisis.

-    Cik tev gadu?

-    Divpadsmit.

-   Visai jauns tādām prasmēm.

Džeks izgrūda nicīgu smiekliņu. Tas nav nekas sarežģīts.

Vairums cilvēku gan ar to nenodarbojas, taču man tas nesagādā nekādas grūtības.

Ja runa bija par viņa tehniskajām prasmēm, Džeks ar kautrību vis nesirga. Pirmo īsto datoru viņš iemantoja savos ceturtajos Ziemassvētkos. Vecāki vēl arvien mēdza atcerēties, ka todien viņš aizvadīja pie aparāta četrpadsmit stundas, atraujoties, tikai lai notiesātu kādu NutriGrain stienīti un izdzertu sulas paciņu.

Piecu gadu vecumā Džeks bez jebkādām grūtībām spēja instalēt programmas un pārvietoties timekli. Kad viņam apritēja seši, vecāki jau mēdza vērsties pie dēla pēc palīdzības datora jautājumos. Astoņos gados Džekam bija pašam sava mājaslapa un viņš darbojās kā savas skolas neoficiālais tehniskais instruktors.

Deviņu gadu vecumā Džeks uzlauza vietējās policijas nodaļas datorsistēmu, lai no turienes izdzēstu soda punktus, ko par ātruma pārsniegšanu bija sapelnījis viņa drauga tēvs.

Džeka vecāki, to uzzinājuši, krita panikā. Nākamajā pusgadā Džeks jau bija iekārtots Koutsas Akadēmijā, kas bija pazīstama kā vieta, kurp nosūta gudrus, bet grūti audzināmus bērnus.

Taču Džeks nebija no grūti audzināmajiem, un viņš to ņēma ļaunā. Lai vai kā, tas viņam nepalīdzēja izvairīties no |

nepatikšanām. Gluži pretēji, Koutsā bija bērni, kurus Džeka vecāki būtu nosaukuši par nelabvēlīgi ietekmējošiem. Daži no tiem ietekmēja sevišķi nelabvēlīgi.

Un bija arī tādi, kurus nevarēja nosaukt nekā citādi kā par ļauniem.

-    Kas tad tev sagādātu grūtības, Džek? Astrīda turpināja viņu izjautāt.

-   Gandrīz nekas, viņš godīgi atbildēja. Bet tas, ko es patiešām gribētu, ir panākt, lai te darbotos kaut kas līdzīgs internetam. Šeit, nu… kā to īsti nosauca?

-    Mēs to laikam dēvējam par IBJZ.

-Jā. Šeit, IBJZ. Tas ir, pēc māju un biznesa uzņēmumu daudzuma es lēšu, ka te ir kādi divsimt divdesmit pieci lietojami datori. Zemes platība ir visnotaļ maza, tātad būtu itin viegli uzstādīt Wi-Fi. Tas ir vienkārši. Un, ja manā rīcībā būtu vēl pāris vecu G5, ar kuriem darboties, domāju, ka es varētu izveidot ierobežotu lokālu sistēmu.

ŠI doma izvilināja viņam laimīgu smaidu.

-Tas būtu vareni. Nu tad pasaki man, Dat… es tiešām drīkstu tevi uzrunāt par Datordžeku?

-    Tā visi mani sauc. Vai reizēm vienkārši par Džeku.

-    Labi, Džek. Kas šim jūsu Keinam padomā?

To nu Džeks nekādi nebija gaidījis. Ko?

-    Kas viņam padomā? Tu esi gudrs zēns, tev noteikti ir kāda sajēga.

Džeks gribēja laisties prom, bet nespēja izdomāt, kā to izdarīt. Astrīda pienāca vēl tuvāk un uzlika roku viņam uz pleca. Viņš palūkojās lejup uz meitenes roku.

-    Es zinu, ka viņš kaut ko perina, turpināja Astrīda. Viņas mazais brālītis pavērsa pret Džeku savas lielās un tukšās kā apakštases acis. Vai saproti, ko es ar to domāju?

Džeks lēnām papurināja galvu.

-    Manuprāt, tu esi jauks cilvēks, Astrīda teica. Šķiet, tu esi izcili gudrs, tāpēc pret tevi ne vienmēr izturas labi. Cilvēki baidās no tava talanta. Un cenšas tevi izmantot.

Džeks juta, ka piekrītoši māj ar galvu.

-   Toties tas puisis, vārdā Dreiks, gan man necik jauks neliekas. Tā taču ir, vai ne?

Džeks kļuva pavisam kluss. Viņš negribēja izpļāpāties. Attiecībās ar cilvēkiem viņš nebija ne tuvu tik nadzīgs kā ar aparātiem. Galu galā cilvēki, vismaz lielais vairums, nebija tik interesanti.

-    Viņš ir kauslis, vai ne? Nu, es domāju Dreiks.

Džeks paraustīja plecus.

-    Man tā šķiet. Un Keins?

Tā kā Džeks neatbildēja, Astrīda ļāva šim jautājumam palikt atklātam. Džeks norīstījās un centās skatīties sāņus, taču tas nenācās viegli.

-   Keins, atkārtoja Astrīda. Ar viņu kaut kas nav īsti kārtībā, vai ne?

Datordžeka pretestība ruka, taču ne viņa piesardzība. Viņš pieklusināja balsi līdz čukstam. Viņš spēj izdarīt kaut ko tādu, teica Džeks. Viņš spēj…

-    Tad redz, kur tu esi, Džek!

Gan Džeks, gan Astrīda salēcās. Tā bija Diāna Ledrisa. Viņa draudzīgi pamāja Astrīdai. Ceru, ka tavam mazajam brālītim nekas nekaiš. Redzot, kā tu meties no turienes ārā, es nodomāju, ka varbūt viņš ir slims.

-    Nē. Nē, viņam nekas nekaiš.

-    Labi gan, ka viņam esi tu, sacīja Diāna. To teikdama, viņa saņēma Astrīdas roku, kā gribēdama to paspiest. Džekam gan bija skaidrs, ko tas nozīmē.

Astrīda atrāva roku.

Diānai bija jauks smaids, bet patlaban viņa to nelika lietā. Džeks prātoja, vai Diāna paguvusi īstenot savu nolūku attiecībā pret Astrīdu. Varbūt arī ne: lai nolasītu cilvēka spēka līmeni, viņai parasti bija vajadzīgs mazliet garāks laika sprīdis.

Nepatīkamo konfrontācijas gaisotni pārtrauca dīzeļmotora skaņa. Pa ielu brauca ekskavators; to vadīja zēns, kurš izskatījās pēc meksikāņa.

-    Kas tas? vaicāja Diāna.

-    Edīlio, atbildēja Astrīda.

-    Ko viņš dara?

Zēns ar ekskavatora kausu raka grāvi tieši laukuma zālienā, netālu no celiņa, kur zem segas gulēja mazās meitenītes līķis, kam visi meta līkumu.

-    Ko viņš dara? nerimās Diāna.

-   Manuprāt, viņš grasās aprakt mirušo, Astrīda klusi sacīja.

Diāna sarauca uzacis. Keins nelika viņam to darīt.

-    Nu un tad? atcirta Astrīda. Kādam tas jāizdara. Labāk iešu lūkot, vai varu kaut kā palīdzēt. Ceru, ka Keinam pret to nebūs nekas iebilstams. Kā tev šķiet?

Diāna nepasmaidīja. Viņa ari neatbildēja ar rupjību, lai gan Džeks to no viņas bija pieredzējis ne vienu reizi vien. Tu man liecies jauka meitene, Astrīd, Diāna sacīja. Varu saderēt, ka esi no smadzeņotajām tādām kā Liza Simpsone, allaž lielisku ideju pārpilna, norūpējusies par planētas glābšanu un tādā garā. Bet apstākļi ir mainījušies. Šī vairs nav tava līdzšinējā dzīve. Tagad ir… vai zini, kā tagad ir? It kā tu būtu radusi dzīvot kādā jaukā rajonā un nu tev piepeši būtu jāpārceļas uz apšaubāmu kaktu. Necik sīksta tu neizskaties, Astrīd.

-    Kas to izraisīja? IBJZ. Vai tu to zini? Astrīda, neļaudamās iebiedēšanai, jautāja.

Diāna iesmējās. Citplanētieši. Dievs. Pēkšņs telplaika nepārtrauktības pārrāvums. Dzirdēju, ka daži tevi dēvē par Astrīdu Ģēniju; tad jau varbūt tu esi sagudrojusi izskaidrojumus, kādus es pat nespēju iedomāties. Taču tam nav nozīmes. Tas ir noticis, un te nu mēs esam.

-    Ko grib Keins? jautāja Astrīda.

Džekam likās neticami, ka Astrīda Diānas pašpārliecinātības priekšā nav sarāvusies melna un maziņa. Ar vairumu cilvēku tā notika. Maz bija tādu, kuri spēja noturēties viņai pretī. Un tiem, kas spēja, vēlāk nācās to nožēlot.

Džekam likās, ka viņš ir redzējis Diānas tumšajās acīs pazibam atzinību.

-    Ko grib Keins? Ko nu viņš grib, to grib. Un to viņš arī dabūs, pavēstīja Diāna. Bet tagad tinies uz tām bērēm. No manis gan labāk turies pa gabalu. Un pieskati savu sīko brālīti. Džek?

Viņa vārda pieminēšana izsita Džeku no transveida stāvokļa.

-Nāc!

Klusībā kaunēdamies par savu tūlītējo sunisko paklausību, Džeks teciņiem devās pakaļ Diānai.

Viņi kāpa augšup pa rātsnama ieejas kāpnēm. Keins bija ieņēmis pilsētas galvas kabinetu, un tas nebija pārsteigums nevienam, kas viņu pazina. Viņš sēdēja pārlieku lielā sarkanbrūnā ādas krēslā aiz masīva sarkankoka rakstāmgalda un lēni šūpojās no vienas puses uz otru.

-    Kur tu biji? jautāja Keins.

-    Aizgāju pakaļ Džekam.

Keina acis iezibējās. Un kur bija Datordžeks?

-   Tepat vien jau bija, attrauca Diāna. Apmaldījies klimta apkārt.

Diāna viņu piesedz, Džeks satriekts atskārta.

-             Man iznāca uzskriet virsū tai meitenei, turpināja Diāna.

-    Blondīnei ar to pajocīgo brālīti.

-Jā?

-   Viņu visi dēvē par Astrīdu Ģēniju. Domāju, ka viņa ir saistīta ar to puisi to ugunsgrēka varoni.

-    Viņu sauc Sems, Keins viņai atgādināja.

-    Manuprāt, Astrīda ir cilvēks, kurš mums būtu jāpatur

acīs.

-    Vai tu viņu nolasīji? jautāja Keins.

-    Tikai daļēji, neesmu īsti pārliecināta.

Keins saniknots izpleta rokas. Kāpēc man šī informācija ir jāizlūdzas? Vienkārši pasaki man!

-    Viņai varētu būt divas strīpiņas.

-    Vai ir kāda nojausma, kādas spējas viņai piemīt? Gaisma? Ātrums? Hameleona prasmes? Ceru, ka tā nav vēl viena Deka. Ar viņu bija grūti. Un es ceru, ka arī ne Nolasītāja kā tu, Diāna.

Diāna papurināja galvu. Nav ne jausmas. Neesmu ari pilnīgi droša par tām divām strīpiņām.

Keins pamāja ar galvu. Tad viņš nopūtās tā, it kā viņam uz pleciem gultos viss pasaules smagums. Ievieto viņu sarakstā, Džek! Astrīda Ģēnijs: divas strīpiņas. Ar jautājuma zīmi.

Džeks izvilka savu plaukstdatoru. Protams, interneta vairs nebija, taču pārējās funkcijas bija palikušas. Džeks uzspieda drošības kodu un atvēra failu.

Parādījās saraksts. Tajā bija divdesmit astoņi vārdi visi Koutsas audzēkņi. Ailē aiz katra vārda bija skaitlis: viens, divi, trīs. Četrinieks bija tikai aiz viena no vārdiem Keins Sorens.

Džeks koncentrējās uz informācijas ievadīšanu.

Astrīda. Divas strīpiņas. Jautājuma zīme.

To darīdams, viņš centās nedomāt, par ko tas glītajai, gaišmatainajai meitenei var izvērsties.

-             Viss norisa labāk, nekā biju cerējis, Keins teica Diānai.

-    To, ka te būs kāds vietējais huligāns, ar kuru jātiek galā, biju jau paredzējis. Un vēl es teicu, ka viņiem būs savs dabiskā ceļā izvirzījies vadonis. Mēs panākam, lai huligāns strādā mūsu labā. Vadoni paturam acis, līdz esam gatavi nolikt viņu pie vietas.

-    Es paturēšu viņu acis, piedāvāja Diāna. Viņš ir smukiņš.

-    Vai tu viņu nolasīji?

Džeks bija redzējis Diānu saņemam Sema roku. Tāpēc viņu izbrīnīja Diānas atbilde: Nē. Neradās iespēja.

Džeks sarauca uzacis, apsvērdams, vai neatgādināt to Diānai. Bet tas būtu stulbi. Protams, Diāna pati labāk zināja, vai ir nolasījusi Semu vai ne.

-    Izdari to, cik drīz vien vari, teica Keins. Vai pamanīji, kādām acīm visi uz šo blenž? Un, kad es jautāju pēc kandidātiem, viņa vārds tika nosaukts pats pirmais. Man tas nepatīk. Viņš ir medmāsas Templas dēls. Tā ir nelāga sakritība. Nolasi gan viņu. Ja viņam piemīt spēks, mēs nedrīkstam vilcināties jātiek ar viņu galā nekavējoties.

Lana bija izdziedināta.

Taču viņa jutās novārgusi. Izsalkusi. Izslāpusi.

Visļaunākais bija slāpes. Viņa nezināja, vai spēs tās izciest.

Bet viņa bija izgājusi cauri ellei un palikusi dzīva. Un tas viesa meitenē cerības.

Saule bija uzlēkusi, bet Lanu ar saviem stariem vēl neskāra. Aiza atradās ēnā. Lana zināja, ka labāk doties atpakaļ uz rančo, pirms zeme kļuvusi tik karsta kā tikko no cepeškrāsns izvilkts pīrāgs.

-Tikai nesāc domāt par ēdienu, viņa sev piekodināja ķērcošā balsī. Atklājums, ka viņai vēl arvien ir balss, meiteni uzmundrināja.

Lana centās nokļūt atpakaļ uz ceļa, bet pēc tam, kad rāpjoties bija nobrāzti abi ceļgali un noberztas abas plaukstas, viņai nācās atzīt, ka tas nav iespējams. Tur uzrāpties nespēja pat Patriks. Nogāze bija pārlieku stāva.

Atlika vien doties uz priekšu pa gravu, līdz tā, jācer, kaut kur aizvedīs. Gājiens nebija no vieglajiem. Pamats zem kājām pārsvarā bija ciets, taču dažviet zeme bija staigna un slidena, un brīžiem Lanai gadījās novelties četrrāpus.

Pēc katra nākamā kritiena bija aizvien grūtāk piecelties. Patriks smagi elsoja un drīzāk vilkās nekā lēkšoja; arī viņš bija tikpat noguris un noberztām kājām kā meitene.

-   Mēs abi esam vienā ķezā, vai ne, draudziņ? Lana viņam teica.

Dzelkšņainie krūmi skrāpēja stilbus, akmeņi apdauzīja pēdas. Vietās, kur ērkšķu krūmu biezokņus nebija iespējams apiet, viņai nācās lauzties tiem cauri, iemantojot aizvien jaunus skrāpējumus, kas dedzināja kailos stilbus kā uguns.

Bet, tiklīdz Lana pārlaida skrāpējumiem ar roku, sāpes pierima. Pēc minūtēm desmit no skrambām vairs nebija ne miņas.

Tas bija brīnums. Lana par to bija pārliecināta. Meitene apzinājās, ka viņai nepiemīt spējas dziedināt suņus vai cilvēkus. Vismaz līdz šim viņa to nebija darījusi. No kurienes radies šis brīnums, viņa nezināja. Lanas prāts bija piesaistīts spiedīgākām problēmām: kā pārvarēt pēkšņo stāvumu vai izlauzties cauri kazenāju brikšņiem, vai kur, kur, kur šajā kalnainajā apvidū tikt pie ūdens un barības.

Kaut viņa, braucot uz rančo un no tā, būtu pievērsusi vairāk uzmanības ainavai! Vai šī aiza virzījās uz rančo pusi vai meta tam līkumu? Vai viņi jau bija gandrīz klāt? Vai ari akli virzījās pretī īstam tuksnesim? Vai kāds viņu patlaban meklē?

Aizas sienas vairs nebija tik augstas, tomēr tikpat stāvas un šķita pievirzījušās tuvāk. Aiza sašaurinājās. Tas droši vien bija labi. Ja jau aiza sašaurinājās un kļuva seklāka, vai tas nenozīmēja, ka viņi tuvojas tās galam?

Lanas acis bija pievērstas zemei, lai izvairītos no čūskām; pēkšņi Patriks sastinga uz vietas.

-    Kas ir, draudziņ? Bet viņa jau pati redzēja, kas tas ir. Pāri aizai stiepās siena. Tā bija neiespējami augsta, daudz augstāka par aizas sienām barjera, kas veidota no… no kaut kā tāda, ko viņa nekad iepriekš nebija redzējusi.

Augstā, stāvā siena, turklāt tās dīvainā atrašanās šajā vietā iedvesa meitenē bailes. Bet, šķiet, tur neko nevarēja izdarīt. Tā tik tiešām bija siena. Puscaurspīdīga kā ūdeņains piens. Un viegli ņirbēja kā kaut kāds videoefekts. Tas bija absurdi. Neiespējami. Siena vietā, kur nebija jābūt nekādai sienai.

Lana piegāja tai tuvāk. Patriks gan tuvoties nevēlējās.

-    Mums jāapskatās, kas tas ir, draudziņ, viņa mudināja.

Taču Patriks bija citās domās. Viņu nepavisam neinteresēja,

kas tas ir.

Tuvumā meitene redzēja blāvu sevis pašas atspulgu.

-   Varbūt ir pat labi, ka nevaru sevi saskatīt labāk, viņa nomurmināja. Lanas mati vēl arvien bija stīvi no sakaltušām asinīm. Viņa zināja, ka ir netīra, un redzēja, ka apģērbs ir saplēsts, turklāt ne jau mākslinieciski un stilīgi, bet vienkārši sadriskāts skrandās.

Lana pārvarēja pēdējās pāris pēdas, kas viņu šķīra no barjeras, un pieskārās tai ar pirkstu.

-Ai!

Viņa iekliedzās un atrāva pirkstu. Pirms avārijas Lana šis sāpes būtu nosaukusi par dedzinošām. Tagad viņas priekšstati par īstām sāpēm bija krietni mainījušies. Tomēr Lanai nebija nekādas vēlēšanās pieskarties barjerai vēlreiz.

-   Vai tas būtu kaut kāds elektriskais žogs? viņa vērsās pie Patrika. Kā tas šeit nokļuvis?

Tagad nebija citas izvēles kā vien rāpties pa aizas sienu. Nelaime tikai tāda, ka Lana bija pārliecināta: rančo atrodas pa kreisi. Bet pa šo malu nebija iespējams uzkāpt. Tad viņai būtu vajadzīga virve un āķi.

Lana prātoja, ka, rāpjoties pa klintsbluķiem, kas, drūpot aizas malai, veidoja krāvumus, viņa varētu tikt augšā pa labējo nogāzi. Bet ja nu vienīgi viņai nav galīgi sajukuši virzieni starp Lanu un rančo tad būtu aiza.

Atlikusī iespēja bija atgriezties atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru abi bija nākuši. Lai nokļūtu līdz šejienei, bija aizgājusi puse dienas. Diena būs galā, pirms vēl viņa būs tikusi līdz vietai, no kuras uzsāka ceļu. Un tur, tajā pašā vietā, viņa ari nomirs.

-    Nāc, Patrik! Mēģināsim tikt no šejienes ārā.

Rāpjoties pa labās puses nogāzi, šķiet, pagāja kāda stunda.

Un visu laiku zem sienas klusā, drūmā skatiena sienas, kura Lanai šķita kā dzīva būtne, milzīgs, naidīgs spēks, kas nolēmis viņu apturēt.

Beidzot sasniegusi augšu, Lana, mirkšķinādama un miegdama acis, pārlaida skatienu apkārtnei. Tad viņa gandrīz sabruka. No ceļa nebija ne miņas. Ne miņas arī no rančo. Tikai kāda jūdze līdzenas zemes, aiz kuras slējās stāva kore.

Un šī neiespējamā siena. Šī neiespējamā siena, kura te nekādi nevarēja būt.

Vienu ceļu aizšķērsoja aiza, otru kalni, trešo siena, kas pāršķēla ainavu un šķita kā nokritusi no debesīm.

Vienīgais pieejamais ceļš bija atpakaļ uz vietu, no kuras viņa bija nākusi, atpakaļ pa šauro līdzenās zemes joslu, kas stiepās gar aizas malu.

Lana aizlika roku priekšā acīm un samirkšķināja tās saulē.

-    Pag, viņa sacīja Patrikam, te kaut kas ir.

Netālu no klints pakājes, pavisam tuvu barjerai. Vai tiešām tas bija tveicīgajā gaisā viegli virmojošs zaļš zāles laukumiņš? Gan jau tikai mirāža.

-    Kā tev šķiet, Patrik?

Patrikam bija vienalga. Sunim bija saplakusi dūša. Viņš nebija labākā formā kā meitene.

-    Gan jau tā ir tikai mirāža, teica Lana.

Abi devās uz priekšu. Tas vismaz bija vieglāk nekā rāpties ārā no aizas. Bet saule tagad kā āmurs blieza pa Lanas neapsegto galvu. Viņa juta, ka, garam mokoties šaubās, ķermenis atsakās klausīt. Pēdējiem spēkiem meitene dzinās pēc mirāžas. Tā, tiekdamās pretī stulbai mirāžai, viņa dabūs galu.

Bet zaļais laukums neizgaisa. Sarūkot attālumam, tas pletās aizvien lielāks. Lanas apziņa tagad bija kā dreboša sveces liesma, kas iemirdzas un atkal saplok. Dažas sekundes moža, tad iegrimusi bezveida sapni.

Grīļīgām kājām, pusakla no nerimstošās skatīšanās saulē, Lana vilkās uz priekšu, līdz pēkšņi atskārta, ka kājas skar nevis putekļus, bet zāli.

Kāju pirksti sajuta zāles čauganumu.

Tas bija mazītiņš mauriņš, divpadsmit reiz divpadsmit pēdas liels. Tā viducī atradās grozāms smidzinātājs, kas gan nebija iedarbināts. Taču no tā stiepās šļūtene. Šļūtene meta likumu ap mazu koka būdiņu bez logiem.

Tas pat nebija īsts namiņš diezin vai tajā varēja būt vairāk par vienu istabu. Aiz būdas atradās pussagruvis koka būcenis. Un vēl tādas kā vējdzirnavas, patiesībā pie pussabrukuša divdesmit pēdu augsta torņa piestiprināts lidmašīnas propellers.

Lana streipuļodama vilkās gar šļūteni, sekodama tās avotam. Tā stiepās no kādreiz krāsotas, bet tagad saules izdedzinātas tērauda cisternas. Cisterna bija pacelta uz platformas,

ko veidoja zem improvizētajām dzirnavām sakrauti dzelzceļa gulšņi. Tur vidēja ventiļi un savienojošas caurules. Šļūtene beidzās pie krāna, kas bija piemetināts pie cisternas gala.

-    Tā ir aka, Patrik.

Vārgajiem pirkstiem izmisīgi pinoties, Lana ķērās pie šļūtenes savienojuma.

Tas atdalījās.

Viņa parāva kloķi, un tas pagriezās. Ūdens aumaļām gāzās ārā. Tas bija karsts un smirdēja pēc rūsas un minerāliem. Taču tas bija ūdens.

Lana dzēra. Patriks dzēra.

Viņa ļāva ūdenim plūst pār seju. Ļāva tam noskalot asinis. Ļāva izmērcēt apkaltušos matus.

Taču meitene nebija mērojusi tik garu ceļu, lai mirkļa baudas dēļ ļautu savam glābiņam izsīkt. Viņa aizgrieza kloķi. Misiņa caurules galā nodrebēja pēdējā lāse, un, ļāvusi tai nopilēt uz pirkstgala, meitene ar to notīrīja asins garozu, kas klāja plakstiņu.

Tad Lana pirmo reizi visā šajā laikā iesmējās. Mēs vēl neesam pagalam, vai ne, Patrik? viņa teica. Vēl ne.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

171 STUNDA, 12 MINŪTES

-Vispirms jāuzvāra ūdens. Un tikai tad jāiemet makaroni, pamācīja Kvinns.

-    Kā tu to zini? Sems rauca uzacis, grozīdams zilo makaronu paciņu un cenzdamies atrast uz tās pagatavošanas instrukciju.

-    Esmu redzējis, kā to dara mamma. Miljons reižu. Vispirms jāsāk vārīties ūdenim.

Sems un Kvinns blenza uz pamatīgo ūdens katlu, ko viņi bija novietojuši uz plīts.

-    Kamēr uz katlu skatās, tas neuzvārās, pavēstīja Edīlio.

Sems un Kvinns tūdaļ novērsās. Edīlio iesmējās. Tas ir

tikai tāds teiciens. Patiesībā jau tā nav.

-    Biju to dzirdējis.’Sems iesmējās. Nu labi, patiesībā es to nezināju.

-   Varbūt tu vari likt tam uzburbuļot ar savām maģiskajām rokām, sacīja Kvinns.

Sems izlikās nedzirdam. Kvinna ķircināšanās par šo tematu viņu tracināja.

Ugunsdzēsēju depo ēka bija divstāvīgs betona kubs. Lejā atradās garāža, kurā bija novietotas ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības mašīnas.

Otrajā stāvā bija dzīvojamā zona liela telpa, kurā atradās virtuve ar garu ēdamgaldu un diviem nesaskaņotiem dīvāniem. Aiz durvīm atradās atsevišķa šaura telpa, kurā bija sarindotas gultas, paredzētas sešiem cilvēkiem.

Galveno telpu gandrīz vai varēja saukt par omulīgu. Te bija ugunsdzēsēju fotogrāfijas, kurās tie bija redzami gan stīvās, oficiālās pozās, gan smaidoši draugu pulkā. Bija ari dažādu cilvēku sūtītas pateicības vēstules, ieskaitot pirmklasnieku ekskursijas atstātās bilžainās zīmītes ar brīžiem visnotaļ dīvainu pareizrakstību, kuras visas sākās ar vārdiem: “Mīļo tēvoci ugunsdzēsēj!”

Telpā stāvēja liels, apaļš galds, kas tad, kad viņi te trijatā ieradās, liecināja par pēkšņi pārtrauktu pokera spēli: tur bija izklaidus izbirušas kārtis, čipsi, cigāri un pelnu trauki. Tagad tas bija nokopts.

Un vēl te bija pārsteidzoši labi apgādāts pieliekamais: tomātu mērces burkas, zupas kārbas, makaronu pakas. Un sarkana, lakota kaste ar mājas cepumiem, kas jau bija krietni nostāvējušies, tomēr nebija neēdami, sevišķi ja tos piecpadsmit sekundes paturēja mikroviļņu krāsnī.

Sems labprāt bija uzņēmies ugunsdzēsēju priekšnieka pienākumus. Ne tāpēc, ka pats būtu gribējis šo amatu, bet tāpēc, ka daudzi, šķiet, vēlējās tajā redzēt tieši viņu. Viņš klusībā cerēja, ka neviens viņam nezvanīs un neliks kaut ko darīt, jo pēc trim ugunsdzēsēju depo pavadītajām dienām trijotne tik tikko bija iemanījusies iedarbināt ugunsdzēsēju mašīnu, kur nu vēl ar to braukt vai darboties.

Vienīgo reizi, kad kāds bērns ieskrēja pie viņiem, kliegdams “Deg!”, Sems, Kvinns un Edīlio sešus kvartālus pa pusei vilka, pa pusei stiepa šļūteni un hidranta uzgriežņatslēgu, taču beigu beigās atklāja, ka šā puikas brālis ielicis mikroviļņu krāsnī konservu kārbu. Dūmu avots bija tikai izdegusī mikroviļņu krāsns.

Toties vērtīgi bija tas, ka tagad viņi zināja, kur ātrās palīdzības mašīnā atrodami pirmās palīdzības piederumi. Un vēl viņi ārā trenējās ar hidrantu un milzu šļūteni, tāpēc spēja ar to rīkoties žiglāk un prasmīgāk nekā toreiz pirmajā ugunsgrēkā Edīlio.

Turklāt viņi kolosāli labi pārvaldīja ugunsdzēsēju kārti.

-    Mums izbeigusies maize, pavēstīja Edilio.

-Ja ir makaroni, bez maizes var iztikt, mierināja Sems.

-    Tie abi satur ogļhidrātus.

-    Kurš te runā par pareizu ēšanu? Pie maltītes jābūt klāt maizei.

-    Man likās, ka jūsējie raduši ēst tortiljas, iejaucās Kvinns.

-    Ari tortiljas ir maize.

-   Nu labi, bet maizes mums nav, teica Sems. Itin nekādas.

-    Pēc kādas nedēļas vai divām maizes vairs nebūs nevienam, aizrādīja Kvinns. Maize, vai zini, jācep svaiga. Pēc kāda laika tā sapelē.

Bija pagājušas trīs dienas, kopš pilsētā bija parādījies un to pārņēmis Keins ar savu grupu.

Trīs dienas neviens nebija ieradies viņus glābt. Trīs dienas, slīgstot aizvien dziļākā depresijā. Trīs dienas, aizvien pieaugot apjēgai, ka šāda vismaz pagaidām ir viņu dzīve.

Un pati IBJZ tagad to tā dēvēja visi pastāvēja jau piecas dienas. Piecas dienas bez pieaugušajiem. Piecas dienas bez mātēm, tēviem, lielajiem brāļiem un māsām, skolotājiem, policistiem, veikalu pārdevējiem, ārstiem, garīdzniekiem, zobārstiem. Piecas dienas bez televīzijas, interneta un telefoniem.

No sākuma Keins tika sagaidīts ar labvēlību. Bērni gribēja apzināties, ka ir kāds, kurš visu vada. Gribēja saņemt atbildes uz jautājumiem. Gribēja likumus. Keinam lieliski padevās nostiprināt savu autoritāti. Ikreiz, kad Semam iznāca darīšana ar Keinu, viņu apbūra šī zēna absolūtā pašpārliecība itin kā viņš šim darbam būtu dzimis.

Bet šo triju dienu laikā bija uzradušās ari šaubas. Šaubas par Keinu un Diānu, bet vēl vairāk par Dreiku Mervinu. Bija bērni, kuri centās pārliecināt pārējos, ka ir vajadzīgs kāds, kas iedveš nelielas bailes, jo tas nākot par labu likumu ievērošanai. Bija tādi, kuri tam piekrita, taču norādīja, ka Dreika iedvestās bailes nekādi nevarot nosaukt par nelielām.

Bērni, kuri nepakļāvās Dreikam vai jebkuram no viņa tā sauktajiem šerifiem, tika kaustīti, dunkāti, spārdīti, un vienā gadījumā vainīgais pat tika iegrūsts vannasistabā un viņa galva iebāzta podā. Bailes no Dreika bija pārmākušas līdzšinējās bailes no nezināmā.

-             Es varu pagatavot svaigas tortiljas, ierosināja Edīlio.

-    Man tikai vajadzīgi milti, mazliet taukvielu, sāls un cepamais pulveris. Mums tas viss te ir.

-   Pietaupi to tako ballītei, noteica Kvinns un, paņēmis no Sema makaronus, iemeta tos katlā.

Edīlio sarauca uzacis. Jūs dzirdējāt?

Sems un Kvinns sastinga. Skaļākais troksnis bija ūdens burbuļošana.

Tad to sadzirdēja viņi visi. Cilvēka balsi. Vaimanas.

Līdz ugunsdzēsēju kārtij bija tikai trīs soļi. Apvijis ap to rokas un kājas, Sems ieslīdēja grīdā ierīkotajā caurumā, lai nolaistos spoži apgaismotajā pirmā stāva garāžā.

Garāža bija plaši atvērta. Kāds pēc garajiem, iesarkanajiem matiem spriežot, meitene gulēja kņūpus uz sliekšņa. Izskatījās, ka viņa būtu mēģinājusi rāpot uz priekšu, bet tepat arī sabrukusi.

Pa piebraucamo ceļu no ielas puses virzījās šurp trīs stāvi.

-    Palīdzi man! meitene klusi lūdzās.

Sems pietupās pie viņas un šausmās atrāvās. Beta?

Lecīgās Betas sejas kreiso pusi klāja asinis. Virs deniņiem rēgojās dziļa brūce. Viņa elsoja, dvešot tik smagi, it kā būtu veikusi maratonskrējienu un tagad ar pēdējo enerģijas mazumiņu censtos pārrāpot pāri finiša līnijai.

-    Beta, kas noticis?

-   Viņi nāk man pakaļ! Beta raudādama pieķērās pie Sema rokas.

Trīs stāvi tuvojās gaismas apļa robežai. Viens no viņiem neapšaubāmi bija Orks. Neviens cits nebija tik milzīgs. Edīlio un Kvinns iestājās garāžas durvīs.

Sems atraisījās no Betas un nostājās blakus Edīlio.

-   Ja gribat, lai jūs piekauj, tad es, jums par prieku, to izdarīšu! nokliedzās Orks.

-    Kas te notiek? noprasīja Sems. Piemiedzis acis, viņš noskatīja abus pārējos. Viņš tos pazina: pirmais bija puisis, vārdā Karls, septītklasnieks no pilsētas skolas, otrs Čeizs, astotklasnieks no Koutsas. Visi trīs bija bruņojušies ar alumīnija nūjām.

-    Nav tava darīšana! atcirta Čeizs. Mums te šis tas jānokārto.

-    Kas jums jānokārto? Ork, tu siti Betu?

-    Viņa pārkāpa likumu, sacīja Orks.

-    Tu, vecais, siti meitenei? Edīlio saniknots pārjautāja.

-    Pieveries, salašņa! norēcās Orks.

-    Kur ir Hovards? jautāja Sems. Vienkārši lai iegūtu laiku, līdz būs izlēmis, ko darīt. Vienu kauju viņš Orkam jau bija zaudējis.

Orks šo jautājumu uztvēra kā apvainojumu. Lai tiktu ar tevi, Sem, galā, man Hovards nav vajadzīgs.

Orks nāca tieši virsū Semam, apstājās pēdas attālumā un uzlika nūju uz pleca, gatavs laist to darbā. Kā beisbola sitējs, sagatavojies nākamajai ātrbumbai. Tikai tas vairāk atgādināja bērnu beisbolu: pa Sema galvu nebija iespējams netrāpīt.

-    Pavācies nost, Sem! pavēlēja Orks.

-   Nu, es gan te vairs nelīdīšu, noteica Kvinns. Ļauj, lai šis viņu savāc, Sem!

-    Nekāds “ļauj”, izlaboja Orks. Es daru, ko gribu.

Sems pamanīja Orkam aiz muguras kustību. Pa ielu tuvojās

cilvēki divdesmit vai pat vairāk bērnu. To manīja arī Orks un palūkojās pār plecu.

-   Nedomā, ka viņi nāk tevi glābt, to teicis, Orks spēcīgi trieca ar nūju.

Sems ierāva galvu plecos. Nūja pašāvās garām viņa galvai, un Orks, inerces rauts, aizklumzāja dažus soļus uz priekšu.

Sems bija izsists no līdzsvara, toties Edllio bija sagatavojies. Ieaurojies viņš metās ar galvu virsū Orkam. Lai ari augumā Edllio bija varbūt tikai puse no Orka, tomēr milzenis, nogāzts no kājām, smagi novēlās uz betona.

Čeizs metās virsū Edllio, cenšoties atraut viņu no Orka.

Bērnu bars, kas joza šurp pa ielu, bija jau klāt. Skanēja dusmīgas balsis un pret Orku vērsti draudi.

Visi klaigāja, tomēr nevienlīdzīgajā cīniņā neviens nemetās. Cauri troksnim izlauzās kāda balss.

-    Stāt! Visiem palikt uz vietas! pavēlēja Dreiks.

Orks nogrūda no sevis Edllio un, pielēcis kājās, ņēmās to spārdīt, raidot vienpadsmitā izmēra Nike krosa kurpju spērienus pa Edllio aizsardzībā izstieptajām rokām. Sems metās draugam palīgā, bet Dreiks bija žiglāks. Nostājies Orkam aiz muguras un sakampis viņu aiz matiem, Dreiks atgāza tā galvu atpakaļ un trieca elkoni Orkam sejā.

Orkam no deguna izšļācās asinis, un viņš niknumā ierēcās.

Izdarījis vēl vienu triecienu, Dreiks palaida savu upuri vaļā, ļaujot tam nokrist uz asfalta.

-    Kurš no vārdiem teikumā “Stāt, visiem palikt uz vietas!” tev nebija saprotams, Ork? viņš noprasīja.

Orks uzrausās ceļos un tuvojās Dreikam kā futbola aizsargs. Dreiks veikli kā matadors pakāpās sāņus. Izstiepis roku, viņš pavēlēja Čeizam: Dod šurp!

Čeizs pasniedza viņam nūju.

Ar īsu, asu nūjas grūdienu Dreiks ieblieza Orkam pa ribām. Tad pa nierēm un visbeidzot pa deniņiem. Katrs no šiem trim sitieniem bija rūpīgi tēmēts, precīzs un iedarbīgs.

Orks, bezpalīdzīgs un neaizsargāts, apvēlās uz muguras.

Dreiks piegrūda nūjas resno galu Orkam pie rīkles. Vecīt, tev nudien jāmācās kļausities, kad es runāju.

Dreiks iesmējās, soli atkāpās, pameta gaisā nūju un noķēris pārmeta to sev pār plecu. Tad viņš sminēdams uzlūkoja Semu.

-    Kā būtu, ja tu man izstāstītu, kas te notiek, mister ugunsdzēsēju priekšniek?

Sems ari agrāk bija stājies pretī huligāniem. Taču ne ar vienu tādu, kurš varētu līdzināties Dreikam Mervinam, viņš nebija sastapies. Orks bija vismaz piecdesmit mārciņas smagāks par Dreiku, bet Dreiks ar to bija ticis galā kā ar sīku knisli.

Sems, vēl arvien tupēdams, norādīja uz Betu. Domāju, ka Orks viņu ir sitis.

-   Jā? Nu un tad?

-    Es netaisos viņam to ļaut, Sems, cik mierīgi vien spēdams, paziņoja.

-    Man gan nelikās, ka tu būtu gatavs kādu glābt. Drīzāk izskatījās, ka esi gatavs pieļaut, lai tev galvu ietriec plecos, sacīja Dreiks.

-    Beta neko sliktu nedarīja, no pūļa atskanēja spalga, bērnišķīga balstiņa.

-    Muti ciet! Dreiks neatskatīdamies noskaldīja. Tu. Paskaidro, kas par lietu! viņš norādīja uz Čeizu.

Čeizs bija sportiska izskata puisis ar blondiem matiem, kas sniedzās gandrīz līdz pleciem, un stilīgām brillēm. Viņš bija ģērbies Koutsas formas tērpā, kas pēc daudzu dienu valkāšanas bija saburzījies un kļuvis netīrs. Tā skuķene kaut ko darīja, viņš norādīja uz Betu. Viņa lietoja spēku.

Sems juta pār muguru pārskrienam ledainas tirpas.

Viņš teica “spēks”. It kā tas būtu kaut kas ikdienišķs un visiem labi zināms. Kaut kas tāds, ko piemin tāpat vien, garāmejot.

Dreiks pasmīnēja. Ko tu ar to gribi teikt, Čeiz? Veidā, kā viņš to pateica, slēpās nepārprotami draudi.

-    Neko, Čeizs ātri noteica.

-Viņa rādīja burvju triku! iesaucās tā pati balstiņa.

-    Viņa nevienam neko ļaunu nedarīja.

-   Es viņai teicu, lai izbeidz. Orks atkal bija uzsvempies kājās un ar neslēptu naidu, bet ari zināmu piesardzību skatījās uz Dreiku.

-             Orks ir šerifa amata izpildītājs, Dreiks atgādināja.

-    Tātad, ja viņš kādam saka, lai tas pārstāj darīt kaut ko neatļautu, tam ir jāpārstāj. Ja šī meitene atteicās paklausīt, tad jā, es uzskatu, ka viņa ir saņēmusi pēc nopelniem.

-Jums nav nekādu tiesību sist cilvēkus, iebilda Sems.

Dreikam bija haizivs smaids: pārāk daudz zobu un ne miņas no humora izjūtas. Kādam taču ir jārūpējas, lai cilvēki ievēro likumus. Pareizi?

-   Vai pastāv kaut kāds likums, kas aizliedz burvju triku rādīšanu? vaicāja Edīlio.

-   Jā, atbildēja Dreiks. Taču pieļauju, ka ir cilvēki, kuri to nezina. Čeiz? Iedod ugunsdzēsēju priekšniekam jaunāko likumu izdruku.

Sems paņēma salocīto, saburzīto papīra lapu, pat nepaskatījies uz to.

-    Lūk, noteica Dreiks. Tagad tu zināsi likumus.

-   Šeit neviens ne ar kādām burvestībām nenodarbojas, samiemieciski uzbilda Kvinns.

-   Tad mans darbs ir paveikts[1], sacīja Dreiks un iesmējās pats par savu asprātību. Viņš pagrūda beisbola nūju atpakaļ Čeizam. Viss kārtībā. Visi izklīst pa mājām.

-    Beta kādu laiku paliks šeit.

-    Manis pēc.

Orku un pārējos Dreiks aizveda sev līdzi. Pūlis pašķīrās, dodot viņiem ceļu.

Sems nometās uz ceļiem blakus Betai. Mēs tev uzliksim pārsējus.

-    Kas tie tādi par burvju trikiem? Kvinns viņai jautāja.

Beta tikai pašūpoja galvu. Nekas sevišķs.

-   Viņa raidīja no rokām mazas gaismas lodītes, sacīja smalkā balstiņa. Tas bija superīgs triks.

-   Nu, jūs dzirdējāt, ko teica Dreiks: visi prom no šejienes! skaļā balsī uzsauca Kvinns. Visiem izklīst pa mājām.

Sems, Kvinns un Edīlio pa daļai vilkšus, pa daļai nešūs iedabūja Betu iekšā un iesēdināja ātrās palīdzības mašīnā. Edīlio ar steriliem tamponiem notīrīja viņai no sejas asinis, uzlika antibiotiku ziedi un ar diviem leikoplasta gabaliem aizlīmēja brūci.

-    Tu vari pārnakšņot šeit, Beta, ierosināja Sems.

-    Nē, man jātiek mājās, es būšu vajadzīga brālītim, teica Beta. Bet paldies, viņa uzsmaidīja Edīlio. Piedod, ka manis dēļ tev nācās saņemt spērienus.

-    Kas nu tur liels… Edīlio kautrīgi paraustīja plecus.

Sems pavadīja Betu mājās. Kvinns un Edīlio aizslāja augšup pa kāpnēm.

Kvinns piegāja pie katla un ar putu karoti izzvejoja dažus spirālveida makaronus. Vienu viņš nogaršoja.

-    Gatavā biezputra, vecīt.

-    Pārvārījušies, Edīlio, palūkojies pār plecu, piekrita.

-    Brokastu pārslas? ierosināja Kvinns.

Viņš iebēra sev kādu nieku un, nolēmis neiesaistīties sarunā ar Edīlio, sāka kaut ko savā nodabā dungot. Viņš tikai ar pūlēm spēja paciest Edīlio klātbūtni. Viņa omulību, viņa orientēšanos gandrīz visā. Un šobrīd vēl arī to, kā viņš, itin kā kaut kāds meksikāņu specvienības karotājs, bija meties virsū Orkam.

Tas ir stulbums, prātoja Kvinns. Stulbums lekties pretī tādam puisim kā Orks. Protams, tas, kas notika ar Betu, bija gaužām nelāgi, bet kāda jēga iesaistīties kautiņā ar tādu, kuru uzveikt tev nav nekādu izredžu? Ja nebūtu ieradies Dreiks, Edīlio tagad varētu lasīt kopā savus kauliņus.

Ja tā padomā…

Atgriezās Sems. Viņš pamāja Edllio ar galvu, taču Kvinnu tikko pagodināja ar skatienu.

Kvinns sakoda zobus. Vareni. Sems uz viņu dusmojas par to, ka viņš negribēja dabūt pa galvu. It kā Sems pats būtu nez kāds varonis. Kvinns varēja atsaukt atmiņā neskaitāmas reizes, kad Sems noraustījās no viļņiem, pa kuriem Kvinns lēkāja uz nebēdu. Neskaitāmas reizes.

-    Makaroni pagalam, pavēstīja Kvinns.

-   Nogādāju Betu mājās. Ceru, ka ar viņu viss būs labi, sacīja Sems. Viņa vismaz teica, ka jūtoties tā nekas.

Sems apsēdās un pārliecās pār savu brokastu pārslu bļodu.

-    Betai piemīt tas pats, kas tev, vai ne? Kvinns viņam jautāja.

-   Jā. Varbūt nedaudz mazāk. Viņa man teica, ka vienīgais, ko spēj, ir likt plaukstām izstarot gaismu.

-   Tātad roku viņa pagaidām nevienam nav nosvilinājusi, ko? Kvinns bija noguris no tā žēluma un nicinājuma sajaukuma, ar kādu Sems viņā nolūkojās. Viņš bija noguris no tā, ka tiek atstumts tāpēc vien, ka ir apveltīts ar kādu nieku veselā saprāta un nebāž degunu citu darīšanās.

Sems piemiegtām acīm palūkojās augšup. Likās, it kā viņš grasītos kaut ko iebilst, taču tad drūmi saknieba lūpas un, neko neteicis, pastūma malā bļodu.

-             Tāpēc jau tu nevari nevienam to teikt, nerimās Kvinns.

-    Cilvēki tevi uzskatīs par ķerto. Tagad tu redzi, kas ar tādiem ķertajiem notiek.

-    Beta nav nekāda ķertā, piespiesti mierīgā toni, sakostiem zobiem, kā jau viņš to mēdza darīt, teica Sems. Viņa ir vienkārši meitene no mūsu skolas.

-    Neesi muļķis, Sem, iebilda Kvinns. Beta, Mazais Pīts, skuķēns ugunsgrēkā, tu. Ja jūs esat četri, tad gan jau ir vēl vairāk. Normālajiem cilvēkiem tas nepatiks. Normālie jūs uzskatīs par bīstamiem vai kaut kā tamlīdzīgi.

-    Vai ari tu tā domā, Kvinn? Sems klusi jautāja. Tomēr viņš vēl arvien vairījās ieskatīties Kvinnam acis.

Atradis aizmugures kabatā likumu sarakstu, Sems to atlocīja un izplāja uz galda.

-    Es tikai saku, palūkojies apkārt, vecīt! Kvinns nespēja nomierināties. Bērni jau tā ir pietiekami nobijušies. Kā gan normāli cilvēki…

-    Varbūt tu varētu pārstāt kladzināt šo savu “normāli cilvēki”? Sems viņu pārtrauca.

Edllio, kurš allaž bija samierinātājs starp Semu un Kvinnu, mudināja: Palasi labāk tos likumus, vecīt.

Sems nopūtās. Viņš uzmanīgi nogludināja papīru, pārskrēja ar acīm pār lapu un izdeva nepieklājīgu troksni. Pirmajā punktā teikts, ka Keins ir Perdidobīčas un visas ar nosaukumu IBJZ apzīmētās teritorijas pārvaldītājs.

Edīlio nošņaukājās. Ne miņas no lielummānijas, ko?

-    Otrais punkts. Dreiks ir viņa ieceltais šerifs, kuram dota vara īstenot likumus. Trešais. Es esmu ugunsdzēsēju priekšnieks un tātad atbildu par reaģēšanu ārkārtas situācijās. Vareni. Ak, es laimīgais! Pacēlis acis, viņš piebilda: Ak, mēs laimīgie!

-   Jauki gan no tavas puses, ka atceries arī ierindas cilvēciņus, izmeta Kvinns.

-    Ceturtais. Neviens nedrīkst iet veikalā un kaut ko ņemt bez pārvaldnieka vai šerifa atļaujas.

-    Tev šajā sakarā ir kādas pretenzijas? jautāja Kvinns.

-    Nedrīkst taču nemitīgi sirot, kampjot visu pēc kārtas.

-    Šajā sakarā pretenziju nav, Sems negribīgi piekrita.

-    Piektajā teikts, ka mums visiem jāpalīdz Mātei Marijai bērnudārzā, jāpiegādā viss, ko viņa prasa, un jāpalīdz ikreiz, kad viņa to lūdz. Labi. Itin jauki. Sestais: tev nebūs nokaut.

-    Patiešām? pārjautāja Kvinns.

Sems drūmi pasmaidīja, kā tas notika reizēs, kad viņš jutās noguris no dusmošanās un cerēja, ka noguruši ir arī visi pārējie. Joks, viņš atbildēja.

-    Labi, beidz ākstīties un turpini lasīt.

-    Gluži vienkārši cenšos saglabāt humora izjūtu, kamēr pasaule ap mums jūk un brūk, teica Sems. Sestais. Mums visiem jāiesaistās tādos darbos kā māju pārmeklēšana un tamlidzīgi. Septītais. Par jebkāda veida sliktu uzvedību mums visiem ir jāinformē Dreiks.

-   Tātad mums visiem jākļūst par ziņu pienesējiem, secināja Edilio.

-   Neuztraucies, šeit nav ne imigrācijas policijas, ne Migras\ teica Kvinns. Un vispār, ja kāds spēs izdomāt, kā aizsūtīt tevi atpakaļ uz Meksiku, es došos tev līdzi.

-    Uz Hondurasu, izlaboja Edilio. Nevis Meksiku. Saku jau kādu desmito reizi.

-    Astotais. Te nu tas ir. Izlasīšu tieši tā, kā te uzrakstīts, sacīja Sems. Cilvēkiem aizliegts rādīt burvju trikus vai veikt jebkādas citas darbības, kas apkārtējos var izraisīt bailes vai satraukumu.

-    Ko tas nozīmē? jautāja Kvinns.

-   Tas nozīmē, ka Keinam pilnīgi noteikti ir zināms par spēku.

-   Tad nu gan pārsteigums! Edilio pamāja pāri savai pārslu bļodai. Bērni melš, ka tas esot bijis Dieva sods. Bet es jau no paša sākuma teicu, ka Keinam piemīt spēks. Cilvēki runā, ka Keins ir kā mags. Nu, zini, tāds kā burvis.

-   Nē, vecīt, Kvinns viņam nepiekrita. Ja jau viņam pašam būtu spēks, tad nebūtu vajadzīgs tāds Orks un Dreiks, kuri vēršas pret tiem, kam tas ir.

-    Kā nu ne, Kvinn, iebilda Sems. Ja reiz viņš grib būt vienīgais, kuram tas ir.

-    Sirgsti ar paranoju, brač?

-   Devītais punkts, Sems turpināja lasīt. Mēs atrodamies ārkārtas situācijā. Šajos krīzes apstākļos neviens nedrīkst citu kritizēt, izsmiet vai traucēt viņam pildīt viņa oficiālos pienākumus.

1 Slenga apzīmējums nelegālās imigrācijas apkarošanas dienestam.

Kvinns paraustīja plecus. Nu labi, mums taču ir krīze, vai ne? Ja tā nav krīze, tad es nezinu, kas tas ir.

-   Tātad mums pēkšņi nav ļauts neko teikt? Sems neticībā grozīja galvu. Piespiedu samierināšanās bridis bija garām. Sems no jauna jutās vīlies Kvinnā.

-    Paklau, tas ir kā skolā, vai ne? Kvinns centās viņu pārliecināt. Nedrīkst taču lekties pret skolotājiem. Vismaz ne acis.

-Tad jau tev, Kvinn, noteikti patiks desmitais punkts: “Atsevišķās ārkārtas situācijās šerifs drīkst pieņemt lēmumu, ka ar augstāk minētajiem noteikumiem nepietiek. Šajos gadījumos šerifs pats drīkst formulēt noteikumus, kas nepieciešami, lai uzturētu vispārēju kārtību un garantētu iedzīvotāju drošību.”

-    “Formulēt”, noirgojās Kvinns. Izskatās, ka viņam to palīdzējusi uzrakstīt Astrīda.

Sems pagrūda papīru sāņus. Nē. Tas nav Astrīdas stils. Viņš sakļāva plaukstas, nolika tās uz galda un pavēstīja: Tas ir galīgi šķērsām.

Edīlio un Sema skatienos atspoguļojās vienlīdz lielas raizes. -Jā, vecīt, tas patiešām nav pareizi. Tas nozīmē, ka Keins un Dreiks drīkst darīt visu, kas tiem ienāk prātā.

-   Tā iznāk, piekrita Sems. Un tas mudina cilvēkus turēt citam citu aizdomās, neuzticēties.

Kvinns iesmējās. Tev nepielēca, brač. Cilvēki jau tagad ir aizdomu pilni. Tagad vairs nav normālie laiki, vai ne? Mēs esam nogriezti no pārējās pasaules, mums nav neviena pieaugušā, ne policistu vai skolotāju, ne vecāku, un, es atvainojos, bet mūsu vidū ir tādi, ar kuriem ir notikusi sazin kāda mutācija vai kaut kas tamlīdzīgs. Tu izturies tā, it kā cerētu, ka viss turpināsies kā normālos apstākļos, it kā nebūtu nekādas IBJZ.

Sema pacietība reiz bija galā. Un tu izturies tā, it kā uzskatītu, ka Beta ir pelnījusi, ka viņu piekauj. Kāpēc tu nejūties sašutis, Kvinn? Kāpēc tu samierinies ar domu, ka meiteni,

kuru mēs visi pazīstam, meiteni, kura nevienam nedara pāri, smagi piekauj huligāns Orks?

-   Ak tad redz, kur tu tēmē! It kā es pie tā būtu vainīgs! Kvinns pielēca kājās un atgrūda krēslu. Paklau, Sem, es nesaku, ka tas ir pareizi, ka viņu piekāva, vai saprati? Bet ko tu gaidīji? Es gribu teikt: bērnus mēdz apcelt par to, ka viņi valkā stulbas drēbes vai ir tizli sportā, vai sazin par ko vēl. Un tas notiek skolotāju un vecāku deguna priekšā. Tā ir parasta ikdienas dzīve. Tu iedomājies, ka tagad, kad viss, kas vien var būt, ir sagājis grīstē, bērni pēkšņi sāks domāt: “Ak, Sems var šaut no acīm gaismas bultas vai ko tur vēl, un tas nu gan ir superīgi!” Nē, brač, tā tas nemēdz notikt.

Kvinnam un vēl jo vairāk Semam par izbrīnu ierunājās Edīlio: Viņam taisnība. Ja tādu kā tu un Beta ir daudz, būs, vai zini, kreņķi. Dažiem cilvēkiem piemīt spēks, citiem tā nav. Kas attiecas uz mani, esmu saradis ar to, ka esmu otrās šķiras pilsonis. Viņš drūmi pablenza uz Kvinnu, kurš izlikās to neredzam. Bet citi apskaudīs, un vēl citi baidīsies, un, lai vai kā, visi jutīsies neērti, tāpēc meklēs kādu, kam uzgrūst vainu. Spāniski mēs to dēvējam par cabeza de turco. Tas nozīmē kādu, ko mēs vainojam visās savās nelaimēs.

-    Grēkāzis, pārtulkoja Kvinns.

-   Jā, akurāt. Edīlio pamāja ar galvu. Grēkāzis.

Kvinns plaši izpleta rokas aizskartas nevainības žestā.

-    Ko es teicu? Tā tas ir: ja esi citāds, tev jākļūst par upuri. Tu izturies un rīkojies visnotaļ vareni, Sem, taisi no sevis baigi taisnīgo, taču to tu vēl neesi sapratis. Ļaunākais, kas ar mums varēja notikt agrāk, bija iekulties šādās tādās nepatikšanās: tikt izslēgtiem no skolas, dabūt atzīmi “F” vai tādā garā. Tagad ielec kādam acīs, un dabūsi pa galvu ar beisbola nūju. Kaušļi ir bijuši vienmēr, bet bija pieaugušie, kas viņus pieskatīja. Tagad? Tagad visu izrīko kaušļi. Cita spēle, brālīt, pavisam cita spēle. Tagad mēs spēlējam pēc kaušļu noteikumiem.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

169 STUNDAS, 18 MINŪTES

-   Man vajag tabletes! Cepums kliedza balsī, kas, Dārai Beidū par šausmām, ne brīdi nešķita piekususi vai aizsmakusi.

-   Vēl par agru, šos vārdus pēdējo triju dienu laikā Dāra izrunāja jau kādu miljono reizi.

-   Dod man tabletes! auroja Cepums. Man sāp! Šausmīgi sāp!

Dāra aizspieda ar rokām ausis un centās izlobīt kādu jēgu no savā priekšā atvērtās grāmatas teksta. Izlemt, kā rīkoties, droši vien būtu vieglāk, ja vēl arvien darbotos internets. Tad viņa varētu atvērt Google lapu un ierakstīt tur “vikodīns” un “pārdozēšana”. Izvilināt tiešu atbildi no biezā, nobružātā "Medicīnisko uzziņu” sējuma, ko kāds viņai bija atstiepis no Perdidobīčas doktorāta, bija daudz grūtāk.

Viena no daudzajām problēmām bija tā, ka viņa deva savam pacientam visu, sākot ar advilu un beidzot ar vikodīnu un tailenolu ar kodeīnu. Grāmatā nekas nebija teikts par sāpju remdēšanu, jaucot kopā niecīgu devu viena medikamenta ar tikpat niecīgu devu cita. Zāļu bija maz, un tās bija jātaupa.

Dāras puisis Elvuds bija sabrucis krēslā un atslēdzies. Viņš bija uzticams draugs jau tāpēc vien, ka visu laiku bija līdzās. Un viņš allaž palīdzēja pacelt Cepumu, lai paliktu tam zem dibena “šīberi”, kad sirdzējam tas bija nepieciešams.

Bet tam, ko spēj izdarīt tavs puisis, ir savas robežas. Viņš nemazgāja šīberi. Viņš neturēja pudeli, kad ievainotajam vajadzēja čurāt.

To visu darīja Dāra. Trijās dienās, kopš viņa gadījuma pēc bija kļuvusi par cilvēku, kurš atbildīgs par šo baznīcas pagrabtelpās izvietoto nolaisto, tumšo bezlogu un bezprieka izmisuma karaļvalsti, Dāra bija veikusi visus tos darbus, par kuriem agrāk domāja, ka tie viņai nav pa spēkam. Darbus, kurus viņai neapšaubāmi negribējās darīt, ieskaitot dienišķās insulīna injekcijas septiņus gadus vecam cukurslimniekam.

Atskanēja klauvējiens pie durvīm, un Dāra atgrūda krēslu no rakstāmgalda un gaismas apļa, kas apspīdēja gandrīz nekam nederīgo grāmatu.

Marijai Terafino līdzi bija meitenīte, kurai no skata varēja dot kādus četrus gadus.

-   Sveika, Marij! Dāra sveicināja. Kas te pie mums ir atnācis?

-   Man tik ļoti negribas tevi traucēt, teica Marija. Zinu, cik aizņemta esi. Bet viņai sāp vēderiņš.

Abas meitenes apkampās. Pirms IBJZ viņas nebija pat lāgā pazīstamas, taču nu bija kļuvušas kā māsas.

Dāra pietupās, lai viņas seja būtu vienā augstumā ar meitenītes seju. Sveika, mīļā. Kā tevi sauc?

-    Ešlija.

-   Labi, Ešlij, izmērīsim tev temperatūru un paskatīsimies, kas notiek. Vai tu varētu atnākt un apsēsties uz galda?

Dāra ieslidināja elektronisko termometru tīrā plastmasas apvalkā un ielika to meitenītei mutē.

-    Tu nu gan esi ielikta kaktā! Marija smaidīdama noteica.

Pēkšņi ieaurojās Cepums, tik skaļi un neķītri, ka Ešlija

gandrīz norija termometru.

-             Man iet uz beigām pretsāpju tabletes, teica Dāra.

-    Nezinu, ko iesākt. Esam iztukšojuši ārsta kabinetu un tiekam ari pie šādām tādām zālēm, ko cilvēki atraduši, pārmeklējot mājas. Bet viņš cieš tādas sāpes…

-    Labāk nekļūst? Viņa plecam, es domāju.

-    Nē, atbildēja Dāra. Nekļūst vis. Vienīgais, ko varu izdarīt, ir turēt to allaž tīru. Viņa aplūkoja termometru. Trīsdesmit septiņi un viens. Temperatūra vairāk vai mazāk normāla. Atgulies un ļauj, es kaut ko pārbaudīšu. Es tev paspaidīšu vēderiņu. Varbūt mazliet kutēs.

-    Vai tu man dosi šprici? jautāja meitenīte.

-    Nē, mīļā. Es tikai gribu mazliet paspaidīt tavu puncīti. Dāra iespieda pirkstu galus meitenītes vēderā un tad strauji tos atrāva. Vai sāpēja?

-    Kutēja.

-    Ko tu šādi pārbaudi? jautāja Marija.

-    Apendicītu, Dāra paraustīja plecus. Tas arī ir puslīdz viss, ko zinu, Marij. Kad apskatos “vēdergraizes”, tur priekšā ir viss iespējamais, sākot ar aizcietējumu un beidzot ar kuņģa vēzi. Varbūt viņai vienkārši vajag kakāt.

-   Vai tu šodien izkakājies? viņa jautāja mazajai meitenītei.

-    Laikam ne.

-    Es liku viņai sēdēt uz podiņa, teica Marija.

-    Iedod viņai padzerties ūdeni. Nu zini, pāris glāžu.

Marija saspieda Dāras roku. Es zinu, ka tu neesi ārste,

tomēr ir tik labi, ka tu esi.

Dāra nopūtās. Es cenšos lasīt to grāmatu. Bet jāteic, ka tā mani tikai baida. Pastāv miljons slimību, par kurām neesmu pat dzirdējusi un par kurām nemaz negribu domāt.

-   Jā. Varu iedomāties.

Marija vēl kavējās. Dāra apjautājās, vai ir vēl kas uz sirds.

-    Paklau, es zinu, ka tas ir dīvaini un tā tālāk, Marija, pieklusinājusi balsi līdz diskrētam čukstam, teica. Bet ja es tev kaut ko pateikšu…

-   To, kas te notiek, es nevienam nestāstu, Dāra mazliet stīvi sacīja.

-    Zinu. Atvaino. Tas nav… Es gribu teikt, tas ir kaut kas tāds, par ko man ir neērti runāt.

-    Marij! Neērtības izjūta man jau sen ir aiz muguras. Tagad esmu ceļā uz pazemojumu un riebumu, tāpēc, lai ari ko tu man teiktu, mani tas nemulsinās.

Marija pamāja ar galvu. Viņa sažņaudza rokas dūrēs un vienā elpas vilcienā izdvesa: Redzi, es lietoju prozaku.

-    Pret ko?

-   Vienkārši kaut kādu, nu saproti, kaut kādu iemeslu dēļ. Lieta tāda, ka man tas ir izbeidzies. Es zinu, ka tas nav tik svarīgi kā daudz kas cits, ko tu dari, viņa palūkojās uz Cepumu. Bet, ja man nav tablešu, es kļūstu… Viņa strauji ievilka elpu un izdvesa nopūtu, kas bija gandrīz vai šņuksts.

-   Nekādu problēmu! attrauca Dāra. Viņai gan būtu gribējies iegūt sīkāku informāciju, bet intuīcija ieteica labāk netincināt. Ļauj paskatīties, kas man te ir. Vai tev ir zināms, cik spēcīgas tabletes tu lieto?

-    Četrdesmit miligramus reizi dienā.

-    Es gribu čurāt, Cepums žēlabaini noīdējās.

Dāra piegāja pie skapja, kurā glabāja medikamentus. Daži bija lielās, baltās farmācijas pudelēs, citi mazākās pudelītēs ar skrūvējamiem vāciņiem. Un vēl viņai bija dažas no ārsta kabineta pievāktas paraugu paciņas.

Elvuds nosprauslājies pamodās. Ak vai! Biju nolūzis.

-    Sveiks, Elvud! uzsauca Marija.

-   Uhu, norūca Elvuds un, atbalstījis galvu rokā, atkal aizmiga.

-   Cik jauki no viņa puses visu laiku palikt kopā ar tevi! atzīmēja Marija.

-    No viņa gan nav nekādas jēgas, Dāra noskaldīja, taču tūlīt pat atmaiga. Bet vismaz viņš ir šeit. Domāju, ka varēšu tev piešķirt kaut cik divdesmitmiligramīgo tablešu. Dzer tās pa divām uzreiz. To teikdama, viņa iebēra kapsulas Marijas saujā. Kādai nedēļai pietiks. Piedod, bet man nav pudelītes vai kaut kā tamlīdzīga.

Marija ar pateicību paņēma tabletes.

-   Tu esi labs cilvēks, Dāra. Kad tas viss reiz būs beidzies, vai zini, un kad mēs būsim izaugušas, tu varēsi kļūt par ārsti.

Dāra rūgti iesmējās. Pēc tā visa, Marij, šī nu ir pati pēdējā profesija, ko es gribētu apgūt.

Pēkšņi atsprāga vaļā slimnīcas durvis. Abas meitenes, strauji pagriezušās, ieraudzīja Lecīgo Betu. Labo roku piespiedusi pie galvas, viņa iestreipuļoja telpā. Galva sāp, sacīja Beta. Viņas teiktais bija tikko saprotams. Meitene runāja ar jūtamu piepūli. Viņas kreisā roka ļengani nokarājās gar sānu un šķita kā bez dzīvības. Kad Beta paspēra vēl dažus soļus, kļuva redzams, ka arī kreisā kāja neveikli velkas līdzi.

Dāra pieskrēja, lai saķertu Betu brīdī, kad tā saļima.

-    Elvud, mosties! viņa iesaucās.

Dāra, Elvuds un Marija, pa pusei nesot, pa pusei velkot, nogādāja Betu gultā, kurā pirms brīža tika izmeklēta Ešlija.

-    Tagad man gribas kakāt, pavēstīja Ešlija.

-    Ak Dievs, man vajadzīgas tabletes! gaudoja Cepums.

-    Pieveries! Dāra viņam uzkliedza. Tad viņa aizmiedza acis un aizspieda ar rokām ausis. Visi aizverieties!

Beta, gulēdama uz galda, nočukstēja: Piedod! Tikai viņai iznāca “fietot”.

-   Uz tevi tas neattiecas, Beta, Dāra atvainojās. Guli mierīgi. Ielūkojusies viņai sejā, Dāra norīkoja Elvudu: Iedod man grāmatu!

Atvērusi uz Betas vēdera “Medicīnisko uzziņu” krājumu, viņa ņēmās ātri pārlapot tā saturu.

-    Mā sā gav, teica Beta un pacēla veselo roku, lai pieskartos asiņainajam piepampumam deniņos.

-    Vai tev kāds iesita, Beta? jautāja Elvuds.

Jautājums likās Betu samulsinājis. Viņa saviebās, it kā

nebūtu to sapratusi. Nabadzīte kunkstēja aiz sāpēm.

-             Ķermeņa viena puse īsti labi nedarbojas, secināja Dāra.

-    Paskat, kā viņai noslīdējis mutes kaktiņš. Un acis. Tās nav simetriskas.

-    Mā diti sā gav, Beta kunkstēja.

-             Man šķiet, viņa saka, ka viņai sāpot galva, teica Marija.

-    Ko mēs iesāksim?

-   Nezinu. Kā būtu, ja es vienkārši atgrieztu viņas galvu vaļā un paskatītos, vai varu tur kaut ko salabot? Dāras balss skanēja spiedzīgi. Pēc tam es veikšu vienkāršu ķirurģisku operāciju Cepumam. Nekādu problēmu. Man taču ir šī stulbā grāmata. Pakampusi uzziņu krājumu, viņa to aizlidināja pāri istabai. Grāmata aizslīdēja pa gludo linoleja grīdu.

Dāra mēģināja pāris reižu dziļi ieelpot. Mazā Ešlija raudāja. Marija lūkojās uz Dāru, it kā tā piepeši būtu zaudējusi prātu. Cepums bļaustījās, te pieprasīdams tabletes, te vēstīdams par vajadzību čurāt.

-    Paūpiet pa ma bāi, sacīja Beta. Viņa saķēra Marijas roku. Ma mas bāi.

Betas seja sašķiebās sāpēs. Un tad viņas vaibsti atslāba.

-    Beta! iesaucās Dāra.

-    Beta, ai, tikai ne to, Beta!

-    Beta… čukstēja Dāra.

Viņa uzlika divus pirkstus Betai uz kakla.

-    Ko viņa teica? jautāja Elvuds.

-    Man liekas, viņa lūdza, lai mēs parūpējamies par viņas brālīti, Marija atbildēja.

Dāra atrāva pirkstus no Betas kakla un noglāstīja viņas seju. Tas bija lēns atvadu glāsts.

-    Vai viņa… Marija nespēja pabeigt jautājumu.

-Jā, čukstus atbildēja Dāra. Droši vien viņai galvā bijusi iekšēja asiņošana, ne tikai ārēja. Tas, kurš iesita viņai pa galvu, ir viņu nogalinājis. Elvud, aizej uz ugunsdzēsēju māju un sameklē Edllio. Pasaki viņam, ka mums jāapglabā Beta.

-    Tagad viņa ir pie Dieva, sacīja Marija.

-    Šaubos, vai šajā IBJZ maz ir Dievs, noteica Dāra.

Betu apglabāja līdzās mazajai dedzinātājai pilsētas laukumā jaunās dienas pirmajā stundā. Nebija vietas, kur uzglabāt līķus. Nebija ari saprašanas, kā sagatavot nelaiķus guldīšanai kapā.

Edllio ar ekskavatoru izraka bedri. Skaņas, ko tas izdeva, motora rūkoņa un pēkšņie kausa rāvieni likās šaušalīgi skaļas un šaušalīgi nevietā.

Klāt bija Sems, arī Astrīda un Mazais Pīts, Marija, Alberts, kurš bija atnācis no makdonalda, Elvuds viņš bija ieradies Dāras vietā, kurai bija jāpaliek pie Cepuma, kā ari dvīnes Anna un Emma. Marijas apskāvienā šņukstēja Betas deviņus gadus vecais brālītis. Kvinns bija uzskatījis par labāku neierasties.

Sems un Edīlio bija atnesuši Betas ķermeni no baznīcas pagraba līdz dažu desmitu pēdu attālumā esošajam laukumam.

Nespēdami izgudrot pietiekami maigu vai godpilnu veidu, kā ielaist Betu bedrē, viņi to beigās vienkārši ievēla. Skaņa bija tāda, kā nometot mugursomu.

-    Mums būtu kaut kas jāpasaka, mudināja Anna. Varbūt kaut kas, ko par Betu atceramies.

Viņi tā ari darīja: izstāstīja tos nedaudzos notikumus, ko nu kurš atminējās. Tuvos draugos ar šo meiteni neviens no viņiem nebija bijis.

Astrīda uzsāka Tēvreizi: Mūsu Tēvs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds. Mazais Pīts to norunāja līdz ar viņu. Tik daudz vārdu no viņa mutes vēl neviens nebija dzirdējis. Visi, atskaitot Semu, pievienojās.

Tad katrs iemeta kapā pa riekšavai zemes un pagaidīja, līdz Edllio ar ekskavatoru aizrok bedri.

-    Rīt es uztaisīšu viņai krustu, Edllio, pabeidzis darbu, apsolīja.

Kad ceremonija bija galā, kā rēgi no miglas iznira Orks un Hovards. Nostājušies atstatu, viņi vēroja. Neviens tos neuzrunāja. Pēc dažām minūtēm abi aizgāja.

-    Man nevajadzēja laist viņu mājās, Sems teica Astrīdai.

-   Tu neesi ārsts. Tu nekādi nevarēji zināt, ka viņai bija iekšēja asiņošana. Un vispār ko tu būtu varējis darīt? Jautājums ir: ko mēs iesāksim tagad?

-    Ko tad tu gribi iesākt? jautāja Sems.

-   Orks noslepkavoja Betu, Astrīda neizteiksmīgā balsi sacīja. Varbūt viņš tā negribēja, tomēr tā ir slepkavība.

-Jā. Viņš Betu nogalināja. Un ko tu gribi darīt?

-    Mēs vismaz varam pieprasīt, lai Orks tiktu sodīts.

-   Pieprasīt kam? jautāja Sems. Bija vēsi, un viņš aizvilka jakas rāvējslēdzēju. Tu gribi prasīt no Keina, lai tas spriež taisnu tiesu?

-    Retorisks jautājums, noteica Astrīda.

-    Tas nozīmē jautājumu, uz kuru es negaidu atbildi?

Astrīda pamāja ar galvu. Kādu brīdi nevienam no viņiem

nebija, ko teikt. Marija un dvīnes līdz ar Betas mazo brālīti devās atpakaļ uz bērnudārzu.

Elvuds, nevērsdamies ne pie viena tieši, ieteicās: Nezinu, vai Dāra to vēl ilgi spēs izturēt. Tad viņš iztaisnoja plecus un devās atpakaļ uz slimnīcu.

Edīlio, pienācis klāt, nostājās līdzās Semam un Astrīdai.

-    To nedrīkst tā atstāt, viņš sacīja. Vai jūs mani dzirdat?

Ja mēs to pieļausim, ar ko tas beigsies? Cilvēki nedrīkst sist

cits citu līdz nāvei. |

-    Vai tev ir kādi priekšlikumi? Sems salti noprasīja.

-    Man? Es esmu salašņa, vai atceries? Es neesmu šejienietis, pat nepazīstu šejienes cilvēkus. Es neesmu dižens ģēnijs, vecīt, un neesmu arī apveltīts ar to tur, nu… spēku. Zēns spārdīja dubļus, kā gribēdams izgāzt uz tiem savas dusmas.

Brīdi šķita, ka Edīlio grib vēl ko teikt, taču viņš iekoda lūpā un pagriezies devās prom.

-   Keinam ir Dreiks un Orks, Panda un Čeizs, un dzirdēju, ka arī Krikets ar viņu izlīdzis. Un bez šiem varbūt ir vēl kāds pusducis puišu, teica Sems.

-    Tu no viņiem baidies? Astrīda viņam jautāja.

-   Jā gan, Astrīd, baidos.

-   Labi, viņa teica. Bet ari ieiet degošajā mājā tev bija bail.

-    Tev nepielec, vai ne? Sema balsi skanēja tāda degsme, ka Astrīda pat pakāpās soli atpakaļ Es zinu gan, ko tu gribi. Es zinu, ko gribi tu un vēl vesels bars cilvēku. Jūs gribat, lai es kļūtu par Keina pretmetu. Jums nepatīk tas, kā viņš izrīkojas, un jūs gribat, lai es ņemu un izsperu viņu ārā. Labi, bet es pateikšu to, ko jūs nezināt: pat ja manos spēkos būtu to visu izdarīt, ieņēmis viņa vietu, es nebūtu ne par matu labāks par viņu.

-   Tur nu tu kļūdies, Sem. Tu esi…

-   Tajā naktī, kad es pirmoreiz liku lietā spēku, kad es savainoju savu patēvu, kā tu domā, kā es tad jutos?

-    Satriekts. Nožēlas pilns, Astrīda lūkojās zēna sejā tā, it kā tur būtu ierakstīta atbilde. Varbūt nobijies.

-Jā, tas viss tā bija. Taču bija vēl kaut kas. Viņš izstiepa roku un dažu collu attālumā no meitenes deguna sažņaudza pirkstus ciešā dūrē. Es jutu ari pacilātību, Astrīd. Pacilātību. Ak mans Dievs, es domāju, paskat, kāds spēks man piemīt! Paskat, ko es varu izdarīt! Milzīga, traka pacilātība.

-    Vara samaitā, Astrīda klusi teica.

-Jā, Sems sarkastiski noteica. Esmu to dzirdējis.

-    Vara samaitā, un absolūta vara samaitā absolūti. Neatceros tikai, kurš to teicis.

-    Esmu pieļāvis daudz kļūdu, Astrīd. Negribu pieļaut vēl ari šo. Negribu kļūt par tādu puisi. Negribu būt otrs Keins. Es gribu… Viņš bezpalīdzīgi izpleta rokas. Es gribētu vienkārši doties sērfot.

-   Tevi tā nesamaitās, Sem. Tu kaut ko tādu nedarīsi. Viņš bija pakāpies atpakaļ. Astrīda pienāca tuvāk, samazinot attālumu starp abiem.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināta?

-    Nu, divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tas nav tavā dabā. Protams, spēks tevi apreibināja. Taču tu to atgrūdi. Tu tajā

neiekāries, bet atgrūdi to. Tas ir pirmais iemesls. Tu esi tu, tu neesi ne Keins, ne Dreiks, ne Orks.

Semam būtu gribējies meitenei piekrist, pieņemt viņas teikto kā patiesību, taču viņam šķita, ka pašam zināms labāk.

-    Neesi jau nu tik pārliecināta.

-    Un otrais iemesls: tev esmu es, pavēstīja Astrīda.

-    Vai tiešām?

-Jā-

Tas vienā mirkli aizskaloja visas dusmas un aizkaitinājumu, it kā kāds būtu izrāvis tām aizbāzni. Labu bridi Sems jutās kā apmaldījies, tikai skatījās meitenei acīs. Viņa bija ļoti tuvu. Sirds viņam pēkšņi bija sākusi pukstēt tik spēcīgi, ka tās ritmā vibrēja viss augums.

Viņus šķīra tikai dažas collas. Sems uz pusi samazināja attālumu, tad apstājās.

-    Es nevaru tevi noskūpstīt, kad uz mums skatās tavs brālītis, viņš teica.

Astrīda atkāpās un, saņēmusi Mazo Pītu aiz pleciem, pagrieza viņu tā, lai viņš skatītos uz otru pusi.

-    Un tagad?

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

164 STUNDAS, 32 MINŪTES

Alberts, aizgājis no bēru ceremonijas, šķērsoja laukumu pretī makdonaldam. Zēns vēlējās, kaut viņam būtu kāds, ar ko parunāties. Varbūt, ja viņš iedegs gaismu, kāds iegriezīsies pēc vēlīna burgera.

Bet mazais pulciņš izklīda, pirms Alberts bija paguvis atslēgt makdonalda sava makdonalda ieejas durvis. Laukums palika tukšs un kluss, ja neskaitīja elektrolīniju kluso dūkšanu virs galvas.

Alberts stāvēja ar atslēgām vienā rokā un makdonalda cepurīti otrā izrādot cieņu aizgājējai, viņš bija to noņēmis -, un viņu pāršalca nomāktība un ļaunas priekšnojautas. Alberts pēc dabas bija optimists, taču huligānu nogalinātas jaunas meitenes bēres nakts laikā… šāds notikums garastāvokli nekādā gadījumā neuzlaboja.

Kopš IBJZ uzrašanās Alberts ar prieku izbaudīja vientulību. Protams, viņš raizējās par brāļiem un māsām. Viņš skuma pēc mammas. Taču no situācijas, kurā bija jaunākais no sešiem bērniem grēkāzis, upuris, trenkāts un nekad pietiekami nenovērtēts -, viņš vienā mirklī bija nokļuvis situācijā, kurā bija atbildīgs un visu cienīts šīs dīvainās jaunās kopienas loceklis.

Tas gan nemazināja apziņu, ka tieši tagad, ar svaigi uzraktas zemes smaržu nāsīs un urdošu nemieru smadzenēs, viņš mīļu prātu būtu skatījies kādu no mātes iecienītajām šausminošajām kriminālajām pārraidēm un ķeksējis popkornu no bļodas, ko viņa turētu klēpi.

IBJZ lielie jautājumi “kas?” un “kā?”, un “kāpēc?” Albertu īpaši nenodarbināja. Viņš bija praktiskas dabas cilvēks, un, lai vai kā, šādas lietas apsmadzeņot vairāk piedienēja tādiem kā Astrīda. Kas attiecas uz šīs nakts notikumu Betas noslepkavošanu -, tas bija risināms Semam un Keinam, un visiem tiem zēniem.

Albertam raizes darīja kas cits: neviens nestrādāja. Neviens, atskaitot Mariju un Dāru, un palaikam Edīlio. Visi pārējie bija ieslīguši grūtsirdībā vai klaiņoja apkārt, vai ķīvējās, vai vienkārši tupēja uz vietas, spēlēdami videospēles vai skatīdamies DVD. Tie bija kā pamestā namā iemitinājušās žurkas: ēda, ko varēja atrast, klimta, kur ienāca prātā, un atstāja visu aiz sevis netīrāku un nolietotāku, nekā bija atraduši.

Tas nevarēja turpināties ilgi. Visi vienkārši nosita laiku. Bet, ja vienīgais, ko tie darīja, bija laika nosišana, galu galā laiks nositīs viņus.

Alberts par to bija pārliecināts. Viņš to zināja. Bet viņš nevarēja nevienam to iestāstīt un likt sevī ieklausīties. Viņš nemācēja runāt ar Keina rāmo pašpārliecību vai Astrīdas zinošo objektivitāti. Ja runāja Alberts, cilvēki tam nepievērsa tādu uzmanību, kādu pievērsa Sema teiktajam.

Lai paskaidrotu to, ko viņa intuīcija atzina par pareizu, Albertam vajadzēja kāda cita vārdus.

Iemetis atslēgas kabatā, Alberts apņēmīgā gaitā, soļiem atbalsojoties tumšajās namu fasādēs, devās uz priekšu pa ielu. Gudrāk varbūt būtu doties mājās un dažas stundas nosnausties. Drīz ausīs gaisma. Bet viņš neaizmigs, Alberts to zināja. Sems un Keins, un Astrīda, un Datordžeks darīja to, kas viņiem darāms, to, ko tie pārzināja, bet šis jautājums bija Alberta ziņā.

-    Mēs nedrīkstam būt žurkas, viņš klusībā čukstēja.

-    Mums jābūt… Bet, pat cenšoties izskaidrot to sev pašam, viņš nekādi nespēja atrast īstos vārdus.

Perdidoblčas apgabala bibliotēkas filiāli nekādi nevarēja nosaukt par iespaidīgu. Ta bija putekļaina, drūma telpa ar zemiem griestiem. Paverot durvis, tūdaļ gāzās pretī pelējuma dvaka. Alberts te vēl nekad nebija spēris kāju un, atrodot bibliotēku neaizslēgtu, jutās mazliet pārsteigts. Virs galvas vēl arvien mirgoja un dūca fluorescējošās gaismas caurulītes.

Pametis skatienu apkārt, Alberts iesmējās. Kopš IBJZ te neviens nav bijis, viņš teica plauktam ar nodzeltējušām brošūrām.

Zēns ielūkojās bibliotekāres vecajā ozolkoka rakstāmgaldā. Nekad jau nevar zināt, kur var būt paslēpta kāda saldā tāfelīte. Viņš atrada piparmētru ledeņu kārbiņu. Ledenes izskatījās pēc tādām, kas jau labu laiku nostāvējušas, našķi, ar ko uzcienāt bērnus, kuri šeit tā ari nekad neiegriezās.

Iešāvis vienu mutē, Alberts sāka virzīties gar ļodzīgajiem plauktiem. Zēns zināja, ka viņam kaut kas vajadzīgs, taču īsti nesaprata, kas. Vairums grāmatu izskatījās tā, it kā būtu šeit atradušās vēl ilgi pirms Alberta dzimšanas un neviens tās šajā laikā nebūtu pārcilājis.

Viņš atrada enciklopēdiju sējumus kaut ko līdzīgu Vikipēdijai, tikai papīra formātā un ļoti apjomīgus. Nošļūcis lejā uz apdriskātā paklāja, Alberts atvēra pirmo grāmatu. Viņš nezināja, ko īsti meklē, taču nojauta, ar ko sākt. Zēns izvilka sējumu ar burtu “D” un sameklēja šķirkli “darbs”. Bija divas pamata sadaļas. Pirmajai bija sakars ar darbu kā fizikas jēdzienu.

Otrā sadaļa aplūkoja darbu kā “aktivitāšu kopumu, kas nepieciešams sabiedrības izdzīvošanai”.

-   Jā, noteica Alberts. Par to es ari runāju.

Zēns ķērās pie lasīšanas. Viņš pārmetās no sējuma uz sējumu, saprotot gan tikai daļu no lasītā, tomēr pietiekami, lai izsekotu katrai nākamajai domai. Tas bija apmēram tāpat kā sekot hipersaitēm, tikai lēnāk un turklāt vēl ar smagumu cilāšanu.

“Darbs” aizveda uz “darba ražīgumu”, kas savukārt aizveda pie cilvēka, vārdā Kārlis Markss, un pēc tam pie kāda cita vecā zēna, vārdā Ādams Smits.

Alberts nebija no centīgajiem skolniekiem. Tam, ko mācīja skolā, viņa acīs nebija īpaša jēga. Toties šim gan. Tagad jēga bija visam.

Alberts lēnām grima snaudā, taču pēkšņi uztrūkās no sajūtas, ka viņu vēro kādas acis.

Alberts apsviedās apkārt, pielēca kājās un, ieraugot, ka tas ir tikai kaķis, izdvesa dziļu atvieglojuma nopūtu. Kaķis bija iedzelteni svītrains, mazliet aptaukojies, varbūt jau pavecs.

Tam bija rozā kaklasiksna ar misiņa žetonu sirds formā. Kaķis stāvēja ejas vidū un nesatricināmā pašpārliecībā un apņēmībā raudzījās viņā ar savām zaļajām acīm. Dzīvnieka aste neapmierināti kulstījās.

-    Ei, mincīt! Alberts uzrunāja kaķi.

Kaķis pazuda.

Izgaisa.

Alberts pārsteigumā atsprāga nost, un seja pēkšņi iekvēlojās sāpēs. Kaķis bija viņam virsū, tieši uz sejas, iecirtis savus āķveida nagus viņam galvā. Kaķis šņāca, adatveidīgie zobi bija nikni atiezti milimetru no Alberta acīm.

Alberts sauca palīgā, kliedza uz kaķi. Kaķis iecirta nagus |

vēl dziļāk. Labajā rokā Albertam vēl arvien bija enciklopēdijas sējums grāmata ar burtu “S”. Viņš trieca ar to sev pa galvu.

Kaķis pazuda. Grāmata muļķīgi trāpīja Albertam pašam.

Bet tagad kaķis jau atradās telpas otrā galā un mierīgi sēdēja uz bibliotekāres galda.

Tas nebija iespējams. Neviens nespēj tik ātri pārvietoties.

Neviens.

Saraustīti ievilcis elpu, Alberts sāka atkāpties uz durvīm.

Neveicis nevienu kustību, ko spētu uztvert Alberta acs, kaķis pārvietojās no rakstāmgalda uz zēna skaustu. Kā pēkšņa trakuma pārņemts, tas cirta, skrāpēja, plosīja, šņāca.

Alberts atkal trieca smago grāmatu, un atkal trieciens ķēra viņu pašu, jo nu jau kaķis bija uz augšējā plaukta, no kurienes glūnēja uz Albertu, izsmiedams viņu ar saltu, zaļacainu nicinājumu.

Tas atkal gatavojās viņam uzbrukt.

Instinkts lika Albertam pacelt grāmatu, lai pasargātu seju.

Viņš juta sējumu neganti lēkājam rokās.

Collu no Alberta sejas iznira niknuma izķēmotais kaķa purns.

Bet grāmata vēl arvien bija vietā.

Un kaķis bija grāmatā.

Nē, cauri grāmatai.

Alberts šausmās nolūkojās, kā satumst dzīvnieka acis un viņa kaķiskā dvēsele aizlido.

Viņš nosvieda enciklopēdiju uz grīdas.

Grāmata, smags zilā ādā iesiets sējums, bija pārdalījis kaķi tieši aiz priekšķepām. Šķita, it kā kāds būtu pārcirtis dzīvnieku uz pusēm un abas daļas piešuvis pie grāmatas. No ceturtā vāka spraucās ārā kaķa pakaļgals.

Alberts elsoja, taču tas bija drīzāk aiz šausmām nekā aiz piepūles. Tas, kas atradās uz grīdas, tas nebija iespējams. Un arī tas, kā kaķis tika pārvietojies, nebija iespējams.

-    Murgs. Tu esi aizmidzis un murgo, zēns sev teica.

Bet, ja tas bija tikai sapnis, tajā bija pārlieku daudz smagnēja vieliskuma. Nu nevarēja taču viņš nosapņot pelējuma smaku. Un nekādi nevarēja nosapņot to ķēpīgo zampu, ko bija atstājušas mirstošā dzīvnieka iztukšojušās iekšas un pūslis.

Alberts atcerējās, ka uz galda tika pamanījis bibliotekāres lielo plecu somu. Ar drebošām rokām viņš izgāza uz galda tās saturu: lūpu krāsa, maciņš, pūdemīca, mobilais telefons viss izbira.

Viņš pacēla enciklopēdiju. Tā bija smaga. Grāmatai vēl pievienojās kaķa svars; kopā varēja būt kādas divdesmit mārciņas. Un kaķis grāmatā bija pārāk liels, lai ietilptu somā.

Bet viņam tas bija kādam jāparāda. Šī neiespējamā lieta. Neiespējamā. Ja neņem vērā to, ka tā bija reāla. Albertam bija vajadzīgs kāds, kurš viņam pateiktu, ka tas ir pa īstam, kāds, kurš apliecinātu, ka viņš nesapņo un nav arī sajucis prātā.

Ne jau nu Keins. Sems? Viņš noteikti ir savā ugunsdzēsēju depo, bet tā nebija Sema joma, drīzāk Astrīdas. Pēc divām minūtēm Alberts stāvēja uz Astrīdas labi apgaismotā lieveņa.

Astrīda piesardzīgi pavēra durvis, bet tikai pēc tam, kad bija ielūkojusies “actiņā”.

-   Albert? Ir nakts vidus… Ak mans Dievs, kas noticis ar tavu seju?

-    Man noderētu kāda leikoplasta sloksnīte, Alberts teica. Tas, kā viņš varētu izskatīties, Albertam bija izkritis no prāta. Viņš bija aizmirsis arī sāpes. Jā. Es neatteiktos no nelielas palīdzības. Bet ne jau tāpēc esmu nācis.

-    Tad…

-    Astrīd, man vajag… Tad runas spēja viņu pameta. Tagad drošībā Astrīdas priekšnamā Albertu atkal sagrāba bailes, un kādu brīdi viņš nespēja pateikt ne vārda un pat ne izdvest skaņu.

Astrīda ievilka zēnu iekšā un aizvēra durvis.

-    Man vajag… Alberts no jauna iesāka un atkal nespēja neko izteikt. Beidzot viņš aizžņaugtā balsī izdvesa: Paskaties!

Un viņš izgāza kaķi ar visu grāmatu uz austrumnieciskā paklāja.

Astrīda sastinga.

-   Tas bija tik ātrs. Kaķis man uzbruka. Es pat nevarēju saskatīt, kā tas pārvietojas. Likās, it kā tas tupētu labu gabalu no manis, vai saproti? Un tad tas jau bija man virsū. Tas nelēca, Astrīd. Tas vienkārši… uzradās.

Astrīda pietupās un piesardzīgi pabīdīja grāmatu. Viņa mēģināja to atvērt, bet kaķa ķermenis, izšāvies cauri visām lapām, saturēja tās kopā. Neizskatījās, ka kaķis būtu izsitis grāmatā caurumu; drīzāk tas bija sakusis kopā ar papīru.

-    Kas tas ir, Astrid? taujāja Alberts.

Meitene neatbildēja, tikai skatījās. Alberts gandrīz redzēja zobratiņus, kas griezās viņas galvā. Tomēr viņa nesniedza zēnam atbildi, un pēc brīža Alberts saprata, ka tās nebūs. Nevar taču izskaidrot kaut ko tādu, kas pats par sevi nav iespējams.

Bet Astrīda to bija redzējusi to neiespējamo. Tātad viņš nebija jucis.

Pēc laika, kas likās ļoti ilgs, Astrīda čukstus sacīja: Nāc, Albert, apkopsim tavus skrāpējumus.

Lana gulēja būdiņas tumsā, ieklausīdamās noslēpumainajos trokšņos, kas ieplūda no tuksnesīgās ārienes. Kaut kas izdeva maigu, švīkstošu skaņu kā roka, kas noglāsta zīdu. Kaut kas cits raidīja asus, rībošus sprakšķus sīciņš kukainītis bundzinieks, kurš pēc dažām sekundēm palēnināja tempu, pazaudēja ritmu un apklusa, lai tad atkal atsāktu no jauna.

Kaitinoši čīkstēja vējdzirnavas. īsi, spiedzīgi čikstieni, un katrs nākamais nelīdzinājās iepriekšējam. īsta vēja nebija, tikai čuksti, kas laika gaitā nodeldētajiem koka spārniem lika pagriezties par ceturtdaļsegmentu. Iečīkstēšanās… pussegments… iečīkstēšanās, iečīkstēšanās… vai tikai neliela sakustēšanās, liekot spārniem spalgi iečiepstēties kā sīkam putnēnam.

Tam pretstatā skanēja Patrika nomierinošā krākšana. Viņš iekrācās un apklusa, tad atkal iekrācās, ik pa brīdim izgrūžot klusu, smilkstošu skaņu, kas Lanai šķita mīļa.

Lanas ķermenis bija vesels. Ievainojumi brīnumainā kārtā bija izdziedināti. Viņa bija nomazgājusi piekaltušās asinis. Viņai bija ūdens, ēdiens un pajumte.

Bet Lanas smadzenes darbojās kā motors, kas griežas galvu reibinošā ātrumā. Domas virpuļoja un virpuļoja, brāžoties cauri atmiņām par pārdzīvotajām sāpēm un šausmām. Prātā uzplaiksnīja tukšais vectēva sēdeklis, kritiens lejup pa nogāzi, maitasputni, puma.

Bet, lai arī cik šausminoši būtu šie tēli, tie bija tikai kā svaiga krāsa, kas uzšļakstīta daudz noturīgākiem tēliem. Ainas, kas turējās prātā, saistījās ar mājām. Ar skolu. Ielām. Tēta auto un mammas auto. Vietējo peldvietu. Fantāziju rosinošo Lasvegasas siluetu, kas bija redzams pa viņas guļamistabas logu.

Saplūdušas kopā, ainas galvā gruzdēja un gruzdēja, barojot pastāvīgu lēnu dusmu ugunskuru.

Lanai vajadzēja atrasties mājās, nevis šeit. Viņai vajadzēja būt savā istabā. Vajadzēja būt kopā ar draugiem. Nevis vienai.

Nevis vienai pašai klausīties šajās spokainajās skaņās un čīkstēšanā, un krākšanā.

Būtu viņa bijusi kaut drusciņ piesardzīgāka… Viņa bija mēģinājusi iebāzt degvīna pudeli savā plecu somā tajā smukajā ar pērlītēm, kas pašai tik ļoti patika. Soma izrādījās par mazu; vienīgā pietiekami lielā bija skolas soma, bet to viņa negribēja ņemt, jo tā nepiestāvēja pie viņas tērpa.

Tādēļ arī viņa tika pieķerta. Stulbo lupatu dēļ tāpēc, ka gribēja izskatīties stilīgi.

Un tagad…

Pāri vēlās milzīgs dusmu vilnis pret māti. Šķita, ka dusmas viņu nosmacēs.

Māti lūk, kuru Lana vainoja. Tēvs tikai izdarīja to, ko viņam lika māte. Viņam nācās nostāties mātes pusē, lai ari no abiem vecākiem viņš bija jaukākais, ne tik stingrs un piekasīgs kā māte.

Kas tur tik briesmīgs, ka viņa iedeva Tonijam to šņabja pudeli? Viņš jau netaisījās sēsties pie stūres.

Lanas māte gluži vienkārši neizprata Lasvegasu. Vegasa nav Perdidobīča. Lasvegasā valda citi likumi. Tā ir lielpilsēta, nevis kaut kāds tur miests, un pat ne parasta lielpilsēta. Vegasā bērni pieaug ātrāk. Pat septītklasniekiem un astotklasniekiem te ir savas vajadzības, kur nu vēl devītklasniecei kā viņa.

Stulbā māte! Viņa pie visa vainīga.

Lai gan vainu par gludo, biedējošo sienu tuksnesi mātei piedēvēt bija grūti. Tik tiešām grūti.

Varbūt vainīgi citplanētieši un tieši šajā bridi viņas tēvam un mātei pa Lasvegasas ielām dzenas pakaļ kaut kādi pretīgi briesmoņi kā tajā filmā “Pasauļu kari”. Varbūt.

Lanai šī doma šķita dīvaini mierinoša. Lai nu kā, viņu vismaz nevajāja milzīgos trijkājos satupuši citplanētieši. Varbūt siena bija kaut kāda pret ciplanētiešiem uzlikta aizsardzība. Varbūt tieši šajā sienas pusē viņa atradās drošībā.

Degvīna pudele nebija vienīgais, ko viņa Tonija dēļ bija nočiepusi. Lana bija pievākusi no mātes dažas ksanaksa tabletes. Un vēl viņa vienreiz bija iznesusi no pašapkalpošanās veikala vīna pudeli.

Lana nebija naiva. Viņa nekad nebija domājusi, ka Tonijs viņu mīl vai kā tamlīdzīgi. Lana zināja, ka puisis viņu tikai izmanto. Bet arī viņa to izmantoja savā īpašā veidā. Tonijam skolā bija zināms statuss, un daļa no tā tika ari Lanai.

Patriks nosprauslājās un negaidīti strauji pacēla galvu.

-    Kas noticis, draudziņ?

Lana nošļūca no šaurās gultas un klusa un nobijusies ierāvās dziļāk tumšajā būdā.

Ārā kāds bija. Viņa dzirdēja to kustamies. Klusus mīkstu ķepu soļus.

Patriks piecēlās, bet kaut kā savādi lēni. Spalva uz skausta un muguras bija sacēlusies gaisā. Suns mērķtiecīgi tuvojās durvīm.

Bija dzirdama skrāpēšanās, it kā ārpusē būtu vēl kāds suns, kurš pūlētos tikt iekšā.

Un tad Lana saklausīja vai viņai likās, ka saklausa, neskaidrus čukstus. Nāc ārā.

Patrikam būtu jārej, taču viņš nerēja. Viņš bija sastindzis, pārāk smagi elsoja, pārāk koncentrēti skatījās.

-   Tu to vienkārši iztēlojies, Lana pusbalsī centās sevi pārliecināt.

-    Nāc ārā, atkal aicināja draudīgais čuksts.

Lana saprata, ka viņai gribas čurāt. Viņai to vajadzēja briesmīgi, bet būdā nebija nekā, kas atgādinātu vannasistabu.

-    Vai tur kāds ir? viņa iesaucās.

Atbildes nebija. Varbūt tā patiešām bija tikai viņas iztēle. Varbūt tas bija tikai vējš.

Meitene pielavījās pie durvīm un uzmanīgi ieklausījās. Nekā. Viņa uzlūkoja Patriku. Sunim vēl arvien bija sabozusies spalva, taču viņš likās mazliet atslābis. Briesmas lai ari kādas tās bija tagad šķita attālinājušās.

Lana pavēra durvis šaurā spraudziņā. Nekā. Nekā, ko varētu saskatīt, un arī Patriks vairs nelikās satraukts.

Lanai nebija izvēles: viņai bija jāaizskrien uz āra mazmājiņu. Patriks lēkšoja viņai līdzās.

Mazmājiņa bija vienkārša vertikāla kaste, nekrāsota, ne ar ko neaprikota, ne pārāk smirdoša un gluži tīra. Tur, protams, nebija apgaismojuma, tāpēc Lanai nācās taustīties apkārt, līdz viņa sameklēja sēdekli un tualetes papīru.

Tad viņai sanāca smiekli. Vai tas nebija mazliet jocīgi čurāt āra mazmājiņā, viņas sunim stāvot sardzē?

Atpakaļceļš uz būdu bija mazliet nesteidzīgāks. Lana pat kādu bridi palūkojās augšup naksnīgajās debesīs. Mēness jau laidās lejup pret rietumu horizontu. Zvaigznes… nūjā, zvaigznes izskatījās kaut kā dīvaini. Viņai gan nebija īsti skaidrs, kāpēc tā likās.

Lana atsāka ceļu uz būdu un piepeši sastinga. Starp viņu un durvīm stāvēja koijots. Taču tas nelīdzinājās nevienam no koijotiem, ko viņai savulaik bija rādījis vectēvs. Tie nebija pat Patrika augumā. Toties šis pinkainais, iedzeltenais dzīvnieks bija vilka lielumā.

Patriks nebija ne redzējis, ne dzirdējis dzīvnieka tuvošanos un tagad likās pārāk šokēts, lai rīkotos. Patriks, kurš bija meties cīņā ar pumu, tagad šķita nobijies un neizlēmīgs.

Lanas vectēvs bija daudz stāstījis par tuksneša dzīvniekiem: par koijotu, pret kuru ir jāizturas ar cieņu, taču no kura nav jābaidās; par ķirzakām, kas var nobiedēt ar savu pēkšņo žiglumu; par briežiem, kas nelīdzinās Bembijam, bet drīzāk gan milzu žurkām; par savvaļas ēzeļiem, kas tik ļoti atšķiras no saviem piejaucētajiem brāļiem; par klaburčūskām, kuras nav bīstamas. Tā vien tev acis vaļā un kājās ir zābaki.

-    Se! iesaucās Lana un pavicināja rokas, kā viņai bija mācījis vectēvs, tā esot jārīkojas, nokļūstot pārāk tuvu koijotam.

Koijots pat nepakustējās.

Tā vietā tas izgrūda asu, spalgu skaņu, kas lika Lanai atlēkt malā. Ar acs kaktiņu viņa redzēja tuvojamies tumšus apveidus, trīs vai četrus, žiglas, kustīgas ēnas.

Tagad Patriks reaģēja. Viņš draudīgi ierūcās, atņirdza zobus un sacēla uz skausta spalvu, tomēr koijots stāvēja kā iemiets, un viņa biedri aši tuvojās.

Lanai bija teikts, ka koijoti neapdraudot cilvēkus, taču šobrīd tam nebija iespējams noticēt. Meitene pašāvās pa labi, cerot piemānīt koijotu, bet dzīvnieks bija pārāk žigls, lai to tik viegli piemuļķotu.

-    Patrik, ņem viņu ciet! Lana bezpalīdzīgi mudināja.

Bet Patriks aprobežojās tikai ar rūkšanu un izrādīšanos, un

pēc mirkļa klāt būs arī pārējie koijoti un tad… jā, kā lai zina, kas būs tad?

Lanai nebija izvēles: viņai bija jātiek pie būdas. Viņai bija jānokļūst līdz būdai vai ari jāmirst.

Pilnā rīklē iekliegusies, meitene metās tieši virsū koijotam, kas stāvēja viņai ceļā.

Dzīvnieks pārsteigumā atlēca sāņus. Uzzibsnīja kaut kas mazs un tumšs, un koijots iespiedzās sāpēs.

Lana vienā mirklī bija tam garām. Desmit soļi līdz būdas durvīm. Desmit, deviņi, astoņi, septiņi, seši…

Patriks nobijies joza viņai pa priekšu un pirmais iemetās iekšā.

Lana, minot viņam uz papēžiem, apmetās apkārt un pat neapstādamās aizcirta durvis. Viņa slīdēja, buksēja, pagriezās, metās atpakaļ pie durvīm un piespiedās pie tām.

Bet koijoti nelauzās iekšā. Tiem bija citas problēmas. Meitene dzirdēja mežonīgu gaudošanu, suniskus sāpju un dusmu rēcienus.

Pēc brīža gaudošana pierima, kļuva neskaidra un beigās apklusa pavisam. Tad mežonīgi iekaucās cita koijota balss acīmredzot tas gaudoja uz mēnesi.

Pēc tam iestājās klusums.

No rīta, kad saule bija spoža un nakts šausmas pagaisušas, Lana simt pēdu attālumā no durvīm atrada beigtu koijotu. Pie purna tam vēl arvien karājās puse no čūskas. Rāpuļa ķermenis bija pārkosts uz pusēm, bet inde acīmredzot bija paguvusi iekļūt koijota asinīs.

Lana ilgi skatījās uz čūskas neparasti lielo, šķautņaino galvu. Nebija nekādu šaubu, ka tā ir čūska. Un tomēr meitene bija pārliecināta, ka tika redzējusi to lidojam.

Lana to ātri vien izmeta no prāta. Un līdz ar to atvairīja ari naktī dzirdētos čukstus, jo lidojošas čūskas un čukstoši koijoti dāņu doga lielumā nu, nekas tāds taču nebija iespējams. Cilvēkiem, kuri ticēja neiespējamām lietām, bija noteikts apzīmējums: trakie.

-    Laikam jau Opis tomēr nebūs bijis nekāds lielais faunas pazinējs, viņa teica Patrikam.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

132 STUNDAS, 46 MINŪTES

-    Nevajag jau, lai tev tas džeks patiktu, brač, bet viņš dara labus darbus. Kvinns brīdi vilcinājās, pirms pieklauvēja pie durvīm trešajā mājā, ko viņi tajā rītā grasījās apsekot. Brigādē ietilpa Sems, Kvinns un kāda Koutsas meitene, vārdā Brūka. Viņi skaitījās “apsekotāju trijotne”.

Ritēja IBJZ astotā diena. Piektā diena, kopš bija ieradies un pārņēmis vadību Keins.

Otrā diena, kopš Sems, stāvot pie tikko aizbērta kapa, bija skūpstījis Astrīdu.

Keins bija noorganizējis desmit brigādes, kuru uzdevums bija virzīties cauri pilsētai, apsekojot visas mājas. Katrai bija ierādīts viens kvartāls. Bija paredzēts ieiet visās mājās, kuras atradās četros ielu posmos, kas veidoja šo kvartālu. Apsekotājiem bija jāpārliecinās, vai ir izslēgtas plītis un gaisa kondicionēšanas iekārtas, kā arī jāparūpējas, lai tiktu atvienoti televizori un telpās lieki nedegtu gaisma, toties darbotos lieveņa apgaismojums. Viņiem bija jāatslēdz ari automātiskās irigācijas sistēmas un ūdens sildītāji.

Ja apsekotāji nevar īsti saprast, vai kaut kas no tā visa nav izslēgts, tas jāieraksta sarakstā, kurš vēlāk tiks nodots Edīlio. Edīlio, šķiet, vienmēr izdevās atrisināt ar tehniku saistītas problēmas, un tagad, apbruņojies ar rīku jostu un diviem “palīgiem” Koutsas puišu izskatā, viņš apstaigāja Perdidobīču.

Apsekošanas brigādēm bija jāmeklē ari pazuduši bērni, zīdaiņi, kuri var būt pamesti un iesprostoti savās gultiņās. Un ari mājdzīvnieki.

Katrai mājai tika izveidots saraksts par visu, kas tajā var būt noderīgs, kā datori, un bīstams, kā ieroči vai narkotikas. Bija jāpieraksta, cik daudz tur ir pārtikas, un jāpievāc visi medikamenti, lai tos atdotu Dārai. Autiņi un piena maisījumi aizceļoja uz bērnudārzu.

Tas bija labs plāns. Laba doma.

Keinam bija atsevišķas labas idejas, tas nebija noliedzams. Keins bija uzdevis Datordžekam izveidot trauksmes saziņas sistēmu. Datordžekam radās ideja atdzīvināt veclaiku sistēmu: pilsētas valdi, ugunsdzēsēju depo, bērnudārzu un pamesto māju, ko Dreiks izmantoja sev un dažiem no saviem šerifiem, viņš apgādāja ar īsviļņu radiouztvērējiem.

Bet Keins nekādi nebija vērsies pret Orku.

Sems bija aizgājis pie viņa un pieprasījis rīcību.

-    Kas man būtu jādara? Keins saprātīgi apjautājās. Beta pārkāpa noteikumus, un Orks ir šerifs. Tā ir traģēdija visiem, kuri tur bija iesaistīti. Orks jūtas ļoti nelādzīgi.

Līdz ar to Orks joprojām klaiņoja pa Perdidobīčas ielām. Sems zināja tikai to, ka viņa nūja vēl arvien ir notraipīta ar Betas asinīm. Un tagad bailes no tā sauktajiem šerifiem bija desmitkāršoj ušās.

-    Labāk darīsim to, kas mums darāms, teica Sems. Viņš netaisījās apspriest Keinu Brūkas klātbūtnē. Sems bija gandrīz pārliecināts, ka šī desmitgadniece ir spiedze. Lai vai kā, viņš bija pretīgā noskaņojumā, jo viena no mājām, kas viņiem vēlāk bija jāapseko, bija viņējā.

Kvinns pieklauvēja. Tad piespieda zvana pogu. Nekā. Viņš paraustīja durvis. Tās bija aizslēgtas. Atnes man āmuru, palūdza Kvinns.

Katrai apsekotāju brigādei bija rati, vai nu paņemti no saimniecības preču veikala, vai palienēti kādā pagalmā. Ratos viņi vilka līdzi smagu sitamo veseri.

Lai tiktu galā ar abām pirmajām mājām, vajadzēja vismaz divas stundas. Paies krietns laiks, iekams katra Perdidobīčas māja būs pārmeklēta un padarīta droša.

-    Tev vajadzīgs smagais metāls? Sems paķircināja Kvinnu.

-    Smagais metāls ir mans dzīves aicinājums, brač.

Kvinns atvēzējās ar veseri un trieca to pret durvīm, tieši

zem kliņķa. Koks sašķēlās, un Kvinns atrāva vaļā durvis.

Viņiem pretī gāzās smirdoņa.

-    Aū, ja nu te kāds atdevis galus, lai atsaucas! izmeta Kvinns.

Joks nešķita smieklīgs.

Pie pašām durvīm uz koka grīdas mētājās zīdaiņa knupītis. Visi trīs blenza uz to.

-    Nē, nē, nē! Es to nespēju! pavēstīja Brūka.

Visi trīs stāvēja uz lieveņa. Iekšā iet neviens negribēja. Bet neviens nevēlējās arī aizcirst durvis un iet prom.

Brūkai tik nežēlīgi trīcēja rokas, ka Sems pasniedzās un satvēra tās. Būs jau labi, viņš mierināja. Tev nav jāiet iekšā.

Brūka bija patukla, vasarraibumainu seju un cietiem kā salmi, iesarkaniem matiem. Viņa bija ģērbusies Koutsas formas tērpā un līdz pat šim brīdim bija likusies pilnīga nulle. Meitene nekad nejokoja un nedraiskojās, tikai, sekojot Sema vadībai, darīja, kas darāms.

-    Tikai… pēc tā, kas Koutsā… čukstēja Brūka.

-    Kas tad Koutsā notika? jautāja Sems.

Brūka pietvīka. Nekas. Tikai, nu, visi pieaugušie ir pazuduši. Tad, juzdama, ka jāpaskaidro vairāk, viņa piebilda:

-    Vienkārši es negribu redzēt vēl vairāk preteklību.

Sems uzmeta zīmīgu skatienu Kvinnam, bet tas tikai paraustīja plecus un teica: Liekas, ka tur, iekšā, ir beigts sīkais. Un nevienam no mums negribas iet to izdibināt.

Sems uzkliedza, cik skaļi vien spēja: Vai tur, iekšā, kāds ir? Tad viņš vērsās pie Kvinna: Mēs nedrīkstam to vienkārši ignorēt.

-    Varbūt mums būtu jāziņo Keinam, ierosināja Kvinns.

-    Es gan neredzu viņu staigājam no mājas uz māju, atcirta Sems. Viņš deldē dibenu mīkstā krēslā un izturas kā nez kāds Perdidobīčas imperators.

H kā neviens uz šīs ēsmas neuzķērās, Sems teica: Iedod man vienu lielo miskastes maisu.

Kvinns to notina un pasniedza viņam.

Pēc desmit minūtēm Sems bija ticis galā. Viņš vilka maisu ar tā bēdīgo saturu pār tepiķi un ārā pa durvīm. Tad viņš to aizsēja un aizstiepa uz ratiem.

-    Kā mēdz iznest atkritumus, Sems, nevērsdamies ne pie viena, sacīja. Zēnam trīcēja rokas. Viņš jutās tik nikns, ka gribēja kādu savainot. Viņa niknums bija tik liels, ka tad, ja varētu tikt klāt tam, kurš to izraisījis, Sems no tā būtu izžņaudzis dzīvību.

Visvairāk Sems dusmojās uz sevi pašu. īsti labi viņš šo ģimeni nebija pazinis. Vientuļā māte un viņas daudzie piedzīvotāji. Un mazs puisītis. Ģimenei nebija draugu vai pat paziņu, tomēr viņam būtu vajadzējis iedomāties aiziet un aplūkot bērnu. Tai bija jābūt viņa pirmajai domai. Vajadzēja to atcerēties, bet viņš neatcerējās.

Neatskatījies uz Kvinnu un Brūku, Sems teica: Atveriet dažus logus. Lai iekļūst gaiss. Mēs varēsim atgriezties, kad nebūs vairs tik… kad smaka būs izklīdusi.

-    Brač, es jau nu tur iekšā neiešu, pavēstīja Kvinns.

Sems aši pārvarēja attālumu, kas abus šķīra. Redzot viņa

sejas izteiksmi, Kvinns pakāpās atpakaļ. Es pacēlu to bērnu un iebāzu viņu miskastes maisā, saprati? Tad nu ieej iekšā un atver logus! Dari, ko tev saka!

-              Vecīt, tev patiešām ir mazliet jāatvēsinās, teica Kvinns.

-    Tu mani nekomandēsi.

-    Nē, toties Keins gan.

Kvinns izstiepa roku, gandrīz kā kaitinādams. Atvaino, vai es tev krītu uz nerviem? Kāpēc tad tu vienkārši nesadedzini man roku, burvju puisēn?

Gadu gaitā Sems un Kvinns bija strīdējušies ne vienu reizi vien. Bet kopš IBJZ uzrašanās un sevišķi kopš Sems bija atklājis Kvinnam par sevi patiesību, vienkāršas nesaskaņas ātri pārauga vētrainos strīdos. Viņi blenza viens otram sejā, teju vai gatavi laist darbā rokas. Vismaz Sems bija pietiekami nikns, lai tā notiktu.

-    Es to izdarīšu, Sem, piedāvāja Brūka.

Abus strīdniekus vēl arvien šķīra tikai dažas collas.

-    Es negribu ar tevi ķildoties, teica Sems.

Kvinns atslābināja muskuļus un izmocīja smaidu. Neņem pierē, brač!

Brūkai Sems teica: Atver logus! Pēc tam aizej un pasaki Edīlio, lai izrok vēl vienu bedri. Es iešu un tikšu galā ar savu māju. Būtu labi, ja tu varētu aizvilkt ratus uz centru. Bet, ja tu to nevari, es sapratīšu.

Nepateicis ne vārda Kvinnam, viņš brāzās prom, tomēr pašā celiņa galā uz brīdi apstājās. Brūka, palūko, vai nevari atrast viņa un viņa mammas fotogrāfiju. Kaut kā negribas, lai viņš tiktu apglabāts viens. Viņam vajadzētu…

Neko vairāk pateikt viņš nespēja. Acis aizmigloja negaidītas asaras, un Sems ātrā gaitā devās prom pa ielu. Uzklumpačojis pa savas mājas mājas, kuru viņš ienīda, pakāpieniem, Sems aizcirta aiz sevis durvis.

Pagāja labs brīdis, iekams viņš pamanīja, ka ir pazudis mammas klēpjdators.

Sems piegāja pie galda. Pieskārās galda virsai vietā, kur bija stāvējis dators, itin kā lai pārliecinātu sevi, ka nav to iztēlojies.

Tad viņš pamanīja vaļā atrautās atvilktnes. Atvērtos skapīšus. Ēdiens nebija paņemts, tikai izvandīts, šis tas mētājās pa grīdu.

Sems metās uz savu istabu. Gaismas lodīte vēl arvien atradās savā vietā. Viņa vārgais mēģinājums to nomaskēt bija atklāts.

Kāds zināja. Kāds bija to redzējis.

Bet tas vēl nebija viss. Ari mātes guļamistabā bija izvandīts skapis un atrautas vaļā atvilktnes.

Skapī māte glabāja aizslēgtu plakanu, pelēku metāla kasti. Sems to zināja, jo māte viņam to bija rādījusi ne vienu reizi vien. Ja ar mani kas atgadās, šeit tu vari uzzināt manu gribu. Viņa gan šķita ļoti nopietna, tomēr piebilda: Nu, zini, gadījumā ja mani notriec autobuss.

-    Mums te, Perdidobīčā, autobusu nav, viņš aizrādīja.

-    Hmm, acīmredzot tāpēc tie nekad nepienāk laikā, viņa nosmējās un metās apkampt dēlu.

Turot viņu apskautu, māte pačukstēja: Sem, tur ir ari tava dzimšanas apliecība.

-    Skaidrs.

-    Vai vēlies to redzēt, atkarīgs no tevis paša.

Viņš stāvēja sasprindzis mātes skavās. Viņa piedāvāja Semam iespēju uzzināt, kas teikts viņa dzimšanas apliecībā. Tur jābūt ierakstītiem trim vārdiem: viņa, mātes un tēva.

-    Varbūt jā. Varbūt ne, viņš bija atbildējis.

Māte turēja viņu cieši, bet Sems saudzīgi atraisījās no viņas skavām un nostājās atstatu. Toreiz viņš gribēja kaut ko teikt. Lūgt piedošanu par to, kas notika ar Tomu. Pajautāt, vai ari savu īsto tēvu viņš kaut kā bija aizbaidījis.

Bet viņa dzīve tā bija dzīve ar noslēpumiem. Un, kaut gan māte bija izteikusi šādu piedāvājumu, Sems zināja, ka viņai negribas, lai šis noslēpumainības zīmogs tiek uzlauzts.

Mēnešiem ilgi Sems bija zinājis par kastes esamību. Zinājis, kur atrodama atslēga.

Tagad kaste bija pazudusi.

Viņam nebija šaubu, kas to pievācis un pārmeklējis māju.

Tagad Keins zināja, ka Semam piemīt spēks.

Sems izstūma savu divriteni. Šajā brīdī zēns izmisīgi vēlējās būt kopā ar Astrīdu. Viņa visam piešķirtu jēgu.

Vairums bērnu tagad pārvietojās ar divriteņiem ne vienmēr savējiem vai skrituļdēļiem. Kājām gāja tikai pirmsskolnieki. Un ceļā uz Astrīdas māju Sems sastapa veselu šādu mazuļu procesiju. Patlaban tie šķērsoja ielu. Pa priekšu gāja Brālis Džons. Māte Marija stūma divvietīgus ratiņus. Kāda meitene Koutsas formas tērpā stiepa mazuli, atstutējusi to sev uz gūžas. Divi citi bērni, kas bija norīkoti uz šodienu, pieskatīja rindu, kas sastāvēja no kādiem trīsdesmit pirmsskolniekiem. Tie bija pārāk mazi, lai izskatītos tik nopietni, tomēr bija arī pāris palaidņu, un Marijai nācās uzkliegt: Džūlija un Zosja, atpakaļ rindā!

Dvīnes Emma un Anna pieskatīja aizmuguri. Semam viņas bija itin labi pazīstamas, ar Annu viņš pat reiz bija aizgājis uz randiņu. Emma stūma bērnu ratiņus, un Anna Ralfa pārtikas veikala iepirkumu ratiņus ar uzkodām un autiņiem, un bērnu pudelītēm.

Sems apstājās un pagaidīja, līdz tie šķērsos ielu. Viņi pārvietojās pa gājēju pāreju, un tas, kā viņam šķita, bija labi darīts. Pirmsskolniekiem labāk iemācīties šķērsot ielu tā, it kā pastāvētu satiksme. Daži Sema vienaudži bija mēģinājuši vadīt auto, un vairumā gadījumu iznākums necik labs nebija. Tagad Keinam bija noteikumi arī šajā jomā: pie stūres nebija ļauts sēsties nevienam, atskaitot dažus Keina cilvēkus un Edīlio, kuram teorētiski vajadzētu vadīt ātrās palīdzības un ugunsdzēsēju auto. Ja vien viņš izdomātu, kā tas darāms.

-    Kā klājas, Anna? Sems pieklājības pēc apjautājās.

-    Sveiks, Sem. Kur tu biji pazudis?

Viņš paraustīja plecus. Ugunsdzēsēju depo. Iznāk, ka es tur tagad mitinos.

Anna norādīja uz mazuļiem, kuri tipināja viņai pa priekšu.

-    Bērnaukles pienākumi.

-    Baigā noņemšanās.

-    Nav ne vainas. Man nekas nav pretī.

-    Un viņai tas ari labi padodas, Marija uzmundrinoši uzsauca pār plecu.

-    Autiņus es varu nomainīt nepilnas minūtes laikā, Anna smiedamās palielījās. Un, ja autiņi ir pirmā izmēra, tad vēl ātrāk.

-    Kurp jūs visi dodaties?

-    Uz pludmali. Mums tur būs pikniks.

-    Superīgi. Tad jau vēlāk redzēsimies, noteica Sems.

Anna garāmejot pamāja pār plecu.

-    Ei, Sem, novēli mums ar Annu daudz laimes dzimšanas dienā! nokliedzās Emma.

-    Daudz laimes dzimšanas dienā jums abām! novēlēja Sems. Viņš uzmina uz riteņa pedāļiem un uzņēma ātrumu, gribēdams ātrāk nokļūt pie Astrīdas.

Atceroties savu randiņu ar Annu, zēnam sametās mazliet skumji. Viņa bija jauka meitene. Bet jāatzīst, ka tolaik viņš nemaz nebija īpaši ieinteresēts ar viņu tikties. Tas notika tikai tāpēc, ka Semam šķita tā pienākas. Negribējās taču, lai citi uzskatītu viņu par kaut kādu tizleni. Arī māte nerimās jautāt, vai viņš ar kādu satiekas, un tad nu Sems aizveda Annu uz kino. Viņš pat atcerējās filmu. “Zvaigžņu putekļi”.

Māte toreiz aizveda viņus ar auto. Tas bija viņas brīvais vakars. Mamma izlaida abus pie kinoteātra un pēc tam atbrauca viņiem pakaļ. Vēl viņi ar Annu bija aizgājuši uz Kalifornijas “Picas virtuvi” un apēduši par abiem vienu picu ar ceptu cāli.

Dzimšanas diena?

Sems zibenīgi apgrieza riteni un uzmina uz pedāļiem atpakaļ uz vietu, kur bija palaidis garām mazos. Viņš tos viens un divi panāca. Tie bija tikko sasnieguši pludmali; visi mazuļi, pārrāpušies pāri zemajam dambim, noāvuši kurpes, basām kājelēm skraidīja pa smiltīm un smējās, un Māte Marija skolotājas balsī sauca: Pieskatiet savus apavus! Nepazaudē kurpes, Aleks, paņem tās rokā un nelaid vaļā.

Anna bija apstādinājusi iepirkumu ratiņus ar uzkodām, autiņiem un pudelītēm. Emma bija atsprādzējusi un izcēlusi no ratiem mazuli.

-    Palūko viņa autiņus, atgādināja Māte Marija, un Emma viņai paklausīja.

Sems nogāza divriteni smiltis un aizelsies pieskrēja pie Annas.

-    Kas noticis, Sem?

-    Cik gadu? viņš bez elpas jautāja.

-Ko?

-    Cik gadu tev paliek, Anna?

Pagāja bridis, pirms meitenei pielipa viņa bailes. Pagāja bridis, iekams viņai atausa šo baiļu iemesls.

-    Piecpadsmit, Anna čukstus izdvesa.

-    Nu un tad? Emma, sajutusi savas dvīņumāsas noskaņojumu, bilda. Tas neko nenozīmē.

-    Nenozīmē, čukstēja Anna.

-    Varbūt tev ir taisnība, teica Sems.

-    Ak mans Dievs! izdvesa Anna. Vai mēs pazudīsim?

-    Kad jūs esat dzimušas? jautāja Sems. Kurā diennakts laikā?

Dvīnes pārmija izbiedētus skatienus. Mēs nezinām.

-    Vai zini, kopš tās pirmās dienas neviens vairs nav pazudis, tātad varbūt…

Emma izgaisa.

Anna iekliedzās.

Vecākie bērni to pamanīja. Satrūkās arī mazie.

-    Ak mans Dievs! Anna kliedza. Emma! Emma! Ak Dievs!

Viņa satvēra Sema rokas, un viņš tās cieši saspieda.

Mazajiem, vismaz dažiem, bija pielipušas viņu bailes. Māte Marija nāca šurp. Kas te notiek? Tu baidi bērnus. Kur Emma?

Bet Anna tikai atkārtoja: Ak mans Dievs! un sauca māsas vārdu.

-    Kur Emma? Marija vēlreiz noprasīja. Kas te īsti notiek?

Semam negribējās skaidrot. Anna, iecirtuši pirkstus zēna

plaukstās, darīja viņam sāpes. Annas acis bija kā milzīgi atvari, kas raudzījās viņā.

-    Ar cik lielu laika starpību jūs piedzimāt? jautāja Sems.

Anna tikai turpināja šausmās blenzt.

Sems pieklusināja balsi līdz uzstājīgam čukstam. Anna, ar cik lielu laika starpību jūs dzimāt?

-    Sešas minūtes, meitene čukstus izdvesa.

-    Turi manas rokas, Sem! viņa čukstēja.

-    Neļauj man pazust, Sem! viņa lūdzās.

-    Es neļaušu, Anna, es neļaušu tev pazust, teica Sems.

-    Kas tagad notiks, Sem?

-    Es nezinu, Anna.

-    Vai mēs nokļūsim tur, kur ir mūsu mamma un tētis?

-    Es nezinu, Anna.

-    Vai es miršu?

-    Nē, Anna. Tu nemirsi.

-    Neļauj man pazust, Sem!

Marija, turot uz gūžas kādu bērnu, tagad bija pienākusi viņiem klāt. Ari Džons bija tepat. Daži pirmsskolnieki nopietnām, raižpilnām sejām viņus vēroja.

-    Es negribu mirt, atkārtoja Anna. Es… Es nezinu, kā tas ir.

-    Būs labi, Anna.

Anna pasmaidīja. Tas bija jauks randiņš. Toreiz, kad mēs ar tevi satikāmies.

-    Bija gan.

Kādu sekundes daļu likās, ka Annas stāvs aizmiglojas. Pārāk ātri, lai tas būtu reāli. Viņa aizmiglojās, un Sems gandrīz būtu varējis apzvērēt, ka meitene viņam uzsmaida.

Un tad viņa pirksti tvēra tukšumu.

Briesmīgi ilgu laiku neviens nekustējās un neko neteica.

Mazie neraudāja. Vecākie bērni vienkārši skatījās.

Sema pirksti vēl atcerējās Annas roku tvērienu. Viņš skatījās uz vietu, kur pirms mirkļa bija atradusies viņas seja. Viņš vēl arvien redzēja meitenes lūdzošās acis.

Nespēdams sevi apturēt, Sems pasniedzās ar roku tukšumā vietā, ko Anna tikko bija aizņēmusi. Pasniedzās pēc sejas, kuras tur vairs nebija.

Kāds iešņukstējās.

Kāds sāka šņukstēt, tam pievienojās citas balsis, mazie ņēmās raudāt.

Sems jutās briesmīgi. Kad pazuda viņa skolotājs, viņš to nebija gaidījis. Šoreiz viņš redzēja briesmas tuvojamies kā baismi palēninātā nakts murgā. Šoreiz viņš redzēja tās tuvojamies un jutās tā, it kā būtu ieaudzis zemē starp dzelzceja sliedēm bez iespējas atlēkt sāņus.

DIVDESMITĀ NODAĻA

131 STUNDA, 3 MINŪTES

-    Tas tā gluži vienkārši notika, paziņoja Dreiks.

Keins sēdēja savā pārlieku milzīgajā ādas krēslā tajā pašā, kas kādreiz bija piederējis Perdidoblčas mēram. Viņš tajā izskatījās pārāk sīks. Kā jau bērns. Un, lai padarītu visu vēl ļaunāku, Keins košļāja īkšķa nagu. Gandrīz izskatījās, it kā viņš sūkātu īkšķi.

Diāna gulšņāja uz dīvāna, lasīdama žurnālu un nepievērsdama gandrīz nekādu uzmanību notiekošajam.

-    Tās divas meitenes, kuras tu man liki izsekot. Abas vienkārši izdarīja to lielo lēcienu. Izkūpēja gaisā, kā saka tas idiots Kvinns.

Keins pielēca kājās. Akurāt, kā es paredzēju. Akurāt, kā es teicu. Par to, ka viņa paredzējumi apstiprinājušies, Keins gan nešķita iepriecināts. Viņš panācās nost no rakstāmgalda un, Dreikam par lielu prieku, izrāva žurnālu Diānai no rokām un aizlidināja to pāri telpai. Varbūt tu varētu man veltīt kaut cik uzmanības kā tev šķiet?

Diāna nopūtās un, notraususi no blūzes pūciņu, lēnām uzslējās sēdus. Nekļūsti rupjš pret mani, Kein, viņa brīdināja. Atceries, ka es biju tā, kura teica, ka mums jāsāk vākt dzimšanas apliecības.

Dienu pēc IBJZ uzrašanās Dreikam bija iespēja apskatīt Diānas psiholoģiskā raksturojuma mapi. Taču tūlīt pēc tam viņas mape pazuda. Tās vietā viņa bija atstājusi uz ārsta rakstāmgalda atvērtu Dreika mapi, kurā bija iezīmējusi sīku smaidošu ģīmīti ar parakstu “sadists”.

Dreiks viņu ienīda jau pirms tam. Bet kopš tās reizes naids pret Diānu bija kļuvis par neatņemamu viņa ikdienas dzīves sastāvdaļu.

Dreikam par nepatiku, Diānas nekaunīgo pretī runāšanu Keins uzņēma iecietīgi. Jā. Tā bija laba doma, viņš atzina.

-    Izcili laba doma.

-    Tur bija klāt ari Diānas draudziņš Sems, pavēstīja Dreiks.

Diāna uz šo provokāciju nereaģēja.

-    Viņš turēja to vienu skuķeni aiz rokām brīdī, kad viņa izkūpēja, piebilda Dreiks. Skatījās tieši viņai acīs. Redz, pirmā skuķene pazuda, un šie visi zināja, kas tūlīt notiks. Tā otrā viņa pinkšķēja kā traka. Biju pārāk tālu, lai dzirdētu, ko viņa tur murmuļo, bet bija skaidrs, ka viņa ir apčurājusies.

-    Sadisms, konstatēja Diāna. Bauda, ko izraisa cita cilvēka sāpes.

Dreiks papleta platāku savu haizivs smaidu. Runā, ko gribi, vārdi mani neķer.

-    Citādi jau tu nebūtu psihopāts, Dreik.

-    Izbeidziet, jūs abi! uzsauca Keins. Viņš iekrita atpakaļ milzīgajā krēslā un atsāka košļāt īkšķi. Ir septiņpadsmitais novembris. Manā rīcībā vēl ir piecas dienas, lai izdomātu, kā tikt ar to galā.

-    Piecas dienas, atkārtoja Dreiks.

-    Es nezinu, ko mēs iesāksim, ja tu, Kein, izgaisīsi, teica Dreiks. Taču skatiens, ko viņš tajā brīdī raidīja Diānai, vēstīja, ka viņš lieliski zina, ko iesāks tad, ja Keina vairs nebūs.

Savā ierastajā manierē satraukti izbolītām acīm stiepdams sev līdzi atvērtu klēpj datoru, telpā iebrāzās Datordžeks.

-    Kas ir? uzrūca Keins.

-    Es to uzlauzu! lepni pavēstīja Datordžeks. Sastapis vienaldzīgus skatienus, viņš paskaidroja: Medmāsas Templas datoru.

Keins izskatījās apmulsis. Ko? Ak. Vareni. Bet man ir lielākas problēmas. Iedod to Diānai. Un lasies.

Datordžeks pastiepa datoru Diānai un izsteidzās no telpas.

-    Pārbijies sīks ute, vai ne? noteica Dreiks.

-    Liec viņu mierā. Viņš ir noderīgs, brīdināja Keins.

-    Dreik, ko tieši tu redzēji brīdī, kad tā meitene… pārcēlās?

-    Tā pirmā… Kad tas notika, es neskatījos tieši uz viņu. No otrās gan es nenolaidu acu. Vienā mirklī viņa bija te, nākamajā jau prom.

-    Vienos septiņpadsmit?

Dreiks paraustīja plecus. Aptuveni.

Keins trieca dūri pret galdu. Man nevajag aptuveni, tu, idiot! viņš kliedza. Es cenšos to saprast. Vai zini, tas neattiecas uz mani vien, Dreik. Mēs visi kļūstam vecāki. Arī tev pienāks tā diena, kad tu gaidīsi savu pazušanu.

-    Divpadsmitais aprīlis, viena minūte pēc pusnakts,

Dreik, precizēja Diāna. Ne jau tāpēc es esmu iegaumējusi dienu, stundu un minūti, lai… Viņa apklusa, kaut ko lasīdama datora ekrānā.

-    Kas ir? jautāja Keins.

Diāna neatbildēja, bet bija skaidrs, ka Konijas Templas dienasgrāmatā viņa uzgājusi kaut ko ārkārtīgi interesantu. Tad viņa ar strauju kaķenes grāciju piecēlās kājās un atrāva vaļā dokumentu skapi. Izvilkusi no tā pelēku metāla kasti, Diāna gandrīz godbijīgi nolika to uz Keina rakstāmgalda. |

-    Neviens to vēl nav atvēris? viņa noprasīja.

-    Mani vairāk interesēja medmāsas Templas dators, sacīja Keins. Kālab?

-    Pārmaiņas pēc esi nu noderīgs, Dreik! norīkoja Diāna.

-    Atmūķē atslēgu!

Dreiks pakampa papīra nazi, iegrūda asmeni lētajā slēdzenē un pagrieza. Atslēga salūza.

Diāna atvēra kasti. Izskatās pēc testamenta. Un ak, tas ir interesanti! avīzes izgriezums par notikumu ar to skolas autobusu, par ko mēs visi esam dzirdējuši. Un… te nu ir.

Meitene izvilka plastmasas mapi, kurā bija saudzīgi ievietota smalki nodrukāta dzimšanas apliecība. Uzlūkojusi to, viņa sāka smieties.

-    Rimsties, Diāna! Keins viņu apsauca. Pielēcis kājās, viņš izrāva dzimšanas apliecību Diānai no rokām. Saraucis uzacis, viņš to aplūkoja. Tad Keins smagi atkrita krēslā kā marionete, kurai kāds pārgriezis aukliņas.

-    Divdesmit otrais novembris, Diāna, neganti smaidīdama, pavēstīja.

-    Sakritība, teica Keins.

-    Viņš ir trīs minūtes vecāks par tevi.

-    Tā ir sakritība. Mēs nemaz neesam līdzīgi.

-    Kā apzīmē tos dvīņus, kuri nav kā divas ūdens lāses? Diāna pielika pirkstu pie mutes, parodēdama saspringtu domāšanu. Ak jā, dažādu olšūnu dvīņi. Viena dzemde, vieni vecāki, divas olšūnas.

Keins izskatījās tā, it kā būtu gatavs noģībt. Dreiks viņu tādu nekad nebija redzējis. Tas nav iespējams.

-    Neviens no jums nepazīst savu īsto tēvu, turpināja Diāna. Laipnība, ko viņa tēloja, bija tik tuva līdzjūtībai kā vēl nekad. Un cik reižu tu man esi teicis, ka nepavisam nelīdzinies saviem vecākiem, Kein?

-    Tam nav nozīmes, izdvesa Keins. Viņš pasniedzās pēc Diānas rokas, un pēc īsas svārstīšanās viņa ļāva zēnam to saņemt.

-    Par ko jūs tur abi runājat? nesaprata Dreiks. Viņam nepatika būt tam, kurš nav sapratis joku. Taču tie abi nelikās viņu dzirdam.

-    Tas teikts ari dienasgrāmatā, klāstīja Diāna. Medmāsas Templas dienasgrāmatā. Viņa zināja, ka tu esi mutants. Viņai bija aizdomas, ka tev piemīt kaut kāds neiespējams spēks, ko viņa neapšaubāmi bija ievērojusi arī dažiem citiem. Viņai bija aizdomas, ka kādu pusduci traumu, kuru iemesli nevienam nebija skaidri, esi izraisījis tieši tu.

Dreiks, apjautis, par ko ir runa, izgrūda rejošu smiekliņu.

-    Vai tu gribi teikt, ka medmāsa Tempļa ir Keina māte?

Keina seja iekvēlojās pēkšņā niknumā. Pieveries, Dreik!

-    Divdesmit otrajā novembrī piedzimst divi mazi puisēni, klāstīja Diāna. Viens paliek pie mātes. Otrs tiek atdots prom, un to adoptē cita ģimene.

-    Tātad viņa bija tava māte? Tevi viņa pameta, bet Semu paturēja? Dreiks smējās, papilnam izbaudīdams Keina pazemojumu.

Keins aizgriezās no Diānas un, izstiepis rokas, pavērsa tās pret Dreiku.

-    Kļūda, noteica Diāna. Nebija gan skaidrs, vai tas tika teikts Dreikam vai Keinam.

Dreiks sajuta briesmīgu belzienu krūtīs. Likās, it kā viņu būtu notriekusi automašīna. Viņš tika atrauts no zemes un grūsts pret sienu. Ar muguru sašķaidījis pāris ierāmētu grafiku, viņš nokrita kņūpus.

Dreiks piespieda sevi atgūties. Viņam gribējās pielēkt kājās un mesties virsū Keinam, pirms tas ķertais pagūtu iebliezt viņam vēlreiz. Bet Keins bija pielēcis klāt, piesarkušu seju un atieztiem zobiem tas slējās pār viņu, izskatīdamies pēc traka suņa.

-    Atceries, kurš te ir vadonis, Dreik! klusā, aizžņaugtā

balsī, kas likās gandrīz kā dzīvnieka ņurdiens, izgrūda Keins. 4

Dreiks uzvarēts pamāja ar galvu. Pagaidām.

-    Celies! pavēlēja Keins. Mums stāv priekšā darbs.

Astrīda atradās uz lieveņa kopā ar Mazo Pītu. Tā bija labākā vieta, kur noķert vēl mazliet saules. Viņa sēdēja lielā, baltā pītā šūpuļkrēslā, atbalstījusi pēdas pret treliņiem. Meitenes kailās kājas saulē spīdēja baltas. Astrīda vienmēr bija bijusi bāla. Viņa nebija no cilvēkiem, kuri apsēsti ar iedeguma iegūšanu, taču šodien meitene juta vajadzību pēc saules. Esot kopā ar Mazo Pītu, laiks pārsvarā tika vadīts iekštelpās. Un pēc pāris šādām dienām māja pārvērtās par cietumu.

Astrīda prātoja, vai tāpat jutās arī māte. Vai tā bija izskaidrojams, kāpēc māte, kura caurām dienām un naktīm ziedojās Mazajam Pītam, pēdējā laikā centās sameklēt jebkādu aizbildinājumu, lai uzgrūstu dēlu ikvienam, kurš būtu ar mieru viņu pieskatīt?

Iela, kurā dzīvoja Astrīda, kopš IBJZ uzrašanās bija maz mainījusies. Meitene ievēroja tikai šādus tādus sīkumus. Automašīnas stāvēja, kur stāvējušas. Nebija nekādas satiksmes. Mauriņi pamazām kļuva mežonīgi. Puķes, ko divas mājas tālāk dzīvojošais misters Mesiljo allaž bija uzturējis tik skaistas, nu vairs neaprūpētas bija apvītušas un nokārtām galviņām. Dažās pastkastītēs bija pacelti karodziņi, gaidot pastnieku1 , kurš tā arī neatnāca. Uz ielas mētājās atvērts lietussargs, kas, uzpūšot vējiņam, pārvietojās ikreiz par kādu collu. Dažas mājas tālāk kāds meža zvērs vai varbūt izsalcis mājdzīvnieks bija apgāzis atkritumu urnu, izgāžot uz piebrauktuves nomelnējušas banānu mizas, izmirkušas avīzes un vistu kaulus.

Astrīda ieraudzīja Semu nikni minam divriteņa pedāļus. Viņš bija teicis, ka iegriezīšoties, lai kopīgi aizietu uz pārtikas veikalu, un viņa gaidīja puisi ar dalītām jūtām. Viņa gribēja Semu redzēt. Un gaidas darīja viņu nervozu.

Skūpstīšanās noteikti bija kļūda.

Nē, tomēr nebija.

Sems nogāza riteni mauriņā un devās augšup pa kāpnēm.

-    Sveiks, Sem! Bija skaidri redzams, ka puisis ir apbēdināts. Astrīda nolaida kājas zemē un pagriezās pret viņu.

-    Tikko izgaisa Anna un Emma.

-    Ko?

-    Es tur biju. Es uz viņām skatījos. Brīdī, kad tas notika, es turēju Annas roku.

' Pacelts karodziņš nozīmē, ka pastkastītē atrodas nosūtāma vēstule. Pastnieks, ieraugot karodziņu, izņem vēstuli, lai to nogādātu pastā, un tad karodziņu nolaiž.

Astrīda piecēlās un, pat nedomādama, ko dara, apkampa Semu tāpat, kā mēdza apkampt Mazo Pītu, kad gribēja brālīti nomierināt.

Bet atšķirībā no Mazā Pīta Sems viņai atbildēja ar neveiklu apskāvienu. Kādu brīdi viņa seja bija paslēpta meitenes matos.

Astrīda pie pašas auss dzirdēja puiša saraustīto elpu. Tā vien šķita, ka viņi to darīs atkal, proti skūpstīsies. Tomēr nē abi reizē kā pēc komandas atrāvās viens no otra.

-    Viņai bija bail, teica Sems. Tas ir, Annai. Viņa redzēja, kā pazūd Emma. Viņas piedzima ar sešu minūšu starpību. Vispirms Emma. Tad Anna, jau gaidīdama to. Zinādama, kas notiks.

-    Cik šausmīgi! Sem, nāc iekšā! Astrīda palūkojās uz brālīti. Viņš, kā jau parasti, bija iegrimis savā spēlē.

Astrīda aizveda Semu uz virtuvi un ielēja viņam glāzi ūdens. Zēns vienā rāvienā izdzēra pusi.

-    Man atlikušas piecas dienas, drūmi noteica Sems. Piecas dienas. Pat ne nedēļa.

-    Tu to tik droši nevari zināt.

-    Nevajag, labi? Vienkārši nevajag. Nestāsti man pasaciņas par to, ka viss būs labi. Nekas nebūs labi.

-    Lai notiek! Astrīda pamāja ar galvu. Tev taisnība. Piecpadsmit gadi ir kaut kāda robeža, un, to sasniedzot, cilvēks izgaist. |

Šis apstiprinājums lika Semam nomierināties. Tieši tas viņam bija vajadzīgs skaidros vārdos bez izlocīšanās pateikta patiesība. Astrīda atskārta, ka tikai tā viņa var Semam palīdzēt ne vien tagad, bet arī nākotnē. Ja vien viņiem pastāv kaut kāda nākotne.

-    Es no tā izvairījos. Nedomāju par to. Es sevi kaut kā pārliecināju, ka tas nenotiks. Sems izmocīja greizu smaidu šķiet, galvenokārt Astrīdas dēļ. Viņš redzēja pats savas bailes atspoguļojamies meitenes sejā un tagad centās tās apspiest.

-     Pozitīvi ir tas, ka tādā gadījumā man nav jāraizējas, cik nomācoša šeit, IBJZ, būs Pateicības diena.

-   Jābūt kaut kādam paņēmienam, kā to uzveikt, Astrīda piesardzīgi bilda.

Viņš uzlūkoja meiteni ar cerībām, it kā būtu iespējams, ka viņai ir zināma atbilde. Astrīda papurināja galvu, un viņš teica: Neviens nav pat mēģinājis izkļūt no IBJZ. Jābūt taču veidam, kā tikt no šejienes ārā. Ja nu kaut kur šajā barjerā ir lieli, plaši atvērti vārti? Varbūt uz jūru. Varbūt tuksnesī vai nacionālajā parkā. Neviens tos nav pat meklējis.

Astrīda apspieda sevī vēlmi apzīmēt šo pieņēmumu kā “ķeršanos pie salmiņa”.

Taču viņa sacīja: Ja pastāv ceļš ārā no šejienes, jābūt arī ceļam iekšā. Un visai pasaulei būtu jāzina, kas noticis. Perdidobīča, spēkstacija, šoseja pēkšņi tas viss ir bloķēts. Nevar būt, ka pasaule to nebūtu pamanījusi. Un tur ir nesalīdzināmi vairāk cilvēku un vairāk iespēju nekā mums. Tur vajadzētu darboties vai pusei pasaules zinātnieku. Tomēr mēs vēl arvien esam šeit.

-    Zinu. Es to visu zinu. Nu jau kaut cik nomierinājies, Sems sēdēja uz viena no soliņiem, kas bija sarindoti gar virtuves leti. Kā novērtējot akmens vēsumu, viņš pārlaida ar roku pār letes gludo granīta virsmu. Es tiku par to domājis, Astrīd. Ko tu teiktu par olu?

-    Hm. Olas mums ir izbeigušās.

-    Nē, es gribēju teikt: iedomājies olu. Putnēns cenšas izlauzties no olas, vai ne? Bet, ja tu mēģinātu olā ielauzties, tā tiktu sašķaidīta. Lai to ilustrētu, viņš saspieda pirkstus. Tā kā meitene neatbildēja, Sems smagi nopūtās un teica: Kad es to iedomājos, man tas likās itin sakarīgi.

-    Taisnību sakot, tur patiešām ir zināma jēga, piekrita Astrīda.

Sems bija redzami pārsteigts. Zēna acis iezibējās akurāt tā, kā Astrīdai patika, un viņš greizi pasmaidīja. Izskatās, ka tevi tas izbrīna, viņš atzīmēja.

-    Izbrīna gan, tā mazliet. Tā patiešām var izrādīties atbilstoša analoģija.

-    Tādus vārdus kā “atbilstoša analoģija” tu lieto tāpēc, lai man atgādinātu, ka esi gudrāka par mani, viņš ķircinājās.

Viņu skatieni sastapās. Tad abi novērsās un mulsi pasmaidīja.

-     Vai zini, es nenožēloju, teica Sems. Es zinu, ka nav ne īstais laiks, ne īstā vieta un tamlīdzīgi, bet tik un tā nenožēloju.

-    Tu domā…

-Jā-

-    Es arī ne, sacīja Astrīda. Nu, man tā bija pirmā reize.

Zini, ja neskaita to, ka pirmajā klasē es sabučoju Alfredo Sleivenu.

-    Pirmā reize?

-    Nūjā. Un tev?

Sems papurināja galvu un nožēlas pilns saviebās. Bet, viņš teica, tā bija pirmā reize, kad man tas bija nopietni.

Starp viņiem iestājās tīkams klusums.

Tad Astrīda ierunājās: Sem, par to olu. Tu sacīji: ja cilvēki tur, ārpusē, censtos izlauzties cauri barjerai, tas varētu būt bīstami mums. Un cilvēki ārpusē to ir sapratuši. Tad nāktos secināt, ka izlauzties cauri barjerai un izglābties varam vienīgi mēs paši. Varbūt visa pasaule gaida, vēro, cer, ka mēs izdomāsim, kā to uzlauzt. Meitene atvēra skapīti, kas atradās virs galvas, un izvilka no tā pustukšu cepumu paciņu. Uzlikusi to uz letes, viņa paņēma vienu cepumu sev. Teorija ir lieliska, |

bet pats saproti, ka ne visai ticama.

-    Zinu. Bet es negribu vienkārši sēdēt un gaidīt, kamēr pulkstenis skaita sekundes. Ja nu tomēr pastāv kaut kāds ceļš ārā no IBJZ.

-    Ko tu gribi darīt?

Sems paraustīja plecus. Viņš to darīja, nevis kā būdams šaubu vai nedrošības varā, bet drīzāk kā nometot smagu nastu un šādi atbrīvojot sevi darbībai. Gribu sākt ar barjeras izpēti.

Virzīties gar to, vērojot, vai kaut kur tajā nav vārtu. Varbūt atliek iziet pa šiem vārtiem, un viņi visi ir tur. Nu, zini mana mamma, tavi vecāki. Anna un Emma.

-    Skolotāji, papildināja Astrīda.

-    Nesabojā šo laimīgo ainu, teica Sems.

-    Kas notiks, ja tu atradīsi vārtus, Sem? Iziesi pa tiem? Kas tad notiks ar visiem pārējiem IBJZ bērniem?

-    Ari viņi izies.

-    Tu droši nezināsi, ka tie ir vārti, iekams pats nebūsi pa tiem izgājis. Bet, tiklīdz būsi to izdarījis, tev, visticamāk, vairs nebūs atpakaļceļa.

-    Astrīda, pēc piecām dienām es pazudlšu. Izkūpēšu. Prom, un viss.

-    Tev jāpadomā pašam par sevi, Astrīda teica bez jebkādas izteiksmes.

Sems izskatījās satriekts. Diezin vai ir godīgi…

Lai ari ko viņš būtu gribējis teikt, to pārtrauca divi trokšņi, kuri sekoja viens otram. Pirmais bija būkšķis ārpusē. Otrs bija Mazā Pīta kliedziens.

Astrīda metās uz durvīm, izspurdza pa tām un atrada Mazo Pītu, sarāvušos kamolā, brēcam pilnā kaklā. Zēns trīcēja pie visām miesām un bija bīstami tuvu robežai, aiz kuras viņam varēja sākties lēkme.

Uz dēļu grīdas līdzās viņam bija akmens.

Un uz ietves smiedamies stāvēja Panda, Koutsas zēns, vārdā Kriss, un Kvinns. Panda un Kriss turēja rokās beisbola nūjas. Krišam bija arī balts atkritumu maiss, kurā bija labi saskatāmi jaunākā modeļa spēļu datora apveidi.

-    Vai jūs sviedāt manam brālītim ar akmeni? Astrīda, nometusies ceļos blakus Mazajam Pītam, uzkliedza. Dusmas bija padarījušas viņu bezbailīgu.

Sems apņēmīgā gaitā devās pāri mauriņam.

-    Vai tu tas biji, Panda?

-    Viņš mani ignorēja, taisnojās Panda.

-    Panda tikai muļķojās, Sem, ierunājās Kvinns. Viņš bija pamanījies nostāties starp Semu un Pandu.

-    Mest ar akmeni neaizsargātam bērnam ir tikai muļķošanās? noprasīja Sems. Un kas tev vispār prātā, ka vazājies kopā ar šo pretekli?

-    Kuru tu nosauci par pretekli? vaicāja Panda. Viņš ciešāk satvēra savu beisbola nūju, tomēr neizskatījās, ka grasītos likt to lietā.

-    Kuru es nosaucu par pretekli? Tā es saucu ikvienu, kurš apmētā ar akmeņiem mazus bērnus, Sems nedomāja atkāpties.

Kvinns, tēlodams samierinātāju, pacēla rokas. Paklau, elpo dziļi, brač! Mēs tikko bijām nelielā misijā pie Mātes Marijas. Viņa sūtīja Pandu pameklēt mazajiem bērniem kādu spēļu lācīti, saproti? Mēs darījām labu darbu.

-    Labu darbu pie viena kādam kaut ko nočiepjot? Sems norādīja uz atkritumu maisu Kriša rokā. Un atpakaļceļā nolēmāt apmētāt ar akmeņiem ar autismu sirgstošu bērnu?

-    Ei, liecies taču mierā, teica Kvinns. Mēs to spēli nesam Marijai, lai viņai būtu, ar ko nodarbināt sīkos.

Mazais Pīts tagad kliedza Astrīdai tieši ausī, tāpēc no visa, ko teica aizvien īgnākais Kvinns un salta naida pārņemtais Sems, viņa dzirdēja tikai dusmīgu vārdu fragmentus.

Tad Sems apmetās uz papēža un atgriezās pie Astrīdas. Kvinns viņam aiz muguras parādīja izslietu vidējo pirkstu un aizvilkās pa ielu nopakaļ Pandam un Koutsas puisim.

Sems nikni iemetās lieveņa krēslā. Pagāja vēl desmit minūtes, līdz Astrīdai izdevās nomierināt mazo brālīti un no jauna pievērst viņu videospēlei. Sems pa šo laiku vārījās dusmās.

-Viņš kļūst nekam nederīgs. Ļaunāk nekā nekam nederīgs, sirdījās Sems. Tad, mazliet atmaidzis, piebilda: Gan mēs tiksim tam pāri.

-    Tu domā sevi un Kvinnu?

-Jā-

Astrīda bija nospriedusi par to labāk ciest klusu. Bet šo sarunu ar Semu viņai vajadzēja uzsākt agrāk vai vēlāk. Šaubos, vai viņš grib tikt tam pāri.

-    Tu viņu tik labi nepazīsti.

-    Viņš tevi apskauž.

-    Kā tad, esmu taču tik neizsakāmi daiļš, Sems to mēģināja pārvērst par joku.

-    Viņš pieder pie viena cilvēku tipa, tu pie pavisam cita. Kad dzīve rit normāli, jūs it kā esat vienādi. Bet, kad apstākļi izvēršas dīvaini un draudīgi, kad iestājas krīze, pēkšņi izrādās, ka esat pilnīgi pretmeti. Tā tik tiešām nav Kvinna vaina, bet viņš nav drosmīgs. Viņš nav stiprs. Tu gan.

-    Tu joprojām gribi redzēt manī nez kādu varoni.

-    Es gribu, lai tu būtu tas, kas esi. Astrīda palika līdzās Mazajam Pītam, bet viņas roka pasniedzās pēc Sema rokas.

-    Sem, viss kļūs aizvien ļaunāk. Pašlaik visi ir šoka stāvoklī. Visi ir pārbijušies. Tomēr to, cik briesmīgām vajadzētu būt viņu bailēm, viņi vēl nav sapratuši. Agrāk vai vēlāk izsīks pārtikas krājumi. Agrāk vai vēlāk pārstās darboties spēkstacija. Kad mēs visi sēdēsim tumsā, badā un izmisumā, kurš tad uzņemsies vadību? Keins? Orks? Dreiks?

-    Nu, Sems sausi noteica, no tavas mutes tas viss izklausās trakoti jautri.

-    Labi, beigšu tev piesieties, Astrīda, juzdama, ka jāatkāpjas, noteica. Viņa prasīja neiespējamo no zēna, kuru tikko pazina. Un tomēr meitene zināja, ka rīkojas pareizi.

Viņa ticēja Semam. Viņa zināja, ka šim zēnam ir likteņa lemta sūtība.

Astrīda prātoja, kālab tā. Tas patiešām nebija loģiski. Viņa neticēja liktenim. Visu savu mūžu Astrīda bija paļāvusies uz savām smadzenēm, uz savu spēju izprast faktus. Tagad kāda viņas būtnes daļa, kuras eksistenci meitene gandrīz pat neapzinājās, kāda dziļi aprakta un noniecināta sevis pašas daļiņa ne veselais saprāts, bet tikai un vienīgi instinkts skubināja un bikstīja, lai viņa urda Semu.

Un viņa bija pārliecināta.

Pārliecināta.

Astrīda pagriezās pret Mazo Pītu tā, lai Sems nevarētu redzēt raižpilno vaibstu viņas sejā, tomēr puiša roku vaļā nelaida.

Viņa bija pārliecināta. Kā atbildot uz to, cik ir divi reiz divi. Tik ļoti pārliecināta.

Beidzot meitene palaida Sema roku vaļā. Ievilka dziļu, saraustītu elpu. Un pēkšņi Astrīda vairs nepavisam nebija pārliecināta. Rūpju rieva viņas sejā ievilkās dziļāka. Iesim pēc pārtikas, viņa teica.

Sems bija domās kaut kur aizklīdis, tāpēc nepamanīja, kā Astrīda, aiz sasprindzinājuma saviebusies, skatās pati uz savām rokām. Tad viņa noslaucīja plaukstas šortos.

-    Jā, Sems attrauca. Ejam gan, kamēr tas vēl ir iespējams.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

129 STUNDAS, 34 MINŪTES

-    Parādi man savu sarakstu! pieprasīja Hovards. Viņš sēdēja dārza krēslā pie Ralfa pārtikas veikala durvīm. Kājas viņš bija uzlicis uz otra krēsla. Hovardam bija mazs kombinētais TV/DVD aparāts, kurā tika rādīts “Zirnekļcilvēks 3”. Nācējiem tuvojoties, viņš tik tikko pacēla no tā acis.

-    Man nav nekāda saraksta, sacīja Astrīda.

-    Tev vajadzīgs saraksts, Hovards paraustīja plecus. Bez saraksta neviens netiek ielaists.

-    Labi, teica Sems. Varbūt tev ir kāds papīra gabals un zīmulis?

-    H nu sagadījies, ka ir gan, Sem. To teicis, Hovards izzvejoja no slikti piegulošās ādas jakas kabatas mazu piezīmju grāmatiņu ar spirāli un pastiepa to Astrīdai.

Sarakstījusi visu vajadzīgo, viņa atdeva piezīmju grāmatiņu Hovardam.

-    Visas svaigās lietas, nu, lauksaimniecības produktus, tu vari dabūt. Viss iet uz slikto pusi. Saldējums ir gandrīz cauri, bet varbūt ir kaut cik Popsicles, viņš paglūnēja uz Mazo Pītu.

-    Tev garšo Popsicles, Pītiņ, plānais prātiņ?

-    Turpini! Sems viņu pārtrauca.

-    Bet, ja tu vēlies konservētus produktus vai makaronus, vai kaut ko tamlīdzīgu, tev vajadzīga īpaša atļauja no Keina vai kāda no šerifiem.

-    Par ko tu runā? jautāja Astrīda.

-    Es runāju par to, ka tu vari dabūt olas un lapu salātus, un pienu, un šādas tādas delikateses, jo tam visam drīz beigsies derīguma termiņš, bet tādas lietas kā, piemēram, konservētas zupas un visu citu, kas nebojājas, mēs pietaupām.

-    Jā, labi, man tas šķiet saprātīgi, atzina Astrīda.

-    Tas pats ar papīra izstrādājumiem. Katrs var dabūt vienu tualetes papīra rullīti. Tāpēc lieto to labi ilgi. Viņš vēlreiz ielūkojās sarakstā. Tamponi? Kāds izmērs?

-    Pieveries! uzsauca Sems.

Hovards iesmējās. Ejiet vien iekšā. Bet, kad nāksiet ārā, es visu pārbaudīšu un, ja kaut kas neatbildīs sarakstam, likšu to nolikt atpakaļ.

Veikals bija saārdīts. Iekams Keins tam nebija piekomandējis sargu, no tā bija izlaupīti gandrīz visi našķi. Un bērni, kas te tika sirojuši, nepavisam nebija centušies būt kārtīgi vai uzmanīgi. Plaukti bija apgāzti, uz grīdas mētājās sašķaidītas majonēzes burkas un saplēstu ledusskapja durvju lauskas.

Kur vien raugies, bija mušas, un visu pamazām sāka apņemt miskastes smaka. Dažas no griestu lampām bija izdegušas, tāpēc visa telpa šķita krēslaina. Toties virs galvas vēl arvien karājās spilgti krāsaini plakāti, kas reklamēja dažādas preces un vēstīja par cenu atlaidēm.

Sems paņēma iepirkumu ratiņus, un Astrīda iecēla Mazo Pītu sēdeklī.

Ziedi puķu nodaļā izskatījās tādi kā paguruši. Lai arī zaudējuši augstumu, gaisā vēl arvien lidinājās kāds ducis folijas gaisa balonu ar uzrakstu “Daudz laimes dzimšanas dienā!” un Pateicības dienas tekstiem.

-    Varbūt man vajadzētu palūkot tītaru, prātoja Astrīda, vērodama Pateicības dienai paredzētās pārtikas stendu: ķirbju plātsmaizi, žāvētus augļus, dzērveņu mērci, tītaru pildīšanas rīkus, gaļas pildījumu.

-    Tu proti pagatavot tītaru?

-              Instrukcijas taču var atrast tīmeklī. Tad viņa nopūtās.

-    Ak nē! Varbūt kaut kur dabūjama kāda pavārgrāmata.

-    Laikam jau bez dzērveņu mērces.

-    Neko no konservētā.

Sems devās uz priekšu, uz lauksaimniecības produktu nodaļu, taču, attapis, ka Astrīda vēl arvien skatās uz sezonas stendu, apstājās. Viņa raudāja.

-    Ei, kas noticis?

Astrīda notrausa asaras, taču tās plūda atkal. Līdz šim mēs allaž iepirkāmies trijatā: mamma, Pītijs un es. Ik nedēļu tā bija reize, kad mēs varējām parunāties. Zini, mēs iepirkāmies tā nesteidzīgi, apspriezdamas, ko ēdīsim, un runājām ari par visu citu. Vienkārši tāpat. Es šeit vēl nekad neesmu bijusi bez mammas.

-    Es ari ne.

-    Tas šķiet dīvaini. Izskatās tāpat, un tomēr ne.

-    Nekas vairs nav kā agrāk, piekrita Sems. Bet cilvēkiem tik un tā ir jāēd.

Tas izvilināja Astrīdas sejā neizlēmīgu smaidu. Labi. Iepirksimies.

Viņi paņēma salātus un burkānus, un kartupeļus. Sems aizgāja aiz letes, lai paņemtu pāris gaļas gabalu, un ietina tos papīrā. Pār dažiem tiem, kas brīdī, kad pazuda miesnieki, bija palikuši uz letes, spietoja mušas. Bet gaļa, kas atradās vitrīnā, likās neskarta.

-    Vēl kaut ko, cienītā? viņš apjautājās.

-    Nu, tā kā neviens cits to neņem, es labprāt paņemtu šo cepeša gabalu.

Sems pieliecās, lai ielūkotos vitrīnā. Viss, padodos. Kurš no tiem ir cepetis?

-    Tur tas lielais, Astrīda pabungāja pa stiklu. Es to varu ielikt ledusskapi.

-    Protams. Cepetis, Sems to izvilka un nolika uz vaskota papīra gabala. Jūs taču saprotat, cienītā, ka tas maksā vismaz divpadsmit dolārus mārciņā?

-    Ierakstiet to manā rēķinā.

Viņi devās uz piena vitrīnu. Un tur, nervozi turēdams gatavībā savu nūju, stāvēja Panda.

-    Atkal jau tu? noskaldīja Sems.

Panda neatbildēja.

Astrīda iekliedzās.

Sems pagriezās un vēl paguva ieraudzīt Dreiku Mervinu; nākamajā mirklī kaut kas trāpīja viņam pa deniņiem. Sems sagrīļojās un, izgrūstīdams zaļās pudeles, uzgāzās plauktam ar Parmas sieru.

Viņš redzēja atvēzētu nūju un centās aizšķērsot tai ceļu, bet galva likās peldam un acis nespēja koncentrēt skatienu.

Ceļi saļima, un Sems atsitās pret grīdu.

Kā no liela attāluma viņš redzēja ātri kustamies četrus vai varbūt piecus puišus. Divi no tiem saķēra Astrīdu un atlauza rokas viņai aiz muguras.

Atskanēja meitenes balss, kas Semam šķita nepazīstama līdz brīdim, kad viņu uzrunāja Panda: Diāna!

-    Iepakojiet viņa rokas, pavēlēja Diāna.

Sems pretojās, taču nespēja pārvaldīt savus muskuļus. Kaut kas pārvilkās pāri kreisajai rokai, tad labajai. Spēcīgi pirksti viņu cieši turēja.

Kad acis beidzot spēja koncentrēt skatienu, Sems tik vien spēja kā muļķīgi blenzt uz to, kas bija izdarīts. Viņa plaukstu locītavas bija sasietas kopā ar plastmasas auklu. Un pāri katrai plaukstai bija ar izolācijas lenti pielīmēts saplacināts folijas balons.

Diāna Ledrisa pietupās tā, lai abu sejas būtu vienā augstumā. Tā ir folija. Atstarojoša virsma. Tāpēc es tavā vietā necenstos taisīt nekādus trikus, Sem. Tu tikai apdedzināsi sev plaukstas.

-    Ko jūs darāt? Sems, mēlei mežģījoties, izgrūda.

-    Tavs brālis grib ar tevi laipni aprunāties.

Tā likās kaut kāda aplamība, un Sems šaubījās, vai ir pareizi saklausījis. Vienīgais cilvēks, ko viņš sauca par brāli, bija Kvinns. Laidiet vaļā Astrīdu, teica Sems.

Dreiks pagāja garām Diānai un iespēra Semam pa muguru tā, ka viņa kājas saļima. Dreiks stāvēja virs Sema un spieda nūju pie viņa ādamābola. Šo pašu paņēmienu viņš iepriekšējā naktī bija pielietojis pret Orku. Ja būsi rātns zēns, mēs pret tavu draudzenīti un viņas plānprātīgo brālīti izturēsimies labi. Bet, ja celsi jezgu, es viņu sadauzīšu zilimelnu.

Mazais Pīts sāka īdēt un darīja to aizvien skaļāk, gatavs kuru katru bridi laist vaļā brēcienu.

-    Liec tam sīkajam pievērties, vai arī es to izdarīšu tavā vietā! Dreiks uzkliedza Astrīdai. Hovardam, Pandam un pārējiem viņš pavēlēja: Grābiet to lielo varoni ciet un bāziet viņu iepirkumu ratos.

Sems tika pacelts un iegrūsts ratos.

Stūmējs bija Hovards. Semij, Semij, Semij! Busiņa Sems tagad mums ir veikala ratiņu Sems, ko?

Pie viņa pieliecās Dreiks, un pēdējais, ko Sems redzēja, bija izolācijas lente, kas tika pārstiepta viņam pār acīm.

Tie stūma viņu iepirkumu ratiņos pa šoseju. Tie stūma viņu cauri pilsētai. Viņš to neredzēja, toties sajuta grumbuļus. Un dzirdēja Hovarda un Pandas ņirgas un dzēlības.

Sems centās uzminēt ceļu, apjaust, kurp viņi dodas. Pēc laika, kas šķita bezgalīgi ilgs, viņš juta, ka tie kāpj kalnup.

-    Ei, veči! Hovards sāka gausties. Palīdziet taču kāds man uzstumt šo augšā! Fredij, palīdzi man!

Kādu brīdi rati brauca, tad atkal apstājās. Sems dzirdēja smagu elpu.

-    Ņem kādu no tiem, kas te slamstās apkārt bez kāda labuma, uzstāja Fredijs.

-Jā. Ei, tu, nāc un palīdzi man uzstumt tos ratus!

-    Nē, vecīt. Nekā nebija.

Kvinns. Sema sirds salēcās. Kvinns nāks viņam palīgā.

Rati apstājās.

-    Nu ko baidies, ka tavs čoms uzzinās, ko tu esi pastrādājis? teica Hovards.

-    Pieveries, vecais! norūca Kvinns.

-    Semij, kā tu domā, kurš mums padeva ziņu, ka tu kopā ar Astrīdu ej iepirkties? Ko?

-    Pieveries, Hovard! Nu jau Kvinna balsī skanēja izmisums.

-    Kā tu domā, kurš mums pastāstīja par tavu spēku, Sem?

-    Es taču nevarēju iedomāties, ka viņi tā rīkosies, taisnojās Kvinns. Es nezināju, brač.

Sems saprata, ka nav pat īpaši pārsteigts. Tomēr Kvinna nodevība sāpēja vairāk par visām Dreika nodarītajām pārestībām. Viņam gribējās kliegt uz Kvinnu. Gribējās to nosaukt par Jūdu. Bet kliegšana, bļaustīšanās, lamāšanās tiktu uztverta kā vājuma izpausme.

-    Es nezināju, brāl, es tev saku taisnību, Kvinns nerimās.

-    Kā tad. Tu domāji, ka mēs varbūt tikai gribam noturēt Sema Tempļa fanu kluba sapulci, teica Hovards un tūdaļ iesmējās pats par savu asprātību. Tagad ņem un stum.

Rati atkal sakustējās.

Sems juta iekšēju nelabumu. Kvinns bija viņu nodevis.

Astrīda bija Dreika un Diānas nagos. Un viņš tur neko nevarēja padarīt.

Likās, ka tas vilksies mūžīgi. Beidzot viņi tomēr apstājās.

Rati bez jebkāda brīdinājuma apgāzās, un Sems piezemējās uz asfalta. Uzslējies četrrāpus, viņš paberza plaukstas pret |

asfaltu, mēģinādams slepus noskrāpēt foliju.

Spēriens pa ribām aizsita elpu.

-    Ei! iesaucās Kvinns. Jums viņš nav jāspārda.

Kādas rokas sagrāba Semu aiz pleciem, un viņš izdzirda

Orka balsi: Ja taisīsi trobeli, triekšu tevi gar zemi.

Tie klumburojot rāva viņu augšup pa kāpnēm. Priekšā bija durvis, spriežot pēc skaņas, lielas. Tad soļi atbalsojās uz gluda linoleja.

Viņi apstājās. Atvērās vēl vienas durvis. Semu ieveda arī pa tām. Orks no mugurpuses iespēra viņam pa ceļu locītavām, un Sems nokrita ar seju uz grīdas.

Orks uzmetās viņam jāteniski uz muguras, saķēra viņu aiz matiem un asi parāva viņa galvu atpakaļ.

-    Noņemiet izolācijas lenti! pavēlēja kāda balss.

Hovards satvēra lentes malu un rāva to, noraujot lidzi daļu

no Sema uzacs.

Sems tūdaļ pat pazina apkārtni. Skolas sporta zāle.

Viņš gulēja uz pulētās koka grīdas, un Keins, sakrustojis rokas uz krūtīm, acīmredzami tīksminādamies, stāvēja viņam pretī.

-    Čau, Sem! sacīja Keins.

Sems pagrieza galvu uz vienu, tad otru pusi. Orks, Panda, Hovards, Fredijs un Čeizs visi bruņojušies ar beisbola nūjām. Kvinns centās sarauties mazs, noslēpties no viņu skatiena.

-    Tev te ir daudz puišu, Kein. Laikam jau esmu trakoti bīstams.

Keins dziļdomīgi pamāja ar galvu. Man tīk būt piesardzīgam. Protams, pie Dreika ir tava draudzene. Tad nu tavā vietā es nemēģinātu taisīt traci. Dreiks mums ir negants un viegli satracināms puisis.

Hovards iesmējās.

-    Ļauj viņam piecelties! pavēlēja Keins.

Orks nokāpa no Sema muguras, tomēr neliegdams sev prieku vispirms ietriekt celi viņam ribās. Sems grīļīgi piecēlās. Tā tomēr bija labāk nekā gulēt uz grīdas.

Viņš uzmanīgi nopētīja Keinu. Viņi bija tikušies, kad Keins tikko kā bija ieradies pilsētā. Kopš tā laika Sems viņu bija redzējis tikai pa gabalu.

Keins savu gūstekni nopētīja tikpat uzmanīgi.

-    Ko tu no manis gribi? noprasīja Sems.

Keins iesāka košļāt īkšķi, taču tūdaļ nolaida rokas gar sāniem. Gandrīz izskatījās, ka viņš ieņem miera stāju. Es gribētu atrast veidu, kā mēs varētu kļūt par draugiem, Sem.

-    Redzu gan, ka tu mirsti vai nost aiz sirds ilgām kļūt par manu jauno draudziņu.

Keins iesmējās. Vai tu re, ko? Tev ir arī humora izjūta. No mātes tu to diezin vai būsi mantojis. Man viņa necik jautra nešķita. Varbūt tā tev ir no tēva?

-    To es nevaru zināt.

-    Ne? Kāpēc ne?

-    Pie tevis ir manas mātes dators. Tev ir visi viņas dokumenti. Un tev ir Kvinns, kurš par mani visu izstāsta. Tātad atbilde tev, visticamāk, jau ir zināma.

Keins pamāja ar galvu. Jā. Tavs tēvs pazuda drīz pēc tavas piedzimšanas. Laikam jau nebūs bijis par tevi īpašā sajūsmā, ko? Keins iesmējās pats par savu joku, un daži viņa rokaspuiši, lai ari nebija to īsti sapratuši, iztapīgi pievienojās. Labi, neņem galvā! Nejauši ir gadījies tā, ka arī mans bioloģiskais tēvs ir paņēmis vīli. Un arī māte.

Sems neatbildēja. Plastmasas aukla bija padarījusi viņa rokas nejutīgas. Zēnu māca bailes, taču viņš bija cieši apņēmies tās neizrādīt.

-    Sporta zālē nav ļauts ienākt ar ielas apaviem, aizrādīja Sems.

-    Tātad tavs tētiņš pazūd un tu pat negribi zināt, kāpēc? jautāja Keins. Interesanti. Kas attiecas uz mani, es vienmēr esmu vēlējies uzzināt, kas ir mani īstie vecāki.

-    Ļauj man minēt: tu noslēpumainā kārtā esi pārdabiska

būtne, ko uzaudzinājuši vienkāršie mirstīgie. I

Keina smaids bija salts. Viņš pacēla roku ar izvērstu plaukstu. Sema sejā ietriecās neredzama dūre. Viņš sagrīļojās. Kājās noturēties kaut kā izdevās, bet galva griezās un pa degunu tecēja asinis.

-    Jā. Uz to pusi, sacīja Keins.

Viņš izstiepa abas rokas, un Sems juta, ka tiek atrauts no grīdas.

Keins uzcēla viņu kādu trīs pēdu augstumā, tad sakļāva pirkstus, un Sems smagi nokrita.

Viņš lēnām piecēlās. Kreisā kāja bija ļodzīga. Laikam bija sastiepta potīte.

-    Mums ir spēka mērīšanas sistēma, teica Keins. Patiesībā tai ir sakars ar Diānu. Paturot cilvēka roku, Diāna spēj noteikt viņa spēka līmeni. Viņa to salīdzina ar mobilā telefona uzlādējuma pakāpi. Viena strīpiņa, divas strīpiņas, trīs strīpiņas. Tu zini, kāds es esmu?

-    Traks? Sems izspļāva asinis, kas tecēja mutē.

-    Man ir četras strīpiņas, Sem. Esmu vienīgais, kuram Diāna nolasījusi četras strīpiņas. Es varu tevi pacelt un aizlidināt līdz griestiem vai triekt pret sienu. Savu sakāmo Keins ilustrēja ar roku kustībām, kas likās kā patapinātas no havajiešu dejām.

-    Tu varētu uzstāties cirkā, šķietami moži sacīja Sems.

-    Skarbais ko tu neteiksi! Keinu, šķiet, kaitināja tas, ka Sems nav izrādījis pietiekamu godbijību.

-    Paklau, Kein, man ir sasietas rokas, pieci tavi pakalpiņi stāv man apkārt ar beisbola nūjām, un man būtu jāģībst par taviem burvju trikiem? Sems pateica “pieci”, nevis “seši”. Kvinnu viņš neuzskatīja par pieskaitīšanas vērtu.

Keins, pamanījis nesakritību, uzmeta Kvinnam aizdomu pilnu skatienu. Kvinns vēl arvien izskatījās pēc bērna, kurš nezina, kur nostāties un ko ar sevi iesākt.

-    Un viens no šiem pieciem, turpināja Sems, ir slepkava. Viens slepkava un bariņš gļēvuļu. Tāda ir tava policijas vienība, Kein.

Keina acis plaši iepletās. Viņš niknumā atieza zobus, un pēkšņi Sems juta, ka lido pāri telpai.

Lido tā, it kā būtu izšauts ar katapultu.

Sporta zāle ap viņu sagriezās.

Viņš smagi atsitās pret basketbola grozu, galva ietriecās rāmī. Kādu bridi viņš karājās grozā, tad nokrita uz muguras.

Neredzamas rokas viņu trieca ar tik šaušalīgu spēku, it kā viņš būtu ierauts tomādo. Viņš nokrita pie Keina kājām.

Šoreiz Sems atžilba lēnām. Straumītei no deguna tagad pievienojās asiņu strūkliņa no pieres.

-    Pirms vairākiem mēnešiem daži no mums ir atklājuši sevī neparastas spējas, Keins mierīgi, kā risinādams sarunu, klāstīja. Mēs bijām kā slepena apvienība. Frederiko, Endrū,

Deka, Braiena, vēl daži. Mēs kopīgi darbojāmies, lai šīs spējas attīstītu. Uzmundrinājām cits citu. Redzi, tā ir galvenā atšķirība starp Koutsas ļaudīm un jums, pilsētniekiem. Internātskolā ir grūti glabāt noslēpumus. Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka manam spēkam ir pavisam cita pakāpe. Ko es tikko ar tevi izdarīju? Neviens cits to nespēj.

-Jā, tas bija forši, ar vieglu izaicinājumu balsī sacīja Sems. Vai vari to atkārtot?

-    Viņš tevi tikai kaitina. Telpā ienāca Diāna, un bija skaidri noprotams, ka ieraudzītais viņu nepavisam neiepriecina.

-    Viņš cenšas pierādīt, cik sīksts ir, atcirta Keins.

-Jā. Un viņš to jau ir pierādījis. Dragā vien tālāk!

-    Pielūko, kā tu ar mani runā, Diāna, Keins noņurdēja.

Pastaigas solī piegājusi pie Keina, meitene nostājās viņam

blakus. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un, uzlūkojusi Semu, tēlotās izbailēs nogrozīja galvu. Tu nu gan izskaties nelādzīgi, Sem.

-    Nekas, gan viņš izskatīsies vēl sliktāk, piedraudēja Keins.

Diāna nopūtās. Ir tāda lieta, Sem. Keins grib no tevis j

atbildes uz dažiem jautājumiem.

-    Kāpēc tad viņš nepajautā Kvinnam?

-    Tāpēc, ka Kvinns nezina, bet tu zini. lātad: ja tu neatbildēsi uz Bezbailīgā Vadoņa jautājumiem, Dreiks sāks sist Astrīdu. Un to nu tu zini: Dreikam nav viss kārtībā ar galvu.

Es to nesaku, lai tevi baidītu; es to saku tāpēc, ka tā ir taisnība. Jā, es esmu slikta meitene, un Keinam ir lielummānija, bet Dreikam tik tiešām ir smaga vaina galvā. Viņš to meiteni var nogalināt, Sem. Un pēc piecām minūtēm viņš sāks ja vien es neaiziešu un nepateikšu viņam, lai to nedara. Tātad pulkstentiņš iet: tik-tak!

Sems norija asinis un žulti. Kas tie par jautājumiem?

Diāna pārbolīja acis un pagriezās pret Keinu. Redzi nu, cik vienkārši?

Pārsteidzoši, bet Keins to norija kā ogu. Ne draudu, ne uzbrukumu Diānai, tikai kluss aizvainojums un piekrišana.

Viņš ir tajā meitenē iemīlējies, Sems pārsteigts atskārta. Retajās reizēs, kad viņš tos bija redzējis kopā, atklāta pieķeršanās gan netika izrādīta, tomēr citas atbildes nebija.

-    Pastāsti man par savu tēvu, teica Keins.

Sems paraustīja plecus. Šī kustība izsauca sāpes, un viņš saviebās. Man par viņu nekas nav zināms. Mammai nepatika par viņu runāt.

-    Tava māte. Medmāsa Tempļa.

-Jā-

-    Vārds tava dzimšanas apliecībā vietā, kur tiek prasīts tēva vārds? Tur rakstīts “Tīgens Smits”.

-Jā-

-    Tīgens. Ļoti neparasts vārds. Ļoti rets.

-    Nu un tad?

-    Toties “Smits” ir vairāk nekā parasts. Tādu lieto cilvēks, kurš grib noslēpt savu īsto uzvārdu.

-    Paklau, es atbildu uz taviem jautājumiem. Ļauj Astrīdai

iet.

-Tīgens, atkārtoja Keins. Tur, dzimšanas apliecībā. Māte: Konstance Tempļa. Tēvs: Tīgens Smits. Dzimšanas datums: divdesmit otrais novembris. Dzimšanas laiks: desmit un divpadsmit minūtes. Sjerravistas reģionālā slimnīca.

-    Tagad tu vari sastādīt manu horoskopu.

-    Tevi pašu nekas no tā visa neinteresē?

Sems nopūtās. Mani interesē, kas notiek patlaban. Kāpēc uzradās IBJZ. Kā to var novērst vai kā mēs no tās varam izkļūt. Būtisko jautājumu sarakstā jautājumu, par kuriem vērts uztraukties, mans bioloģiskais tēvs, kuru nekad neesmu pazinis un kurš man neko nenozīmē, ir pašā apakšgalā.

-    Pēc piecām dienām tu izkūpēsi, Sem. Vai tas tevi neinteresē?

-    Laid vaļā Astrīdu!

-    Turpini, Kein! mudināja Diāna. Tiec ar to galā.

Keins nosmīkņāja. Mani ļoti interesē pazušanas jautājums. Vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka es negribu mirt. Un vēl es negribu pēkšņi attapties tajā pašā vecajā pasaulē. Man patīk šeit, IBJZ.

-    Vai, tavuprāt, tas notiek tā? Mēs ielecam atpakaļ pasaulē?

-    Jautājumus šeit uzdodu es, atcirta Keins.

-    Laid vaļā Astrīdu!

-    Lieta tāda, turpināja Keins, ka mums ar tevi ir šis tas kopīgs, Sem. Mēs esam dzimuši ar trīs minūšu starpību.

Sems juta, kā pār muguru pārskrien drebuļi.

-    Trīs minūtes, Keins, pienākdams tuvāk, atkārtoja. Pirmais ieradies tu. Pēc tam es.

-    Nē, novilka Sems. Tas nevar būt.

-    Var gan, sacīja Keins. Var būt un ir. Un tu esi mans… brālis.

Durvis atsprāga vaļā. Telpā ievēlās Dreiks Mervins. Viņš kaut ko meklēja. Vai viņa ir šeit?

-    Kas? jautāja Diāna.

-    Kura tad vēl? Blondīne ar savu padumjo brālīti!

-    Tu ļāvi viņai aizmukt? Keins, uz brīdi aizmirsis Semu, noprasīja.

-    Es neļāvu viņai aizmukt. Es biju ar viņiem vienā telpā. Skuķene mani nokaitināja, un es viņai iekrāmēju pa ģīmi. Tad šie abi pazuda. Izkūpēja gaisā.

Keins uzmeta Diānai slepkavīgu skatienu.

-    Nē, atteica Diāna. Viņai līdz piecpadsmit gadiem atlikuši vairāki mēneši. Un viņas brālītim, starp citu, ir tikai četri gadi.

-    Bet kā? Keins sarauca pieri. Vai tas varēja būt spēks?

Diāna papurināja galvu. Pa ceļam uz šejieni es nolasīju Astrīdu. Viņai ir tik tikko divas strīpiņas. Pilnīgi izslēgts. Teleportēt divus cilvēkus?

Keina seja bija zaudējusi krāsu. Tas pamuļķītis?

-    Viņam ir autisms, viņš it kā dzīvo pats savā pasaulē, protestēja Diāna.

-    Vai tu viņu nolasīji?

-    Viņš ir mazs, ar autismu sirgstošs bērns. Kāpēc man viņš būtu jānolasa?

Keins pagriezās pret Semu. Ko tu par to zini? Viņš draudēdams pacēla roku. Abu sejas šķīra tikai dažas collas. Ko tu zini? viņš kliedza.

-    Nu, es, piemēram, zinu, ka man patīk redzēt tevi, Kein, notrūkušos.

Neredzama dūre notrieca Semu zemē.

Diāna pirmo reizi izskatījās noraizējusies. No viņas sejas bija nozudis parastais smīns. Vienīgā reize, kad mēs pieredzējām teleportēšanos, bija ar Teilori Koutsā. Un viņa tik vien spēja kā šķērsot telpu. Viņai bija trīs strīpiņas. Ja šis bērns spēj sevi kopā ar māsu teleportēt cauri sienām…

-    Viņam varētu būt četras, klusi noteica Keins.

-Jā, piekrita Diāna. Viņam varētu būt četras. Sakot vārdu “četras”, viņa lūkojās tieši Semā. Varētu būt pat vairāk.

-    Ork, Hovard! uzsauca Keins. Iespundējiet Semu, sasieniet viņu tā, lai viņš nevarētu nodīrāt no rokām foliju, un tad ņemiet sev palīgā Frediju! Viņš jau ir taisījis apmetumu, viņš zina, kā to dara. Visu vajadzīgo paņemiet no saimniecības preču veikala. Tad viņš sagrāba aiz pleca Dreiku. Sameklē Astrīdu un to sīci!

-    Kā lai es šos noķeru, ja šie, kad vien sagrib, var aizlaisties?

-    Es neteicu, lai tu viņus noķer, sacīja Keins. Paņem līdzi šaujamo, Dreik. Nošauj viņus, pirms viņi ir tevi pamanījuši.

Sems metās virsū Keinam, uzklūpot pretiniekam, pirms tas paguva reaģēt. Paātrinājuma spēks nogāza abus zemē.

Sems trieca ar galvu Keinam pa degunu. Keins atžilba tikai pamazām, taču palīgā nāca Dreiks un Orks, kuri ar spērienu palīdzību dabūja Semu nost.

Sems aiz sāpēm iekunkstējās. Tu nedrīksti nogalināt cilvēkus, Kein. Vai esi galīgi nojūdzies?

-    Tu man savainoji degunu, pavēstīja Keins.

-    Tu esi nojūdzies, Kein. Tev vajadzīga palīdzība. Tu neesi pie pilna prāta.

-Jā, noteica Keins. Pieskāries savam degunam, viņš sāpēs saviebās. Ta viņi man vienā laidā teica. Medmāsa Tempļa… Mamma… man teica to pašu. Priecājies, ka tu man esi vajadzīgs, Sem. Man jāredz, kā tu izgaisti, lai izdomātu, kā pasargāt no tā sevi. Ork, aizved prom to varoni! Dreik, ej!

-   Ja tu viņiem ko nodarīsi, Dreik, es tev sadzīšu pēdas un nogalināšu tevi, lai ari kur tu būtu! nokliedzās Sems.

-              Nenoslogo lieki savas balss saites, Diāna viņam teica.

-    Tu nepazīsti Dreiku. Vari uzskatīt, ka tava draudzene jau ir pagalam.

divdesmit otrĀ nodaĻa

128 STUNDAS, 32 MINŪTES

Astrīdai gribējās kliegt uz Dreiku un Diānu, apsūdzēt viņus, prasīt, kas gan tie par nekam nederīgiem cilvēciskiem radījumiem, kuri IBJZ uzskata par aizbildinājumu vardarbībai.

Bet viņa nedrīkstēja satraukt Mazo Pītu. Tā bija viņas galvenā rūpe. Viņas mazais brālītis.

Astrīda bija uz viņu apvainojusies. Viņš bija māsu pārvērtis par māti četrpadsmit gadu vecumā. Tas nebija pareizi. Šim vajadzēja būt laikam, kad mirdzēt, kad būt drošai un pašapzinīgai. Šim vajadzēja būt laikam, kad likt lietā savu intelektu, šo, domājams, tik lielo dāvanu. Taču viņa bija kļuvusi par bērnaukli.

Parodējot galantumu, abi tika ievesti klases telpā. Tā nebija neviena no Astrīdas klasēm, bet tikpat labi ari varēja būt. Viss bija līdz sāpēm pazīstams: uz soliem atvērtas grāmatas, sienas, ko rotāja audzēkņu projekti un mākslas darbi.

-    Apsēdies. Palasi grāmatu, ja vēlies, teica Diāna. Tev jau tādas lietas patīk, es zinu.

Astrīda pagrozīja rokās vienu no grāmatām. Kā tad, matemātika ceturtajai klasei. Tādas lietas mani patiešām jūsmina.

-    Tu man, vai zini, nudien nepatīc, pasludināja Diāna.

Dreiks, atbalstījies pret sienu, smīnēja.

-     Protams, es tev nepatīku, atteica Astrīda. Es tev lieku justies mazvērtīgākai.

Diānas acis iedzalkstījās. Es nejūtos mazvērtīgāka.

-    Vai tiešām? Parasti gan cilvēks, kurš strādā ļaundarības, saprot, ka ar viņu kaut kas īsti nav kārtībā. Vai zini? Pat tad, ja šie cilvēki to sevi apspiež, sirds dziļumos viņi tomēr apzinās, ka ir slimi.

-   Jā, Diāna lakoniski noteica. Es nudien jūtos slikti. Mana ļaunā sirds un tā tālāk. Dod roku.

-Ko?

-    Apsolu tevi neaplipināt ar savu ļaunumu. Dod man roku.

-Nē.

-    Dreik! Izdari tā, lai viņa dod man roku.

Dreiks atrāvās no sienas.

Astrīda izstiepa roku. Diāna saņēma to savējā un paturēja.

-    Tu nolasi cilvēkus, teica Astrīda. Man to vajadzēja saprast jau agrāk. Tev piemīt spēks, vai ne? viņa uzlūkoja Diānu tā, kā mēdz uzlūkot laboratorijas preparātus.

-    Aha, attrauca Diāna. Es tik tiešām nolasu cilvēkus. Bet neuztraucies, es nolasu tikai spēka līmeni, nevis domas. Tavas sīkās, slepenās domas… par to, kā tu gribētu drātēties ar Semu Tempļu.

Pati sevi par to ienīstot, Astrīda nosarka. Diāna tikai pasmējās.

-    Ak, bet, lūdzu, tas taču ir acīmredzami! Viņš ir smukiņš. Sems ir gudrs, tomēr ne tik gudrs kā tu. Viņš ir vienkārši lielisks.

-    Viņš ir mans draugs, teica Astrīda.

-    U-hu. To, kāds viņš tev draugs, mēs vēl uzzināsim. Viņš zina, ka tu esi mūsu rokās. Ja viņš nepateiks Keinam visu, ko Keins grib uzzināt, un neizdarīs visu, ko Keins viņam liks izdarīt… šeit ir Dreiks, kurš tev nodarīs sāpes.

Astrīda juta, ka iekšā viss pārvēršas par recekli. Ko?

Diāna nopūtās. Nu, tādam nolūkam jau mums te ir Dreiks. Viņam patīk nodarīt cilvēkiem sāpes. Mēs viņu te neturam viņa sarunu vadīšanas prasmju dēļ.

Dreiks izskatījās tā, it kā gribētu Diānu nošaut. Viņa šaurās ķirzakas acis bija kļuvušas vēl šaurākas. Diānai viņa sejas izteiksme nepaslidēja garām nepamanīta.

-    Uz priekšu, pacel roku pret mani, Dreik! Diāna izsmējīgi mudināja. Un Keins tevi nogalinās. Astrīdai viņa teica:

-    Labāk uzvedies, kā pienākas, viņš tagad ir nokaitināts.

To teikusi, Diāna izgāja.

Astrīda juta sev pievērstās Dreika acis, bet pati nespēja viņu uzlūkot. Meitene urbās ar skatienu matemātikas grāmatā. Tad pameta acis uz brālīti, kurš, vienaldzīgs pret visu pasauli, sēdēja, spēlēdams savu stulbo spēli.

Astrīdai bija kauns par pašas bailēm. Kauns, ka viņa nevarēja paskatīties uz šo bandītu, kurš te stāvēja, bezrūpīgi atbalstījies pret sienu.

Meitenei nebija šaubu, ka Sems darīs visu, kas ir viņa spēkos, lai viņu izglābtu. Bet Keins varēja prasīt ko tādu, ko paveikt nav Sema spēkos.

Viņai bija jāpadomā. Jāsagudro kāds plāns. Astrīda jutās nobijusies, viņai mūždien ir bijis bail no fiziskas vardarbības. Meitenei bija bail no tukšuma, ko viņa sajuta Dreikā Mervinā.

Astrīda piestūma savu solu tuvāk Mazā Pīta solam un uzlika roku viņam uz pleca. Nekādas reakcijas. Viņš zināja, ka māsa ir te, bet, iegrimis spēlē, to neizrādīja.

Vēl arvien neskatīdamās uz Dreiku, Astrīda teica: Vai tev nemaz nav apnicis tas, ka Diāna pret tevi izturas kā pret plēsīgu dzīvnieku, ko tur savā pavadā?

-    Vai tev nemaz nav apnicis vazāties apkārt ar to atpalikušo? atbildes vietā izmeta Dreiks. Ka tas sīkais plānprātiņš tev ir kā pielīmēts?

-    Viņš nav nekāds plānprātiņš, Astrīda nosvērti sacīja.

-    Ak, vai tad tas nav pareizais vārds? “Plānprātiņš”?

-    Viņam ir autisms.

-    Plānprātiņš, Dreiks palika pie sava.

Astrīda viņu uzlūkoja. Viņa piespieda sevi paskatīties puisim acis. “Plānprātiņš” ir vārds, kas vairs netiek lietots. Ar to

agrāk mēdza apzīmēt cilvēkus ar pavājinātām prāta spējām. Pītijam šādu intelektuālas dabas bojājumu nav. Viņa inteliģences koeficients ir vismaz normāls vai varbūt pat augstāks par normālo. Tāpēc šāds apzīmējums te neder.

-   Ja? Uhū. Bet man patīk šis vārds “plānprātiņš”. Patiesībā man patiktu, ja to pateiktu tu. Plānprātiņš.

Astrīda juta, kā viņu pārņem šausmas, kā tās sagrauj viņas spēku. Nebija vairs ne mazāko šaubu, ka Dreiks grib nodarīt viņai sāpes. Kādu brīdi viņa vēl noturēja skatienu, bet tad to nolaida.

-    Plānprātiņš, uzstāja Dreiks. Pasaki to!

-    Nē, Astrīda čukstēja.

Dreiks lēnām šķērsoja telpu. Ieroča viņam nebija. Viņam tas nebija vajadzīgs. Dreiks salika dūres uz sola un pārliecās meitenei pāri.

-    Plānprātiņš, atkārtoja Dreiks. Pasaki: “Mans brālis ir plānprātiņš.”

Astrīda neuzdrošinājās runāt, viņa neuzticējās savai balsij. Meiteni žņaudza asaras. Viņai gribējās noticēt tam, ka ir drošsirdīga, bet tagad, kad dažu collu attālumā no viņas stāvēja šis bandīts, meitene apzinājās, ka tāda nebūt nav.

-    Mans. Brālis. Nu, saki to reizē ar mani! Mans. Saki!

Pļauka bija tik aša, ka Astrīda tikko pamanīja Dreika rokas

kustību. Seja dega.

-    Saki. Mans…

-    Mans, viņa čukstēja.

-    Skaļāk! Es gribu, lai to dzird arī tas sīkais nejēga. Mans brālis ir plānprātiņš.

Otrā pļauka bija tik spēcīga, ka meitene gandrīz nokrita no krēsla.

-    Tu vari to pateikt tagad, kamēr tavs ģīmītis vēl ir glīts, vai ari tu vari to pateikt tad, kad jau būšu to sašķaidījis tā ir tava pašas izvēle. Mans brālis ir plānprātiņš.

-    Mans brālis ir plānprātiņš, Astrīda drebošā balsī izmocīja.

Dreiks tīksmi iesmējās un piegāja pie Mazā Pīta, kurš, pacēlis acis no savas videospēles, likās gandrīz saprotam, kas notiek. Piegājis pie Mazā Pīta, Dreiks parāva Astrīdu aiz matiem tā, ka viņas mute gandrīz pieskārās brālīša ausij.

-    Vēlreiz, smuki un skaļi! pavēlēja Dreiks. Piegrūdis Astrīdas seju pie Mazā Pīta vaiga, viņš uzkliedza: Mans brālis ir…

Un Astrīda iekrita savā gultā.

Savā pašas gultā. Savā guļamistabā.

Mazais Pīts sakrustotām kājām sēdēja uz palodzes ar neiztrūkstošo videospēli rokā.

Astrīda tūdaļ saprata, kas noticis. Bet tas tik un tā likās neaptverami. Pirms mirkļa skolā, tagad jau savā istabā.

Uz brālīti gan viņa nespēja pacelt acis. Seja kvēloja no pļaukām, bet vēl jo vairāk aiz kauna.

-    Paldies, Pītij! meitene čukstus sacīja.

Orks bija izvilcis Semu no sporta zāles un nogādājis svarcelšanas telpā.

Hovards lūkojās apkārt, prātodams, kas būtu darāms.

-    Hovard, vecīt, tu taču nevari būt ar to mierā, Sems lūdzās. Tu nevari vēsu prātu pieņemt, ka Keins nogalina Astrīdu un Mazo Pītu. Ork, pat tu nevari būt ar to mierā. Tu taču negribēji nogalināt Betu. Tas iet pāri visām robežām.

-Jā. Tas iet pāri robežām, piekrita Hovards, taču viņa prāts bija nodarbināts ar ko citu, mute dīvaini sašķiebta uz vienu pusi.

-    Tev man jāpalīdz. Ļauj man notvert Dreiku.

-    Nedomāju vis, Semij. Es, vai zini, esmu redzējis, ko spēj pastrādāt Dreiks. Un mēs abi redzējām, uz ko spējīgs Keins. Orkam Hovards teica: Liksim viņu uz tā beņķa. Guļus uz muguras. Kājas piesiesim tur, augšā.

Orks pacēla Semu un nogāza viņu uz svaru beņķa.

-    Ork, tā būs aukstasinīga slepkavība, teica Sems.

-    Es to nedarīšu, vecīt, attrauca Orks. Es tikai gribu tevi sasiet.

-    Dreiks grasās noslepkavot Astrīdu. Viņa tev deva norakstīt matemātiku. Tu vari pielikt tam punktu, Ork.

-    Viņai tas nebija nevienam jāstāsta, norūca Orks. Un tik un tā tādas matemātikas vairs nav.

Sameklējuši virvi, viņi piesēja Sema potītes pie beņķa kājām. Otru virves gabalu viņi apsēja Semam ap vidukli.

-    Tā, tagad nāks pats labākais, teica Hovards. Mēs uzliksim uz stieņa dažas svaru ripas. Sema rokas piesiesim pie stieņa un nolaidīsim to lejā pa sliedi, pareizi? Viņš būs nodarbināts, turot stieni tā, lai tas neuzgāztos un nesaspiestu viņam kaklu.

Orkam, kā jau allaž, viss pielēca lēnām, tāpēc Hovards viņam to uzskatāmi parādīja. Tad Orks sakrāva uz stieņa atsvarus.

-    Kā tev padodas stieņa cilāšana, Sem? apvaicājās Hovards. Es teiktu: uzliec katrā galā pa četrdesmit pieci, pareizi? Kopā ar stieni tad sanāks kādas divsimt mārciņas.

-    Viņš nu nebūs tas, kurš pacels divsimt mārciņas, iebilda Orks.

-    Domāju, ka tev taisnība, Ork. Viņš, visticamāk, būs aizņemts, cenšoties noturēt stieni tā, lai tas viņu nenožņaugtu.

-    Tas ir šķērsām, Hovard, teica Sems. Tu zini, ka tas ir galīgi šķērsām. Jūs nemēdzat darīt tādas lietas ne tu, ne Orks. Jūs esat kaušļi, bet ne aukstasinīgi slepkavas.

Hovards nopūtās. Semij, tagad mēs dzīvojam pavisam citādā pasaulē. Vai neesi to pamanījis? IBJZ, vecīt.

Orks nolaida svaru stieni. Stienis nolaidās uz Sema sasietajām plaukstu locītavām, kas spiedās pret ādamābolu. Viņš visiem spēkiem cēla to augšup, bet divsimt mārciņas viņš nebūtu varējis pacelt pat savā vislabākajā dienā. Viss, ko viņš spēja izdarīt, bija turēt to pietiekami atstatu, lai spētu paelpot.

Orks iesmējās un teica: Uz priekšu, vecīt! Labāk atgriezīsimies pie Keina ka nepalaižam garām ko jautru.

Hovards sekoja Orkam, taču pie durvīm apstājās. Tas ir kaut kā dīvaini, Sem. Tajā pirmajā vakarā es, vecīt, domāju: “Vecais Busiņa Sems ja nebūsim uzmanīgi, viņš visu ņems savās rokās.” Visi skatījās uz tevi. Bet nē, tu biji pārāk smalks šai spēlītei. Neteicis nevienam ne vārda, tu aizgāji prom, aizgāji kopā ar Astrīdu. Viņš iesmējās. Viņa, protams, ir forša, vai ne? Un tagad IBJZ pārvalda Keins, un Dreiks tūlīt tavu draudzeni nobendēs.

Sems cīnījās ar svaru stieni, tomēr nespēja to pacelt. Tādu smagumu viņš nespētu cilāt pat tad, ja atrastos pret to pareizā leņķī.

Vienu gan Hovards, par spīti savai gudrībai, nebija ievērojis: atrazdamies šādā pozīcijā, Sems varēja ar zobiem aizsniegt foliju.

Viņš centās plēst materiālu, bet tas vedās lēni, un Semam nebija laika. Viņš nešaubījās, ka Mazais Pīts ir nogādājis sevi un Astrīdu mājās. Dreiks viņus tur atradīs.

Sems centās saņemt foliju zobos, taču tā bija slidena un nepadevīga. Un, koncentrējoties uz to, viņš pazaudēja koncentrēšanos uz svaru stieni.

Stienis spieda pirkstu kauliņus kaklā. Sems rāva to augšup, bet rokas jau bija savilcis krampis. Muskuļi kļuva aizvien vājāki.

Viņš varēja vai nu noplēst foliju un atbrīvot rokas, vai turēt stieni tā, lai tas viņu nenožņaugtu. Abas šīs darbības nebija iespējamas.

Un, pat ja viņš izbrīvēs rokas, ko tad? Viņš nebija tāds kā Keins. Viņš nemācēja savu spēku pārvaldīt. Ja viņš noplēstu foliju, varbūt pēc tam vairs nespētu itin neko.

Stienis noslīdēja zemāk.

Folija bija zēnam zobos.

Sems to košļāja, cenšoties izgrauzt mazu caurumiņu, ko pēc tam varētu paplēst lielāku.

Ap šo laiku Dreiks jau būs atstājis skolas ēku un uzsācis ceļu. Vai viņam vispirms kaut kur jāiegriežas pēc ieroča?

Astrida noteikti zina, ka viņai nāks pakaļ. Viņa noteikti zina, ka palikt mājā ir bīstami. Vai viņa pagūs to pietiekami ātri atstāt?

Un kurp viņa dosies?

Sems sajuta augšzobu saskaramies ar apakšzobu. Viņš bija izkodis folijā caurumu.

Taču tagad viņam nācās cīnīties pēc elpas.

Zēns tikko pamanīja atveramies durvis.

Žigli soļi uz paklāja, tad vēl kāda skaņa un sajūta, ka viens no atsvariem noslīd no stieņa. Sems ievilka elpu.

-    Turies, brač!

Kvinns nolidināja no stieņa atlikušās ripas.

Sems ar drebošām rokām nocēla stieni no kakla.

-    Es nezināju, ka viņi tā izrīkosies, brač. Es tiešām nezināju, vecīt, taisnojās Kvinns. Viņš bija bāls. It kā nekad nebūtu redzējis sauli. Tev man jātic, Sem. Nu jau viņš darbojās ar virvēm. Sems uzslējās sēdus.

Kvinns bija satriekts. Viņš bija raudājis, acis vēl arvien bija sarkanas un aizpampušas.

-    Dieva vārds, es nezināju.

-    Man jānokļūst pie Astrīdas, pirms tur ticis Dreiks, teica | Sems.

-    Zinu. Zinu. Pagaidi, tās ir tik traki samudžinātas.

Kājas beidzot bija brīvas, un Sems piecēlās. Vai tikai šis

nav kārtējais triks? Vai viņi nedomā mani izsekot, lai nokļūtu pie Astrīdas?

-    Nē, vecīt. Uzzinājuši, ka esmu tevi atbrīvojis, viņi piekaus mani līdz nemaņai. Kvinns lūdzoši izstiepa rokas. Tev jāņem mani līdzi.

-    Kā lai es tev tagad uzticos, Kvinn?

-Ja atstāsi mani šeit… kā tu domā ko Keins ar mani izdarīs?

Semam nebija laika strīdēties. Viņš izlēma tajā pašā acumirklī. Labāk lūdzies, lai Astrīdai nekas nenotiktu, Kvinn. Ja tas, ko tu pašlaik dari, ir ar mērķi mani nodot, tad labāk parūpējies, lai arī es būtu pagalam.

Kvinns nervozi nolaizīja lūpas. Tev nevajag man draudēt, brač.

-    Nesauc mani tā, teica Sems. Neesmu tev nekāds brālis.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

128 STUNDAS, 22 MINŪTES

Astrīda juta pāršalcam atvieglojuma vilni, kam sekoja daudz spēcīgāks pašpārmetumu vilnis. Viņa bija ļāvusi Dreikam sevi terorizēt. Bija nosaukusi Mazo Pītu par plānprātiņu.

Meitenes rokas drebēja. Viņa bija nodevusi savu brālīti.

Viņa ienīda Mazo Pītu par to, ka viņš bija tāds, tik nevarīgs, un viņa, lai pasargātu sevi, bija to nodevusi. Un tagad Astrīda dusmojās uz sevi daudz stiprāk, nekā jebkad bija dusmojusies uz viņu.

Bet tagad viņai bija jādomā. Ātri. Ko darīt?

Dreiks viņu atkal notvers. Keins vai tā ļaunprāte Diāna noteikti sapratīs, kas noticis.

Dreikam būs vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai aizskrietu viņiem to paziņot. Vēl dažas sekundes Keinam, lai saprastu, | kas noticis. Ja Diāna patiešām spēj nolasīt cilvēku spēka līmeni, viņa sapratīs, ka ne jau Astrīda ir tā, kura viņus teleportējusi. Viņa sapratīs, ka tas bijis Mazais Pīts.

Viņiem abiem jābēg. Tūlīt pat. Bet uz kurieni?

Uz vietu, kur Dreiks viņus nemeklēs. Uz vietu, kur viņus meklēs Sems.

Ja viņš izglābsies.

Ja viņš vispār paliks dzīvs.

Astrīdas smadzenes darbojās lēni, itin kā metot lokus, un viņa nekādi nespēja koncentrēties. Meitene aizvien vēl redzēja šausmīgo, neprātīgo seju, turpināja just Dreika rokas raidīto

aso belzienu un tā izraisīto karstumu, kam pievienojās vēl karstākais kauna pietvīkums.

-    Domā, stulbene, viņa sevi rāja. Domā! Tas ir vienīgais, kas tev kaut cik padodas.

Iet cauri pilsētai viņi nevarēja. Nevarēja arī ņemt mašīnu bija par vēlu sākt sevi apmācīt auto vadīšanā.

Astrīdas prāts bija kā fokusu zaudējusi kamera, tas griezās un virpuļoja, atkal un atkal atgriežoties brīdī, kad virsroku guva bailes, kad viņa vairs nespēja tām pretoties, kad nodeva savu brālīti. Atkal un atkal meitenes galvā atbalsojās vārdi “Mans brālis ir plānprātiņš”.

“Virsotne”.

Telpa, kurā viņi bija pārlaiduši pirmo nakti.

Jā. Sems atskārtīs. Bet tur bija arī Kvinns. Viņš var izsecināt to pašu.

Astrīda vilcinājās. Bet vilcināties nebija laika. Dreiks jau nu nevilcināsies. Ap šo laiku viņš jau dzen tiem pēdas. Viņš jau ir ceļā.

Viņa nedrīkst atkal ar Dreiku sastapties.

-    Pītij, mums jāiet, Astrīda saķēra puisēnu aiz rokas un vilka sev līdzi. Lejup pa kāpnēm. Nav laika apstāties, lai kaut ko paņemtu. Nav laika itin nekam.

Uz ieejas durvīm. Nē. Labāk uz sētas durvīm.

Viņi gāja Mazais Pīts reti kad bija pierunājams skriet pāri aizmugures pagalmam. Koka žodziņš gan bija itin zems, taču, lai piedabūtu Mazo Pītu tam pārrāpties, nācās tērēt gan spēkus, gan šobrīd tik ļoti dārgo laiku. Kaimiņu pagalmu viņi jau šķērsoja skriešus.

-    Izvairies no ielām, Astrīda sev piekodināja.

Viņi gāja, cik tālu vien varēja, šķērsojot pagalmu pēc pagalma, līdz atdūrās pret mūri. Izlavījušies uz ielas, viņi pārgāja tai pāri, lai atkal turpinātu ceļu pa pagalmiem un sānieliņām.

Ceļā viņi nevienu nesastapa. Tomēr nevarēja zināt, vai kāds viņus nenovēro.

Beidzot abi sasniedza pauguru, kas iezīmēja pilsētas robežu un “Virsotnes” teritorijas sākumu. Ķerdamies pie krūmiem, viņi rāpās augšup pa smilšaino nogāzi. Astrīda vilka Mazo Pītu sev līdzi, izmisīgi vēlēdamās virzīties ātrāk, taču baidīdamās izdarīt ko tādu, kas varētu brālīti satraukt.

“Virsotnē” nekas nebija mainījies. Barjera vēl arvien bija turpat. Vestibils vēl arvien bija tikpat tīrs, tikpat gaišs un tikpat tukšs.

Astrīdai bija elektroniskā atslēga, ko viņi bija izgatavojuši pirmajā naktī. Meitene sameklēja istabu, atvēra durvis un sabruka gultā.

Tā viņa tur gulēja, elsodama un skatīdamās augšup tukšajos griestos. Gulta bija mīksta. Dūca gaisa kondicionētājs.

Vārdus, ko Dreiks bija ielicis viņai mutē, vēl varēja kaut kā attaisnot. Tie bija tikai vārdi. Nenozīmīgi vārdi. Un Mazajam Pītam bija vienalga.

Taču Astrīda nespēja attaisnot bailes. Tās lika kaunēties.

Viņa pielika vēso roku pie sejas, lai pārbaudītu, vai tā patiešām ir tik karsta, cik viņas iztēlē.

-    Kurp mēs dodamies, Sem? Kvinns noraizējies taujāja. Viņi traucās aulekšiem nevis vienkārši skrēja, bet joza, ko kājas nes.

Sems skrēja cauri pilsētai, taisni cauri laukumam, it kā nemaz neraizētos par sekošanu.

-    Mums jāatrod Astrīda, pirms to ir paguvis Dreiks, teica Sems.

-    Palūkosim viņas mājā.

-    Nē. Ja tev ir darīšana ar ģēnijiem, tad labi ir tas, ka tev nav jāraizējas, vai netiks izdarīta kāda muļķība. Astrīda būs sapratusi, ka ilgi palikt savā mājā nedrīkst.

-    Uz kurieni viņa varētu būt devusies?

Sems bridi padomāja. Uz spēkstaciju.

-    Uz spēkstaciju?

-   Jā. Tāpēc mēs paņemsim laivu un gar krastu virzīsimies turp.

-    Labi. Bet, brač… Tas ir, draugs, vai mums nevajadzētu būt mazliet piesardzīgākiem, nevis skriet taisnā ceļā cauri pilsētai?

Sems viņam neatbildēja. Tam, kāpēc viņš devās pa taisno, nevis meta piesardzīgu līkumu, bija savi iemesli. Pirmkārt, viņš cerēja iegriezties ugunsdzēsēju depo un savākt sev līdzi Edīlio. Otrkārt, bija jāuzzina, vai Kvinns viņu pie pirmās izdevības nenodos.

Un pastāvēja taktikas problēma, ko Sems izjuta gluži intuitīvi: Keinam bija vairāk spēka, tāpēc Semam bija vajadzīgs lielāks ātrums. Jo vairāk viņš ļaus šai spēlei ieilgt, jo ticamāk, ka uzvarētājs tajā būs Keins.

Viņi sasniedza ugunsdzēsēju depo. Edīlio sēdēja ugunsdzēsēju mašīnā ar iedarbinātu motoru. Pamanījis Semu un Kvinnu, viņš izliecās pa logu. īstajā brīdī, vecīt, es gribu to iemēģināt, dabūt to uz… Ieraudzījis Sema asinīm nošķiesto seju, viņš apklusa.

-    Edīlio, nāc! Mums jāiet.

-    Labi, vecīt, tikai ļauj man…

-    Nē. Es saku tūlīt pat! Dreiks dzen pēdas Astrīdai. Viņš grasās to nogalināt.

Edīlio vienā lēcienā bija ārā no mašīnas. Uz kurieni?

-    Uz laivu piestātni. Mēs paņemsim laivu. Domāju, ka Astrīda būs devusies uz spēkstaciju.

Visi trīs skriešus devās uz piestātni. Sems zināja, ka Orks un Hovards patlaban ir skolā kopā ar Keinu. Dreiks bija ceļā uz Astrīdas māju. Tas nozīmēja, ka daži no huligāniem vēl arvien blandās kaut kur savā nodabā, taču par tiem Sems īpaši neraizējās.

Viņi pamanīja uz rātsnama pakāpieniem slamstāmies Kriketu un kādu Koutsas audzēkni, taču ne viens, ne otrs par garām skrienošo trijotni nelikās ne zinis.

Laivu piestātne nebija liela tikai četrdesmit eliņi, no kuriem aizņemta bija apmēram puse. Te bija doki un grabošs, rūsas saēsts skārda angārs, kurā kādreiz bijusi konservu fabrika, bet tagad bija ierīkotas laivu remontdarbnīcas. Daudzas laivas bija izceltas no ūdens un novietotas uz blokiem; tās izskatījās tik nestabilas, ka tā vien šķita stiprāka vēja brāzma varētu tās apgāzt.

Neviena nebija. Neviens neaizšķērsoja viņiem ceļu.

-    Kuru mēs ņemsim? prātoja Sems. Pirmais mērķis nu bija sasniegts, taču no laivām viņš neko daudz nejēdza. Sems uzlūkoja Edīlio, bet tas tikai paraustīja plecus.

-    Labi. Tādu, kurā varētu satilpt pieci cilvēki. Motorlaivu.

Ar pilnu degvielas tvertni. Kvinn, aplūko laivas labajā pusē, bet tu, Edīlio, kreisajā. Es aiziešu līdz doka galam un apskatīšos tur. Ejiet!

Viņi izšķīrās un sāka darboties, ielecot katrā kaut cik atbilstoša paskata laivā, meklējot tur atslēgas un cenšoties izdomāt, kā pārbaudīt degvielas daudzumu. Bet laiks nepielūdzami ritēja.

Sems ar prāta acīm redzēja Dreiku pārmeklējam Astrīdas māju. Ar šaujamieroci rokā. Varbūt viņš kustas mazliet lēnāk, nekā ierasts, raizēdamies, ka Astrīda un Mazais Pīts var kuru katru bridi atkal teleportēties. To, ka Mazais Pīts savu spēku nepārvalda, Dreiks nevar zināt, tāpēc noteikti cenšas būt kluss I

un pacietīgs.

Tas bija labi. Jo nepārliecinātāks būs Dreiks, jo lēnāk viņš pārvietosies.

Pēkšņi ierūcās motors. Sems izlēca no laivas, kuru patlaban pārbaudīja, un metās atpakaļ gar doku. Gabaliņu tālāk viņš atrada Kvinnu lepni sēžam vaļējā motorlaivā ar nosaukumu “Bostonas vaļu mednieks”.

-    Tā darbojas, Kvinns cauri motora kūtrajiem elsieniem pavēstīja.

-    Malacis, vecīt! paslavēja Sems. Viņš ielēca laivā blakus Kvinnam. Edīlio, šurpu!

Edllio nokabināja tauvu no pāļa un ielēca laivā. Man tevi jābridina, vecīt: man ir jūrasslimība.

-Tā gan pašlaik nav mūsu lielākā problēma, vai ne? noteica Sems.

-    Es laivu iedarbināju, bet, kā to vadīt, nezinu, sacīja Kvinns.

-    Ari es nezinu, atzinās Sems. Bet gan jau iemācīšos.

-    Ei, ei! Tā bija Orka dārdošā balss. Nedomājiet aizlaisties!

Doka galā stāvēja Orks, Hovards un Panda.

-    Krikets, attapa Sems. Viņš mūs redzēja. Viņš būs tiem pateicis.

Visi trīs huligāni metās skriet.

Sems izmisīgi noskatīja kontrolierīces. Motors elsa; laiva paceltu enkuru attālinājās no doka, taču pārlieku lēni. Pārlēkt šai spraugai viegli varētu pat Orks.

-    Drosele, Edllio norādīja uz kloķi ar sarkanu galu. Tā to iedarbinās.

-Jā. Turieties!

Sems pārvietoja droseli par vienu iedaļu uz augšu. Laiva rāvās uz priekšu un ietriecās pālī. Sems tik tikko noturējās kājās, Edllio iekrampējās laivas apmalē, bet Kvinns smagi nosēdās priekšgalā.

Laivas priekšgals, strīķēdamies gar pāli, pagriezās pret atklātu ūdeni.

-    No sākuma vajadzētu mazliet piebremzēt, ieteica Edllio.

-    Stop! Apturi laivu! dimdinādams šurp pa doku, aizelsies kliedza Orks. Ka triekšu pa tavu stulbo pauri!

Sems stūrēja viņš vismaz tā cerēja vajadzīgajā virzienā, un laiva lēnām pukšķināja prom no krasta. Nu jau tā Orkam vairs nebija sasniedzama.

-    Keins tevi nogalinās! kliedza Panda.

-    Kvinn, tu nodevējs! brēca Hovards.

-    Pasaki viņiem, ka es tevi piespiedu, teica Sems.

-Ko?

-    Dari, ko tev liek! Sems šņāca.

Kvinns pierausās kājās un, salicis rokas taurītē, nokliedzās:

-    Viņš mani piespieda!

-    Tagad pasaki viņiem, ka mēs brauksim uz spēkstaciju.

-    Bet, vecīt…

-    Dari, kā teikts! uzstāja Sems. Un parādi virzienu.

-    Mēs braucam uz spēkstaciju, kliedza Kvinns un norādīja uz ziemeļiem.

Sems palaida vaļā stūri un raidīja spēcīgu kreiso āķi Kvinnam tieši sejā. Kvinns atkal smagi atsēdās.

-    Kas, pie…

-    Tas tāpēc, lai izskatītos ticami, teica Sems. Tā nebija atvainošanās.

Laiva tagad bija atklātos ūdeņos. Pacēlis augstu virs galvas roku ar izslietu vidējo pirkstu, Sems pavirzīja droseli par vēl vienu iedaļu uz augšu un pagrieza laivu uz ziemeļiem, uz spēkstacijas pusi.

-    Kas te notiek? Edīlio apmulsis jautāja. Viņš stāvēja labu gabalu Semam aiz muguras: ko var zināt ja nu Sems iekrauj arī viņam.

-    Spēkstacijā viņas nebūs, pavēstīja Sems. Astrīda būs devusies uz “Virsotni”. Uz ziemeļiem mēs virzīsimies tikai tik ilgi, kamēr mūs vēros Orks.

-    Tu man meloji, Kvinns pārmeta. Viņš berzēja zodu, kā pārbaudīdams, vai apakšžoklis vēl arvien ir vietā.

-Jā-

-    Tu man neuzticējies.

Orks, Hovards un Panda pazuda skatienam iespējams, bija aizskrējuši atpakaļ, lai ziņotu Keinam. Tiklīdz Sems bija pārliecināts, ka tie ir prom, viņš pagrieza stūri, uzstūma droseli līdz pašai augšai un pagrieza laivu uz dienvidiem.

Dreiks mitinājās kādā tukšā mājā netālu no pilsētas laukuma. Līdz rātsnamam bija nepilnas minūtes gājiens. Puisis, kuram tā kādreiz piederēja, bija dzīvojis viens. Māja bija neliela tikai divas guļamistabas -, ļoti glīta un ļoti racionāli iekārtota tieši tā, kā patika Dreikam.

Šim puisim, mājas īpašniekam, kura vārdu Dreiks bija aizmirsis, bija piederējuši šaujamieroči. Kopā veseli trīs: apmēram divdesmitā kalibra bise, medību šautene “trīsdesmit-nulle-seši” ar optisko tēmēkli un deviņmilimetriga pusautomātiskā pistole Glock.

Visus trīs ieročus Dreiks turēja pielādētus. Tie bija izvietoti uz virtuves galda, izlikti apskatei kā priekšmeti, kas uzlūkojami ar mīlestību.

Viņš paķēra šauteni. Laide bija gludena kā stikls, nopulēta līdz mirdzumam. Šautene smaržoja pēc tērauda un eļļas. Dreiks bridi svārstījās, vai to ņemt, jo no tik gara stobra līdz šim nekad nebija šāvis. Viņam pat nebija īstas sajēgas, kā lietot optisko tēmēkli. Bet vai tas varēja būt sarežģīti?

Dreiks uzkāra sev ādas siksnu plecā un, pārbaudot kustību brīvību, pagrozījās. Šautene bija smaga un mazliet par garu. Tas resnais gals ar gumijas polsteriti nokarājās viņam pie augšstilba. Tomēr viņš varēja ar to rīkoties.

Tad Dreiks paņēma pistoli. Cieši to satvēris, puisis uzlika pirksta galu uz mēlītes. Dreikam patika sajust šo ieroci rokā.

Savulaik tēvs viņam bija iemācījis šaut ar savu dienesta pistoli. Dreiks vēl arvien atcerējās pirmo mācībstundu. Ielādēt aptverē šāviņus. Ieslidināt aptveri ieroča laidē. Nostiprināt aizbīdni. Noklikšķināt drošības slēģu.

Klik! Droši.

Klik! Nāvējoši.

Dreiks atcerējās, kā tēvs viņam bija mācījis turēt laidi cieši, bet ne pārāk stingri. Ielikt labās rokas plaukstu kreisajā un rūpīgi notēmēt, pagriežot augumu sāniski, lai samazinātu mērķa apjomu, ja kāds šauj pretī. Tēvam nācās kliegt, jo abiem bija ausu aizbāžņi.

-Ja tu šauj mērķī, tad cel tēmēkli, līdz tas ir tieši zem mērķa centra. Lēni izelpo un tad piespied.

Pirmais rībiens, atsitiens, šaujampulvera smaka, tas, kā ierocis palēcās teju vai sešas collas, Dreika prātā šīs atmiņas bija spilgtākas par jebkurām citām.

Viņa pirmais šāviens pat neskāra mērķi.

Tāpat bija ar otro, jo pēc pirmajā reizē piedzīvotā atsitiena viņš bija gaidās sarāvies.

Trešais šāviens jau aizķēra mērķa apakšējo stūri.

Todien Dreiks izšāva visu munīcijas kasti, un, kad tas bija izdarīts, viņam kaut kas iešāvās prātā.

-    Ko tad, ja es nešauju mērķī? viņš jautāja tēvam. Ko tad, ja es šauju uz cilvēku?

-    Nešauj uz cilvēkiem! nobrīdināja tēvs. Taču tad viņš kļuva pieļāvīgāks vecais, bez šaubām, jutās atvieglots, atradis lai nu kādu, tomēr iespēju pamācīt savu grūti audzināmo dēlu. Dažādi cilvēki ieteiks tev atšķirīgas tehnikas. Bet ja tas būtu es… Pieņemsim, es apturu satiksmi un man šķiet, ka redzu kādu pilsoni sniedzamies pēc ieroča, un nospriežu, ka man nāksies izšaut. Es tikai notēmēju. Notēmēju tā, it kā stobrs būtu mans sestais pirksts. Tu notēmē un, ja tev jāšauj, izšauj pusi aptveres blaukš, blaukš, blaukš, blaukš!

-    Kāpēc tik daudz?

-   Jo, ja reiz tev jāšauj, tu šauj, lai nogalinātu. Šādās situācijās tu netēmēsi precīzi viņam galvā vai sirdī; tu notēmēsi masas vidū, un tev būs cerība, ka kāds no šāvieniem būs veiksmīgs, bet, ja arī nebūs, ja tu trāpīsi tikai plecā vai vēderā, trieciena spēks viņu tik un tā nogāzīs gar zemi.

Dreiks nedomāja, ka Astrīdas nogalināšanai būs vajadzīgi seši šāvieni.

Viņš tik dzīvi un spilgti, līdz pēdējam sīkumam atcerējās reizi, kad sašāva Holdenu, kaimiņu puiku, kuram patika nākt pie viņa un krist uz nerviem. Ar mazkalibra ieroci šautā lode bija trāpījusi tik vien kā stilbā, tomēr tas puika gandrīz vai atdeva galus. Šī “negadījuma” pēc tad ari Dreiks tika nosūtīts uz Koutsu.

Tagad viņš turēja rokā deviņu milimetru Glock, kas nebija tik spēcīgs kā tēva četrdesmitā kalibra Smith & Wesson, tomēr nopietnāks par “divdesmitdivnieku”, ko viņš bija izmantojis pret Holdenu.

Pietiks ar diviem šāvieniem. Viens iedomīgajai blondīnei, otrs viņas plānprātiņam. Tas būtu forši. Viņš atgrieztos un ziņotu Keinam: “Divi mērķi, divas lodes.” Tas noslaucītu Diānai no sejas to smīnu.

Astrīdas māja nebija tālu. Bet meistarstiķis būtu novākt skuķi, pirms viņas sīkais brālis pagūst likt lietā savas izgaišanas spējas.

Dreiks ienīda šo spēku. Bija tikai viens iemesls, kāpēc parādi komandē Keins, nevis Dreiks: Keinam piemīt spēks.

Bet Keins saprata, ka ar spēku apveltītie bērni ir jākontrolē. Un, tā kā Keins un Diāna kontrolē visus ķertos, kas var atturēt Dreiku lietot viņa paša deviņmilimetrīgo burvju varu, lai galu galā savāktu visu sev?

Taču pirmām kārtām tas, kas darāms vispirms.

Lūkodamies uz Astrīdas māju no puskvartāla attāluma, Dreiks meklēja kādu zīmi, kas norādītu, kurā no istabāfn meitene varētu būt.

Viņš aizlavījās līdz mājas aizmugurei un nokļuva pie sētas puses lieveņa. Durvis bija aizslēgtas. Tas, kurš slēdz sētas durvis, mēdz turēt aizslēgtas ari parādes durvis. Bet logus varbūt tomēr ne. Dreiks uzlēca uz lieveņa margām un pieliecās, lai paceltu logu. Tas padevās viegli. Daudz grūtāk bija, nesaceļot troksni, pa to iespraukties.

Lai izietu cauri visām istabām, ieskatītos katrā skapī, zem katras gultas, aiz katra aizkara, neaizmirstot pat šauro bēniņu kambari, pagāja desmit minūtes.

Piepeši Dreiku pārņēma panika. Astrīda varēja būt jebkur. Nedabūjis snuķi rokā, viņš izskatīsies pēc pēdējā muļķa.

Kurp viņa varēja doties?

Dreiks pārbaudīja garāžu. Nekā. Ne automašīnu, ne Astrīdas. Toties tur bija zāles pļāvējs, un, kur ir zāles pļāvējs, tur jābūt ari… jā, benzīna kannai.

Viņš prātoja, kas notiktu, ja Astrīda un viņas plānprātiņš pēkšņi aizburtu sevi uz degošu māju.

Dreiks atvēra benzīna kannu, aizgāja uz virtuvi un ņēmās smidzināt benzīnu. Vispirms uz letēm, tad ģimenes istabā: šļakatu uz aizkariem, tērcīti dzīvojamā istabā pāri galdam un vēl pēdējo šļakatu uz durvju portjerām.

Nekur nebija atrodami sērkociņi. Dreiks noplēsa papīra dvieli un aizdedzināja to pie plīts. Uzmetis degošo papīra gabalu uz ēdamgalda, viņš izgāja pa parādes durvīm, pat nepapūloties tās aizslēgt.

-    Šeit viņa vairs nevarēs paslēpties, viņš sev teica.

Aizsteidzies atpakaļ uz laukumu, Dreiks metās augšup pa baznīcas kāpnēm. Baznīcai bija zvanu tornis. Lai arī ne sevišķi augsts, tomēr no turienes būs gūstams itin labs skats pār apkārtni.

Augšup pa vītņu kāpnēm. Dreiks atgrūda vaļā eņģēs iestiprināto lūku un ierāpās šaurā, putekļainā, zirnekļu tīkliem klātā telpā. Visvairāk vietas te aizņēma zvans. Viņš no tā rūpīgi izvairījās pieskaroties zvanam, skaņa izplatītos pa visu apkārtni.

Logi bija aizslēģoti. Slēģiem bija slīpi režģveida ielaidumi, pa kuriem iekļūt gaisam un izkļūt rezonējošajai skaņai, taču, skatoties pa tiem, varēja redzēt tikai pašu torņa pakāji. Likdams lietā šautenes resno galu, Dreiks izsita pirmo režģi. Tas novēlās zemē.

Bērni, kas tobrīd atradās laukumā, palūkojās augšup. Lai jau. Dreiks izgāza trīs atlikušos režģus, un tie grabēdami nogāzās zemē. Nu viņam pavērās neierobežots skats uz visām pusēm tālu pāri Perdidobīčas oranžajiem dakstiņu jumtiem.

Pārlūkošanu Dreiks sāka no Astrīdas mājas, kas jau bija sākusi dūmot. Viņš darbojās metodiski kā mednieks, kas cenšas notvert jebkādu kustību. Ikreiz, kad Dreiks ieraudzīja kādu ejam vai skrienam, vai braucam ar divriteni, viņš nomērķēja uz to un ielūkojās šautenes tēmēkli.

Viņš jutās kā pats Dievs. Viss, kas viņam bija jādara tikai jānospiež gailis.

Bet neviens no kustīgajiem stāviem tur, tālu lejā, nebija Astrīda. Tik gaišus matus nebija iespējams nepamanīt. Nē. Astrīdas tur nebija.

Kad Dreiks jau grasījās mest mieru, viņš pamanīja drudžainu rosību pie laivu piestātnes. Puisis pagrozīja tēmēkli, un pēkšņi gaišajā laukumā skaidri parādījās Sems Tempis. Kādu bridi skatiens bija notēmēts tieši viņam krūtis. Bet tad Sems bija prom. Viņš bija ielēcis laivā.

Neiespējami. Keins taču turēja Semu sagūstītu skolā. Kā viņš no turienes izsprucis?

Laivā bija ari Edīlio un Kvinns. Viņi brauca prom. Dreiks redzēja, kā dzenskrūve kuļ ūdeni.

Kvinns. Tad re, kā Sems ticis prom! Tas jau bija sagaidāms.

Gan Dreiks sagādās sev iespēju miļi patērzēt ar Kvinnu.

Uz doka bija saskatāms Orks, kurš, nespēdams neko jēdzīgu izdarīt, kliedza un vicināja rungu. Laiva uzņēma ātrumu un pagriezās uz ziemeļiem, atstādama aiz sevis ķīļūdens strūklu kā garu, baltu bultu.

Nebija šaubu, ka Sems mēģinās sameklēt Astrīdu. Un viņš devās uz ziemeļiem.

Spēkstacija. Droši vien viņa ir spēkstacijā.

Dreiks nolamājās un īsu bridi sajuta gandrīz izmisīgas bailes pievilt Keinu. Viņš neraizējās par to, ko Keins varētu viņam nodarīt viņš galu galā bija Keinam vajadzīgs -, taču viņš zināja: ja neizdosies izpildīt Keina pavēli, Diāna smiesies.

Dreiks nolika šauteni. Kā viņš varētu sasniegt spēkstaciju pirms Sema?

Tas nebija iespējams. Pat tad ne, ja viņš paņemtu laivu un uzspēlētu pakaļdzīšanos. Automašīna? Varbūt. Bet viņš nezināja ceļu, un brauciens ar laivu noteikti bija taisnāks. Paies labs brīdis, pirms viņš sasniegs laivu piestātni un… Bet pag!

Motorlaiva apmeta slaidu līkumu un pagriezās pretējā virzienā.

-    Paskat, cik tu gudrs, Sem! nočukstēja Dreiks. Un tomēr ne pietiekami.

Tēmēklī viņš varēja saskatīt Sema seju. Sems stāvēja pie stūres, un vējš pūta viņam sejā. Izglābies no Keina, piemuļķojis Orku, tik pašapzinīgs un apmierināts ar sevi, šis varonis tagad traucās uz dienvidiem.

Šaut no tik liela attāluma nebija jēgas. Dreiks to zināja.

Viņš pagrieza ieroci uz dienvidiem, un skatiens atdūrās pret barjeru. Necik tālu Sems šajā virzienā nevarēja aizbraukt.

Pludmale klinšu pakājē? Ja Astrīda ir tur, Dreiks nekādi netiks pie viņas, pirms Sems būs tur nokļuvis ar motorlaivu. Ja tā meiča ir tur, spēlīte ir zaudēta.

Bet ja nu ne… ja viņa ir, teiksim, viesnīcā, “Virsotnē”? Tad, rīkojoties pietiekami ātri, viņam vēl ir iespēja.

Vai gan nebūtu vareni nošaut to skuķi tieši Sema Tempļa acu priekšā?

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

»

127 STUNDAS, 45 MINŪTES

Astrīda gandrīz nepamanīja laivu. Viņa bija piegājusi pie loga, tikai lai nolaistu žalūzijas. Bet tur viņa ar acs kaktiņu ieraudzīja motorlaivu, vienīgo kustīgo punktu ūdens klajumā.

Uz īsu brīdi iešāvās prātā, vai tikai tie nav pieaugušie, varbūt kāds ieradies viņus izglābt no IBJZ. Bet nē, ja glābēji būtu izlauzušies cauri IBJZ sienai un ierastos no ārpuses, tur nebūtu tikai viena vienīga motorlaiva.

Un, lai vai kā, Astrīda bija pārliecināta, ka neviens tā arī nenāks. Vismaz ne tagad. Varbūt nekad.

Viņa piemiedza acis, tomēr braucēji nebija saskatāmi. Ak, ja vien pie rokas būtu tālskatis! Likās, ka viņi bija trīs. Varbūt četri. Astrīda nespēja saskatīt. Bet laiva tuvojās.

Viņa nometās uz ceļiem, lai apskatītos, kas vēl ir pieejams minibāra ledusskapī. Savā pēdējā uzturēšanās reizē viņi kopā ar Semu un Kvinnu bija to gandrīz iztukšojuši. No ēdamlietām bija palikuši tikai daži Indijas rieksti.

Viņai vajadzēja pabarot Mazo Pītu. Labāk agrāk nekā vēlāk. Pirms ieradušies tie, kas ir laivā, lai arī kas viņi būtu.

-Nāc, Pītij! viņa aicināja brālīti, vedinādama puisēnu piecelties no gultas gala. Nāc, sameklēsim kaut ko ēdamu! Ņam, ņam? Viņa lika lietā atslēgas vārdu, kas reizēm iedarbojās. Ņam, ņam?

Viņi varētu doties uz “Virsotnes” restorānu un kaut ko tur sameklēt, varbūt pagatavot cāļa gaļas sviestmaizi vai kaut ko tamlīdzīgu vai vismaz atrast kādu jogurtu. Bet varbūt labāk neriskēt un vienkārši iztukšot minibārus citās istabās.

Astrīda atvēra durvis. Palūkojās gaitenī. Tas bija tukšs.

-    Pietiks ar saldajām tāfelītēm, viņa teica, sapratusi, ka doties lejup uz restorānu viņai vienkārši pietrūkst drosmes.

Blakusnumurā bija minibārs, taču slēdzenē nebija atslēdziņas. Astrīda ielūkojās vēl trijās istabās, līdz saprata, ka pirmajā vakarā viņiem bija vienkārši laimējies. Visi ledusskapji bija aizslēgti. Bet, pag, varbūt visas atslēgas ir vienādas.

-    Nāc, atgriezīsimies savā istabā, mudināja Astrīda.

-    Ņam, ņam, protestēja Mazais Pīts.

-    Ņam, ņam, apliecināja Astrīda. Nāc, Pītij!

Gaitenī viņa izdzirda lifta troksni. Elektriskais motors līgani vēra vaļā durvis.

Vai tas bija Sems? Viņa sastinga, balansējot starp cerību un bailēm.

Virsroku guva bailes.

Lifts atradās gaiteņa galā aiz stūra. Viņas rīcībā bija tikai dažas sekundes.

-    Nāc! Astrīda čukstus aicināja un pastūma Mazo Pītu uz priekšu. Pirkstiem ķeroties, viņa ieslidināja elektronisko atslēgu tai paredzētajā spraugā un izvilka no tās. Pārāk strauji. Tas bija jādara lēnāk. Vēlreiz. Zaļā gaisma vēl arvien neiedegās. Vēl vienu reizi, un nu jau meitene dzirdēja, kā aizveras lifta durvis.

Tas bija viņš. Pēkšņi Astrīda atskārta, ka tas ir Dreiks.

-    Esi sveicināta Marija, žēlastības pilnā, Kungs ir ar tevi! Tā bija vienīgā lūgšana, ko viņa spēja atcerēties.

Viņa vēlreiz mēģināja ielikt atslēgu. Iedegās zaļā gaisma.

Astrīda pagrieza durvju rokturi.

Viņš bija tur. Gaiteņa galā. Stāvēja ar šauteni pār plecu un pistoli rokā.

Astrīda gandrīz saļima.

Dreiks smīnēja.

Viņš pacēla pistoli un nomērķēja.

Astrīda iegrūda Mazo Pītu istabā un tūdaļ ieklupa tur arī pati.

Viņa aizcirta durvis un aizgrūda bultu. Pēc tam vēl aizlika ķēdi.

Neiespējami skaļš troksnis. Durvīs parādījās monētas lieluma caurums ar metāla atskabargām.

Vēl viens sprādziens, un no durvju roktura bija palikusi tikai puse.

Mazais Pīts varētu viņus izglābt. Viņš to spēja. Viņam piemita spēks. Bet viņš vēl arvien bija tik mierīgs, vēl arvien tik vienaldzīgs.

Nekam nederīgs.

Balkons. Tā bija vienīgā izeja.

-    Pītij, nāc! Astrīda griezīgi iesaucās.

-    Ņam, ņam, viņš iebilda.

Dreiks blieza pa durvīm, taču tās nepadevās. Bulta vēl arvien bija vietā.

Niknumā tēmēdams uz bultu, viņš šāva atkal un atkal.

Dreiku tracināja doma, ka Astrīda varētu atkal teleportēties.

Astrīdai bija jāpanāk, lai viņš notic, ka tas tā patiešām ir noticis.

Viņa aizvilka Mazo Pītu līdz balkonam, atbīdīja durvis un palūkojās lejup. Zeme bija pārāk tālu. Toties tieši zem viņiem atradās vēl viens balkons.

Astrīda grīļodamās pārrāpās pār treliņiem. Viņa bija pārbijusies līdz nāvei, taču citas iespējas nebija.

Kā lai pierunā Mazo Pītu sekot? Viņam prātā patlaban bija tikai ēdiens.

-    Spēlīte, viņa čukstus sacīja un piegrūda rotaļlietu puisēnam pie pašas sejas. Nāc, Pītij, nāc! Spēlīte.

Viņa pieveda brālīti pie balkona malas, uzlika viņa roku uz treliņiem. Tikai vienu roku, jo nu jau viņš atkal bija iegrimis spēlē, pazudis savā stulbajā spēlē pārāk mierīgs, lai liktu lietā savu spēku. Pārāk neaprēķināms.

-    Tu esi svētīta starp sievietēm, un svētīts ir tavas miesas auglis Jēzus, šņukstēja Astrīda.

Tas nedarbojās. Viņa to spēja, bet kā lai panāk, ka to izdara arī brālītis?

Viņš bija sīciņš. Astrīda varētu mazo pārcelt. Tās dažas sekundes, kas nepieciešamas, viņa varētu puisēnu noturēt.

-    Svētā Marija, Dieva māte…

Astrīda ar kreiso roku ieķērās treliņos, labajā saņēma Mazā Pīta plaukstas locītavu un ar strauju rāvienu pārcēla viņu pāri treliņiem. Puisēns krita. Viņa to noķēra, bet tikai ar pirkstu galiem. Viņš izslīdēja un atkal krita, un iegāzās balkona krēslā.

Piezemēšanās bija smaga. Mazais Pīts bija apdullis.

Astrīda dzirdēja Dreiku atkal un atkal triecamies durvīs, tad saklausīja plīstošo skaņu, bultai padodoties. Nu tās vairs turēja ciet tikai neizturīgā ķēdīte, un pēc mirkļa viņš būs klāt.

-    … lūdz par mums, grēciniekiem…

Viņa lēca zemē, gandrīz uzkrītot virsū Mazajam Pītam. Nebija laika apcerēt asās sāpes kājā, nedz arī pievērst uzmanību asinīm un nobrāztajai ādai; laika bija tikai tik daudz, lai paķertu Mazo Pītu, apkamptu viņu, piespiestu sev cieši klāt un atkāptos līdz balkona bīdāmajām stikla durvīm.

-    Palodze, palodze, mazulīt, palodze, piespiedusi muti pie brālīša auss, meitene čukstēja.

Astrīda dzirdēja Dreika soļus istabā virs viņiem.

Meitene dzirdēja viņu atbīdām durvis un izejam uz balkona.

Viņi nebija saskatāmi. Ja nu vienīgi Dreiks pietiekami tālu pārkārtos pār balkona malu.

Lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā, Astrīda domās pabeidza lūgšanu un ciešāk apkampa brālīti.

Amen.

Viņa dzirdēja Dreiku nikni nolamājamies.

Viņiem bija izdevies. Dreiks domāja, ka viņi ir pazuduši.

Paldies Tev, Kungs! Astrīda klusībā pateicās.

Un tad Mazais Pīts sāka īdēt.

Bridi, kad viņa bija nometusi brālīti uz balkona, puisēnam bija izkritusi spēle. Aizmugures vāciņš bija atšāvies vaļā, un viena no baterijām izripojusi ārā. Un tagad Mazais Pīts centās spēli iedarbināt, bet viņam tas neizdevās.

Astrīda gandrīz balsi iešņukstējās.

Dreiks pārstāja lamāties.

Viņa palūkojās augšup, un tur jau viņš bija, pārliecies tālu pār treliņiem. Viņa haizivs smaids izpletās tik plats kā vēl nekad.

Pistole bija viņam rokā, taču viņš nevarēja dabūt vajadzīgo leņķi, tāpēc pārcēla kāju pār treliņiem un pieliecās tāpat, kā to bija darījusi Astrīda. Tagad Dreiks savus upurus varēja skatīt pavisam skaidri.

Viņš nomērķēja.

Iesmējās.

Un tad, sāpēs ieaurojies, krita.

Astrīda pielēca pie treliņiem. Dreiks, nostiepies uz muguras, bezsamaņā gulēja zālē. Šautene atradās zem viņa, un pistole mētājās blakus.

-    Astrid! sauca Sems.

Viņš bija augšā, virs viņiem stāvēja, pārliecies pār treliņiem, vēl arvien turēdams rokā lampu, ar ko bija triecis Dreikam pa galvu.

-    Sem…

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Būs, tiklīdz dabūšu PItija bateriju. Tas izklausījās pārlieku stulbi, un Astrīda gandrīz iesmējās.

-    Man ūdensmalā ir laiva.

-    Kurp mēs dosimies?

-    Kā būtu vienkārši prom no šejienes?

divdesmit piektĀ nodaĻa

127 STUNDAS, 42 MINŪTES

Bija pagājušas divas dienas, kopš Lana bija pārdzīvojusi koijotu uzbrukumu. Runājošu koijotu. Divas dienas, kopš viņas dzīvību bija izglābusi čūska. Lidojoša čūska.

Pasaule bija sajukusi prātā.

Lana laistīja mauriņu, nemitīgi paturēdama acīs apkārtni ja nu pēkšņi parādās koijoti vai čūskas. Viņa uzmanīgi ieklausījās katrā Patrika rējienā, rūcienā vai straujākā lēcienā. Patriks bija viņas agrīnās brīdināšanas sistēma. Agrāk viņi bija saimniece un mājdzīvnieks vai, varētu teikt, draugi. Taču tagad viņi bija komanda. Viņi bija partneri izdzīvošanas spēlē: Patrika maņas, Lanas smadzenes.

Protams, bija muļķīgi laistīt mauriņu, sevišķi, ņemot vērā, ka nevarēja zināt, vai ūdens pietiks viņai pašai. Bet cilvēks, kuram piederēja šis pussagruvušais tuksneša miteklis, bija tik ļoti lolojis šos nedaudzos zāles kvadrātmetrus. Tas bija izaicinājums tuksnesim. Izaicinājums, kaut arī viņš pats bija izvēlējies dzīvot šajā Dieva pamestajā kaktā.

Lai vai kā kāpēc lai šajā jukušā pasaulē arī viņa nebūtu jukusi?

Šī būda piederēja cilvēkam, vārdā Džims Brauns. Lana to uzzināja no dokumentiem, kas glabājās viņa rakstāmgaldā. Vecais lāga Džims Brauns. Nebija nevienas fotogrāfijas, bet viņš bija tikai četrdesmit astoņus gadus vecs. Pēc Lanas domām, mazliet tā kā par jaunu, lai atstātu civilizāciju un kļūtu par vientuļnieku.

Nojume aiz būdas bija līdz pat jumtam piekrauta ar izdzīvošanas pārtiku. Nebija gan atrodams nekas svaigs, toties bija tik daudz krekeru, konservēta zemesriekstu sviesta, fīrziķu un citu augļu kompotu, čili, konservētas maltās gaļas un tūlītējai ēšanai gatavu militāra stila maltīšu, lai Lana un Patriks te varētu palikt vismaz gadu. Varbūt pat ilgāk.

Telefona nebija. Nebija arī televizora, nedz kādas citas elektronikas. Ne arī gaisa kondicionētāja, kas padarītu ciešamāku nežēlīgo pēcpusdienas tveici. Te vispār nebija elektrības. Vienīgā mehāniskā ierīce bija vējdzirnavas, ar kuru palīdzību tika darbināts sūknis, kas gādāja ūdeni no dziļāka zemes slāņa, un ar kāju darbināma tecīla, ko izmantoja cēršu, lāpstu un zāģu asināšanai. Toties cēršu, lāpstu, zāģu un āmuru te bija papilnam.

Bija zīmes, kas liecināja par automašīnas vai pat kravas auto esamību. Mājas vienā pusē slējās kaut kas līdzīgs greizai automašīnu nojumei, no kurienes veda labi pamanāmi riepu nospiedumi smiltīs. Atkritumos mētājās tukšas eļļas kannas, bet divas sarkanas divdesmit piecu galonu tērauda tvertnes oda tā, it kā būtu pilnas ar benzīnu.

Aizmugurē stāvēja glītā četrstūrainā grēdā sakrāmēts dzelzceļa gulšņu krāvums. Blakus bija sīkāki kokmateriāli, pārsvarā lietoti par to liecināja tajos sadzītās naglas.

Vientuļnieks Džims, kā Lana viņu klusībā dēvēja, noteikti bija kaut kur izgājis. Varbūt aizbraucis uz visiem laikiem. Varbūt tas, kas notika ar viņas vectēvu, bija noticis arī ar viņu, un nu Lana bija vienīgais dzīvais cilvēks šajā pasaulē.

Viņai negribējās atrasties šeit, ja Džims atgrieztos. Kā lai zina, vai var uzticēties vīram, kas dzīvo saules izdedzinātā ielejā starp putekļainiem pauguriem, uz kuru neved neviens ceļš, un kopj mauriņu, kas ir tik sulīgi zaļš kā minigolfa laukums?

Lana beidza laistīt zāli un, pirms noslēdza šļūteni, rotaļīgi apšļakstīja Patriku.

-    Gribi mazliet cili, draudziņ? viņa jautāja sunim.

Lana atgriezās iekšā. Būdā bija karsts kā cepeškrāsni, un meitene sāka svīst, pirms bija pārkāpusi pār slieksni, tomēr viņa apšaubīja, vai kādreiz mūžā vairs žēlosies par kaut ko tik nenozīmīgu. Pēc visa, kas pārciests.

Karstums? Tad nu gan liela lieta! Viņai bija ūdens, bija ēdiens, un, pats labākais, neviens kauls nebija lauzts.

Cili bija pamatīgā trislitrigā kārbā. Tā kā ledusskapja nebija, viņiem nācās to tukšot, pirms konservi sākuši bojāties, tāpēc tagad dienaskārtībā bija čili maltīte pēc maltītes, līdz viss tiks apēsts. Desertā toties bija augļu kompots. Varbūt rīt viņa atvērs lielo kārbu ar vaniļas pudiņu un pāris dienu ēdīs tikai pudiņu.

Plīts nebija, tikai virsma ar vienu vienīgu degli. Nebija ari izlietnes. Tikai krēsls un galds, un cieta, neērta lāviņa pie sienas. Vienīgais dekoratīvais elements bija apskretis persiešu paklājs pašā istabas vidū. Labākā sēdvieta šeit bija uz paklāja novietots smirdīgs, toties ērts La-Z-boy zvilnis. Tas bija iestrēdzis pusguļus stāvoklī, bet Lanai tas šķita gana labi. Cik jauki būtu tā laiski atgāzties un ne par ko nedomāt, ne par ko neuztraukties!

Vienīgā šeit pieejamā nodarbe bija lasīšana. Vientuļniekam Džimam piederēja tieši trīsdesmit astoņas grāmatas. Lana bija tās visas izcilājusi. Tur stāvēja gluži jauni Patrika O’Braiena, Dena Saimonsa, Stīvena Kinga un Denisa Leheina romāni un daži tādu autoru kā Toro sacerējumi, kam, pēc Lanas saprašanas, bija sakars ar filozofiju. Bija arī klasikas darbi, kuru nosaukumi meitenei šķita pazīstami: “Olivers Tvists”, “Jūras vilks”, “Dziļais miegs”, “Aivenho”.

Acīs nekas neiekrita. Nebija nevienas Dž. K. Roulingas vai Megas Kebotas grāmatas nekā jaunatnei domāta. Pirmās dienas laikā Lana izlasīja visu “Lepnumu un aizspriedumus” un tagad bija sākusi “Jūras vilku”. Nevienu no šīm grāmatām nevarēja nosaukt par vieglu lasāmvielu. Bet Lanas rīcībā nebija nekā cita kā vien laiks.

-    Mēs nevaram šeit palikt, Patrik, Lana teica, kad suns uzklupa savai čili bļodai. Agrāk vai vēlāk mums būs no šejienes jāaiziet. Mani draugi raizēsies. Visi raizēsies. Pat mamma un tētis. Viņi nospriedīs, ka esmu pagalam.

Bet, pat sakot šos vārdus, Lanu nepameta šaubas. Kopš viņa bija izšķirojusi pārtiku, nekā daudz, ko darīt, vairs nebija, tāpēc lielāko daļu laika meitene pavadīja, sēdēdama uz koka krēsla, lasot grāmatu vai vienkārši vērojot tuksnesīgo ainavu. Krēslu viņa bija nolikusi durvju ailā, kur tika mazliet ēnas un pavērās skats pāri mauriņam uz apkārtējiem pauguriem. Lana bija apguvusi paņēmienu pēc katras izlasītās rindkopas pacelt acis, lai pārlaistu skatienu apkārtnei. Pārliecinājusies, ka briesmu nav un arī Patriks nedod nekādas brīdinošas zīmes, viņa iegrima nākamajā rindkopā.

Pēc kāda laika Lana juta, ka nebeidzamais tukšums iedragājis viņas jau tā pavājo optimismu.

Barjera bija, kur bijusi. Tā atradās aiz būdas, ārpus viņas redzeslauka, bet, paejot gabaliņu sāņus, kļuva saskatāma.

Lana nesa uz durvīm skārda kausu ar ūdeni, domādama padzerties, kamēr kārtējo reizi uzmetīs skatienu mauriņam, kad pēkšņi viņai klāt piesteidzās Patriks ar sabozušos kažoku. Suns purināja galvu, it kā tam būtu piemetusies kāda lēkme.

-    Iekšā! Lana uzsauca.

Viņa paturēja durvis vaļā, un Patriks iemetās iekšā. Meitene aizcirta durvis un aizšāva priekšā bultu.

Patriks atdūrās pret paklāju, paslīdēja, divreiz apvēlās un beidzot apsēdās. Viņam kaut kas bija mutē. Kaut kas dzīvs.

Lana piesardzīgi tuvojās. Viņa pieliecās, lai apskatītos.

-    Ragainais krupis? Vai tas tev ir? Tu mani pārbiedēji līdz nāvei kaut kāda krupja dēļ? Viņa juta, ka sirds, atjaunodama dabisko ritmu, smagi dauzās. Spļauj to mūdzi ārā! Apžēliņ, Patrik, es uz tevi paļaujos, bet tu te satrakojies kaut kāda stulba krupja dēļ?

Taču Patriks neparko negribēja atteikties no sava laupījuma. Lana nolēma viņam to atstāt. Nu jau tas tik un tā bija beigts, un viņa sprieda, ka arī Patrikam ir tiesības uz savu personisko trakuma izpausmi.

-    Nes to ārā, tad tu varēsi to paturēt, teica Lana. Viņa devās uz durvīm, bet vispirms notupās, lai sakārtotu paklāju. Un pamanīja grīdā lūku.

Lana parāva nost tepiķi un piestūma to pie zviļņa.

Viņa brīdi vilcinājās, nebūdama pārliecināta, vai maz vēlas redzēt, kas atrodas zem šiem grīdas dēļiem. Varbūt Vientuļnieks Džims īstenībā bija sērijveida slepkava Džims.

Bet izskatījās, ka nekas cits neatliek. Lana pastūma sāņus zvilni un sarullēja paklāju. Kļuva redzams dēļos iestiprināts tērauda riņķis. Viņa to parāva.

Bedrē bija glīti sakrauti metāla ķieģeļi, katrs kādas sešas vai astoņas collas garš, uz pusi mazāks platumā un trešdaļa no tā biezumā.

Kas tie tādi, Lanai nebija daudz jādomā.

-    Zelts, Patrik. Zelts.

Zelta stieņi bija smagi divdesmit mārciņas vai vairāk -, taču, lai redzētu grēdas apjomu, meitene labu tiesu no tiem izcēla ārā. Pēc Lanas aprēķiniem, kopumā to bija četrpadsmit un katrs svēra vismaz divdesmit mārciņas.

Lanai nebija ne jausmas, cik vērtīgs ir zelts, taču viņa vismaz zināja, cik maksā pāris zelta auskaru riņķu.

-    Te nu gan ir lērums auskaru, viņa noteica.

Patriks apmulsis ieskatījās bedrē.

-    Vai zini, ko tas nozīmē, Patrik? Viss šis zelts zem grīdas un tās cērtes un lāpstas ārpusē. Vientuļnieks Džims ir zeltracis.

Viņa skriešus metās ārā uz nojumi, kur vientuļnieks Džims kādreiz bija turējis savu auto. Patriks, cerēdams uz rotaļu, metās pakaļ. Reizēm viņa pasvieda sunim salauztu cirvja kātu, ļaujot viņam to noķert, taču šodien Patrikam nācās piedzīvot vilšanos.

Lana pirmo reizi ņēmās rūpīgi sekot riteņu sliedēm. Tās bija padzisušas, tomēr saskatāmas. Dažas pēdas, kā likās, senākas, veda uz dienvidaustrumiem, varbūt uz Perdidobiču. Kaut cik svaigākas veda citā virzienā uz kalnu grēdu ziemeļu pusē.

Līdz Perdidoblčai, kā meitenei šķita, varēja būt piecpadsmit, varbūt divdesmit jūdzes šausminoši ilgs gājiens šādā tveicē. Toties kalnu grēda, ja vien raktuves atradās tās pakājē, izskatījās reizes desmit tuvāk. Varbūt Vientuļnieks Džims bija tur. Ja tā, tad tur bija ari viņa mašīna. Mašīnai vajadzēja būt tur arī tad, ja viņa paša tur nebija.

Doma par to, ka atkal jādodas mežonīgajā apvidū, Lanai uzdzina dziļu nepatiku. Iepriekšējā reizē viņa bija atradusies ļoti, ļoti tuvu nāvei. Un tur vēl arvien varēja būt koijoti. Varbūt tie pacietīgi gaidīja. Bet tik vien kā jūdze līdz raktuvēm? Viņa to spēja paveikt.

Lana piepildīja plastmasas kanniņu ar ūdeni. Viņa uzpildīja sevi ar ūdeni un parūpējās, lai arī Patriks kārtīgi padzertos. Viņa piestūķēja kabatas ar tūlītējai ēšanai gatavām uzkodām un vēl mazliet salika dvielī, ko sasēja pauniņā. Pati sevi meitene notriepa ar pretapdegumu krēmu no medicīnas lādītes.

-    Dosimies nu pastaigā, Patrik.

Astrīdai apsēžoties “Bostonas vaļu mednieka” kreisās puses sēdekli, Edllio viņu sveica ar smaidu. Paldies Dievam! Tagad mums laivā būs vismaz viens prātīgs cilvēks.

Edīlio un Kvinns nostūma laivu no smiltīm, atpakaļ liegi glāstošajos viļņos. Ierāpušies laivā, viņi pārkāra kājas pāri malai, lai notraustu pie zolēm pielipušās smiltis.

Sems stūrēja laivu jūrā, tieši pretī barjerai. Viņš cerēja, ka Dreiks ir pagalam vai vismaz pamatīgi savainots. Bet, nebūdams par to pārliecināts, viņš gribēja aizkļūt labi tālu, pirms šis psihopāts sācis uz viņiem šaut.

Sems atskārta, ka nekad savā mūžā nebija vēlējis kādam nāvi. Kopš IBJZ uzrašanās bija pagājušas astoņas dienas.

Astoņas dienas, kurās viņš bija saskatījies tik daudz neprāta, ka ar to pietiktu visam mūžam. Un tagad Sems fantazēja par to, ka tas puisis varētu būt pagalam.

Pabīdījis droseli uz priekšu un nokļuvis tik tālu, ka neviena lode vairs nespēja viņus aizsniegt, Sems sāka justies labāk. Kopš IBJZ uzrašanās viņš nebija darījis neko citu, kas tik ļoti atgādinātu sērfošanu. Bangu gan nebija, tikai neievērojami, sīki ņirbu vilnīši. Taču “Vaļu mednieks” slīdēja pa tiem ar brīnišķīgu spēku, ko Sems sajuta ar kājām; tas lika zobiem klabēt un izvilināja lūpās smaidu. Gaisā lidoja sāļas šļakatas, un Semam bija grūti būt drūmam, kad sejā sitās okeāna ūdens.

-    Paldies, Edīlio! Un ari tev, Kvinn, Sems teica. Uz Kvinnu gan viņš vēl arvien niknojās, bet tagad viņi bija vārda tiešā nozīmē vienā laivā.

-    Redzēsim, cik ļoti tu gribēsi man pateikties, kad es šo laivu pievemšu, teica Edīlio. Viņš patiešām izskatījās mazliet zaļš.

Sems sev atgādināja, ka jāturas drošā attālumā no IBJZ barjeras, tomēr viņam gribējās piebraukt tuvāk. Nelika mieru doma par iespējamu caurumu vai atvērumu vārtiem, pa kuriem viņi visi varētu izkuģot ārā un pateikt šim neprātam ardievas.

Tālu ziemeļos bija saskatāmas klintis, kas iezīmēja līci, pie kura atradās spēkstacija. Aiz tām vīdēja tikai miglas plankums un kāds pusducis tuvāko sīko vientuļo saliņu.

Astrīda bija sameklējusi glābšanas vestes un vienu uzvilkusi Mazajam Pītam. Arī Edīlio no tās neatteicās. Kvinns gan.

Astrīda atrada arī mazu dzesētāju, piebāztu sasilušām minerālūdens pudelēm. Vēl tajā bija maizes kukulis un zemesriekstu sviesta un marmelādes atliekas. Mums nenāksies ciest badu, viņa atzīmēja. Vismaz ne uzreiz.

Barjera tagad atradās pa kreisi no viņiem: šausmīga, nomācoša, līdzena siena. Viļņi, atsitoties pret to, šķita nepacietīgi. Pat ūdens gribēja no šejienes bēgt.

Sems jutās kā zivs akvārijā, un IBJZ barjera veidoja šī akvārija sienas. Tā šķita tikpat puscaurspīdīga un noslēpumaina, kāda tā bija uz zemes.

Puisis vadīja laivu gar barjeru, līdz viņi bija tik tālu, ka “Virsotne” vairs nelikās lielāka par LEGO klucīšu krāvumu, kas slējās virs krasta šaurās smilšu strēles. Perdidobīča izskatījās kā eļļas gleznojums, kurā ar krāsas punktiem un triepieniem radīts priekšstats par pilsētu, tomēr neizceļot nevienu tās detaļu.

-    Es gribētu kaut ko izmēģināt, pavēstīja Sems.

Viņš izslēdza motoru un ļāva laivai šūpoties uz ūdens. Šķita, ka laiva pati grib slīdēt gar sienu. Te bija straume, ļoti vāja, tomēr pamanāma. Tā plūda gar sienu un, attālinādamās no sauszemes, virzījās gar tās izliekumu tālāk jūrā.

-    Vai mums ir enkurs? jautāja Sems.

Atbildes vietā atskanēja rīstīšanās. Sems novērsās, kamēr Edīlio atbrīvojās no savām brokastīm.

-    Nekas, noteica Sems. Paskatīšos pats.

Enkura nebija. Toties viņš ievēroja, ka Astrīda ziež uz maizes zemesriekstu sviestu un marmelādi. Vienu sviestmaizi viņa pasniedza Semam.

Viņš pat nebija pamanījis, ka ir izsalcis.

-    Tad, re, kāpēc tevi sauc par Astrīdu Ģēniju, nokodis gandrīz pusi sviestmaizes, viņš zemesriekstu sviesta pieķepušu muti nomurmuļoja.

-    Mīļo cilvēk, tikai nerunā par ēdienu, kunkstēja Edīlio.

Sems pārmeklēja laiviņu. Enkura nekur nebija, toties

bija daži plastmasas buferi, kurus viņš piestiprināja sev pie sāniem gadījumam, ja iznāktu pieskarties pie barjeras. Un vēl bija zilibaltas neilona auklas ritulis. Vienu galu Sems cieši piesēja pie spailes, otru apsēja sev ap potīti. Tad novilka kreklu un nospārdīja nost kurpes, paliekot tikai šortos. Rakņājoties vienā no tilpnēm, Sems atrada garu skrūvgriezi.

-    Ko tu dari? vaicāja Kvinns.

Sems izlikās nedzirdam. Edīlio, vecīt, vai tu būsi dzīvotājs?

-    Ceru, ka ne, Edīlio izgrūda caur sakostiem zobiem.

-     Es taisos ienirt. Paskatīšos, vai nevaru pakļūt zem barjeras.

Astrīda izskatījās noraizējusies un skeptiska, bet Sems redzēja, ka viņa iegrimusi pati savās domās. Varbūt centās prātā aptvert to, ka gandrīz tikusi nošauta.

-Ja tu kaut kur ietrieksies, es tevi izvilkšu, apsolīja Kvinns.

Nebūdams gatavs runāt ar Kvinnu, Sems tikai pamāja ar galvu. Kas to zina, vai viņš jebkad būs gatavs ar Kvinnu runāt. Tad Sems pārlēca pār bortu un ienira.

Ūdens bija kā sengaidīts draugs. Tik auksts, ka aizrāvās elpa, tomēr aicinošs. Sajutis sāls garšu, zēns iesmējās.

Pāris reižu dziļi ieelpojis, Sems aizturēja elpu un ienira. Viņš peldēja, spēcīgi kuļoties ar kājām un brīvo roku, bet otru roku bija izstiepis, turot tajā skrūvgriezi, lai izvairītos no IBJZ sienas. Semam nebija vēlēšanās atsisties pret to. Jau pieskarties tai ar pirkstu bija sāpīgi. Aizķert ar plecu vai gurnu būtu vēl nepatīkamāk.

Sems laidās aizvien dziļāk un dziļāk. Kaut viņam būtu pieticis tālredzības paķert no laivu piestātnes akvalangista aprīkojumu vai vismaz sejas masku un pleznas! Taču tajā brīdī viņš bija pārlieku norūpējies. Ūdens bija itin dzidrs, tomēr redzamību ierobežoja barjeras ēna.

Jau gandrīz iztērējis savus gaisa krājumus, nirējs sasniedza barjeru. Skrūvgriezis ne pret ko neatdūrās, un Sems juta spēju sajūsmas uzliesmojumu, kas pazuda, tiklīdz nākamais grūdiens sastapās ar cietu pretestību.

Izšāvies virspusē, zēns aumaļām kampa gaisu.

Barjera stiepās vismaz divdesmit pēdas zem ūdens līmeņa. Ja arī tai bija kaut kāda apakšējā robeža, viņš to varētu atrast, tikai apbruņojies ar gaisa tvertni un pleznām.

Laiva līgojās pret barjeru kādu piecdesmit pēdu attālumā. Atskanēja kluss “šš” tur Astrīda atvēra Mazajam Pītam kolas pudeli. Kvinns sēdēja laivas priekšgalā, un Edīlio vēl arvien izskatījās tā, it kā varētu izvemt savas aknas.

Sems nesteidzīgi peldēja uz laivu. Ūdens pieskārieni ādai bija ļoti patīkami un pat nenomāca vilšanās par to, ka nebija izdevies atrast izeju no IBJZ.

Motora troksni un viļņu plīkšķēšanas izraisīto triecienu Sems sajuta labu brīdi, pirms ieraudzīja pašu laivu. Viņš visiem spēkiem palēcās, lai paceltu galvu, cik vien iespējams augstu virs ūdens.

-    Ei! Sems iesaucās.

Nu jau arī Kvinns bija saklausījis motora troksni. Laiva tuvojas. Ātrāk! viņš uzsauca.

-Kur?

-    No pilsētas, atbildēja Kvinns.

-    Ātrāk! viņš atkārtoja.

divdesmit SESTĀ NODAĻA

126 STUNDAS, 10 MINŪTES

Sems peldēja, cik jaudas, un drīz viņa roka jau atradās uz “Bostonas vaļu mednieka” apmales. Kvinns ievilka viņu laivā. Vispirms augšup, tad pāri un beidzot uz klāja.

Sems vienā acumirklī bija kājās. Tas, ko viņš ieraudzīja, bija iespaidīga lieluma ātrlaiva no tām, kuras mēdz dēvēt par “cigāriem”. Tā traucās viņiem tieši virsū, un attālums, kas viņus patlaban šķīra, bija mazāks par ceturtdaļjūdzi. Laivas priekšgals, šķeļot ūdeni, veidoja milzīgu vilni. Pie stūres bija puisis, kuru Sems pa gabalu nepazina. Laivā krampjaini saspringušām sejām stāvēja Hovards un Orks. Dreika nebija.

-    Mums neizdosies no viņiem aizbēgt, noteica Kvinns.

-    Varbūt, vecīt, bet mēs to nevaram zināt, iekams neesam pamēģinājuši, sacīja Edīlio. Adrenalīns viņa vēderā acīmredzot bija kaut cik nomierinājies.

-    Nē, taisnība tomēr būs Kvinnam, sacīja Sems. Astrīd, turi cieši Mazo Pītu!

Žigli kustinot abas rokas, Edīlio satina tauvas vaļīgo galu. Viņi nedrīkstēja atstāt to velkamies pa ūdeni, citādi tas iestrēgtu dzenskrūvē.

Tiklīdz tauva bija uz borta, Sems parāva droseli un strauji palielināja ātrumu. Laiva traucās gar barjeru, un Orka “cigārs” pagriezās, lai sekotu.

Astrīda, saķērusi mazo brālīti, lūkojās viņam pāri un kliedza: Viņš dzenas pakaļ, nevis mēģina aizšķērsot mums ceļu.

Pagāja sekunde, iekams Sems saprata, ko viņa ar to domājusi. Mainot virzienu, “cigārs” būtu varējis bez pūlēm nogriezt viņiem ceļu. Bet stūrmanim tas nebija ienācis prātā.

Tad, kad bija jau gandrīz par vēlu, stūrmanis pagrieza ātrlaivu pa labi, cenzdamies pietuvoties Semam, taču pagrieziens bija nemākulīgs un ātrums pārāk liels. “Cigārs” aizslīdēja sāņus un ar pārsteidzoši skaļu, bungu rībienam līdzīgu troksni ietriecās barjerā. Kad dzenskrūve atsāka darboties, “cigārs” ar strauju rāvienu metās uz priekšu un pašāvās garām “Vaļu medniekam”.

-    Turieties! brīdināja Sems.

“Cigāra” pagrieziena saceltais vilnis pāršalca “Vaļu mednieku” un trieca to pret barjeru. Sems salīgojās, tomēr noturējās; basās pēdas pūlējās nepaslīdēt pa klāju, kas bija neprātīgi sasvēries.

“Bostonas vaļu mednieks” atguva līdzsvaru un, kad dzenskrūve atkal atrada ūdeni, uzņēma ātrumu. Viņi šāvās gar “cigāra” labo bortu tik tuvu, ka Sems būtu varējis sarokoties ar Hovardu.

Tad “Vaļu mednieks” bija garām; lēkādams no vienas viļņa galotnes uz nākamo, tas traucās tālāk, kreisajā pusē atstādams barjeru un aizvien vairāk attālinādamies no krasta.

Bet ātrlaiva bija daudz žiglāka, un tagad, kad stūrmanis bija atguvies, tā rēkdama metās pakaļ Sema laivai un jau pēc brīža kūlās tās ķīļūdenī.

-    Apstājies, stulbeni! Orks bļāva Semam.

Sems viņa prasību ignorēja. Viņa domas auļoja. Kā lai tiek prom? Viņa laiva bija lēnāka. Tā bija kustīgāka, bet neapšaubāmi lēnāka. Un ātrlaiva bija tik liela un smaga, ka varēja bez grūtībām uzbraukt “Bostonas vaļu medniekam”.

-    Apstājies, vai arī mēs tevi nolaidīsim pa burbuli! Orks atkal uzbļāva.

-    Neesi muļķis, Semij! spiedza Hovards. Viņa smalkā balstiņa motoru rēkoņā un ūdens šļakstos bija tikko sadzirdama.

Pēkšņi lidzās nostājās Astrīda. Sem, vai tu vari kaut ko izdarīt?

-    Varbūt. Man ir ideja.

Meitenes balss skanēja kā saspringts čuksts: Vai tu runā par…

-    Es nezinu, kā to panākt, Astrid; tas vienkārši notiek. Un ari pakonsultēties par manu spēju izmantošanu ar dižmeistaru Jodu diemžēl nav laika.

Edllio bija viņiem līdzās. Vai tev ir plāns, Sem?

-    Nekāds labais.

Sems paņēma radiotelefonu, kas atradās blakus droselei. Viņš nospieda pogu. Te Sems. Vai jūs, puiši, mani dzirdat? Beidzu.

Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja Hovarda sejā izbrīnu. Jā, viņi dzirdēja. Hovards bija pacēlis savu klausuli un, saraucis uzacis, lūkojās uz to.

Sems uzskaņoja savu radio. Turi pogu piespiestu, Hovard, viņš teica. Kad esi visu pateicis, saki “beidzu” un laid vaļā pogu. Beidzu.

-    Tev jāapstājas, teica Hovards. Skārda klausulē viņa balss izklausījās vēl griezīgāka.

-    Diezin vai mēs to darīsim, Hovard. Dreiks centās nogalināt Astrīdu. Jūs ar Orku gandrīz nogalinājāt mani. Beidzu.

Hovardam bija vajadzīga kāda minūte, lai izdomātu pietiekami labus melus. Viss būs labi, Semij, Keins ir pārdomājis. Viņš saka: ja jūs uzvedīsieties, kā pienākas, viņš jūs visus palaidīs vaļā. Beidzu.

-    Jā. Ta nu es tev noticēju! attrauca Sems.

Viņš virzīja savu laivu tuvāk barjerai. Tagad tā bija tik tuvu, ka viņš to varētu aizsniegt ar roku.

Sems vēlreiz piespieda pārraides pogu. Ja mēģināsiet mums uzbraukt, paši ieskriesiet barjerā, viņš brīdināja. Beidzu.

Iestājās klusums. Tad ieskanējās cita balss klusa, tomēr pietiekami sadzirdama. Tā nāca no radio uz cietzemes.

-     Novāciet viņu! komandēja balss. Novāciet viņu vai ari nerādieties atpakaļ!

Keins. Acīmredzot viņš izmantoja radio, ko parasti lietoja, lai sazinātos ar Dreiku, bērnudārzu un ugunsdzēsēju depo.

-    Paklau, Kein, ierunājās Hovards, tur ir ari Astrīda ar savu plānprātiņu. Un Kvinns.

-    Ko? Pasaki vēlreiz: Astrīda ir kopā ar viņiem?

Hovarda vietā atbildēja Sems. Viņš no sirds izbaudīja šo

mirkli, lai gan viņa triumfs solījās būt īslaicīgs. Pilnīgi pareizi, Kein. Tavs piejaucētais psihopāts tevi ir pievīlis.

-    Novāciet viņus visus! pavēlēja Keins.

-    Bet ja nu viņi izmantos spēku? noīdējās Hovards.

-Ja viņi taisītos izmantot spēku, tad būtu to jau izdarījuši, atteica Keins, un gaisa viļņi līdz ar vārdiem atnesa šurp ari viņa vīpsnu. Nekādu aizbildinājumu, notriec viņus! Beidzu sarunu. Keins.

-    Sem, ierunājās Astrīda, ja vien tu spēj to izdarīt, tev tas jādara.

-    Kas jādara? noprasīja Edīlio. Ak tas?

Atkal iesprakšķējās radio. Tev ir laiks pārdomām, Semij, teica Hovards, kamēr es skaitīšu atpakaļ no desmit. Tad mēs dosimies uzbrukumā un nogremdēsim jūs. Tas ir nelādzīgi, taču mums nav izvēles. Upēc… Desmit.

-    Edīlio, tu un Astrīda, un Mazais Pīts, gulieties visi uz klāja! Kvinn, tu ari!

-    Deviņi.

Edīlio norāva Astrīdu sev blakus un pieplaka pie laivas grīdas ar Mazo Pītu pa vidu.

-    Astoņi.

-    Kaut nu tas tavs plāns izrādītos labs, brač! noteica Kvinns. Tomēr viņš nometās garšļaukus blakus Astrīdai.

-    Septiņi. Seši.

“Cigāra” priekšgals, aizvien tuvojoties, slējās pār “Vaļu mednieka” pakaļgalu. Visu triju motoru rūkoņa, atbalsojoties pret barjeru, izkropļoja un pastiprināja skaņu.

-    Pieci.

Viņam bija plāns. Taču šis plāns bija tīrā pašnāvība.

-    Četri.

-    Vai visi ir gatavi?

-    Gatavi kam?

-    Trīs.

-    Viņš drāzīsies mums virsū.

-    Vai tāds ir tavs plāns? spalgi iekliedzās Kvinns.

-    Divi.

-    Uz to pusi, attrauca Sems.

-    Viens.

Sems dzirdēja ierēcamies abus “cigāra” motorus. Sarkanais gaļas tutenis šāvās uz priekšu, it kā kāds tam būtu iestiprinājis pakaļgalā raķeti.

Aizbīdījis “Vaļu mednieka” droseli līdz neitrālai pozīcijai,

Sems stūrēja laivu tā, ka tās kreisais sāns berzās gar IBJZ sienu.

“Vaļu mednieks” pēkšņi palēnināja gaitu.

-    Turieties!

Sems nometās tupus uz slapjā klāja. Palikdams zemā pietupienā, viņš ar vienu roku ieķērās stūrē, pagrieza to pa labi, tad apturēja. Ar brīvo roku aizsedzis galvu, viņš, cenzdamies pats sevi iedrošināt, iekliedzās. |

“Bostonas vaļu mednieks” virzījās aizvien lēnāk.

Ātrlaiva ne.

Tās nazim līdzīgais garais un asais priekšgals pārskrēja pāri “Bostonas vaļu mednieka” pakaļgala kreisajai pusei.

Atskanēja plīstoša stiklplasta šķindoņa. Trieciens aizspēra Semu prom no stūres. “Vaļu mednieka” pakaļgals iegrima, un visi pieci līdz ar pašu laivu pēkšņi atradās zem ūdens.

Sems ūdenī kliedza; viņš kliedza un cīnījās, lai netiktu ierauts dzenskrūvē, kas kūla ūdeni kādu milimetru virs viņa galvas.

Ātrlaiva aizsedza sauli, asinssarkana un nāves balta nazis, pacelts pār mazo laiviņu. Abi lielie ārējie motori rēca.

Tomēr “cigāram” nebija izdevies mazāko laivu iznicināt. Triecoties pret “Vaļu mednieku”, “cigārs” pats bija uzšāvies gaisā kā tramplīnā uzskrējis kaskadieru auto. Gaisā apvēlies, tas ar priekšgalu ietriecās barjerā, sašķaidot vējstiklu un saliecot treliņus.

“Cigārs” smagi novēlās ūdeni divdesmit pēdas no “Bostonas vaļu mednieka”. Tas iekrita neveikli, uz sāna, iegrimstot tik dziļi, ka Semam likās “cigārs” vairs neiznirs. Bet tad, zvalstīdamās kā uzpeldoša zemūdene, ātrlaiva parādījās virs ūdens un nostabilizējās.

“Vaļu mednieks” bija saņēmis nelāgu triecienu. Laivas pakaļgals bija sašķaidīts, kreisās puses treliņu vairs nebija, melni pārsegtais motors bija kļuvis greizs, tomēr vēl arvien turējās klāt. Priekšgalā vidēja liels saplēsta stiklplasta robs. Klājs bija piešļākts ar ūdeni divu pēdu dziļumā. Vadības pults bija saliekusies uz priekšu un sāniem, stūre greiza, un droseles kloķis, izsists no savas spraugas, brivi nokarājās. Motors, aizrijies ar ūdeni, sprauslāja.

Bet Semam nebija ne skrambiņas.

-    Astrid! šausmās attapis, ka neredz viņu, zēns iesaucās. Mazais Pīts bija viens un skatījās tādām acīm, it kā viss notiekošais beidzot būtu ielauzies viņa apziņā.

Kvinns un Edllio pielēca kājās un pārliecās pār laivas pakaļgalu. Zēni bija pamanījuši Astrīdas slaido roku turamies pie treliņiem. Viņi uzvilka meiteni uz klāja, gandrīz jau noslīkušu un ar asiņojošu brūci kājā.

-    Vai viņai nekas nekaiš?

Edīlio, pārāk sarijies ūdeni, lai spētu atbildēt, tikai pamāja ar galvu.

Izmisīgi cerēdams, Sems pagrieza atslēgu. Varenais Mercury motors ierēcās. Drosele bija saliekta un nekustīga, bet, spiežot ar visu spēku, to tomēr varēja pavirzīt uz priekšu. Saliektā stūre vēl arvien griezās.

“Cigārs” bija apstājies tieši priekšā. Orks atradās ūdenī un dusmās kliedza. Hovards šaudījās apkārt, meklēdams

glābšanas vesti, kamēr stūrmanis centās atdzīvināt motorus. Tie nelaimīgā kārtā, šķiet, nebija bojāti.

Tagad vai nekad.

Ar izmisumā drebošiem pirkstiem Sems atsēja tauvu no potītes un saņēma tās brīvo galu zobos. Viņš ielēca ūdenī un spēcīgiem vēzieniem pārvarēja tās dažas pēdas, kas šķīra “Vaļu mednieku” no ātrlaivas.

-    Viņš peld šurp. Viņa laiva grimst, pārpratis sauca ātrlaivas stūrmanis.

Bet Hovards nebija tik viegli apvedams ap stūri. Viņam kaut kas ir aiz ādas.

Sems panira zem ūdens. Tam vajadzēja notikt tagad, pirms stūrmanis bija paguvis iedarbināt motorus. Ja dzenskrūves sāks griezties, būs jau par vēlu. Un vēl ļaunāk Semam būs ļoti liela iespēja pazaudēt pirkstus vai pat visu roku.

Apspiezdams savu peldētprasmi, Sems palika zem ūdens. Acis mēģināja kaut ko saskatīt sakultajā ūdenī, pirksti centās sataustīt… Rokā ir! Tā bija viena no dzenskrūvēm.

Apmetis ap labās puses dzenskrūvi neilona auklas cilpu, zēns to savilka, cik cieši vien spēja. Tad, izpūzdams pēdējās gaisa atliekas, lai spētu vēl kādu brīdi palikt zem ūdens, metās pa kreisi.

Sems dzirdēja aizdedzes klikšķi, atslēga pagriezās. Viena stūrmaņa pirkstu kustība un…

Motors iedarbojās. Sems panikā parāvās atpakaļ.

Abas dzenskrūves nevienmērīgiem grūdieniem kūla ūdeni. Tad labā ieķīlējās. Kreisā vēl kādu brīdi griezās un arī apstājās.

Sems pēdējiem spēkiem aptina tauvu ap kreiso dzenskrūvi, atgrūdās no pakaļgala un iznira dažas pēdas atstatu, lai žigli ievilktu gaisu.

Viņš dzirdēja, kā motori atsāk darboties un tad atkal noslāpst.

“Cigāra” stūrmanis beidzot saprata, kas noticis, un Hovards pakaļgalā izkliedza niknus draudus.

Sems pagriezās un sāka, cik vien ātri spēja, peldēt uz “Vaļu mednieku”, kas šūpodamies sitās pret baijeru.

-    Sem! iesaucās Astrīda. Aiz muguras!

Trieciens nāca no nekurienes.

Semam galvā viss sagriezās. Acis zaudēja fokusu. Muskuļi locekļos kļuva slābi.

Ar viņu tā kādreiz jau bija noticis. Bija sajūta, it kā viņš kristu no vējdēļa un tas gāztos līdzi un trāpītu viņam. Kādā dziļā prāta nostūrī Sems zināja, ko darīt: jāatvaira panika un dažas sekundes jānogaida, ļaujot galvai noskaidroties.

Tikai šis nebija vējdēlis. Nākamais trieciens trāpīja zēnam blakus, neskarot galvu, bet aizķerot atslēgkaulu.

Asās sāpes palīdzēja Semam atgūt fokusu.

Sems ieraudzīja Hovardu paceļam alumīnija ķeksi trešajam sitienam un tagad no tā bez pūlēm izvairījās. Ķeksim atsitoties pret ūdeni, Sems rāvās uz priekšu, ar visu savu svaru gāžoties tam virsū.

Hovards zaudēja līdzsvaru, un Sems rāva no visa spēka. Hovards palaida ķeksi vaļā un nokrita garšļaukus uz viena no ātrlaivas motoriem.

Sems atkal pagriezās uz “Vaļu mednieka” pusi, bet bija par vēlu. Viņam uzklupa Orks, un, kamēr viena viņa milzīgā roka turēja sagrābtu zēna kaklu, otra raidīja sitienus.

Orka dūre, pirms trāpīja Semam pa degunu, triecās pret ūdeni, tāpēc trieciens bija palēnināts, tomēr tā efekts bija šausmīgs.

Sems sarāvās kamolā un, cik stipri spēdams, spēra Orkam pa saules pinumu. Arī viņa spēriens, ūdens kavēts, bija palēnināts, bet tas attālināja viņu no uzbrucēja.

Sems bija labāks peldētājs, toties Orks bija stiprāks. Kad Sems pūlējās aizbēgt, Orks ieķērās viņa šortu jostā un nelaida to vaļā.

Hovards atkal bija kājās un klaigādams apbēra Orku ar uzmundrinājumiem un uzslavām. Cīniņš norisinājās tieši zem “Vaļu mednieka” sadragātā priekšgala. Sems apmeta atmuguriski! kūleni, atspērās ar basajām pēdām pret korpusu un pašāvās zem ūdens. Viņš cerēja, ka tad, kad Orka galva paies zem ūdens, huligānu pārņems panika un viņš palaidis Semu vaļā. Tā patiešām notika, un nu Sems bija brīvs. Brīvs, taču iespiests šaurajā spraugā starp IBJZ sienu un laivas pakaļgalu.

Orka sejā jautās sastingušas bailes un niknums. Viņš virzījās tieši virsū, un Semam nebija izvēles. Viņš palika, gaidot Orku, un, kad Orks bija piepeldējis pietiekami tuvu, ieķērās tā kreklā, pagriezās un, liekot lietā paša Orka inerci, trieca huligānu ar seju tieši IBJZ sienā.

Orks ieaurojās. Viņš mežonīgi kūlās ar rokām un kājām un atkal kliedza.

Tad, izmantojot Orka rumpi kā tramplīnu, Sems atspērās. Spēriens vēlreiz iegrūda Orku barjerā, un viņš iebaurojās kā nāvīgi ievainots bullis.

Sems piepeldēja pie laivas, satvēra labā borta apmali un palika, turoties pie tās.

-    Edilio! Uz priekšu!

Edilio parāva droseli, un Sems, turēdamies pie Astrīdas un Kvinna pastieptajām rokām, ierausās laivā.

Orks nesakarīgi bļaustījās, bet tās bija tikai bezspēcīgas, ūdens slāpētas lamas. Hovards mēģināja sniegties pēc viņa, bet laivas stūrmanis, šķiet, bija galīgi apstulbis un nesaprata, kas darāms.

Tauva bija stingri piesieta pie klāja spailes. Spaile varbūt ari nenoturēsies, taču kārtīgs, ass rāviens varētu piebeigt vismaz vienu no iestrēgušajām dzenskrūvēm.

Edīlio pagrieza “Vaļu mednieku” prom no barjeras. Uzmanies no tauvas, Sem, viņš brīdināja.

Tajā brīdī nospriegotā tauva tik tiešām izšāvās no ūdens, gandrīz noraujot Semam roku.

Rāviens lika “Vaļu medniekam” palēkties. Spaile atdalījās no klāja. Toties “cigāra” dzenskrūves bija padarītas nederīgas.

-    Tas nu gan bija kaut kas traks, smiedamies teica Edilio.

-    Kā noprotu, no savas jūrasslimibas tu laimīgi esi ticis vaļā.

Iesprakšķējās radio. Hovarda pazīstamā balss, tikai tagad baiļu mākta, īdoša. Te Hovards. Šie laižas prom.

-    Mani tas nepavisam neizbrīna nez kāpēc? atbildēja klusa balss no krasta.

Tad atkal Hovards. Mūsu laiva nedarbojas.

-    Sem, ierunājās Keins, ja tu, brāli, mani dzirdi, tad ņem vērā es tevi nogalināšu.

-    Brālis? Kāpēc viņš tevi uzrunā par brāli? brīnījās Astrīda.

-    Garš stāsts.

Sems smaidīja. Tagad būs milzums laika stāstiem. Viņi bija to paveikuši. Viņi bija izglābušies. Bet tā bija tikai šķietama uzvara.

Atgriezties mājās viņi nevarēja.

-    Labi, noteica Sems. Tātad izglābšanos vai neko.

Viņš pagrieza stūri kursā gar milzīgo, izliekto barjeru.

Astrīda atrada plastmasas pudeli ar nogrieztu kakliņu un uzsāka ilgo un nogurdinošo laivas izsmelšanas darbu.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

125 STUNDAS, 57 MINŪTES

Lai sasniegtu riteņu iebraukto sliežu galu, Lanai pagāja krietni ilgāks laiks, nekā viņa bija gaidījusi. Attālums, kas bija izskatījies pēc nepilnas jūdzes, izrādījās kādas trīs jūdzes liels. Gājienu vieglāku nepadarīja arī ūdens un ēdiena stiepšana līdzi kveldējošajā tveicē.

Kad meitene beidzot bija aizvilkusi savas nogurušās kājas līdz laukumam grēdas priekšā, bija jau pēcpusdiena. Tas, kas pavērās viņas pārsteigtajām acīm, bija kaut kas ļoti līdzīgs pamestai kalnraču pilsētiņai. Kādreiz te noteikti bijusi apmetne: šaurajā ielocē starp stāvām klinšu sienām bija iespiests kāds ducis māju. Tagad ēkas gandrīz nebija atšķiramas cita no citas tik vien kā pelēku baļķu krāvumi -, bet kādreiz te bijis kaut kas līdzīgs ielai, lai ari ne vairāk kā puskvartālu garai.

Tā bija rēgaina vieta klusa un drūma; izsistie bezstiklu logi kā skumjas acis nolūkojās atnācējos.

Aiz galvenajā ielā valdošās postažas, paslēpta pavirša garāmgājēja skatienam lai gan Lana nekādi nespēja iztēloties, kam varētu ienākt prātā spert kāju šajā pamestajā, nemīlīgajā vietā, stāvēja kāda labāk saglabājusies būve. Tā bija celta no tiem pašiem pelēkajiem baļķiem, bet vēl arvien palikusi stipra, un tai bija ari jumts. Šī ēka bija trijiem auto paredzētas garāžas lielumā. Sliedes veda uz turieni.

-    Nāc, draudziņ! vedināja Lana.

Patriks metās uz priekšu, apostīja nezāles pie šķūņa durvīm un atgriezās ar vēl joprojām augstu izslietu asti.

-    Tātad iekšā neviena nav, Lana sevi drošināja. Citādi jau tu būtu rējis.

Negribēdama zagšus lavīties iekšā kā nez kāda šausmu filmas varone, viņa atrāva vaļā durvis.

Pa neskaitāmajām spraugām skārda jumtā un zaru caurumiem koka sienās spraucās saulesgaisma. Tomēr iekšā bija tumšs.

Tur stāvēja kravas auto. Jaunāks par vectēva furgonu un ar garāku kravas kasti.

-    Ei! Ei! iesaucās Lana. Viņa nogaidīja un tad vēlreiz iesaucās: Ei!

Vispirms viņa nopētīja auto. Degviela tvertnē bija līdz pusei. Atslēgas nekur nebija atrodamas. Viņa pārmeklēja katru mašīnas kvadrātcollu. Nekā.

Lana sapīkusi sāka pārmeklēt pašu būdu. Pārsvarā tur bija visvisādi mehānismi. Viens no tiem izskatījās pēc akmeņu skaldītāja. Cits bija kā liela muca ar apakšdaļā izvietotām sprauslām. Kaktā stāvēja petrolejas tvertne.

-     Tā. Mēs vai nu atradīsim atslēgas un, iespējams, dabūsim galu braucot, Lana stāstīja Patrikam, kurš uzmanīgi klausījās, vai ari tveicē iesim tās nez cik jūdzes līdz Perdidoblčai un, visai ticams, nomirsim no slāpēm.

Patriks ierējās.

-    Piekrītu. Labāk turpināsim meklēt atslēgas.

Bez augstajām divviru ieejas durvīm ēkas aizmugurē bija vēl citas, mazākas durtiņas. Aiz tām Lana uzgāja labi iemītu taku, kas vijās ap neglītiem akmeņu krāvumiem, garām rūsējošu tērauda mehānismu kapsētai, un beidzās pie koka brusām nostiprināta atvēruma klints sienā. Greizais, melnais četrstūrveida caurums ar diviem aizlauztiem atbalsta baļķiem, kas veidoja robainus koka zobus, izskatījās kā paša kalna pārsteigumā pavērtā mute.

Šaurs sliežu ceļš veda iekšā raktuvju dzīlēs.

-    Šaubos, vai mēs gribam doties tur iekšā, sacīja Lana.

Patriks piesardzīgi pievirzījās tuvāk atvērumam. Piepeši

viņam uz skausta sacēlās spalva un viņš ierūcās.

Taču suns nerūca uz atvērumu.

Lana saklausīja mīkstu ķepu soļus. No kalna kā klusa lavīna lejup plūda koijotu bars: varbūt divi duči, varbūt vairāk.

Pārsteidzošā ātrumā tie traucās lejup pa nogāzi.

Un, viņiem tuvojoties, Lana izdzirda čukstus, kas nāca no aizsmakušajām rīklēm: Barrlba… barrlba.

-    Nē, Lana sev teica.

Nē. Viņa noteikti bija to iztēlojusies.

Meitene pameta panikas pilnu skatienu pār plecu uz būdu, kas bija palikusi tālu aiz muguras. Bara labais spārns jau steidzās nogriezt Lanai ceļu.

-    Patrik! viņa iekliedzās un metās uz ieeju raktuvēs.

Mirkli, kad viņi bija pāri slieksnim, temperatūra nokritās

par kādiem divdesmit grādiem. Itin kā te darbotos gaisa kondicionētājs. Gaismas nebija, izņemot to, kas nāca no ārpuses, un Lanas acīm nebija laika pierast pie tumsas.

Tur valdīja šausmīga smaka. Kaut kas sapuvis, šķebīgs un pretīgs.

Patriks, sabozis spalvu, pagriezās, lai stātos pretī koijotiem. Tie grozījās ap raktuvju ieeju, taču tālāk negāja.

Lana mēģināja aklajā tumsā kaut ko sataustīt un atrada akmeņus cilvēka dūres lielumā. Viņa sāka tos sviest, pat necenšoties nomērķēt, vienkārši izmisīgi apmētāja ar tiem koijotus.

-    Prom! Cui! Prom no šejienes!

Neviens no Lanas sviestajiem akmeņiem netrāpīja mērķī. Koijoti no tiem izvairījās viegli un bez pūlēm, kā spēlēdami kaut kādu ne visai aizraujošu spēli.

Bars sadalījās divās daļās, izveidojot eju. Pa to izslietu galvu tuvojās viens no koijotiem ne lielākais, toties neapšaubāmi pats neglītākais. Viena no tā pārlieku lielajām ausīm bija noplēsta, uz viltīgā purna rēgojās kašķa atstāti plikas ādas laukumi, un zobi mutes kreisajā pusē bija daļēji atsegti sena ievainojuma sekas, kas piešķīra dzīvniekam nezūdošu ņirdzīga smīna izteiksmi.

Koijotu barvedis uzrūca viņai.

Meitene sarāvās, tomēr draudot pacēla lielu akmeni.

-    Nenāc klāt! Lana brīdināja.

-    Te nav cilvēku vieta. Balss bija smalka, tomēr neskaidra kā zābakiem šņirkstot pa slapjiem oļiem.

Dažas bezgala garas sekundes Lana tikai blenza. Tas nebija iespējams. Tomēr izklausījās, it kā balss nāktu no koijota.

-Ko?

-    Nāc ārā! pavēlēja koijots. Šoreiz tas bija nepārprotami. Viņa redzēja, kā kustas dzīvnieka purns, kā starp zobiem neveikli kulstās mēle.

-    Tu nespēj runāt, Lana teica. Tas nenotiek īstenībā.

-    Nāc ārā!

-    Jūs mani nogalināsiet, sacīja Lana.

-    Jā. Nāksi ārā, mirsi ātri. Paliksi mirsi lēni.

-    Tu nespēj runāt, Lana jutās kā jukusi, nu jau patiešām jukusi.

Koijots neatbildēja.

-    Kāpēc es nevaru palikt raktuvēs? Lana jautāja.

-    Te nav cilvēku vieta.

-    Kāpēc?

-    Nāc ārā!

-    Nāc, Patrik! Lana drebošā balsī čukstēja. Viņa jau sāka atkāpties, kad piepeši ieraudzīja kāju, kas rēgojās no sakaltušām asinīm klāta kombinezona staras. Viņa bija atradusi smakas avotu. Vientuļnieks Džims bija beigts, turklāt jau labu laiku.

Meitene pārlēca pāri līķim, atstājot to starp sevi un koijotu.

-Jūs viņu nogalinājāt! Lana iesaucās.

-Jā-

-    Kāpēc? Te viņa pamanīja laternu, patiesībā lielu, četrstūrainu kabatas bateriju. Aši pieliekusies, viņa to pacēla.

-    Te nav cilvēku vieta.

Koijots novaukšķēja savam baram pavēli, un tie, lēkdami pāri līķim, metās alā. Lana un Patriks pagriezās un metās bēgt.

Lana skrienot neveikli taustījās ap gaismekli, cenzdamās atrast slēdzi. Tumsa drīz vien kļuva necaurredzama.

Asas sāpes potītē meiteni gandrīz nogāza, tomēr viņai kaut kā izdevās noturēties kājās. Lana atrada baterijas slēdzi, un pēkšņi raktuves šahta pielija ar rēgainu gaismu, kas atklāja vienīgi šķautņainas klintis un stāvus nostutētus baļķus. Ēnas šķita sakļaujamies ap viņiem kā nagaini pirksti.

Koijoti, gaismas apstulbināti, apstājās. Dzīvnieku acis spīdēja. Zobi atņirgti blāvā smīnā.

Un tad tie metās Lanai virsū.

Ap liela muskuli saslēdzās skrūvspīlēm līdzīgi žokļi, un meitene krita. Virs viņas mudžēja koijoti. Dzīvnieku svars spieda pie zemes, un degunā sitās to smaka.

Lana pūlējās uzslieties uz elkoņiem. Nākamās skrūvspīles saslēdzās ap augšdelmu, un viņa krita, nu jau zinot, ka vairs nemūžam nepiecelsies. Viņa dzirdēja Patrika skaļo, pārbiedēto riešanu, kas tik ļoti atšķīrās no koijotu sajūsminātās vaukšķēšanas.

Pēkšņi koijoti palaida meiteni vaļā. Pārsteigumā smilkstēdami, tie slējās pakaļkājās un grozīja galvu pa labi un pa kreisi.

Lana gulēja laternas mestās rēgainās gaismas aplī. No daudzajiem kodieniem sūcās asinis.

Barvedis ierūcās, un koijoti nedaudz pierima, lai gan bija skaidrs, ka tos kaut kas nobiedējis un turpina biedēt.

Koijoti nervozi un satraukti dīdījās. To ausis bija saspicētas un pavērstas pret tumšajām ēnām lejā, šahtas dziļumā. It kā tie tur būtu kaut ko saklausījuši.

Lana sasprindzināja dzirdi, bet vienīgais, ko viņa spēja saklausīt, bija pašas saraustītie šņuksti un pārāk skaļā elpa.

Sirds dauzījās kā mehānisks āmurs, kas ar saviem pukstiem, šķiet, gribēja salauzt ribas.

Koijoti viņai vairs neuzbruka. Kaut kas bija mainījies. Kaut kas plīvoja gaisā. Kaut kas bija noticis viņu neizdibināmajos suņveidīgo prātos. No medījuma Lana bija pārvērtusies par gūstekni.

Koijotu vadonis, lēnām pietuvojies, apošņāja viņu. Ej, cilvēk!

Meitene lēnām uzslējās kājās un pārlaida roku pār dziļākajiem ievainojumiem. Sākoties dziedināšanai, sāpes mazinājās, taču no desmitiem sīku pušumu vēl arvien sūcās asinis.

Lana piecēlās un devās alas dziļumā. Dziļāk, aizvien dziļāk; Patriks palika viņai cieši blakus, un koijoti sekoja aiz muguras.

Viņi laidās aizvien zemāk un zemāk. Sliežu ceļš beidzās, un viņi iegāja tādā kā jaunā tuneļa atzarā. Baļķi, kas te balstīja griestus, bija zaļi, un naglu galviņas spožas. Uz šahtas grīdas neredzēja tik daudz sadrupinātu klintsgabalu, nejuta arī simtgadīgos putekļus.

Šeit bija strādājis Vientuļnieks Džims. Šeit viņš, rokoties aizvien dziļāk, bija sekojis spožā, dzeltenā metāla dzīslai.

Turpinot ceļu, Lanā brieda un aizvien pieņēmās spēkā cita veida bailes. Viņa bija pārdzīvojusi paniskās, smacējošās bailes no nāves. Šīs bija citādas. Šī jaunā sajūta pārvērta viņas muskuļus galertā, šķita iztecinām no asinīm siltumu un piepildām artērijas ar ledainu ūdeni, bet vēderu ar žulti.

Viņai sala. Aukstums bija iezīdies viņā, pārņēmis visu viņas būtni.

Katra kāja svēra simt mārciņu, muskuļi tikko jaudāja tās celt un virzīt uz priekšu.

Ik smadzeņu stūrītis gaudoja: “Bēdz, bēdz, bēdz!” Bet Lana nevarēja aizbēgt, tas nebija viņas spēkos. Vienīgais ceļš bija uz priekšu, nu jau jūtot, ka aizvien dziļāk un dziļāk viņu velk kāda griba, kas nepiemita viņai pašai.

Patriks vairs nespēja ilgāk izturēt. Viņš pagrieza asti un, laužoties cauri ņerkstošo mežonīgo suņu baram, metās bēgt.

Lana gribēja saukt viņu atpakaļ. Bet no nejutīgajām lūpām nenāca ne skaņa.

Dziļāk un dziļāk. Saltāk un saltāk.

Kabatas baterijas gaisma kļuva aizvien vājāka, un, tai kļūstot nespodrai, Lana atskārta, ka alas sienas izstaro blāvi zaļu gaismu.

Nu jau tas bija tuvu.

Tas.

Lai arī kas tas būtu, tas bija tuvu.

Laterna izkrita no nejutīgajiem pirkstiem. Acis pārgriezās augšup, un, vienaldzīga pret visu, nejūtot pat sāpes, ceļgaliem atsitoties pret asajiem akmeņiem, Lana nokrita kņūpus.

Nometusies uz ceļiem, meitene neko neredzošām acīm gaidīja.

Balss eksplodēja viņai galvā. Mugura krampjaini izliecās, un Lana novēlās uz sāniem. Katrs nerva gals, katra ķermeņa šūna sāpēs kliedza. Sāpes bija tādas, it kā viņa tiktu vārīta dzīva.

Viņa nezināja, cik ilgi tas turpinājās.

Vārdus, ko Lana dzirdēja, ja tie vispār bija vārdi viņa vēlāk neatcerējās.

Pēc kāda laika meitene atžilba. Divi koijoti vilka viņu ārā no alas.

Tie izvilka viņu ārā, nakts tumsā.

Un tur pacietīgi gaidīja, vai viņa dzīvos vai mirs.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

123 STUNDAS, 52 MINŪTES

Sems, Edīlio, Kvinns, Astrīda un Mazais Pīts kuģoja gar IBJZ sienu tālāk jūrā. Barjeras izliekums veda viņus prom no cietzemes, lai pēc kāda laika atkal tai tuvinātu.

Nekāda cauruma sienā nebija. Nekādas avārijas izejas.

Saulei rietot, viņi virzījās uz ziemeļiem, atstājot aiz sevis sīku, neapdzīvotu saliņu puduri. Vienā no šīm saliņām bija ietriekusies skaista, balta jahta. Sems nolēma piebraukt tuvāk, lai to aplūkotu pamatīgāk, tomēr pārdomāja. Viņš bija apņēmies nobraukt gar visu IBJZ sienu. Ja jau viņš bija iesprostots kā zelta zivtiņa burkā, tad gribēja redzēt visu burku.

Apmetusi garu pusloku ap spokaini rāmo jūru, IBJZ siena ietiecās krastā Stefanorejas nacionālā parka teritorijā.

Krastu veidoja nepieejams robotu klinšu un radžu cietoksnis, ko skāra rietošās saules zeltainā gaisma.

-    Cik skaistil noteica Astrīda.

-     Man labāk patiktu necils kakts, ja tikai tajā būtu iespējams piestāt, atzina Sems.

Viļņi vēl arvien bija rāmi, taču klintis jau tā sadragātajā “Bostonas vaļu medniekā” viegli varēja izsist caurumu.

Viņi pagriezās uz dienvidiem un lēni pukšķināja uz priekšu, cerot atrast piestāšanai piemērotu vietu, pirms iestāsies nakts un būs izbeigusies degviela.

Beidzot viņi pamanīja mazītiņu V veida smilšu pleķīti, ne vairāk kā divpadsmit pēdas platumā un divreiz mazāk dziļumā.

Ja paveiktos, sprieda Sems, viņš varētu tur piestūrēt laivu un piestāt krastā. Laiva gan tik un tā vairs ilgi nekalpos, un viņi būs palikuši kājāmgājējos bez kartes, septiņdesmit pēdu augstas klints pakājē.

-    Kā izskatās ar benzīnu, Edīlio?

Edīlio iemērca tvertnē sprunguli un atkal to izvilka. Necik daudz nav. Varbūt kāda colla.

-    Labi. Laikam jau nekas cits neatliks. Aizsprādzējiet ciešāk savas glābšanas vestes.

Sems pagrūda uz priekšu droseli un notēmēja uz niecīgo liedagu. Viņam nācās saglabāt ātrumu, citādi gausie viļņi viņu ietriektu klintīs, kas pacēlās smilšu strēlei abās pusēs.

Laiva ieskrēja smiltīs. Trieciens lika Astrīdai zaudēt līdzsvaru, bet, pirms meitene nokrita, Edīlio viņu satvēra aiz rokas. Četri pusaudži žigli izlēca krastā. Toties Mazais Pīts ne tikai nejuta vēlmi kāpt ārā, bet, šķiet, pat nemanīja viņu klātbūtni. Tāpēc Sems, baidīdamies, ka puisēns kuru katru bridi varētu satrakoties un sākt viņu žņaugt vai kaut kur aizteleportēt, vai vismaz kliegt pilnā kaklā, iznesa mazo krastā.

Edīlio paņēma līdzi laivas avārijas aprīkojumu, kas gan sastāvēja tikai no sērkociņu kastītes, pāris leikoplasta iepakojumiem, divām signālraķetēm un mazītiņa kompasa.

-    Kā mēs uzdabūsim Mazo Pītu tajā klintī? Sems skaļi prātoja. Nav jau īpaši grūti tajā uzkāpt, tomēr…

-    Viņš tiks galā, drošināja Astrīda. Reizēm viņš mēdz rāpties kokos. Tad, kad pats to grib.

Semam un Edīlio bija vienāda šaubu pilna sejas izteiksme.

-    Viņš to patiešām var, apliecināja Astrīda. Man tikai jāatceras atslēgas vārdi. Tam bija kaut kāds sakars ar kaķi.

-    Labi.

-    Reiz viņš sekoja kaķim kokā.

-    Nezinu, vai tagad vairs pastāv paisumi un bēgumi, ieteicās Kvinns, bet, ja tādi ir, tad šis liedags drīz atradīsies zem ūdens.

-    Čārlijs Tuncis, sacīja Astrīda.

Trīs zēni neizpratnē blenza viņā.

-    Kaķis, meitene paskaidroja. Tā vārds bija Čārlijs Tuncis. Viņa notupās līdzās Mazajam Pītam. Pītij! Čārlijs Tuncis. Čārlijs Tuncis! Vai atceries?

-    Nav jau nemaz tik traki, Kvinns tikko dzirdami nomurmināja.

-    Labi, noteica Sems. Kā būtu, ja tu, Edīlio, ietu pirmais, tad Astrīda, lai Mazais Pīts varētu viņai sekot. Mēs ar Kvinnu iesim pēdējie, ja nu gadījumā M. P. paslīd.

Izrādījās, ka Astrīdai bija taisnība Mazais Pīts mācēja rāpties. Patiesībā viņš gandrīz pat apsteidza Astrīdu. Tomēr kāpšana vedās lēni, un klints virsotni viņi sasniedza, tikai iestājoties tumsai. Kad gājēji beidzot sabruka priežu skujām piebirušajā zāļainajā laukumiņā zem augstajiem kokiem, tiem lieti noderēja visi Edīlio līdzi paņemtie leikoplasti.

-    Domājams, gulēsim tepat, sacīja Sems.

-    Vēl ir silti, teica Astrīda.

-    Bet ir tumšs, bilda Sems.

-    Iekursim ugunskuru, ierosināja Astrīda.

-    Lai aizbaidītu lāčus, ko? Edīlio nervozi apjautājās.

-    Nelaimīgā kārtā tas ir tikai mīts, teica Astrīda. Savvaļas dzīvniekiem itin bieži nākas redzēt uguni. Viņi no tās īpaši nebaidās.

Edīlio nožēlā papurināja galvu. Reizēm, Astrīd, šīs tavas vispusīgās zināšanas nemaz nenāk par labu.

-    Saprotu, Astrīda pamāja ar galvu. Nu tad es gribēju teikt, ka lāči, tāpat kā visi pārējie savvaļas dzīvnieki, baidās no uguns.

-    Kā tad. Par vēlu. Edīlio nervozi raudzījās naksnīgi melnajās ēnās zem kokiem.

Kamēr Sems un Kvinns meklēja ugunskuram malku, Astrīda un Edīlio pieskatīja Mazo Pītu.

Kvinns bija nervozs, šķiet, vairāku iemeslu dēļ. Es jau tev neuzbāžos vai kaut kā tamlīdzīgi, Sem, viņš teica, bet,

brač, ja tu tik tiešām spēj veikt kaut kādu burvestību, tev jāizdomā, kā to likt lietā.

-    Zinu, attrauca Sems. Tici man, ja es mācētu iedegt gaismu, es to izdarītu.

-    Nūja. Tev jau vienmēr ir bijis bail no tumsas.

Pēc briža Sems teica: Nebiju domājis, ka tev tas ir zināms.

-    Tas jau nav nekas liels. Katrs no kaut kā baidās, Kvinns klusi sacīja.

-    No kā baidies tu?

-    Es? Kvinns, turēdams rokās dažus iekura sprunguļus, bridi klusēja un domāja. Laikam jau man ir bail no tā, ka es varētu būt nekas. Varens, liels… nekas.

Viņi savāca pietiekami daudz malkas un krietnu riekšavu priežu skuju iekuram, un drīz jau sprakšķēja gaišs, lai ari dūmojošs ugunskurs.

Edllio lūkojās liesmās. Tā ir labāk, pat ja tas neaizbaida lāčus. Turklāt neesmu vairs tajā laivā. Man labāk patīk cieta zeme.

Sildīties pie ugunskura nebija vajadzības, bet Sems izbaudīja ari to. Oranžā gaisma meta uz koku stumbriem un zariem blāvu atblāzmu, padarot vakaru vēl tumšāku. Bet, kamēr dega ugunskurs, viņi varēja sev iestāstīt, ka atrodas drošībā.

-    Varbūt kāds zina kādu spoku stāstu? puspajokam apjautājās Edllio.

-    Vai zini, ko es gribētu? jautāja Astrīda. Pildītos cepumus. Reiz es biju vasaras nometnē. Tā bija vecmodīga nometne ar makšķerēšanu un zirgu izjādēm, un to šausmīgo dziedāšanu, sēžot ap ugunskuru. Tur mums deva pildītos cepumus. Tad man tie nepatika galvenokārt tāpēc, ka man nepatika pati nometne. Bet tagad…

Sems lūkojās viņā cauri liesmām. Astrīdai reiz tik raksturīgās stīvinātās, baltās blūzes tagad bija devušas vietu T krekliem. Un nu, kad abi kopā bija tik daudz pieredzējuši, meitene viņam vairs neiedvesa tādu bijāšanu. Tomēr viņa vēl arvien bija tik skaista, ka zēnam brīžiem bija jānolaiž acis. Un tas, ka Sems bija viņu skūpstījis, nozīmēja, ka katra ar Astrīdu saistītā doma tagad bija kā visaptveroša atmiņu, smaržu, garšu un sajūtu lavīna.

Sems sagrozījās un iekoda lūpā, lai sāpes novērstu viņu no domām par Astrīdu un viņas kreklu, viņas matiem un ādu.

-    Nav ne īstais laiks, ne īstā vieta, viņš klusībā nomurmināja.

Mazais Pīts sēdēja, sakrustojis kājas, un raudzījās liesmās. Sems prātoja, kas norisinās mazā zēna galvā. Kāds spēks slēpjas aiz šīm nevainīgajām acīm.

-    Ēst, sacīja Mazais Pīts. Ņam, ņam.

Astrīda apkampa viņu. Zinu, mazo brāļuk. Rīt mēs sadabūsim ēdienu.

Pamazām viņu plakstiņi kļuva smagi. Cits pēc cita viņi atlaidās guļus, apklusa, aizmiga. Sems palika pēdējais. Ugunskurs dzisa. Tumsa apņēma viņus no visām pusēm.

Sems sēdēja sakrustotām kājām jeb turciski, kā to dēvēja tajos laikos, kad viņš vēl gāja bērnudārzā. Plaukstas pavērstas augšup un novietotas uz ceļiem.

Kā?

Kā tas bija noticis? Kā tas ar viņu bija noticis?

Kā viņš to varētu pārvaldīt, panākt, lai tas klausa viņa pavēlēm?

Zēns pievēra acis un centās atsaukt atmiņā paniku, ko bija jutis katru reizi, kad radīja gaismu. Bija viegli to atcerēties, taču neiespējami izjust no jauna.

Cik vien klusi spēdams, viņš aizlavījās no ugunskura. Tumsa zem kokiem varēja slēpt tūkstošiem baismu. Sems devās pretim savām bailēm.

Zem kājām šņirkstēja priežu skujas. Viņš gāja, līdz aiz muguras varēja izšķirt vairs tikai vāju dziestošā ugunskura atblāzmu un nebija sajūtama tā sveķaino dūmu smarža.

Viņš pacēla rokas, kā bija redzējis darām Keinu: plaukstas izvērstas, kā signalizējot kādam, lai apstājas, vai kā mācītājam, kurš svētī draudzi.

Sems atsauca prātā atmiņas par nakts murga izraisītajām bailēm paša guļamistabā, par paniku, kad Mazais Pīts viņu žņaudza, un pēkšņo reakciju, kad mazā dedzinātāja centās viņu nogalināt.

Nekā. Tas nedarbojās. Viņš nemācēja nosimulēt bailes, un ari mēģinājums sevi nobaidīt ar tumšu mežu izrādījās neveiksmīgs.

Aiz muguras atskanēja troksnis. Sems apsviedās.

-    Nekas nesanāk, vai ne? teica Astrīda.

-    Gandrīz sanāca. Tu mani tā sabiedēji, ka vēl mazliet un tas notiktu, sacīja Sems.

Astrīda pienāca tuvāk. Ir kaut kas briesmīgs, ko gribu tev izstāstīt.

-    Briesmīgs?

-    Es nodevu savu mazo brālīti. Padevos Dreikam. Viņš gribēja, lai nosaucu Pītiju tajā vārdā, to teikdama, viņa izlocīja pirkstus nedabiskā leņķī, kā gribēdama tīši darīt sev sāpes.

Sems saņēma viņas rokas savējās. Ko viņš izdarīja?

-    Neko. Tikai…

-    Tikai ko?

-    Viņš mani pāris reižu iepļaukāja. Nu, tas vēl nebija tik briesmīgi, bet…

-    Viņš tev sita? Semam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu iedzēris skābi. Viņš tev sita?

Astrīda pamāja ar galvu. Viņa centās paskaidrot, taču balss viņu pievīla. Tāpēc meitene norādīja uz vaigu uz vietu, kur Dreika roka bija bliezusi ar pietiekamu spēku, lai liktu viņas galvai noliekties uz pleca. Tad viņa saņēmās un mēģināja vēlreiz. Nav jau nekas liels. Bet es biju pārbijusies. Sem, es biju tā pārbijusies. Viņa pienāca tuvāk, varbūt gribēdama sajust sev apkārt puiša rokas.

Sems atkāpās. Ceru, ka viņš ir pagalam, viņš sacīja.

-    Ceru, ka viņš ir pagalam, jo, ja tā nav, es pats viņu nogalināšu.

-    Sem!

Zēna rokas bija sažņaugtas dūrēs. Bija sajūta, it kā smadzenes galvaskausā vārītos. Elpa kļuva sekla un saraustīta.

-    Sem, Astrīda čukstus mudināja. Mēģini tagad.

Viņš neizpratnē blenza uz meiteni.

-    Tagad! viņa uzkliedza.

Sems pacēla rokas izvērstām plaukstām un nomērķēja tās pret koku.

-    Āāāāā! viņš iekliedzās, un no plaukstām izšāvās mirdzošas, zaļas gaismas bultas.

Sems elsodams nolaida rokas gar sāniem, apdullis no tā, ko bija izdalījis. Koks bija pārdedzis pušu. Tas gāzās. No sākuma lēni, tad jau ātrāk, līdz beidzot smagi iegāzās ērkšķu krūmu puduri.

Astrīda, pienākusi klāt no mugurpuses, apkampa viņu. Sems sajuta uz skausta meitenes asaras, ausi viņas elpu.

-    Piedod, Sem!

-    Piedot?

-    Tu nevari izsaukt bailes, kad tev tas vajadzīgs, Sem. Bet dusmas ir tās pašas bailes, tikai tēmētas uz āru. Izsaukt dusmas ir vienkārši.

-Tu ar mani manipulēji? Viņš atraisījās no Astrīdas rokām un pagriezās pret viņu.

-    Ar Dreiku viss notika tieši tā, kā es tev izstāstīju, teica Astrīda. Bet es nebiju domājusi tev to atklāt, pirms ieraudzīju tevi šeit. Tu apgalvoji, ka spēku iedarbinot bailes. Tad nu es nodomāju…

-Jā. Zēns jutās savādi satriekts. Tikko viņš pirmo reizi apzināti bija izsaucis gaismu. Tomēr viņš nejutās pacilāts, drīzāk gan noskumis. Tātad man jābūt saniknotam, nevis pārbiedētam. Man jāvēlas darīt cilvēkiem pāri.

-    Tu iemācīsies to pārvaldīt, drošināja Astrīda. Tev tas padosies aizvien labāk. Un pienāks brīdis, kad tev, lai iedarbinātu spēku, vairs nebūs nekas īpašs jājūt.

-    Ak, kas tā būs par laimīgu dienu! Sema balsi skanēja rūgts sarkasms. Es būšu spējīgs kādu sadedzināt, pats neko nejūtot.

-    Man žēl, Sem. Patiešām žēl. Žēl tevis tas ir, žēl, ka tam tā bija jānotiek. Tev ir pilnīgs iemesls baidīties no sava spēka. Bet patiesība ir tāda, ka mums šis tavs spēks ir vajadzīgs.

Tā viņi stāvēja tik tālu viens no otra, lai gan abus šķira tikai kāda pēda. Sema domas maldījās tālumā, atdzīvinot atmiņas par notikumiem, kas, šķiet, risinājušies pirms miljons gadiem. Pirms miljons gadiem vai varbūt tikai astoņām dienām.

-    Piedod, Astrīda čukstus teica un, izstiepusi rokas, pievilka Semu sev klāt.

Sems uzlika zodu meitenei uz galvas. Lūkodamies viņai pāri, zēns redzēja sev priekšā uguns atblāzmu. Pārējo apkārtni ietina tumsa tumsa, kas viņu bija biedējusi jau kopš agras bērnības.

-    Reizēm tu esi uz vijņa. Reizēm vilnis tevi apgāž, viņš beidzot sacīja.

-    Tā ir IBJZ, Sem. Ne jau tu tur esi vainīgs. Vienkārši te ir IBJZ.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

113 STUNDAS, 33 MINŪTES

Lanas kāja aizķērās aiz saknes, un viņa nokrita četrrāpus. Patriks, skatīdamies uz meiteni, lēkšoja apkārt, tomēr turējās pa gabalu.

Nips, koijots, kas tagad bija Lanas personiskais spīdzinātājs, draudīgi noklakšķināja zobus.

-    Ceļos jau ceļos, Lana nomurmināja.

Rokas bija saskrāpētas. Jau atkal.

Ceļi asiņaini. Atkal.

Bars bija krietnu gabalu priekšā. Koijoti spraucās cauri vībotnēm, lēca pāri grāvjiem, uz bridi apstājās, lai apošņātu susliku alas, tad virzījās tālāk.

Lana nespēja turēties līdzi. Lai arī cik ātri viņa skrietu, koijoti viņu allaž panāca, un, kad meitene atpalika, Nips kampa papēžos, brīžiem pat līdz asinīm.

Nips bija zema ranga koijots, allaž norūpējies, kā izpatikt Barvedim. Taču atšķirībā no dažiem citiem viņš nebija bīstams viņš nekoda un neplosīja meiteni ar zobiem, bet tikai rūca un palaikam viegli ieķēra. Brīžos, kad Lana ar savu lēno, neveiklo cilvēka skrējienu kavēja baru. Barvedis rūca uz Nipu un koda tam, bet Nips smilkstēja un zemojās.

Patrika statuss bija zemākais no visiem, pat zemāks nekā Lanai. Viņš bija liels, spēcīgs suns, taču, kulstīdams asti, izkārtu mēli bezmērķīgi lēkšoja apkārt, un žiglie, apsviedīgie koijoti šādu uzvedību uzskatīja par nicināmu.

Koijoti ir prasmīgi mednieki, kas noķer pat žiglākos trušus un vāveres. Patriks bija atstāts pats savā ziņā, un, tā kā viņš bija daudz lēnāks, tad suni sāka mocīt izsalkums.

Lanai tika piedāvāts viens no Barveža medījumiem saplosīts, bet vēl arvien pusdzīvs trusis; taču tik ļoti izsalkusi viņa vēl nebija. Pagaidām.

Viņa jau bija gandrīz aizmirsusi, ka nekas tāds nav iespējams. Pārsteidzoši, cik ātri Lana bija sākusi pieņemt pasauli, ko bija noteikusi milzīgā barjera. Absurdo apziņu, ka viņa spēj dziedināt ar pieskārienu. Smieklīgo faktu, ka Barvedis prot runāt. Izteikt vārdus. Angļu valodā, lai ari izkropļotā.

Trakums.

Neprāts.

Bet tas, kas bija noticis raktuvēs, dziļi lejā, kur slēpās bangojošā tumsa, tālu no saulesgaismas, tālu no pasaules, kurā valdīja veselais saprāts, bija nogalinājis Lanā visas vēl atlikušās šaubas: pasaule patiesi bija sajukusi prātā.

Viņa pati bija sajukusi prātā.

Taču Lanas uzdevums patlaban bija izdzīvot. Nevis analizēt vai izprast, bet tikai un vienīgi izdzīvot.

Kurpes jau bija pa daļai izjukušas. Apģērbs daudzās vietās uzplēsts. Viņa bija netīra. Urinēt un izkārnīties nācās atklāti kā sunim.

Meitenes rokas un kājas bija vienās skrambās uzplēstas I

uz asajiem akmeņiem, ērkšķu sadurstītas, moskītu sadzeltas.

Reiz viņu pat sakoda sagūstīts jenots. Taču brūces nepalika ilgi. Tās sāpēja, ikreiz no jauna sāpēja, bet Lana tās sadziedēja.

Koijoti, vajādami kārtējo maltīti, bija skrējuši cauru nakti.

Bija pagājušas tikai kādas divpadsmit stundas, bet tā jau šķita mūžība.

-    Es esmu cilvēks, viņa sev teica. Esmu gudrāka par viņiem. Esmu pārāka. Esmu cilvēciska būtne.

Bet šeit, mežonīgos apstākļos, tuksnesī, naktī viņa nepavisam nebija pārāka. Viņa bija lēnāka un neveiklāka par tiem, un vājāka.

Lai uzmundrinātu sevi, Lana runāja ar Patriku vai ar savu māti. Arī tas bija ārprāts.

-    Es šeit patiešām lieliski vadu laiku, mamm, stāstīja Lana. Esmu mazliet nokritusies svarā. Koijotu dieta. Neko neēst un visu laiku skriet.

Lana iekrita bedrē un juta, kā sašķiebjas un lūst potīte. Sāpes bija neizturamas. Taču tās ilga tikai minūti. Nogurums bija spēcīgāks, izmisums sāpīgāks.

Parādījās Barvedis. Nostājies uz izciļņa klintsbluķa, tas nolūkojās lejup uz meiteni.

-    Skrien ātrāk! pavēlēja Barvedis.

-    Kāpēc jūs turat mani gūstā? viņa noprasīja. Nogaliniet mani vai ari ļaujiet man iet.

-Tumsa teic nenogalināt, Barvedis savā samocītajā, spiedzošajā, necilvēcīgajā balsī atbildēja.

Lana nejautāja koijotam, ko tas bija domājis ar vārdu “Tumsa”. Tās balsi viņa bija dzirdējusi savā galvā pazemē, Vientuļnieka Džima zelta raktuvēs. Tā bija rēta viņas dvēselē, rēta, pār kuru viņas dziednieciskajam spēkam nebija varas.

-    Es jūs tikai kavēju, Lana šņukstēja. Atstājiet mani tepat. Kāpēc es jums esmu vajadzīga?

-    Tumsa teica: tu mācīsi. Barvedis mācīsies.

-    Kas man jāmāca? viņa kliedza. Par ko tu runā?

Barvedis metās viņai virsū, nogāza meiteni uz muguras un

nostājās virs viņas. Atņirgtie zobi bija pie Lanas neaizsargātā kakla. Mācīsies nogalināt cilvēkus. Savākt kopā visus barus. Barvedis vadīs visus. Nogalinās cilvēkus.

-    Nogalinās cilvēkus? Kālab?

Barvedis slienājās. No viņa purna uz meitenes vaiga nopilēja gara siekala. Ienīstu cilvēkus. Cilvēki nogalina koijotus.

-    Turieties pa gabalu no pilsētām, un neviens jūs, koijotus, nenogalinās, Lana iebilda.

-    Viss koijotiem. Viss Barvedim. Ne cilvēkiem. Ar savu sasprindzināto, pārdabisko balsi Barvedis nespēja izrunāt garus teikumus, bet ari no šiem nedaudzajiem vārdiem strāvoja mežonīgs niknums un naids. Lana nezināja, ko teiktu saprātīgs koijots, ja tas būtu apveltīts ar runas dāvanām, bet viņai nebija šaubu, ka šis koijots ir jucis.

Dzīvniekus nemēdz piemeklēt nez kādas grandiozas idejas par veselu sugu iznīcināšanu. Šī doma nebija dzimusi Barveža galvā. Dzīvnieki domā par barību un izdzīvošanu, un vairošanos ja vispār domā.

Būtne alā. Tumsa. Barvedis bija tās upuris un vienlaikus arī tās kalps.

Tumsa bija piepildījusi Barvedi ar saviem ļaunajiem centieniem. Taču tā nespēja iemācīt Barvedim paņēmienus, kā tikt galā ar cilvēkiem. Kad zeltraktuvēs ieradās Lana, Tumsa bija izmantojusi izdevību likt lietā viņu.

Tumsas varai, lai ari cik biedējoša tā būtu, bija robežas. Lai īstenotu savu gribu, tai vajadzēja izmantot koijotus un Lanu. Un robežas bija arī tam, ko Tumsa zināja.

Lana saprata, kas viņai jādara.

-    Uz priekšu, nogalini mani! meitene skubināja. Viņa izaicinoši izlieca kaklu, pilnīgi atklādama to Barvedim. Uz priekšu!

Viens ašs kodiens, un viss būtu galā. Lana ļautu brūcei asiņot. Viņa to nedziedētu, bet ļautu artērijām izsūknēt no viņas dzīvību, lai tā izplūst ārā, tuksneša smiltīs.

Tajā brīdī daļa no Lanas apziņas nebija pārliecināta, ka blefo. Tumsa bija atvērusi viņas prātā kādas durvis durvis uz kaut ko gandrīz tikpat biedējošu kā pati Tumsa.

-    Uz priekšu! viņa mudināja koijotu. Meties virsū un nogalini mani!

Koijotu barvedis minstinājās. Viņš izdeva satrauktu, smilkstošu skaņu. Viņš vēl nekad nebija sastapies ar bezpalīdzīgu upuri, kas necīnītos par savu dzīvību.

Tas iedarbojās. Lana atgrūda Barveža mitro purnu un piecēlās kājās. Potīte vēl arvien bija sāpīga.

-    Ja gribi mani nogalināt, dari to!

Barveža dzeltenbrūnās acis urbās viņā, it kā gribētu izdedzināt caurumus, bet Lana neatkāpās. Es no tevis nebaidos.

Barvedis sarāvās. Bet tad viņa acis pievērsās Patrikam. Koijota skatiens bija kļuvis viltīgi glūnošs. Nogalināt suni.

Nu bija Lanas reize sarauties. Taču viņa instinktīvi zināja, ka nedrīkst izrādīt vājumu. Uz priekšu! Nogalini viņu! Tad tev vairs nebūs nekādas iespējas mani iebiedēt.

Barveža rētainajā viepll atkal parādījās apjukums. ŠI doma bija pārlieku sarežģīta. Tā ietvēra vairāk nekā tikai vienu darbību. Tas bija kā spēlēt šahu, mēģinot paredzēt, kas notiks pēc diviem vai trim gājieniem.

Lanas sirds lēkāja.

Jā, koijoti bija stiprāki un ātrāki. Toties viņa bija cilvēciska būtne ar cilvēka smadzenēm.

Koijoti bija daudzējādā ziņā mainījušies. Tie vairs nebija tādi kā agrāk: daži bija iemantojuši purnu un mēli, kas tiem ļāva izmocīt runu; tie bija lielāki un stiprāki, nekā tiem pienāktos būt, un pat apveltīti ar gudrību, uz kādu tiem nebija tiesību. Un tomēr tie bija tikai koijoti vientiesīgi radījumi, kurus dzina izsalkums, pārošanās tieksme, vajadzība pēc vietas barā.

Un melot vai maldināt Tumsa nebija viņiem iemācījusi.

-    Tumsa teica: tu mācīsi, Barvedis atkal uzkāpa uz iemītās takas.

-Jauki, noteica Lana. Smadzenes dūca, cenšoties izlemt, kurp virzīt sarunu. Meklējot kādu izdevību. Jūs liekat mierā manu suni. Un sagādājat man pienācīgu pārtiku. Kaut ko tādu, ko ēd cilvēki, nevis netīrus, apgrauztus trušus. Un tad es mācīšu.

-    Te nav cilvēku ēdiena.

Tas tiesa, tu, netīrais, kašķainais kustoni, nodomāja Lana. Un tad viņai dzima nākamā doma. Te nav cilvēku ēdiena.

-    Pamanīju, apspiezdama balsī triumfu un cenzdamās saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi, viņa teica. Tāpēc aizvediet mani uz vietu, kur aug zāle. Tu zini, par ko es runāju.

Vietu, kur tuksnesi ir zaļas zāles laukums. Nogādājiet mani tur vai ari vediet atpakaļ pie Tumsas un sakiet tai, ka nespējat tikt ar mani galā.

Barvedim tas nepatika, un savu sapīkumu viņš izrādīja nevis cilvēku valodā, bet niknās, ņerkstošās skaņās, kas pārējā barā izsauca satrauktu rosīšanos.

Koijots, nespēdams savaldīt vai apslēpt savas primitīvās izjūtas, aizkaitināts atrāvās no meitenes.

-    Redzi nu, mamm, Lana čukstēja, spiezdama pie potītes savas dziedinošās rokas. Reizēm šāda izaicinoša uzvedība gluži labi noder.

Beidzot Barvedis, ne vārda neteicis, pagriezās, lai dotos uz ziemeļaustrumiem. Viņš gāja, un bars sekoja, tikai šoreiz lēnām gaitā, kādai Lana spēja pielāgoties.

Patriks tecēja cieši blakus savai saimniecei.

-    Par tevi, draudziņ, viņi ir gudrāki, Lana pačukstēja sunim. Taču par mani ne.

-    Mosties, Džek!

Datordžeks bija aizmidzis uz klaviatūras. Naktis viņš vadīja pilsētas domē, darbodamies, lai paveiktu solīto, proti samontētu primitīvu mobilo telefonu sistēmu. Tas nebija viegli.

Toties sagādāja prieku. I

Un tas novērsa prātu no citām domām.

H bija Diāna, kas viņu modināja, purinādama aiz pleca.

-    Ak, sveika, nomurmināja Datordžeks.

-    Paskat, kāds datora taustiņu ģīmis! Necik labi tu vis neizskaties.

Datordžeks aptaustīja seju un nosarka. Uz vaiga bija četrstūraini taustiņu nospiedumi.

-    Šodien mums liela diena. Diāna devās šķērsām pāri telpai uz mazo ledusskapi. Viņa izvilka minerālūdens pudeli, atrāva to vaļā, tad, piegājusi pie loga, pacēla žalūzijas un, lūkodamās uz laukumu, dzēra.

Datordžeks uzlika brilles. Viena puse bija mazliet greiza.

-    Liela diena? Kāpēc?

Diāna iesmējās savu viszinošo smiekliņu. Mēs dosimies mājup, lai kādu apciemotu.

-    Mājup? Pagāja vairākas sekundes, iekams Džekam saslēdzās. Tu domā Koutsu?

-    Nu bet, Džek, pasaki taču to kaut kā jūsmīgāk!

-    Kāpēc mēs dosimies uz Koutsu?

Diāna pienāca klāt un pielika roku zēnam pie vaiga. Tāds gudrītis. Un tomēr reizēm tik neapķērīgs. Vai kādreiz esi iemetis aci sarakstā, ko Keins nodeva tavā glabāšanā? Vai atceries Endrū? Šodien ir viņa priecīgā piecpadsmitā dzimšanas diena. Mums tur jānokļūst, pirms sitīs liktenīgā stunda.

-    Vai man noteikti jābūt klāt? Man te darāms darbs…

-    Bezbailīgajam Vadonim ir plāns, kurā paredzēta vieta ari tev, atbildēja Diāna. Viņa dramatiski izpleta rokas kā burvju māksliniece, kas atklāj ilūzijas noslēpumu. Mēs to grandiozo mirkli nofilmēsim.

Džeku šī doma gan biedēja, gan sajūsmināja. Viņam patika viss, kam bija sakars ar tehnoloģijām, sevišķi tad, ja tas deva viņam iespēju izrādīt savas tehniskās zināšanas. Bet, tāpat kā visi, arī viņš bija dzirdējis, kas notika ar dvīnēm Annu un Emmu. Viņš negribēja nevienu redzēt mirstam vai izgaistam, vai ari kas bija tas, kas notika.

Tomēr… tas varētu būt fascinējoši.

-    Jo vairāk kameru, jo labāk, Džeks balsī apcerēja, sākdams jau prātā zīmēt gaidāmās situācijas shēmu. Ja tas notiks vienā acumirklī, mums tik tiešām būs vajadzīga varena veiksme, lai iegūtu uzņēmumu īstajā sekundē… Tātad digitālais video, nevis atsevišķi kadri. Visdārgākais un visaugstākās kategorijas, kādu vien Dreiks var sameklēt. Katram aparātam jābūt novietotam uz statīva. Un mums vajadzēs daudz gaismas. Vislabāk, ja mums būtu kaut kāds neitrāls fons, nu, zini, balta siena vai kaut kas tamlīdzīgs. Nē, pagaidi, ne balta,

varbūt zaļa tad es varētu izmantot hroma efektu. Un vēl… Nokaunējies par savu jūsmigumu, viņš aprāvās. Tas, ko viņš grasījās teikt, Džekam pašam nemaz nepatika.

-    Vēl kas?

-    Redzi, es negribu, lai Endrū tiktu nodarīts pāri.

-    Vēl kas, Džek? neatlaidās Diāna.

-    Nu labi. Ko tad, ja Endrū negribēs tur stāvēt? Ja viņš kustēsies? Vai mēģinās aizbēgt?

Diānas sejas izteiksmi bija grūti iztulkot. Tu gribi, lai viņš tiktu sasiets, Džek?

Džeks novērsās. Viņam negribējās to teikt. Nepavisam.

Endrū bija pārāk jauks… kaut ari bija huligāns.

-    Es neteicu, ka gribu, lai viņš tiktu sasiets. To sacīdams,

Džeks uzsvēra vārdu “gribu”. Bet, ja viņš izkustēsies no kadra, no vietas, kur notēmētas kameras…

-    Zini, reizēm tu man dari raizes, noteica Diāna.

Datordžeks juta, ka pa kaklu augšup kāpj sārtums. Tā nav

mana vaina, viņš dedzīgi sacīja. Kas man būtu jādara? Un vispār kā tu domā, kas tu esi? Tu, tāpat kā es, klausi visam, ko saka Keins.

Tik nikni viņš ar Diānu nekad nebija atļāvies runāt. Džeks sarāvās, gaidīdams no meitenes mutes sevišķi dzēlīgu atbildi.

Taču viņa atbildēja gluži laipni. Es zinu, kas es esmu, |

Džek. Neesmu diez cik labs cilvēks. Diāna parāva grozāmo krēslu un apsēdās viņam cieši blakus. Pietiekami cieši, lai viņas tuvums liktu Džekam justies neērti. Viņš tikai pavisam nesen bija sācis pievērst uzmanību meitenēm. Un Diāna bija skaista.

-    Vai zini, kāpēc tēvs mani aizsūtīja uz Koutsu? vaicāja Diāna.

Džeks papurināja galvu.

-    Kad man bija desmit gadi mazāk nekā tev, Džek, es atklāju, ka manam tēvam ir mīļākā. Vai tu zini, kas ir mīļākā,

Džek?

Viņš zināja. Vai vismaz domāja, ka zina.

-    Tad es to izstāstīju mātei. Es biju dusmīga uz tēvu, jo viņš man nenopirka zirgu. Mamma satrakojās ne pa jokam. Milzu strīds starp mammu un tēti. Bļaustīšanās bez sava gala. Mamma gatavojās panākt šķiršanos.

-    Vai viņa to panāca?

-    Nē. Nepaguva. Nākamajā dienā mamma paklupa un nokrita pa mūsu mājas augstajām kāpnēm. Viņa nenomira, bet nebija vairs spējīga neko darīt. Diāna atdarināja cilvēku, kurš tikko spēj noturēt galvu. Viņai nepieciešama kopēja, kura visu laiku ir turpat līdzās, viņas istabā.

-    Man žēl, teica Džeks.

-Jā. Diāna sasita plaukstas, tādējādi liekot saprast, ka saruna ir galā. Nu viss, tagad iesim. Sapako savu tehniķa tašu. Bezbailīgajam Vadonim nepatīk gaidīt.

Džeks paklausīgi sāka stūķēt savā Hogvarta skolas plecu somā visu vajadzīgo mantību sīkus instrumentus, zibatmiņu, sulas paku.

-    Tas, ka tava mamma cieta negadījumā, taču nenozīmē, ka tu esi slikta, viņš teica.

Diāna samirkšķināja acis. Es pateicu policijai, ka to izdarīja mans tēvs. Es viņiem pateicu, ka redzēju, kā viņš mammu pagrūž. Tēvu arestēja. Tas viss bija lasāms avīzēs. Viņa bizness nogāja uz grunts. Galu galā poliči saprata, ka esmu samelojusi. Viss beidzās ar to, ka tētiņš mani nosūtīja uz Koutsas Akadēmiju.

-    Laikam jau tas tomēr ir kas sliktāks par to, kā dēļ uz turieni tiku nosūtīts es, Džeks piekāpās.

-    Un tā ir tikai daļa no stāsta. Es gribu teikt tikai to, ka tu man neliecies slikts cilvēks, Džek. Un man šķiet, ka vēlāk, kad būsi sapratis, kas īsti notiek, tu jutīsies nelāgi. Pats zini vainas izjūta.

Viņš pārtrauca kravāšanos un piecēlās kājās; atskaņotāja austiņas karājās zēnam kaklā. Ko tu ar to gribi teikt? Kas tad galu galā notiek?

-    Atjēdzies, Džek! Tavs liktenīgais mazais plaukstdatoriņš? Saraksts, ko tu glabā Keinam? Visi ķertie? Tu zini, ko nozīmē šis saraksts. Tu zini, kas notiks ar ķertajiem.

-    Es neko nedaru, tikai glabāju sarakstu tev un Keinam.

-    Nu, un kā jūties? vaicāja Diāna.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Netēlo jau nu muļķi, Džek. Kā tu jutīsies tad, kad Keins ķersies pie saraksta?

-    Tā nav mana vaina, Džeks izmisīgi taisnojās.

-    Tev ir dziļš miegs, Džek. Tieši, kamēr tu gulēji, es paturēju tavu mazo, tuklo roķeli. Tā, tik cieši, tavu roku varbūt neturēs neviena meitene. Ja pieņem, ka tev vispār patīk meitenes.

Džeks zināja, ko viņa tūlīt sacīs. Redzot zēna izbailes, Diāna triumfējoši pasmīnēja.

-    Nu, kā ir, Džek? Kāds tad ir tavs spēks?

Viņš purināja galvu, neuzticēdamies savai balsij.

-    Savu vārdu tu sarakstam neesi pievienojis, Džek. Interesanti gan, kāpēc? Tu zini, ka Keins labprāt izmanto ķertos, kuri ir viņam uzticami. Tu zini: kamēr būsi absolūti uzticams, ar tevi viss būs labi. Diāna pieliecās tik tuvu, ka zēns ieelpoja viņas izdvašoto gaisu. Tev ir divas strīpiņas, Džek. Kādreiz nebija nevienas. Tas nozīmē, ka tavs spēks attīstās. Bet tas savukārt nozīmē kāds pārsteigums! -, ka daži var iemantot spēku arī vēlāk. Vai tā?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Un tu neuzskatīji par vajadzīgu mums to pateikt. Es te prātoju… ko gan tas varētu liecināt par tavu uzticamību?

-    Esmu pilnīgi uzticams, izgrūda Datordžeks. Esmu pilnīgi uzticams. Tev par mani nav jāuztraucas.

-    Ko tu spēj izdarīt?

Džeks trīcošām kājām šķērsoja telpu. Pēkšņi bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma dzīve bija kļuvusi bīstama. Viņš atvēra skapi un izvilka no tā krēslu. Tas bija tērauda krēsls, funkcionāls, bez jebkādiem rotājumiem, bet ļoti pamatīgs.

Vienīgi pārliktnis uz krēsla atzveltnes bija saspiests tā, ka tajā bija saskatāmi precīzi pirkstu nospiedumi. It kā tas būtu izgatavots nevis no metāla, bet no māla.

Viņš dzirdēja Diānu aprauti noelšamies.

-    Es atsitu kājas pirkstu, paskaidroja Džeks. Bija ļoti sāpīgi. Kamēr lēkāju un kliedzu, biju pieķēries pie krēsla.

Diāna nopētīja metālu, pārlaida pirkstus pār viņa tvēriena pēdām. Labi, labi. Tu esi spēcīgāks nekā izskaties, vai ne?

-    Nesaki Keinam! Džeks lūdzās.

-    Kā tev šķiet ko viņš ar tevi izdarīs? vaicāja Diāna.

Nu gan Džeks bija pārbijies. Pārbijies no šis neiespējamās meitenes, kuras izrīcības, šķiet, nekad nevadīja veselais saprāts. Pēkšņi viņš zināja, ko darīt. Ari viņam bija iespēja piedraudēt.

-    Es zinu, ka tu nolasīji Semu Tempļu. Es to redzēju, Džeks meta viņai sejā. Tu pateici Keinam, ka neesot to paguvusi, bet tu to izdarīji. Viņam ir četras strīpiņas, vai ne? Tas ir, Semam. Keins būtu piesargājies, ja zinātu, ka te ir vēl viens ar četrām strīpiņām.

Diāna pat neapmulsa. Jā. Semam ir četras strīpiņas. Un Keins, to zinot, būtu ālējies kā negudrs. Bet, Džek, kas gan ir tavs vārds pret manējo? Kā tu domā, kuram Keins noticēs?

Džekam vairs nebija, ko teikt. Nekā, ar ko piedraudēt. Viņam saplaka dūša. Nepieļauj, ka viņš nodara man pāri, zēns čukstēja.

Diāna apstājās. Bet viņš to darīs. Viņš ievietos tevi sarakstā. Ja nu vienīgi es tevi aizstāvēšu. Vai tu lūdz manu aizsardzību?

Džekam tas šķita kā cerības stariņš tumsā, kas pēkšņi bija nolaidusies pār viņa dzīvi. Jā. Jā.

-    Pasaki to.

-    Lūdzu, ņem mani savā aizsardzībā.

Diānas acu skatiens likās kūstam, no ledusauksta tas bija izvērties gandrīz siltā. Viņa pasmaidīja. Es tevi aizstāvēšu,

Džek. Taču ar vienu norunu. Kopš šī brīža tu piederi man. Kad vien es tevi lūgšu kaut ko izdarīt, Džek, tu to darīsi. Neuzdodot nekādus jautājumus. Un par savu spēku vai par mūsu vienošanos tu nevienam neteiksi.

Viņš atkal pamāja ar galvu.

-    Tu piederi man, Džek. Nevis Keinam. Ne Dreikam. Man. Mans personiskais mazais Halks. Un ja tu man kādreiz būsi vajadzīgs…

-    Es darīšu, ko vien tu gribēsi.

Diāna vieglītiņām skāra ar lūpām Džeka vaigu, šādi apzīmogojot viņu vienošanos. Un nevis pateica, bet drīzāk ieelpoja viņam ausī: Es zinu, ka tu to darīsi, Džek. Bet tagad gan iesim.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

108 STUNDAS, 12 MINŪTES

Kvinns dziedāja. Dziesmas vārdi bija kaut kas līdzīgs drūmam veltījumam sērfošanai.

-Jautri gan, Astrīda sausi atzīmēja.

Kvinns teica: Tas ir no Weezer repertuāra. Mēs ar Semu viņus redzējām Santabarbarā. Weezer. Džeku Džonsonu. Insect Surfers. Satriecošs koncerts.

-    Ne par vienu no tiem neesmu neko dzirdējusi, atzinās Astrīda.

-    Sērfotāju grupas, piebalsoja Sems. Nu, VVeezer varbūt ne tik ļoti, tie spēlē drīzāk ska-panku stilā. Bet Džeks Džonsons tas tev varbūt patiktu.

Virzīdamies lejup pa paugura nogāzi, viņi atstāja Stefanorejas nacionālā parka teritoriju. Koki te bija sīkāki un skrajāki, starp tiem auga gara, apvītusi zāle.

No rīta viņi bija uzklīduši nometnes vietai. Pie pārtikas bija piekļuvuši lāči, tomēr bija palicis pietiekami daudz, lai visi pieci notiesātu spēcinošas brokastis. Tagad viņiem bija pārtika, mugursomas un guļammaisi, kas kādreiz bija piederējuši svešiniekiem. Edllio un Semam bija pa kārtīgam nazim, un Kvinns bija apkrāvies ar kabatas baterijām un signāllukturišiem, ko viņi šajā vietā bija atraduši.

Ēdiens visiem bija mazliet uzlabojis garastāvokli. Mazais Pīts gandrīz smaidīja.

Viņi gāja tā, lai pa kreisi visu laiku būtu barjera. Skats bija patiesi spokains. Barjera vietām bija pāršķēlusi kokus uz pusēm; zari vai nu iestiepās tajā un pazuda, vai ari spraucās no tās ārā. Zari, kas nāca ārā, nekrita, tomēr bija skaidrs, ka tie kalta nost. Lapas bija ļenganas acīmredzot tāpēc, ka nesaņēma barības vielas.

Vēl arvien meklēdams barjerā caurumu, Sems ik pa laiciņam pamanīja kādu aiz klintsbluķa paslēpušos iedobi vai plaisu. Bet drīz tas sāka likties bezjēdzīgi. Barjera iesniedzās katrā grāvi, katrā kanālā. Tā apkļāva katru klinti un pāršķēla katru krūmu.

Tai nebija pārrāvumu.

Tai nebija gala.

Barjeras kvalitāte, kā vēroja Astrīda, bija nevainojama.

-    Kāda mūzika tev patīk? apjautājās Sems.

-    Ļauj minēt, iejaucās Kvinns. Klasiskā. Un džezs. Vārdu “džezs” viņš komiski pastiepa garumā.

-    Vispār jau…

-    Čūska! iesaucās Edīlio. Viņš atlēca atpakaļ, paklupa un apvēlās, taču tūdaļ pat ar nokaunējušos sejas izteiksmi pielēca kājās. Nu jau mierīgākā tonī viņš teica: Te ir čūska.

-    Ļauj man apskatīties! dedzīgi ierunājās Astrīda. Viņa piesardzīgi tai tuvojās, bet Sems un Kvinns, ievērodami vēl lielāku piesardzību, palika stāvam pa gabalu.

-    Man nepatīk čūskas, atzinās Edīlio.

Sems pasmaidīja. Jā. To es nopratu no tā, cik graciozi tu no tās attālinājies. To teicis, viņš notrausa no Edīlio muguras pielipušās sausās lapas un dubļus.

-Jums tā būtu jāapskata, uzstājīgi pasauca Astrīda.

-    Skatieties vien paši, noteica Edīlio. Es jau vienreiz redzēju. Man pilnīgi pietiek, ja uz čūsku paskatos vienreiz.

-    Tā nemaz nav čūska, iebilda Astrīda. Vismaz ne vienkārši čūska. Un nav ko baidīties, jo tā ir alā.

Sems negribīgi tuvojās. Viņš patiešām negribēja skatīties uz čūsku. Bet negribēja arī izskatīties pēc gļēvuļa.

-    Tikai neiztramdi to, brīdināja Astrīda. Varbūt tā ir spējīga lidot. Vismaz veikt īsus lidojumus.

Sems sastinga. Kā, lūdzu?

-    Labāk nāc uz pirkstgaliem.

Sems pielavījās tuvāk. Un tur tā bija. Vispirms viņš ieraudzīja tikai trīsstūrainu galvu, kas rēgojās no pēdu dziļas, ar kritušām lapām izklātas alas. Vai tā ir klaburčūska?

-    Vairs ne, atbildēja Astrīda. Panāc tuvāk! Kad Sems bija nostājies meitenei aiz muguras, viņa teica: Paskat! Kādas sešas collas no galvas.

-    Kas tie tādi? Čūskai bija kaut kādi pelēki, cieti ādas izaugumi, ko neklāja zvīņas. Sārtu vēnu tīkla caurausti, tie bija plakaniski piekļauti ķermenim.

-    Izskatās pēc rudimentāriem spārniem, sacīja Astrīda.

-    Čūskām taču nav spārnu, iebilda Sems.

-    Agrāk nebija, viņa drūmi noteica.

Abi lēnām atgriezās. Viņi piebiedrojās Edīlio, Kvinnam un Mazajam Pītam, kurš lūkojās debesīs, kā gaidīdams kaut ko no augšienes.

-    Kas tas bija? vaicāja Kvinns.

-    Spārnota klaburčūska, atbildēja Sems.

-    Ak! Tas labi, jo es jau sāku domāt, ka mums ir pārāk maz kreņķu, noteica Kvinns.

-    Es pat neesmu pārsteigta, attrauca Astrīda. Sastapusies ar ceļabiedru jautājošajiem skatieniem, viņa paskaidroja: Es gribēju teikt ir taču acīmredzams, ka IBJZ teritorijā notiek kaut kādi paātrinātas mutācijas procesi. Ņemot vērā Pītiju un Semu, un pārējos, jāsecina, ka mutācija sākusies jau pirms IBJZ. Bet man ir aizdomas, ka IBJZ šo procesu ir paātrinājusi. Mēs redzējām kaiju mutantu. Pēc tam Alberta teleportējies kaķis. Tagad šī čūska.

-    Labāk iesim! vedināja Sems galvenokārt tāpēc, ka nebija jēgas slaistīties un ļauties drūmām domām. Tagad, zinot, kam var uzkāpt, visi gāja uzmanīgāk, ejot skatīdamies uz savām kājām.

Kādā brīdī Mazais Pīts sāka atpalikt, līdz beidzot pieteica sēdošu streiku. Viņi apstājās, lai ieturētu otrās brokastis. Sems

palīdzēja pagatavot maltīti, bet pēc tam izvilka savu firziķu kārbu un enerģijas tāfelīti un apsēdās atstatu no pārējiem. Viņam bija jāpadomā. Visi gaidīja, lai viņš nāktu klajā ar kādu plānu, viņš to juta.

Viņi atradās atklātā laukumā bez ēnas, tikai mazu gabaliņu virs ielejas zemākās vietas. Zeme bija akmeņaina. Saule cepināja. Neizskatījās, ka arī priekšā viņus gaidītu kāda paēna vai pajumte. Tikai barjera, kas nebeidzami un bezgalīgi stiepās uz priekšu. No šī skatpunkta it kā vajadzētu redzēt tās augšmalu, taču Astrīdai bija taisnība: lai ari kur tu stāvētu, barjera šķita vienlīdz augsta, vienlīdz nepārvarama.

Saulē tā mazliet mirdzēja, bet citādi nemainījās ne dienu, ne nakti. Allaž tā pati viegli vizmojošā, pelēkā siena, lā bija pietiekami atstarojoša, lai lāgiem gandrīz varētu noticēt, ka redzi tajā atvērumu: kokus, kas stiepās aiz barjeras, zemes reljefu, kas šķietami bija izgājis tai cauri. Bet tā allaž bija tikai optiska ilūzija, gaismas spēle.

Sems drīzāk sajuta nekā saklausīja, kā no mugurpuses pienāk Astrīda.

-    Tā ir sfēriska, vai ne? viņš teica. Tā plešas mums visapkārt. Viscaur zem mums un viscaur virs mums.

-    Es tā domāju, meitene atbildēja.

-    Tad kāpēc mēs naktī redzam zvaigznes? Kā mēs varam redzēt sauli?

-    Neesmu pārliecināta, ka mēs redzam sauli, iebilda Astrīda. Varbūt tā ir tikai ilūzija. Tas var būt tāds kā atspulgs. Es nezinu. Viņa tīši uzkāpa uz sīka zariņa, pārlaužot to uz pusēm. Es patiešām nezinu.

-    Tev šķiet neciešami teikt “es nezinu”, vai ne?

Astrīda iesmējās. Esi pamanījis.

Sems nopūtās un nokāra galvu. Tā ir tikai laika izniekošana, vai ne? Mēģināt atrast vārtus. Mēģināt atrast ceļu ārā.

-    Varbūt nav ari nekāda “ārā”, minēja Astrīda.

-    Vai pasaule vispār vēl pastāv? Tur, barjeras otrā pusē?

Viņa apsēdās blakus Semam draudzīgi tuvu, tomēr nesaskaroties. Esmu par to daudz domājusi. Man patika tava olas ideja. Bet, taisnību sakot, Sem, es nedomāju, ka barjera ir tikai siena. Siena neizskaidro to, kas ar mums notiek. Ar tevi un Pītiju, un Alberta kaķi, un čūskām. Tas neizskaidro arī, kāpēc visi, kas vecāki par četrpadsmit gadiem, pēkšņi pazuduši. Un turpina pazust.

-    Kāds tam visam varētu būt izskaidrojums? viņš pacēla roku. Pag, es negribu piespiest tevi atkal teikt “es nezinu”.

-    Atceries, ko reiz teica Kvinns? “Kāds ir uzlauzis Visumu”?

-    Nu jau tu sāc smelties idejas no Kvinna? Kas noticis ar tavu ģenialitāti?

Astrīda šo zobgalību ignorēja. Visumam ir noteikti likumi. Tāpat kā datora operētājsistēmai. Nekas no tā, ko mēs redzam, mūsu Visuma programmatūras ietvaros nevar notikt. Tas, kā Keins spēj ar domām pārvietot priekšmetus. Tas, kā tu spēj radīt ar rokām gaismu. Tās nav tikai mutācijas: tā ir dabas likumu pārkāpšana. Vismaz to, ko mēs saprotam ar dabas likumiem.

-    Jā. Tātad?

-Tātad… Kā neticēdama pašas izrunātajiem vārdiem, meitene skumji papurināja galvu. Tātad, manuprāt, tas nozīmē… ka mēs vairs neatrodamies vecajā Visumā.

Sems apjucis blenza viņā. Pastāv taču tikai viens Visums.

-    Teorija par daudziem Visumiem pazīstama jau sen, iebilda Astrīda. Bet varbūt noticis kas tāds, kas sācis pārveidot vecā Visuma likumus. Tikai mazliet, tikai nelielā teritorijā. Bet efekts plešas plašumā, un kādā brīdī vecajam Visumam kļūst neiespējami ietvert šo jauno realitāti. Rodas jauns Visums. Ļoti maziņš Visums. To pateikusi, viņa atviegloti uzelpoja, it kā tikko būtu nometusi īpaši smagu nastu.

-    Bet, vai zini ko, Sem? Lai arī cik gudra, tomēr nekāds Stīvens Hokings es neesmu.

-    Itin kā kāds mūsu vecā Visuma programmatūrā būtu ieinstalējis vīrusu.

-    Pareizi. Tas ir sācies ar mazumiņu. Dažas izmaiņas indivīdos. PItijā. Tevī. Keinā. Bērni atšķirībā no pieaugušajiem ir mazāk noformējušies, vieglāk pakļaujas izmaiņām. Un tad, tajā rītā, notika kaut kas tāds, kas izjauca līdzsvaru. Varbūt iemesli pat bija vairāki.

-    Kā mēs izkļūsim cauri tai barjerai, Astrīd?

Viņa uzlika plaukstu uz zēna rokas. Sem, es neesmu pārliecināta, vai tāds “cauri” maz pastāv. Teikdama, ka esam atšķirīgā Visumā, es pieļauju, ka ar veco Visumu mums varētu vairs nebūt nekāda saskares punkta. Varbūt mēs esam kā ziepju burbuļi, kas planējot var savienoties. Bet varbūt esam kā ziepju burbuļi, kurus šķir miljards jūdžu.

-    Tad kas ir barjeras otrā pusē?

-    Nekas, viņa atbildēja. Otras puses nav. Šeit, šajā jaunajā Visumā, barjera var būt visa esošā gals.

-    Tu man uzdzen drūmas domas, Sems nesekmīgi centās piešķirt savai balsij bezbēdīgu toni.

Astrīda savija savus pirkstus ar viņējiem. Es varu kļūdīties.

-    Domāju, ka nepaies ne… Kas šodien par dienu? Nepaies ne nedēļa, kad es to uzzināšu.

Astrīdai nebija, ko atbildēt. Viņi sēdēja cieši līdzās viens otram un vērās tuksnesī. Tālumā, spiezdams pumu pie zemes, lai uztvertu laupījuma smaku, rikšoja vientuļš koijots. Debesīs 4

laiskus lokus meta pāris maitasputnu.

Pēc brīža Sems pagriezās pret Astrīdu un ieraudzīja viņas gaidošās lūpas. Tas likās tik viegli un dabiski. Cik vien viegli un dabiski var likties kas tāds, no kā Semam sirds draudēja izlauzties no krūtīm.

Neko neteikdami, viņi atrāvās viens no otra. Abi atslīga viens pret otru, izbaudīdami šo vienkāršo fizisko saskaršanos.

-    Vai zini ko? Sems beidzot ierunājās.

-Nu?

-    Es nespēju atlikušās četras dienas aizvadīt verdziskā padevībā, viņš sacīja.

Astrīda pamāja ar galvu, taču Sems šo kustību drīzāk sajuta nekā redzēja.

-    Tu dod man drosmi, vai saproti? teica Sems.

-    Es tikko iedomājos, ka man vairs negribas, lai tu būtu drosmīgs. Gribu, lai tu būtu kopā ar mani. Gribu, lai tu būtu drošībā un nemeklētu nepatikšanas, bet vienkārši paliktu kopā ar mani, paliktu manā tuvumā.

-    Par vēlu, viņš attrauca tēlotā bezrūpībā. Ja es izkūpēšu, kas tad notiks ar tevi un Mazo Pītu?

-    Mēs paši varam par sevi parūpēties, viņa meloja.

-    Tu esi ļoti mulsinoša, vai tu to zini? Sems jautāja.

-    Nu, tu neesi tik gudrs, cik es, tāpēc arī tevi ir viegli samulsināt.

Sems pasmaidīja. Tad atkal kļuva nopietns. Viņš izstiepa roku un noglāstīja meitenes matus. Redzi, Astrīd, es varu šo laiku pavadīt bailēs un nemitīgos glābiņa meklējumos. Bet varu arī sacelties. Tad, man pazūdot, varbūt vismaz tu un Mazais Pīts…

-    Mēs visi varētu vienkārši… viņa iesāka.

-    Nē. Nevarētu vis. Mēs nevaram vienkārši nolīst mežā un grauzt sausu nometnes pārtiku. Mēs nevaram vienkārši paslēpties.

Astrīdai drebēja lūpas, un viņa notrausa tikko parādījušos asaru.

-    Mums jāatgriežas. Vismaz man. Man jāsaceļas.

Un, kā ilustrēdams savu lēmumu, Sems piecēlās kājās. Saņēmis Astrīdas roku, viņš uzvilka meiteni sev līdzi. Abi atgriezās pie pārējiem.

-    Edīlio! Kvinn! Esmu pielaidis milzumu kļūdu. Un varbūt kļūdīšos ari tagad. Bet esmu noguris izvairīties no cīņas. Un esmu noguris no šiem glābšanās mēģinājumiem. Esmu ārkārtīgi noraizējies, vai ar savu rīcību nepanākšu, ka jūs visus nogalina. Tāpēc katrs pats izlemiet, vai gribat doties man līdzi. Bet man ir jāatgriežas Perdidobīčā.

-    Mēs cīnīsimies ar Keinu? Kvinns satraukts jautāja.

-    Pēdējais laiks, noteica Edllio.

-     Laipni lūdzu makdonaldā! sveicināja Alberts. Kā varu jums palīdzēt?

-    Sveiks, Albert! atsaucās Marija. Viņa palūkojās uz ēdienkarti, kurā daudzi ēdienu nosaukumi bija aizlīmēti ar melna ietinamā papīra strēmelēm. Pirmie bija pazuduši salāti. Piena kokteiļu nebija tāpēc, ka bija salūzis automāts.

Alberts, pacietīgi gaidīdams, uzsmaidīja mazajai meitenītei, kas bija atnākusi kopā ar Mariju. Marija, to pamanījusi, sacīja: Ak, atvaino, man vajadzēja jūs iepazīstināt. Tā ir Izabella. Izabella, tas ir Alberts.

-    Laipni lūdzu makdonaldā! atkārtoja Alberts.

-    Izabella mums ir jauniņā. Viņu atrada un atveda šurp apsekošanas brigāde.

-    Mana mamma un tētis ir prom, paskaidroja Izabella.

-    Zinu. Arī mani vecāki ir prom, atsaucās Alberts.

-    Man varbūt Bigmaku un lielo kartupeļu porciju, izšķīrās Marija. Un Izabellai bērnu maltīti.

-    Cāļa gaļas stienīšus vai hamburgeru?

-    Stienīšus.

-    Un kā tu vēlētos Bigmaku: ar baranku vai ar angļu bulciņu, vai uz vafeles?

-    Uz vafeles?

Alberts paraustīja plecus. Atvaino, Marij, bet svaiga maize vairs nekur nav dabūjama. Bulciņām es izmantoju visu saldēto, ko varu atrast. Un, protams, nav ari lapu salātu, bet to jau tu zini.

-    īpašā mērce vēl ir?

-    Man krājumā ir apmēram piecdesmit galonu Bigmaka mērces. Un, kas attiecas uz marinētajiem dārzeņiem, ari to netrūkst. Ļauj, lai izpildu tavu pasūtījumu. Es tavā vietā izvēlētos baranku.

-    Nu tad baranku.

Alberts paņēma svaigu kartupeļu salmiņu grozu un iemērca to karstā eļļā. Tad bija kārta grozam ar cāļa gaļas stienīšiem. Viņš ieslēdza abus taimerus. Ierasti līganā gaitā zēns piegāja pie grila un uzsvieda uz tā trīs pīrādziņus.

Viņš nolika baranku, uzšļakstīja uz tās mazliet mērces, apslacīja sīpolus un ievietoja barankas vidū divas marinēta gurķa šķēles.

Alberts gaidīdams vēroja Mariju, kura, iekārtojusies ēšanas zonā, centās visādi uzmundrināt Izabellu. Mazā bija nopietna un likās tuvu asarām.

Alberts apmeta burgerus otrādi un, lai paātrinātu cepšanu, nospieda burgeru presi.

Salmiņu taimers bija noskaitījis laiku. Alberts izcēla groziņu, nopurināja to, lai atbrīvotos no liekās eļļas, un iemeta kartupeļus traukā. Aša kustība ar sālstrauciņu. Tad bija gatavi arī stienīši.

Alberts izbaudīja dejai līdzīgās kustības, ko bija apguvis un izkopis pēdējā laikā cik dienās? Astoņās? Deviņās? Bija pagājušas deviņas dienas, kopš viņš vadīja makdonaldu.

-    Forši, Alberts ar gandarījumu noteica.

Kopš atgadījuma, ko visi tagad dēvēja par “Alberta kaķi”, Alberts visu laiku bija uzturējies makdonaldā vai vismaz tā tuvumā. Te, makdonaldā, nebija pārdabiski teleportēties spējīgu kaķu.

Viņš izkārtoja pasūtījumu uz divām paplātēm un aiznesa tās uz vienīgo aizņemto galdiņu.

-    Paldies! Marija pateicās.

-    Parastās reklāmmantiņas mums ir izbeigušās, teica Alberts. Toties man te ir dažas spēļlietiņas, nu, zini, no Ralfa vai kādas tamlīdzīgas vietas. Tad nu, lūk, “Laimīgā maltīte” ar visu rotaļlietu. Tikai ne parasto.

Izabella izvilka no maisiņa mazītiņu plastmasas lellīti ar spilgti rozā matiem. Viņa nepasmaidīja. Tomēr cieši turēja to rokā.

-    Kā tev šķiet cik ilgi tu varēsi turēt šo iestādījumu atvērtu? apjautājās Marija.

-    Nu, man ir daudz burgeru pīrādziņu. IBJZ dienā te ir bijis svaigs pievedums. Tu taču būsi pamanījusi piegādes mašīnu, kas ietriekusies vecajā mājā aiz trokšņu slāpētāju tirgotavas, vai ne? Lai nu kā, kad ierados šeit, motors vēl arvien bija ieslēgts, tātad saldētava darbojās. Man ir pielādēts pilns saldējamais kambaris. Turklāt burgeri ir nobēdzināti saldētavās visā pilsētā, Alberts apmierināts pamāja ar galvu. Man ir sešpadsmit tūkstoši, divi simti astoņdesmit pīrādziņi ieskaitot ceturtdaļmārciņas pīrādziņus. Dienā pārdodu apmēram divsimt piecdesmit. Tātad tikšu galā vēl kādus divus mēnešus. Apmēram tā. Kartupeļu salmiņi gan izbeigsies ātrāk.

-    Un ko tad?

Alberts vilcinājās, kā nebūdams pārliecināts, vai būtu labi par to runāt, tomēr priecādamies, ka ir kāds, ar ko dalīties savās bažās. Redzi, mēs nevaram mūžīgi pārtikt no ēdiena, kas mums te ir, viņš sacīja. Es gribu teikt labi, mums ir viss ēdiens, kas atrodas šeit, viss ēdiens, kas atrodas pārtikas veikalā, un vēl tas, kas saglabājies mājās, vai ne?

-Tas nozīmē, ka pārtikas ir daudz. Piesēsti pie mums, Albert.

Zēnu pārņēma neērtība. Noteikumos sacīts, ka mēs nedrīkstam sēdēt kopā ar apmeklētājiem. Bet varbūt es varētu paņemt starpbrīdi un apsēsties pie blakusgaldiņa.

Marija pasmaidīja. Tu te esi pamatīgi iedzīvojies.

Alberts pamāja ar galvu. Kad IBJZ beigsies, man gribētos, lai apgabala priekšnieks, te ieradies, pateiktu: “Oho, dūšīgi pastrādāts, Albert!”

-Tas ir vairāk nekā tikai dūšīgi pastrādāts. Vai zini, tu cilvēkiem iedves domu, ka varbūt pastāv kāda cerība.

-    Paldies, Marij, forši to no tevis dzirdēt. Zēnam ienāca prātā, ka tie ir jaukākie vārdi, ko kāds viņam jebkad sacījis, un tie lika viņam skaisti pietvīkt. Daudzi vienkārši nāca un žēlojās, ka viņam šeit nav tieši tā, ko tie vēlas.

-    Bet tu raizējies, kas notiks pēc tam, vai ne? turpināja Marija.

-    Pagaidām vēl ir daudz pārtikas. Bet jau tagad jūtami iztrūkumi. Gandrīz vairs nav iespējams atrast saldās tāfelītes un čipsus. Drīz izbeigsies arī limonāde. Un kādā brīdī mums beigsies viss.

-    Pēc cik ilga laika šis brīdis varētu pienākt?

-    Nezinu. Bet itin drīz cilvēki ēdiena dēļ kausies. Mēs patērējam pārtiku. Taču jaunu pārtiku neaudzējam, nedz arī radām jaunas lietas.

Marija bija nokodusi divus Bigmaka kumosus. Vai Keins to apzinās?

-    Esmu viņam to teicis. Bet viņš savu prātu nodarbina ar citām lietām.

-    Tā laikam arī ir galvenā problēma, prātoja Marija.

Albertam negribējās runāt par bēdīgām lietām vismaz

kad kāds baudīja viņa gatavoto ēdienu. Bet jautātāja bija Marija, un, kas attiecās uz Albertu, tad Marija viņa izpratnē bija tāda pati svētā kā tā, kuras atveids redzams baznīcā. Viņš paraustīja plecus un teica: Es vienkārši cenšos darīt, ko varu.

-    Vai mēs varētu paši izaudzēt pārtiku? Marija skaļi prātoja.

-    Domāju, ka tas ir Keina vai… kāda cita ziņā, Alberts piesardzīgi bilda.

Marija pamāja ar galvu. Vai zini ko, Albert? Patiesībā mani īpaši neinteresē, kurš te visu izrīko. Galvenais man jārūpējas par saviem mazajiem.

-    Un man ir šī ēstuve, piekrita Alberts.

-    Un Dārai ir slimnīca, piebilda Marija. Un Semam bija ugunsdzēsēju depo.

-Jā-

Albertam tas bija dīvains mirklis. Viņš dievināja Mariju, uzskatīdams šo meiteni par brīnišķīgāko cilvēku, ko jebkad pazinis ja neskaita mammu -, un viņam gribējās meitenei

uzticēties. Tomēr viņš nebija pārliecināts, vai to drikst. Tas, kas norisinājās Perdidoblčā, Albertu uztrauca. Ja nu Marija domā citādi? Ja nu viņa varbūt pat bez kāda ļauna nolūka pasaka Dreikam, ka Alberts žēlojas?

Dreiks varētu pavēlēt viņam slēgt šo iestādījumu. Un Alberts nezināja, ko ar sevi iesāktu, ja zaudētu restorānu. Darbs bija atturējis viņu no pārmērīgas domāšanas par notikušo. Un pirmo reizi mūžā Alberts bija ievērojama persona. Skolā viņš bija vienkārši viens no daudziem. Tagad viņš bija Alberts Hilsboro uzņēmējs.

Taisnību sakot, Albertam būtu gribējies, lai Keins un Dreiks aizvācas. Bet vienīgais cilvēks, kurš spētu sacelties un pēc tam pārņemt vadību, bija kaut kur pazudis un tika vajāts.

-    Kā burgers? viņš jautāja Marijai.

-    Vai zini ko? Meitene pasmaidījusi nolaizīja no pirksta kečupu. Manuprāt, ar baranku tas ir pat labāks.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

»

100 STUNDAS, 13 MINŪTES

Brauciens no Perdidoblčas uz Koutsu bija tracinoši lēns. Panda stūrēja vēl nervozāk nekā parasti. Acīmredzot pārbijies, nosprieda Džeks. Bija tumšs, un Panda nemitējās atkārtot, ka nekad neesot vadījis mašīnu tumsā. Piecas minūtes pagāja, taustoties, lai atrastu ugunis un izprastu, kā tās iedarbināmas.

Keins sēdēja viņam blakus un, domīgi klusēdams, zelēja īkšķi. Viņš bija sīki izjautājis Džeku par Endrū lielā lēciena iemūžināšanas norisi, un tas, kas sākotnēji bija paša Keina spožā ideja, tagad tika novelts uz Džeka pleciem. Ja viss izdosies, Keins to pasludinās par savu veikumu. Ja izgāzīsies vainots, bez šaubām, tiks Džeks.

Diānai, kura sēdēja blakus Džekam, šoreiz bija maz kas sakāms. Džeks prātoja, vai atgriešanās Koutsā meiteni šausmina tāpat kā viņu pašu.

Džeks bija iespiests starp Diānu un Dreiku. Dreiks turēja klēpī pistoli. Automātisko, drīzāk pelēku nekā melnu.

Džeks nekad vēl nebija tuvumā redzējis šaujamieroci. Un noteikti nebija redzējis ieroci tāda zēna rokās, kuru pats uzskatīja par traku.

Dreiks nespēja noturēt ieroci mierā. Viņa īkšķis nemitīgi bīdīja vaļā un ciet drošības slēģu. Viņš rullēja vaļā logu un, braucot garām “stop” zīmēm, tēmēja uz tām, tomēr nešāva.

-    Vai tu maz jēdz, kā ar to rīku šauj? Vai ari tu grasies iešaut pats sev kājā? Diāna beidzot apjautājās.

-    Viņš nemaz netaisās šaut, atcirta Keins, iekams Dreiks bija paguvis atbildēt. Tas ir tikai drošības pēc. Mēs gribam, lai Endrū uzvedas, kā pienākas. Un tu pati zini, cik ar viņu reizēm mēdz būt grūti. Šaujamais cilvēkus nomierina.

-    Kā tad, zinu jau zinu tas mani iedveš tādu mieru, sacīja Diāna.

-    Pieveries, Diāna! izgrūda Dreiks.

Diāna iesmējās sev raksturīgajā stieptajā manierē un atkal iegrima klusēšanā.

Džeks svīda, lai ari vakars bija vēss un Keins bija atvēris logus. Džekam likās, ka viņš tūlīt izvemsies. Viņš prātoja, vai neaizbildināties, ka ir saslimis un tāpēc nevar braukt, taču zināja, ka mājās palikt Keins viņam neļaus tik un tā. Viņš augu dienu dzenājās apkārt, vākdams kopā nepieciešamo aprīkojumu, un, to darīdams, jutās aizvien sliktāk un sliktāk. Diena bija pagājusi kopā ar Dreiku, pārvandot mājas un meklējot tur fotoaparātus un statīvus. Džeks juta, ka Dreika Mervina sabiedrību ir tā atēdies, ka ar to pietiktu visam mūžam.

Viņi tuvojās vārtiem. Tie bija iespaidīgi: divas divdesmit pēdu augstas filigrāni kalta tērauda vērtnes, piestiprinātas pie vēl augstākām kolonnām. Koutsas devīze Ad augusta, per angusta bija iegravēta divās zeltaini tonētās plāksnēs, kas, vārtiem aizveroties, savienojās.

-    Piespied signāltauri. Lai ari kas dežurē pie vārtiem, viņš ir aizmidzis, nokomandēja Keins.

Panda uzspieda uz taures. Tā kā atbildes nebija, viņš uzgūla tai ar visu svaru. Skaņa tik un tā bija vāja, jo to slāpēja koku lapotnes.

-    Dreik, ierunājās Keins.

Dreiks, sažņaudzis rokā pistoli, izkāpa no mašīnas un devās uz vārtiem. Atrāvis tos vaļā un iegājis pa tiem, viņš aizslāja uz mūra sargbūdu. Pēc pāris sekundēm viņš atgriezās un iekāpa atpakaļ automašīnā.

-    Sargbūdā neviena nav.

Keins atpakaļskata spoguli sarauca uzacis. Tas neizskatās pēc Benno. Benno mēdz ievērot noteikumus.

Benno bija puisis, ko Keins bija atstājis Koutsā par pārvaldnieku. Džekam šis zēns nekad nebija paticis viņš nepatika nevienam -, bet Keinam bija taisnība: Benno bija sīks huligāns, kurš darīja to, ko viņam lika lielāki huligāni. Pats viņš lēmumus nepieņēma. Un nebija ari tik stulbs, lai iedomātos, ka var ignorēt Keina pavēles.

-    Kaut kas nav kārtībā, noteica Panda.

-    Nekas nav kārtībā, Panda, izlaboja Diāna.

Panda izstūrēja caur vārtiem. Līdz skolai vēl bija ceturtdaļjūdze. Viņi brauca klusēdami. Panda apturēja mašīnu piebrauktuves galā, stāvlaukumā galvenās ēkas priekšā.

Visos logos dega gaisma. Viens no otrā stāva logiem bija izsprādzis, un bija skaidri redzama klases telpa.

Visi soli bija sakrauti gar vienu sienu. Tāfele saplaisājusi un švlkaina. Zīmējumi, plakāti un uzskates līdzekļi, kas kādreiz bija rotājuši klases sienas, tagad bija apdeguši un karstumā sarullējušies. Mauriņā gulēja pamatīgs ķieģeļu sienas gabals.

-    Tas nu gan nav lāgā, novilka Diāna.

-    Kuram ir tāds spēks, lai to paveiktu? Keins dusmīgi noprasīja.

-    Puisim, pie kura esam ieradušies ciemos, sacīja Diāna.

-    Lai gan pārāk daudz postījumu tikai trim strīpiņām.

-    Benno ir izlaidis grožus no rokām, Dreiks komentēja.

-    Es jau jums teicu, ka Benno ir puņķutapa.

-    Ejam, sacīja Keins un izkāpa uz grantētā celiņa. Pārējie viņam sekoja. Uzkāp pa kāpnēm un atver durvis, Panda. Palūkosim, kas mūs tur gaida.

-    Nekā nebija, Panda drebošā balsi novilka.

-    Zaķapastala, noburkšķēja Keins. Viņš pacēla rokas, un pēkšņi Panda uzlidoja gaisā. Ietriecies durvis, viņš neveikli nokrita. Puisis mēģināja lēnām piecelties, taču atkal sabruka.

-    Kāja sāp. Nevaru to pakustināt.

Tajā bridi parādes durvis atvērās, trāpot gulošajam Pandam. No iekšpuses izlija gaisma, un Džeks ieraudzīja kādu pusduci stāvu. Šie stāvi pārvietojās uz visām četrām kā pērtiķi un virzījās uz priekšu, šaušalīgi kliegdami un gaudodami.

Viņi klunkuroja lejup pa kāpnēm. Katrs stiepa līdzi pa rupji tēstam cementa klucim, kas, tiem skrienot, vilkās pa zemi. Bet Džeks, protams, zināja, ka viņi šos klučus nestiepj. Džeks zināja, ka viņu rokas ir iecementētas.

Džeks bija centies par to nedomāt. Viņš bija centies izmest to no galvas šo rupjo, nežēlīgo risinājumu problēmai ar bērniem, kuri bija apveltīti ar spēku, taču likās neuzticami. Tomēr tagad, atklājis pats savu spēku, Džeks par to piedomāja vairāk.

Viņi jau agri bija atklājuši, ka šis pārdabiskais spēks ir koncentrēts rokās.

Nē, Džeks domās bargi izlaboja, ne jau viņi to bija atklājuši, to bija atklājis viņš. Viņš bija to novērojis. Un viņš to bija izstāstījis Keinam. Un Keins bija pavēlējis Dreikam paveikt šo šausmīgo darbu.

-    Atceries, kam tu piederi, Diāna iečukstēja Džekam ausī.

-    Dod mums ēst! Dod mums ēst! Mēs gribam ēst! kliedza cementā ieslēgtie upuri.

Tas bija vārgu, izmisušu balsu koris, tik izmocīts, ka Džeku pārņēma panika. Viņam bija neizturami šeit atrasties. Neizturami būt šo cilvēku tuvumā. Viņš novērsās, bet Dreiks sakampa Džeku aiz pleca un pagrūda uz priekšu.

Glābiņa nebija.

Ķertie brēca pēc barības.

Meitene, kuras vārds bija Teilore, sabruka Džekam pie kājām. Viņas rokas virs betona kluča bija sarkanas un jēlas, seja notriepta dubļiem, un viņa oda pēc sava ķermeņa izdalījumiem. Džek, viņa kunkstēja, viņi mūs mērdē badā. Benno mūs baroja, bet viņš ir pazudis. Mēs neesam ēduši… Lūdzu, Džek!

Džeks saliecās kāsi un turpat uz grants izvēmās.

-    Tu, Džek, pārlieku dramatizē, atzīmēja Diāna.

Keins jau kāpa augšup pa kāpnēm, un Dreiks steidzās, lai viņu panāktu.

Diāna, stutēdama Džeku, dzina viņu uz priekšu, garām bērniem ar cementa kluču rokām.

Durvju ailā Džeks redzēja Keina siluetu, un Dreiks, kā jau daždien paklausīgs šunelis, centās viņu apsteigt.

Atskanēja dunoņa, it kā virs galvas paceltos virsskaņas lidmašīna.

Dreiks, atmuguriski krītot, uzgrūdās Keinam. Pistole izvēlās viņam no rokas. Keins saglabāja līdzsvaru, bet Dreiks aizspieda ausis un kunkstēdams noslīga uz ceļiem.

Keins neatskatīdamies pastiepa roku pāri plecam. Viņš izpleta pirkstus un atsedza plaukstu.

Nokritušais sienas fragments sadalījās, un ķieģeļi, itin kā katram no tiem būtu izauguši spārni, cits pēc cita pacēlās gaisā un aizlidoja.

Mašīnpistoles raidītu ložu ātrumā ķieģeļi brāzās pāri Keina galvai un iekšā pa atvērtajām durvīm.

Durvis aizcirtās. Ķieģeļi triecās tajās. Koks plaisāja ar atskaldāmā āmura troksni. Dažu sekunžu laikā no durvīm bija palikusi pāri tikai šķēpeļu kaudze.

Keins iesmējās, uzjautrinādamies par to, kas bija otrpus durvīm. Vai tas esi tu, Endrū? Vai tiešām tu domā, ka spēj ar mani mēroties spēkiem?

Keins virzījās uz priekšu, vēl arvien raidīdams pāri savai galvai ķieģeļu ložmetēju kārtu.

-    Tu esi krietni progresējis, Endrū, uzsauca Keins. Bet mani tu tik un tā nepārspēsi.

Keins iegāja iekšā pa atbrīvoto durvju aiļu.

Diāna, acīm spīdot mežonīgā sajūsmā, stāvēja, pieliekusies zem ķieģeļu plūsmas. Ejam, Džek! viņa mudināja. Tu taču negribi palaist garām šo izrādi.

Iekšā bija plašs gaitenis, ko Džeks labi pazina. Tas bija triju stāvu augstumā, un tajā dominēja milzu kroņlukturis. Divi simetriski kāpņu posmi veda uz otro stāvu.

Vienu no kāpņu posmiem ķieģeļi jau bija sadauzījuši šķēpelēs. Troksnis bija tāds, kā ķēdes zāģim strīķējot metālu.

Endrū, zēns, kuru Džeks pazina kā itin jauku cilvēku un, pirms parādījās viņa spējas, pat ne kā īpašu kausli, apstulbots stāvēja desmit pēdu attālumā no Keina. Viņa bikšu priekšā rēgojās slapjš traips.

Ķieģeļu krusa mitējās tikpat strauji, kā bija sākusies.

Endrū izdarīja neveiksmīgu kustību otra kāpņu posma virzienā.

-              Neliec man sagraut arī otras kāpnes, brīdināja Keins.

-    Tas būtu ļoti apgrūtinoši.

Cīņas spars atstāja Endrū. Zēns ļāva rokām nokrist gar sāniem. Viņš izskatījās pēc bērna, kuru māte tikko pieķērusi nedarbos. Vainīgs. Nobijies. Drudžaini domādams, kā pielabināties.

-    Kein! Es nezināju, ka tas esi tu, draugs. Es domāju, ka mums, zini, uzbrūk Frederiko, Endrū balss drebēja. Viņš centās ar rokām piesegt nodevīgo plankumu.

-    Fredijs? Kāds tam visam sakars ar Frederiko?

-    Redzi, Benno pazuda. Un kādam viss bija jāvada, vai ne? Frederiko centās pārņemt varu, lai gan Benno bija mans, nevis viņa draugs, un tad…

-    Ar Frediju es tikšu galā vēlāk, Keins viņu pārtrauca. Par ko tu sevi uzskati, ja centies uzmesties par vadoni, Endrū?

-    Ko tad man vajadzētu darīt, Kein? Endrū centās pielabināties. Benno izgaisa, un Frederiko uzreiz pasludināja, vai zini: “Es tagad komandēšu.” Bet es es biju tavā pusē, Kein. Šī doma, kā redzams, tikko bija iešāvusies Endrū prātā. Tas arī bija viss, ko darīju, es aizstāvēju tevi. Frederiko vienā laidā sludināja: Keins nekam neder, aizmirstiet Keinu, tagad komandēšu es.

Keins novērsās no Endrū un dusmīgi uzlūkoja Džeku. Kā tas nākas, ka esam palaiduši garām Benno dzimšanas dienu?

Džeks nemācēja atbildēt. Viņa iekšas bija pārvērtušās par ūdeni. Bezpalīdzīgi paraustījis plecus, puisis sāka taustīties pēc sava plaukstdatora, lai pierādītu, ka Benno dzimšanas diena vēl nav pienākusi.

Tad ierunājās Diāna. Kā tev šķiet, Kein, viņa teica,

-    gadās taču, ka skolas ierakstos iezogas kļūdas, vai ne? Varbūt kāda senila skolas sekretāre vieninieka vietā ierakstījusi septiņnieku vai kā tamlīdzīgi? Nevaino Džeku. Tu taču zini, ka Džeks ir pārāk pedantisks, lai kļūdītos ar skaitļiem.

Keins uzlūkoja Džeku. Tad paraustīja plecus. Jā, var jau būt. Turklāt mums vēl jāsagatavo Endrū lielajam lēcienam.

Endrū aplaizīja lūpas, tad mēģināja iesmieties. Es nemaz netaisos laisties. Es nedomāju noiet no skatuves. Redzi, Benno bija aizmidzis. Tam puisim bija spēks, bet viņš tajā brīdī bija aizmidzis. Tāpēc es domāju: ja tev piemīt spēks, tu neizgaisti vismaz, ja esi nomodā un, zini, sagatavojies.

Diāna skaļi iesmējās.

Šie griezīgie smiekli lika Keinam sarauties. Tā ir interesanta teorija, Endrū, viņš teica. Mēs grasāmies to pārbaudīt.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Mēs vienkārši gribam noskatīties, pavēstīja Dreiks.

-      Tikai nevajag… Tu taču netaisies mani iebetonēt, ko? Es vēl arvien esmu tavs cilvēks, Kein. Es nemūžam neizmantotu savas spējas pret tevi. Ja es būtu zinājis, ka tas esi tu…

-Tu liki tiem ķertajiem ciest badu, Diāna viņam uzšņāca. Redzu tev patiešām ir pamats baidīties, ka tevi var iebetonēt.

-    Ēē, mums bija izbeigusies pārtika, īdēja Endrū.

-    Dreik, šauj nost to pielīdēju, teica Diāna.

Dreiks tikai iesmējās.

-    Manuprāt, mēs to varētu darīt ēdamzālē, ierosināja Keins. Džek, vai tev ir aprīkojums?

Džeks, iztrūcies, ka atkal tiek uzrunāts, palēcās turpat vai sešas collas augstu. Nē. Nē. E-e-es… Man jāaiziet tam pakaļ.

-    Dreik, ej līdzi šim “e-e-es”, un stiepiet šurp visu vajadzīgo! pavēlēja Keins. Tu, Diāna, ņem Endrū aiz rokas un ved viņu uz ēdamzāli.

Šī skaņa bija šķitusi gandrīz jocīga, kamēr spīdēja saule. Bet tagad, tumsā, īsie, aprautie rējieni raidīja šermuļus pār kauliem.

-    Tas jau ir tikai koijots, mierināja Sems. Nav ko ņemt galvā.

Viņi tikko spēja saskatīt, kur likt kāju, tāpēc virzījās uz priekšu lēni un piesardzīgi.

-    Varbūt mums vajadzēja apmesties turpat, tajā aizā, prātoja Edīlio.

-    Tiklīdz atradīsim pietiekami līdzenu vietu, kur izklāt savus guļammaisus, esmu ar abām rokām par apstāšanos, teica Sems.

Pirms vairākām stundām viņi bija nonākuši dziļā aizā ar stāvām sienām, kuru nebija iespējams apiet un kurā bija gandrīz tikpat neiespējami uzrāpties. Mazais Pīts, kuru nācās ar varu vilkt uz aizas tālo malu, satrakojās, un visiem bija bail, ka viņš varētu kaut ko sastrādāt.

-     Havajas, sacīja Kvinns, Mazajam Pītam brēcot. Havajas.

-    Kāpēc tu, vecīt, saki “Havajas”? Edīlio viņam jautāja.

-Ja viņam uznāks niķis un viņš mūs aizvedīs Mazā Pīta

maģiski mistiskajā ceļojumā, es gribētu, lai tās labāk būtu Havaju salas, nevis Astrīdas māja.

Edīlio kādu bridi to apdomāja. Esmu vienisprātis. Havajas, Mazo Pīt, Havajas.

Bet Mazais Pīts nevienu nežņaudza, neteleportēja, nedz arī kā citādi pārkāpa fizikas likumus.

Barjera palika aizvien tālāk un tālāk pa kreisi, uzlecošā mēness gaismā tā gandrīz vairs nebija redzama. Sems vēl arvien bija apņēmies tai sekot ne vairs cerībā atrast vārtus, bet tikai tāpēc, ka tas bija vienīgais viņam zināmais ceļš, kas veda uz mājām. Agrāk vai vēlāk barjera metis likumu ap Perdidoblču.

Atskanēja pārsteidzoši skaļš vaukšķiens.

-    Ai, tas bija pavisam tuvu, sacīja Edllio.

Sems pamāja ar galvu. Jā. Tajā pusē. Varbūt mēs varētu mazliet mainīt virzienu, ko?

-    Biju domājis, ka no koijotiem nav ko bīties, norūca Edilio.

-    Tā tas ari ir. Normālos apstākļos.

-    Klau, tu taču nedomā, ka ari koijotiem ir izauguši spārni, noteica Edllio.

-    Šķiet, ka te ir vairāk smilšu un mazāk akmeņu, bija ievērojusi Astrīda. PItijs kādu bridi nav klupis.

-    Nevaru tik labi saskatīt, lai būtu par to drošs, sacīja Sems. Bet, vai nu tā, vai citādi, tuvāko piecu minūšu laikā piestāsim. Un jau pa ceļam visi sāksim lūkot pēc malkas.

-   Ja es nevaru saredzēt zemi, kā lai ieraugu malku? vaicāja Kvinns.

-    Ei, paskat! norādīja Sems. Tur kaut kas ir. Man vismaz tā šķiet. Izskatās pēc… Nezinu, pēc ēkas vai kaut kā tamlīdzīga.

-    Es gan neko neredzu, atzinās Kvinns.

-    Tajā vietā gluži vienkārši ir tumšāks nekā apkārt. Es tur neredzu zvaigznes.

Viņi pagriezās norādītajā virzienā. Tur varētu būt pārtika vai ūdens, vai pajumte.

Pēkšņi Sema pēda sajuta līganu virsmu, kas viņam atgādināja maigo priežu skuju klājumu mežā. Viņš pieliecās un sataustīja ko tādu, kas varēja būt vienīgi zāle.

-    Puiši, apstājieties!

Sems uzskatīja, ka kabatas lukturīši lietojami ar apdomu. Viņiem bija ierobežots bateriju krājums, toties tumsai tai gan nebija robežu. Kvinn, uzspīdini šeit gaismu!

Zeme neapstrīdami izskatījās zaļa pat asajā, baltajā gaismā.

Kvinns piesardzīgi palaida apkārt lukturīša staru un izgaismoja būdiņu. Tai līdzās atradās vējdzirnavas.

Visi pieci piesardzīgi tuvojās. Kamēr pārējie drūzmējās pie durvīm, Kvinns uzspīdināja gaismu uz kliņķa un Sems pastiepa roku, lai to satvertu. Piepeši viņš sastinga.

Aiz muguras bija dzirdama skrejošu, šļūcošu soļu skaņa.

-    Ejiet iekšā, jūs, idioti! iesaucās kāda balss. Meitenes balss.

Kvinns ar strauju vēzienu pagrieza gaismas staru pretējā virzienā, un pēkšņi viņam kāds uzklupa.

Visapkārt kustējās kaut kādi radījumi, tumsā tie viļņoja kā pelēka jūra.

Lukturīša stars pārsviedās no lēkājoša suņa uz skrandainas, netīras meitenes seju.

-    Skriešus! Skriešus! viņa kliedza.

Sems satvēra durvju kliņķi un pagrieza to. Bet, pirms viņš bija paguvis atvērt durvis, meitene uzklupa viņam, notriecot no kājām tā, ka Sems nostiepās uz koka grīdas un vēl paslīdēja gabaliņu uz priekšu, sakrokojot paklāju. Suns piezemējās viņam uz krūtīm un tūdaļ atkal nolēca nost.

Kvinns sāpēs un izbīlī iekliedzās. Viņš bija pazaudējis gaismekli. Tas vēl arvien raidīja gaismu pār dēļu grīdu, un viņš rāpās tam pakaļ. Lukturīša starā Sems redzēja Astrīdas kājas, redzēja, kā, zaudējis līdzsvaru, nokrīt Edīlio.

Tad atskanēja niknas vaukšķēšanas koris, un meitene, kura bija nogāzusi Semu, centās piecelties kājās. Viņas suns rūca un rēja, taču to pārmāca citi, draudīgāki rūcieni. Iekšā lauzās žigli un spēcīgi ķermeņi.

-    Durvis! Pie durvīm! kliedza meitene.

Kaut kas metās viņai virsū, kaut kas straujš un negants, un rūcošs.

Sems uzsvempās kājās, satvēra durvis un mēģināja tās aizcirst, bet tajās bija iespraucies spalvains ķermenis. Atskanēja

sunisks protesta rūciens, un Sems sajuta pēkšņas sāpes kājā. Ap celi ar satriecošu spēku sacirtās dzelžaini žokļi.

Sems klūpot atsitās pret durvīm, un tās aizvērās. Viņš slīdēja, līdz piezemējās sēdus, ar muguru pret durvīm, un dzīvnieka mežonīgā, rūcošā radījuma purns klupa viņam sejā. Zobi nošņakstēja kādu collu no zēna acīm.

Sems aizsargājoties izstiepa rokas un sadūrās ar raupju vilnu, zem kuras kustējās spēcīgi muskuļi.

Šausmīga, asa sāpe sagrāba plecu, un Sems zināja, ka zvēra zobi iecirtušies viņa miesā. Dzīvnieks viņu purināja, plosīja viņa miesu, plēsa to, iekozdamies aizvien dziļāk.

Bailēs iekliedzies, Sems belza zvēram ar ļenganu dūri. Veltīgi. Plēsoņas žokļi zibens ātrumā pārvietojās no zēna pleca uz kaklu. Asinis izšļācās uz krūtīm.

Sems pacēla rokas ar izvērstām plaukstām, bet uzbrukums bija pārāk negants. Jūga vēna tūlīt būs izsūknējusi viņa smadzenes sausas. Rokas vairs nepiederēja viņam pašam. Viss ķermenis likās kaut kur tālu. Viņš riņķoja lejup. Lejup aizvien dziļākā tumsā.

Maigs, smags būkšķis.

Un dzelžainie žokļi atslāba.

Vēl viens smags būkšķis.

Sema acis pārgriezās, bet, pirms viņš zaudēja samaņu, acu priekšā vēl pazibēja virs viņa izslējies mežonīgas, skrandainas meitenes stāvs ar augstu paceltām rokām. Semam acīs spietoja dzirksteles, un viss šķita kā palēninātā filmā, kurā meitene atvēzējas un triec pret koijota galvu kaut ko smagu, taisnstūrainu un dzeltenu.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

97 STUNDAS, 43 MINŪTES

Lana iededza vienu no Vientuļnieka Džima laternām un pārlūkoja būdu. lā bija akurāt tāda pati, kādu viņa to bija atstājusi. Tikai tagad te bija divi beigti koijoti, trīs pārbijušies pusaudži apmēram viņas vienaudži -, četrgadnieks, kurš kaut kā dīvaini blenza, un zēns, kurš gandrīz beigts gulēja uz grīdas.

Viņa iespēra Nipam ar kāju. Nekādas reakcijas. Lanas mocītājs bija pagalam smagais zelta stienis bija sašķaidījis tam smadzenes. Taču viņa sita vēl un vēl, līdz pagura rokas.

Otru koijotu Lana nepazina tik labi, lai zinātu tā vārdu. Bet tas, pārāk aizrāvies ar laupījumu, lai pamanītu briesmas, bija dabūjis tādu pašu galu.

Patriks, apjucis un nesaprazdams, kā izturēties, gulēja kaktā. Viens no svešiniekiem puisis, kas izskatījās pēc sērfotāja, šķita tikpat apjucis kā viņas suns.

-    Labs suņuks, uzslavēja Lana, un Patriks vārgi pasita ar asti pa grīdu.

-    Kas tu esi? Lana jautāja sērfotājam.

-    Kvinns. Mans vārds ir Kvinns.

-    Un tu? jautāja glīta, gaišmataina meitene.

Lana jau no pirmā acu uzmetiena izjuta pret viņu nepatiku. Meiča izskatījās pārlieku nevainojama tādas parasti uz Lanu mēdz skatīties no augšas. Tomēr bija redzams, cik pašaizliedzīgi viņa sargā dīvaino, mazo puisēnu, kā šūpo un mierina viņu. Tad jau svešā meitene varbūt nemaz tik slikta nebija.

Pār ievainoto, nometies ceļos, bija pārliecies puisis ar apaļu seju un tumšiem, īsi apcirptiem matiem. Vai zināt, viņš ir smagi savainots.

Blondā tūdaļ piesteidzās klāt un atrāva vaļā ievainotā zēna kreklu. Pār krūtīm tam aumaļām plūda asinis, vesela asiņu upe.

-    Ak Dievs, nē! iekliedzās blondā.

Lana pagrūda viņu sāņus un uzlika roku uz asiņojošās brūces. Redzēsi, viņš būs dzīvotājs, Lana apsolīja. Es viņu salāpīšu.

-              Ko tu ar to gribi teikt salāpīsi? noprasīja blondā.

-    Mums vajadzīgas šuves, vajadzīgs ārsts. Paskat, kā viņš asiņo.

-    Kā tevi sauc? jautāja Lana.

-    Astrīda. Bet kāda tam nozīme? Viņš… Tad viņa aprāvās un pieliecās tuvāk. Asiņošana mazinās.

-Jā. Es pamanīju, Lana sausi atbildēja. Atslābinies. Ar viņu viss būs kārtībā. Vispār jau… Viņa pielieca galvu, lai pamatīgāk aplūkotu gulošo. Varu saderēt: ja vien viņš nebūtu vienās asinīs, tad liktos itin glīts. Tavs draugs?

-    Par to nav runa! atcirta Astrīda. Tad, klusāk, kā negribēdama, lai citi to dzird, piebilda: Apmēram uz to pusi.

-    Pati zinu, cik traki tas izklausās, taču pēc dažām minūtēm viņš būs vesels. Lana atrāva roku, lai parādītu, ka robainā brūce ir gandrīz aizvērusies. Tad viņa to atkal aizsedza. Nejautā man, kā tas notiek.

-    Kaut kas neticams! izdvesa īsi apcirptais.

Ārpusē neganti vaukšķošais koijotu bars tagad metās durvīs. Taču bulta turējās stingri. Lana ieķīlēja zem kliņķa krēsla atzveltni un centās izdomāt turpmākās darbības.

Durvis neturēsies mūžīgi. Bet, kamēr Barvedis nebūs atgriezies no savām vientuļajām medībām, bars dimēs bez mērķa, nezinot, kā rīkoties.

-    Viņa vārds ir Sems, teica Astrīda. Tas ir Edīlio, šis ir mans brālītis Mazais Pīts, un es esmu Astrīda. Un, manuprāt, tu tikko izglābi mums visiem dzīvību.

Lana pamāja ar galvu. Nu jau bija labāk. Svešā meitene izturējās pret Lanu ar cieņu. Mans vārds ir Lana. Un klausieties, ļaudis, koijoti nav no mums atstājušies. Mums jānodrošina durvis, lai tās izturētu.

-    Es par to parūpēšos, apsolija Edīlio.

Ievainotais zēns satrūcies pamodās.

Viņš palūkojās uz beigtajiem koijotiem. Tad pieskārās pie sava kakla. Paskatījās uz asiņaino roku.

-    Tu dzīvosi, apsolīja Lana. Un ari pārējo es salāpīšu. Tikai ļauj man tur uzlikt roku.

Sems izskatījās aizdomu pilns. Viņš pašķielēja uz Astrīdu.

-    Viņa izglāba mums dzīvību, apliecināja Astrīda. Un tavu brūci, no kuras vēl pirms minūtes šļācās asinis, viņa vienkārši aizvēra.

Sems ļāva Lanai uzlikt roku uz kakla.

-    Kas tu esi? viņš krekšķošā balsi jautāja.

-    Lana. Lana Ārvena Lācara, viņa atbildēja.

-    Paldies!

-    Viss kārtībā. Tikai pārlieku neaizraujies ar pateikšanos: tava dzīvība ir izglābta, taču tas var nebūt uz ilgu laiku.

Sems pamāja ar galvu. Viņš ieklausījās ārā notiekošajā tracī un sarāvās, kad kāds no koijotiem metās durvīs.

-    Vai tas, ko Edīlio izmanto par āmuru, ir zelta stienis? Edīlio bija salauzis gultu un patlaban nagloja šķērsām pāri durvīm vienu no tās rāmja dēļiem.

Lana sardoniski iesmējās. Jā. Mums ir daudz zelta. Mēs ar Patriku, vai zini, esam bagāti.

Viņa pārvietoja roku no Sema kakla uz plecu. Tas izdotos labāk, ja tu novilktu kreklu, viņa sacīja.

Sems sāpēs saviebās. Nezinu, vai to varēšu.

Lana paslidināja roku zēnam zem krekla un sajuta, cik briesmīgi saplosīta ir viņa mugura. Pēc dažām minūtēm tu jutīsies labāk.

-    Kā tu to panāc? viņš jautāja.

-    Pēdējā laikā notiek daudz dīvainību.

Zēns pamāja ar galvu. Jā. Esam pamanījuši. Paldies, ka izglābi man dzīvību!

-    Man par to prieks, bet, kā jau teicu, tas var izrādīties īslaicīgi. Viņi vēl nav pa īstam mēģinājuši iekļūt iekšā. Kad atgriezīsies Barvedis, viss var mainīties. Viņi ir stipri, vai zini, un gudri.

-    Tev pašai tek asinis, sacīja Sems.

-    Gan salāpīšu, Lana nevērīgi attrauca. Esmu jau pieradusi, ka tieku tā vai citādi savainota.

Viņa piespieda asinīm klāto roku sev pie kājas.

-    Kas tas par Barvedi? jautāja Sems.

-     Tas ir pats galvenais koijots. Es viņu piemānīju, lai man ļautu nokļūt šeit. Cerēju, ka varēšu te patverties. Vai vismaz dabūšu kaut ko ēdamu kaut ko labāku par aizkostu medījumu. Koijoti ir gudri, tomēr tie ir tikai gudri suņveidlgie. Vai jūs neesat izsalkuši? Es, piemēram, esmu.

Sems pamāja ar galvu. Tad viņš stīvi kā večuks uzslējās kājās.

-    Līdzko tikšu galā ar savu kāju, pievērsīšos tavējai, sacīja Lana. Mums ir ievērojami pārtikas krājumi un daudz ūdens. Vismaz kādam laikam pietiks. Jautājums ir: vai Barvedis atradīs iespēju tikt iekšā?

-    Tu par šo koijotu runā tā, it kā viņš būtu cilvēks, aizrādīja Astrīda.

Lana iesmējās. Katrā ziņā ne tāds cilvēks, ar kuru tu gribētu biedroties.

-    Vai viņš… vai viņš ir vienkārši koijots? vaicāja Astrīda.

Lana uzlūkoja blondo meiteni. Aiz mānīgā skaistulītes

veidola viņa beidzot pamanīja ari inteliģenci. Ko tu par to zini? Lana piesardzīgi apjautājās.

-     Es zinu, ka ar dzīvniekiem notiek pārmaiņas. Mēs redzējām kaiju ar plēsīga putna nagiem. Un čūsku ar tādiem kā spārnu aizmetņiem.

Lana pamāja ar galvu. Jā, ari es redzēju tādas čūskas. Tuvumā. Tās līdz nāvei pārbiedēja koijotus, varu to apgalvot. Gluži lidot šīs klaburčūskas nespēj, taču ar spārnu palīdzību paceļas mazliet virs zemes. Reiz tās patiesi izglāba manu ādu. Un burtiski pirms dažām stundām es redzēju, kā tās nogalina koijotu. Barvedis teica…

-    Teica? pārjautāja Edīlio.

-    Es jums visu izstāstīšu, bet vispirms paēdīsim. Man ilgu laiku nebija, ko ēst. Lai gan man tika piedāvāta nokosta vāvere. Konservētu pudiņu lūk, ko es vēlos. Es par to sapņoju.

Lana paņēma kārbu un sāka drudžaini darboties ar konservu nazi. Viņa nemeklēja šķīvi vai karoti, bet, iebāzusi roku kārbā, iesmēla tās saturu saujā un iegāza sev mutē. Izbaudīdama brīnišķīgi saldo garšu, viņa bridi stāvēja kā sastingusi.

Tad viņa ar asarām acīs sacīja: Piedodiet, esmu aizmirsusi jebkādu pieklājību. Tūlīt sadabūšu arī jums pa kārbai.

Sems aizkliboja pāri telpai un, sekodams Lanas piemēram, ņēmās zvejot no kārbas pudiņu. Arī es esmu atstājis novārtā pieklājību, viņš pavēstīja, tomēr Lana redzēja, ka viņas vilciskā izturēšanās puisi mazliet šausmina. Tajā brīdī Lana nosprieda, ka viņai šis zēns patīk.

-    Paklau, Sem un visi pārējie, jums kaut kas jāzina, citādi tas jūs apstulbinās: Barvedis ir spējīgs runāt. Cilvēku valodā. Kā teica gudrā meitene Bārbija, viņš ir kaut kāds mutants vai kaut kas uz to pusi. Zinu, ka es jums tagad liekos jukusi.

Viņa bija sadabūjusi Vientuļnieka Džima skārda kausu un iesmēla ar to vēl vienu porciju brīnišķīgā, debešķīgā pudiņa. Blondīne Astrīda bija atvērusi augļu kokteiļa kārbu.

-    Kas tev ir zināms par IBJZ? vaicāja Astrīda.

Lana pārstāja ēst un uzlūkoja viņu. Par ko?

Astrīda paraustīja plecus un izskatījās samulsusi. Tā cilvēki to nodēvējuši. Izmešu Bedres Jaunatnes Zona. IBJZ.

-    Ko tas nozīmē?

-    Vai esi redzējusi barjeru?

Lana pamāja ar galvu. Ak jā. Redzēju gan. Es tai pat pieskāros, un tā, starp citu, nebija laba doma.

-    Kā var noprast, barjera veido lielu, precīzu apli, teica Sems. Vai varbūt sfēru. Mēs domājam, ka tās centrs ir spēkstacijā. Tas iznāk desmit jūdžu rādiusā no turienes, šķērsām pāri divdesmit jūdzes.

-     Perimetrs 62,83 jūdzes, laukums 314,159 kvadrātjūdzes, pavēstīja Astrīda.

-    Komats, simt piecdesmit deviņi, Kvinns no sava kakta atkārtoja. Tas nu gan ir būtiski.

-    Pamatā tas ir “pī”, teica Astrīda. Jūs taču zināt: 3,14159265… Labi, pietiks.

Lana savu izsalkumu bija remdējusi. Viņa izņēma kausu no augļu kokteiļa kārbas. Sem, vai tu domā, ka to izraisījusi spēkstacija?

Sems paraustīja plecus un pārsteigts saminstinājās. Lana iedomājās, ka viņš vairs nejūt sāpes plecā. Neviens nezina. Pēkšņi visi cilvēki, kuri vecāki par četrpadsmit, pazūd, un parādās šī barjera, un cilvēki… dzīvnieki…

Lana lēnām uzsūca jauno informāciju. Visi pieaugušie? Viņi ir prom?

-    Pazuduši, apstiprināja Kvinns. Izgaisuši. Izkūpējuši gaisā. Izčibējuši. Paņēmuši vīli. Aizlaidušies. Aizceļojuši. Pieaugušie un jaunieši. Palikuši tikai un vienīgi bērni.

-              Daiiju, ko varēju, lai nostiprinātu durvis, pavēstīja Edīlio.

-    Bet man nav nekā cita kā vien naglas. Tās tik un tā var uzlauzt.

-    Varbūt tie nemaz nav viņi, kas ir izčibējuši, prātoja Lana. Varbūt pazuduši esam mēs.

-    Tā neapšaubāmi ir viena no varbūtībām, piekrita Astrīda, taču patiesībā tas neko nemaina. Faktiski tas ir viens un tas pats.

Tai blondīnei noteikti bija smadzenes. Lanas prātu nodarbināja viņas mazais brālītis. Tik mazi bērni nemēdz būt tik šausmīgi klusi.

-    Mans vectēvs pazuda, vadīdams furgonu, Lana, atsaukdama atmiņā to šausmīgo dienu, sacīja. Mašīna avarēja. Un es gandrīz aizgāju bojā. Kauli bija izlīduši ārā. Gangrēna. Un tad izrādījās, ka es spēju izdziedināt. Savu suni. Sevi pašu. Un es patiešām nezinu, kā.

No koka durvju ārpuses atskanēja pēkšņs satrauktu smilkstu koris.

-    Barvedis ir klāt, sacīja Lana. Viņa piegāja pie izlietnes un paņēma Vientuļnieka Džima virtuves nazi. Tad, pagriezusies pret Semu, cieši uzlūkoja viņu. Ja tas nezvērs te ielauzīsies, ietriekšu to viņam sirdi.

Sems un Edīlio izvilka savus nažus.

No durvju ārpuses tikai dažu collu attālumā atskanēja aizžņaugta, ņurdoša, augsta balss. Cilvēk. Nāc ārā.

-    Nē! nokliedzās Lana.

-    Cilvēk. Nāc ārā.

-    “Es no vilka nebaidos, nebaidos, nebaidos!” nodziedāja Lana.

-    Labi, Astrīda pasmaidījusi čukstus uzslavēja.

-    Cilvēk. Nāc ārā. Cilvēks mācīs Barvedi. Cilvēks teica.

-    Mācība numur viens, tu, netīrais, nejaukais, pretīgais, kašķainais kustoni: nekad neuzticies cilvēkam.

Tas izraisīja ilgu klusumu.

-    Tumsa, noņurdēja Barvedis.

Lana juta, ka sirdi sažņaudz bailes. Uz priekšu! Ej un izstāsti visu savai pavēlniecei tur, raktuvēs. Viņa jau vēra muti, lai teiktu, ka nebaidās no Tumsas. Taču šie vārdi būtu skanējuši neīsti.

-    Kas par raktuvēm? jautāja Sems.

-    Nekas.

-    Kāpēc tad tas koijots tur, ārpusē, par tām runā? Un kas tā tāda par tumsu?

Lana papurināja galvu. Nezinu. Viņi aizvilka mani uz turieni. Tās ir senas zelta raktuves. Tas arī viss.

-    Paklau, teica Sems, tu izglābi mums dzīvību. Bet mēs tik un tā gribam zināt, kas te notiek.

Lana ciešāk sažņaudza naža spalu, lai atturētu pirkstus no trīcēšanas. Es nezinu, kas notiek, Sem. Tur lejā, raktuvēs, kaut kas ir. Tas ir viss, ko zinu. Koijoti tajā ieklausās, baidās no tā un dara visu, ko tas viņiem liek.

-    Vai tu to redzēji?

-    Nezinu. Neatceros. Es patiešām negribu to atcerēties.

Atskanēja skaļš būkšķis, un durvis eņģēs nograbēja. Edī-

lio, pameklēsim vēl kādas naglas, teica Sems.

Koutsas Akadēmijas ēdamzāle Džekam mūždien bija likusies savādi drūma un nedraudzīga. Dizains un dekorāciju izvēle gan liecināja par mēģinājumiem piešķirt tai vieglumu un krāsainību. Logi bija lieli, griesti augsti; durvis bija kā augstas arkas, ko greznoja spilgtas, ornamentālas spāņu flīzes.

Smagie, tumšie koka galdi, ko Džeks atcerējās no sava pirmā gada Koutsā un kas bija tik gari, ka pie katra no tiem varēja sasēsties pa sešdesmit audzēkņiem, tikai šajā gadā bija aizvietoti ar diviem dučiem mazāku apaļu galdiņu, kurus rotāja pašu skolēnu izgatavotas dekoratīvas papjēmašē kompozīcijas.

Ēdamzāles tālākajā galā bija izveidota krāsainu papīra kvadrātu mozaīka, kam bija jāpauž sauklis “Kopīgi uz priekšu”. Kvadrāti bija sakārtoti tā, lai tie veidotu milzīgu, uz griestiem nomērķētu bultu.

Bet, jo vairāk šo telpu centās atdzīvināt, jo nemīlīgāka tā kļuva, it kā sīkie krāsas un iztēles pieskārieni tikai pastiprinātu telpas nomācošos izmērus, senumu un nesatricināmo oficiālumu.

Panda ar drūmi aizvainotu sejas izteiksmi sabruka krēslā. Viņa kāja, lai arī nebija lauzta, toties bija smagi sastiepta. Diāna stāvēja atstatu, neslēpdama nepatiku pret notiekošo, kam viņai bija jākļūst par liecinieci.

-    Uzkāp uz galda, Endrū! Keins pavēlēja, norādīdams uz vienu no lielajiem, apaļajiem galdiem mozaīkas bultas priekšā.

-    Kāpēc man būtu jākāpj uz galda? noprasīja Endrū.

Daži bērni pabāza galvu ēdamzālē. Tiš! uzšņāca Dreiks,

un viņi pazuda.

-    Endrū, vai nu tu pats uzkāpsi uz galda, vai ari es tevi tur uzlidināšu.

-    Kāp augšā, stulbeni! uzkliedza Dreiks.

Endrū uzkāpa vispirms uz krēsla, tad uz galda. Nesaprotu, kāpēc…

-    Sasieniet viņu! Datordžek, sāc uzstādīt aparatūru!

Dreiks atvēra no mašīnas atnesto somu un izvilka no tās

auklu. Apsējis tās galu ap galda kāju, viņš nomērīja apmēram sešas pēdas, pārgrieza auklu un nogriezto galu apsēja ap Endrū kāju.

-    Vecais, ko tas nozīmē? iesaucās Endrū. Ko tu dari?

-    Tas būs eksperiments, Endrū.

Džeks sāka izvietot statīvus un prožektorus fotografēšanai.

-    Tas taču nav nopietni, vecīt. Tā nedrīkst, Kein. Tas nav pareizi.

-    Endrū, tev ir palaimējies, ka dodu tev iespēju pārdzīvot lielo izkūpēšanu, pavēstīja Keins. Un tagad beidz činkstēt.

Dreiks piesēja otru Endrū kāju un uzlēca uz galda, lai sasietu ari rokas. 4

-    Vecīt, rokas man vajadzīgas spēkam.

Dreiks uzlūkoja Keinu, un tas pamāja ar galvu. Dreiks palaida vaļā Endrū rokas un pameta skatienu uz grezno, smago dzelzs kroņlukturi virs galvas. Koutsas audzēkņi šo priekšmetu jokojot bija nodēvējuši par desmito Nacgulu.

Dreiks atvēzējies pārsvieda tam pāri auklas brīvo galu.

Apmetis auklu Endrū ap padusēm, Dreiks to savilka un rāva uz augšu, līdz zēna kājas tikko skāra galda virsu.

-    Parūpējies, lai viņš nevar nomērķēt ar rokām šajā virzienā, piekodināja Keins. Es negribu, lai viņa šoka vilnis apgāž kameras.

Dreiks pacēla Endrū rokas un piestiprināja plaukstu locītavas pie auklas. Tagad Endrū izskatījās pēc zēna, kurš gatavs padoties.

Džeks vienā no kamerām vēroja LED vizieri. Sašūpojoties uz vienu vai otru pusi, Endrū vēl arvien spētu iziet no kadra. Džekam negribējās neko teikt, viņam bija žēl Endrū, bet ja video noies greizi…

-    Ei, viņš tik un tā var mazliet pavirzīties pa labi vai pa kreisi.

Tad Dreiks savilka auklas Endrū ap kaklu, piestiprinot tās pie galdiem visās četrās pusēs. Nu jau Endrū nevienā virzienā vairs nevarēja pārvietoties vairāk par pēdu.

-    Cik daudz laika vēl atlicis, Džek? jautāja Keins.

Džeks ielūkojās savā plaukstdatorā. Desmit minūtes.

Džeks rosījās ap kamerām. Pavisam tās bija četras trīs

video un viens automātiskais fotoaparāts. Visas bija novietotas uz statīviem. Džekam bija arī divi pie stabiem piestiprināti prožektori, kas izgaismoja vietu, kur atradās Endrū.

Endrū stāvēja prožektoru gaismā kā kaut kāda kinozvaigzne.

-    Es negribu mirt, viņš teica.

-    Es arī ne, piekrita Keins. Tāpēc patiešām ceru, ka tu to uzveiksi.

-    Tātad es būšu pirmais, ko? novilka Endrū. Viņš nošņaukājās. Pār vaigiem sāka plūst asaras.

-    Pirmais un vienīgais, apstiprināja Keins.

-    Tas nav godīgi, Endrū iebilda. Džeks noregulēja objektīvu, lai ietvertu visu Endrū augumu.

-     Piecas minūtes, pavēstīja Džeks. Drošības pēc sākšu jau darbināt video.

-    Dari, kas tev jādara, un daudz nekomentē, sacīja Keins.

-    Vai tu nevari man palīdzēt, Kein? lūdzās Endrū. Tev taču ir četras strīpiņas. Ja nu mēs abi, tu un es, vienlaikus liktu lietā savu spēku, tad varbūt…

Neviens neatbildēja.

-    Man bail vai saproti? kunkstēja Endrū, un nu jau viņam asaras plūda aumaļām. Es nezinu, kas tagad notiks.

-    Varbūt tu pamodīsies ārpus IBJZ, ierunājās Panda. Tā bija pirmā reize, kad viņš pavēra muti.

-    Varbūt tu pamodīsies ellē, sacīja Diāna, kur tev ari ir īstā vieta.

-    Man vajadzētu lūgt Dievu, prātoja Endrū.

-    Dievs piedod man, ka biju preteklis un mērdēju cilvēkus badā, teica priekšā Diāna.

-    Viena minūte, Džeks klusā balsi pavēstīja. Viņš nervozēja, nezinādams, kurā brīdī iedarbināt fotoaparātu. Neviens nedomāja, ka Endrū dzimšanas apliecība ir preciza līdz minūtei galu galā Benno bija prom jau vairāk nekā nedēļu. Arī Endrū varēja izgaist agrāk.

-Jēzu, piedod man visu ļauno, ko esmu darījis, un aizved mani pie mammas, es tik ļoti skumstu pēc viņas, un, lūdzu, ļauj man dzīvot, esmu taču vēl tikai bērns, tāpēc ļauj man dzīvot, ja? Jēzus vārdā, āmen.

Džeks iedarbināja fotoaparātu.

-    Desmit sekundes.

Telpu pāršķēla Endrū pacelto roku raidītās eksplozijas troksnis. Skaņas viļņu iespaidā sāka plaisāt griestu apmetums.

Džeks aizspieda ausis un šausmu pilnā aizgrābtībā vēroja notiekošo.

-    Laiks! Džeks atcerējās izkliegt apkārt valdošajā troksnī. Apmetuma gabali bira no griestiem kā krusa. Pārsprāgstot kroņluktura spuldzēm, lejup laidās smalku stikla putekļu putenis.

-    Plus desmit! nokliedzās Džeks.

Endrū vēl arvien bija tepat augstu paceltām rokām, raudot, šņukstot, sākot cerēt, ka varbūt… varbūt tomēr…

-    Plus divdesmit, pavēstīja Džeks.

-    Turies, Endrū! uzsauca Keins. Cerot, ka izzušanu patiesi ir iespējams pārvarēt, viņš, dedzības pārņemts, bija pielēcis kājās.

Griesti plaisāja aizvien dziļāk, un Džeks prātoja, vai tie nenogāzīsies.

Skaņas brāzma rimās.

Endrū izskatījās pārguris, tomēr vēl arvien bija tur. Vēl arvien stāvēja, kur stāvējis.

-    Ak Dievs! viņš izdvesa. Ak, paldies…

Un prom bija.

Auklas, pēkšņi atbrīvojušās, nokrita.

Neviens neteica ne vārda.

Džeks palaida atpakaļgaitā vienu no savām videokamerām. Attinis atpakaļ pirms desmit sekundēm nofilmēto, viņš nospieda taustiņu “rādīt” un kadru pēc kadra sāka vērot mazo LCD ekrānu.

-    Redzi nu, noteica Diāna, cik vērta teorija, ka tu neizgaisti, ja esi apveltīts ar spēku.

-    Viņš pārstāja to darbināt, iebilda Keins. Un tad ari izgaisa.

-    Viņš pārstāja to darbināt, taču pazuda pēc desmit sekundēm, izlaboja Diāna. Dzimšanas apliecību ieraksti nekad nav simtprocentīgi uzticami, tie nekad nav absolūti precīzi. Medmāsa var pierakstīt laiku kādas piecas minūtes uz vienu vai otru pusi. Dažkārt ieraksti neatbilst pat par pusstundu.

-    Vai tu kaut ko uztvēri, Džek? vaicāja Keins. Viņa balsī juta bezcerību.

Džeks pārskatīja kadru pēc kadra. Viņš redzēja Endrū raidām skaņas brāzmas. Tad, pārguris no piepūles, pārtrauc to darīt. Viņš redzēja Endrū nervozo pussmaidu brīdī, kad viņš pavēra muti, izrunājot zilbi pēc zilbes, un tad…

-     Mums tas jāapskata lielākā monitorā, sacīja Džeks.

Atstājuši statīvus un prožektorus turpat, viņi paņēma kameras un aiznesa tās uz datorcentru. Tur viņi sameklēja kristālskaidru divdesmit sešu collu monitoru. Džeks netērēja laiku ar ielādi, vienkārši sasprauda vadus un sāka skatīties. Viņam aiz pleca drūzmējās Keins, Dreiks un Diāna, kuru dedzīgās sejas apspīdēja zila gaisma. Panda, pieklibojis pie krēsla, sabruka tajā.

-    Paskat! ierunājās Džeks. Tieši tagad. Vērojiet, kas notiks.

Viņš virzīja ierakstu uz priekšu kadru pēc kadra.

-    Ko tas nozīmē? jautāja Diāna.

-    Viņš smaida. Redzat? norādīja Džeks. Un viņš uz kaut ko skatās. Un, lūk, kas ir dīvaini: tas it kā nav iespējams, jo šis kadrs aizņem tikai kādu trīsdesmito daļu no sekundes, un tomēr viņš pagūst mainīt sejas izteiksmi no šīs… Džeks atgriezās pie iepriekšējā kadra, uz šo. Re, te viņš atkal pakustina galvu. Un tieši šajā brīdī auklas noslīd un viņa rokas kļūst brīvas. Paejam vēl trīs kadrus uz priekšu, un viņš jau ir pilnīgi izgaisis.

-    Ko tas nozīmē, Džek? Keina balss skanēja gandrīz lūdzoši.

-    Ļauj, lai apskatu pārējās kameras, noteica Džeks.

īstā brīža uzņēmums bija tikai vienā no atlikušajām divām

kamerām. Arī šajā bija redzams izplūdis Endrū attēls, viņam piepeši pārmetoties no viena stāvokļa citā. Arī šeit auklas bija kļuvušas vaļīgas un zēna rokas pēc kaut kā stiepās.

-    Viņš sniedzas pēc apskāviena, secināja Diāna.

Kaut gan bija maz ticams, ka kaut ko noderīgu būs saglabājis fotoaparāts, Džeks to pieslēdza un ātri noregulēja uz vajadzīgo laika atzīmi. Fotoattēliem ielādējoties, atskanēja vairākbalsīgs elsiens.

Endrū bija skaidri saskatāms, smaidošs, pa daļai pārveidojies, ar izstieptām rokām. Tas, pret ko viņš tiecās, izskatījās kā mirdzošs gaismas atspulgs, tikai tas bija gandrīz fluorescējoši zaļš, kaut gan viss telpas apgaismojums bija balts.

-    Pievelc to zaļo pleķi tuvāk, mudināja Keins.

-    Pastāv fona dziļuma problēma, teica Džeks. Mēģināšu to vienkārši palielināt. Pagāja dažas sekundes, pirms viņš dabūja fokusu uz zaļo mākoni. Bija vajadzīgas vairākas

palielinājuma pakāpes, līdz viņi ieraudzīja kaut ko līdzīgu alai, ko ietvēra asi adatveida zobi.

-    Kas tas tāds? skaļā balsī brīnījās Dreiks.

-    Tas izskatās… es nezinu, teica Džeks. Taču tas nepavisam neizskatās pēc kaut kā tāda, kam gribētos sniegties pretī.

-    Viņš noteikti redzēja kaut ko citu, secināja Diāna.

-    Acīmredzot tas kaut kā pārveidojis laiku, Džeks skaļi prātoja. Līdz ar to Endrū viss vilkās daudz ilgāk nekā mums. Mums tas nebija pat acumirklis, bet viņam tās varēja būt desmit sekundes, varbūt pat desmit minūtes. Tas, ka mēs šo mirkli notvērām, patiešām ir tikai laimīgs gadījums.

Tad Keins sagādāja Džekam pārsteigumu, paklapējot tam pa muguru. Nenovērtē sevi par zemu, Džek, viņš teica.

-    Viņš neizgaisa vienkārši tāpat, teica Diāna. Viņš kaut ko ieraudzīja. Endrū sniedzās pēc tā. Tas, kas mums izskatās pēc kaut kāda zaļa briesmoņa, Endrū droši vien izskatījās pēc kaut kā cita.

-    Pēc kā?

-     Pēc kā viņš visvairāk ilgojās, atbildēja Diāna. Ko viņš tajā brīdī tik ļoti gribēja, ka sniedzās pēc tā. Ja man būtu jāmin, es teiktu, ka Endrū redzēja savu mammu.

Kopš ilgāka laika ierunājās Dreiks. Tātad šī lielā izgaišana nenotiek vienkārši tāpat.

-    Nē, teica Keins. Tā ir krāpšana. Blēdība. Meli.

-    Pievilināšana, precizēja Diāna. Kā tie gaļēdāji augi pievilina kukainīti ar spilgtām krāsām un saldām smaržām un tad… Viņa sakļāva pirkstus ap iedomāto kukaini.

Keins izskatījās kā sastingušā attēla nohipnotizēts. Vai ir iespējams pateikt “nē”? viņš sapņainā balsī novilka. Lūk, kāds ir jautājums. Vai mēs varam pateikt tai košajai “puķei” “nē”? Vai mēs spējam pateikt “nē”… un izdzīvot?

-    Nu labi, tas par to mammīti man pielēca. Bet man ir kāds cits jautājums, drūmi noteica Dreiks. Kas tā tāda par zobainu briesmeklību?

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

88 STUNDAS, 24 MINŪTES

Koijoti visu nakti triecās durvis, cenzdamies tās izgāzt. Taču Sems, Kvinns un Edilio bija izvandījuši būdiņu un sameklējuši visu, kas noderēja durvju nostiprināšanai, un tām bija jāiztur. Sems bija par to pārliecināts.

Vismaz kādu laiciņu.

-    Viņi ir iespundēti, sacīja Sems.

-    Un mēs arī, piebilda Lana.

-    Vai tu to varēsi? Astrīda jautāja Semam.

-    Nezinu, viņš atzinās. Laikam jā. Bet, lai to izdarītu, man jāiziet ārā. Ja tas nostrādās, tad labi. Ja ne…

-    Vai kāds vēlas vēl pudiņu? Kvinns centās pacelt garastāvokli.

-              Labāk palikt te, iekšā, Astrīda izteica savas domas.

-    Tad viņiem nāktos iet caur durvīm. Tas nozīmē pa vienam vai pa diviem. Vai tā nebūtu vieglāk, Sem?

-    Jā. Tas būs varens tusiņš. Viņš pastiepa savu skārda kausu. Kvinn, man pudiņu.

Pēc vairākām garām stundām durvju dauzīšana bija koijotus nogurdinājusi. Ieslēgtie bērni izmantoja iespēju mazliet pagulēt. Tas tika darīts uz maiņām, raugoties, lai divi visu laiku būtu nomodā.

Debesis sāka izgaismoties pērļaini pelēkas. Gaisma vēl bija blāva, tomēr ar to pietika, lai Edilio, atradis sienā zara caurumu, iegūtu miglainu skatu uz pagalmu.

-    Varētu būt, ka šo tur, ārā, ir kāds simts, viņš ziņoja.

Lana, kas ar adatu un pavedienu rokā bija nolīkusi pār

savām drēbēm, tās lāpot, piecēlās un aizgāja palūkoties. Tur ir vairāk nekā tikai viens bars, viņa sacīja.

-    Kā tu to vari noteikt? žāvādamās un berzēdama no acīm miegu, vaicāja Astrīda.

-    Tagad es par koijotiem šo to zinu, atbildēja Lana. Ja jau šeit to ir tāds lērums, tad apkārt ir vismaz divtik. Daži noteikti ir aizgājuši medībās. Koijoti medī dienu un nakti.

Viņa apsēdās un no jauna pievērsās šuveklim. Viņi kaut ko gaida.

-Ko?

-    Es neredzēju Barvedi. Varbūt viņš kaut kur aizgājis. Varbūt tie gaida viņu atgriežamies.

-    Viņi taču zaudēs interesi agrāk vai vēlāk, vai ne? jautāja Astrīda.

Lana papurināja galvu. Normāli koijoti noteikti zaudētu. Bet šie nav normāli.

Viņi gaidīja, un apmēram reizi stundā Sems vai Edīlio palūkojās ārā. Ikreiz viņi redzēja koijotus.

Pēkšņi gaisu pāršķēla simt jūsmīgu sunisku vaukšķienu koris.

Patriks piecēlies saboza spalvu.

Sems pieskrēja pie novērošanas cauruma. Lana uzspīdināja lukturīti.

-    Viņiem ir uguns, pavēstīja Sems.

Lana, pagrūdusi zēnu malā, pati pierāpās pie cauruma.

-    Tas ir Barvedis, viņa apstiprināja. Viņam ir degošs zars.

-    Tas nav vienkārši degošs zars, bet gan lāpa, izlaboja Sems. Viņš nav to kaut kur nejauši atradis. Lāpa deg tikai vienā galā. Ja tas būtu zars, tā nebūtu. Lāpu ir izgatavojis kāds, kuram ir rokas. Kāds viņam to ir iedevis.

-    Tumsa, čukstus izdvesa Lana.

-    Šī būda aizdegsies kā sērkociņš, sacīja Sems.

-    Nē! Es negribu sadegt! iesaucās Lana. Mums jātiek ārā. Jānoslēdz kaut kāda vienošanās ar Barvedi.

-Tu taču teici, ka viņš mūs nogalināšot, atgādināja Astrīda. Viņa bija ar rokām aizspiedusi Mazā Pīta ausis.

-    Viņi grib mani dzīvu. Grib, lai iemācu viņiem cilvēku paņēmienus, tā teica Tumsa. Barvedis nedrīkst mani nogalināt, esmu viņam vajadzīga.

-    Nu tad mēģini, mudināja Sems.

-    Barvedi! iesaucās Lana. Barvedi!

-    Viņš tevi nedzird.

-    Viņš ir koijots un dzird, ja piecdesmit pēdu attālumā savā alā skrabinās pele, atcirta Lana. Tad, pacēlusi balsi līdz spiedzienam, mēģināja no jauna: Barvedi! Barvedi! Es darīšu visu, ko tu vēlies.

Sems bija atgriezies pie lūramā cauruma. Viņš ir tepat.

-    Barvedi, nevajag! Lana lūdzās.

-    Viņi visi atkāpjas.

-    Ak Dievs!

-    Dūmi, Edīlio, pavērsis lukturīša staru pret durvju slieksni, konstatēja.

Lana satvēra zelta ķieģeli un metās dauzīt dēļus, ar ko viņi bija aiznaglojuši durvis. Edīlio saķēra viņu aiz rokām.

-    Tu gribi dzīvs sadegt? noprasīja Lana.

Edīlio palaida meiteni vaļā. I

-    Mēs nākam ārā! Lana, dauzot pa dēļiem, sauca. Mēs nākam ārā!

Bet noraut dēļus nebija ne par matu vieglāk kā tos pienaglot. Durvju apakšu jau laizīja dzeltena liesmu mēle.

Pēkšņi Sems atsprāga no lūramā cauruma. Uguns!

-    Es negribu sadegt! raudāja Lana.

-    Tie ir dūmi, kas nogalina, Sems, palūkojies uz Astrīdu, nočukstēja. Jābūt kādam ceļam uz āru.

-    Tev šis ceļš ir zināms, teica Astrīda.

Pa aizmugures sienas spraugām un salaidumiem spraucās iekšā dūmi.

Lana dauzīja dēļus. Dūmi krājās zem spārēm. Būda dega ātri. Karstums jau kļuva neizturams.

-    Palīgā! klaigāja Lana. Mums jātiek ārā.

Edīlio metās palīgā raut nost dēļus.

Sems pārliecās pāri Mazā Pīta galvai un noskūpstīja Astrīdu uz lūpām. Neļauj man pārvērsties par Keinu, viņš teica.

-    Es tevi pieskatīšu, viņa apsolīja.

-    Labi. Visi nost no durvīm! norīkoja Sems, taču viņa balss skanēja pārāk klusi, lai apkārt valdošajā panikā to kāds saklausītu.

Tad viņš satvēra Lanas roku, kurā meitene vicināja zelta ķieģeli. Ko tu dari? viņa iesaucās.

-    Tu liki lietā savas spējas un izglābi man dzīvību, teica Sems. Tagad mana kārta.

Lana, Edīlio un Kvinns atkāpās no durvīm.

Sems aizvēra acis. Uzjundīt sevī dusmas bija viegli. Viņam bija tik daudz, uz ko dusmoties.

Taču nezin kāpēc, mēģinot koncentrēties uzbrukumam, viņa gara acu priekšā nenostājās Barveža un pat ne Keina tēls. Prātā bija viņa paša māte.

Muļķīgi. Nepareizi. Negodīgi un pat cietsirdīgi no viņa puses.

Tomēr, tiklīdz Sems centās izsaukt sevī dusmas, viņš redzēja savu māti.

-    Tā nebija mana vaina, viņš čukstus sacīja domu tēlam.

Sems pacēla rokas. Plati izpleta pirkstus.

Bet tajā brīdī atsprāga vaļā pussadegušās durvis.

Liesmas un dūmi bija visur smacējošu dūmu straume.

Un no šīs pekles izlēca koijots dāņu doga lielumā.

Tas visu padara vienkāršāku, nodomāja Sems.

No viņa paceltajām rokām izšāvās zaļibaltas gaismas zibsnis, un koijots nogāzās uz grīdas. Dzīvnieka ķermenī bija izdedzināts astoņas collas plats caurums.

Nākamais zibsnis tūkstoš spuldžu spožumā, un sagāzās būdas priekšējā siena.

Pēkšņs vakuums aprija daļu liesmas ne visu, tā bija tikai īsa pauze šajā peklē -, un Sems, saķēris aiz rokas Astrīdu, metās uz priekšu. Astrīda vilka sev līdzi Mazo Pītu. Pārējie, pārvarējuši acumirkļa šoku, viņiem sekoja.

Bērni cits aiz cita atstāja būdu, un koijoti saltu, vērīgu acu un draudīgu zobu jūra metās viņiem virsū.

Sems palaida vaļā Astrīdu, pacēla rokas, un atkal eksplodēja gaisma. Kāds ducis koijotu, uguns ķerti, krita un locījās pa zemi vai kaukdami aizskrēja naktī, dzirksteļodami kā neprātīgas brīnumsvecītes zūdošajā tumsā.

-    Barvedis, Lana brīdināja. Smacējošajos dūmos viņas balss bija sarukusi līdz ķērcienam. Viņa balstījās pret Edīlio plecu. Abi bija izglābušies no degošās būdas, taču zālienā viņus gaidīja jaunas briesmas.

Būda viņiem aiz muguras ar skaļu grāvienu sabruka un tūdaļ uzliesmoja kā ugunskurs. Oranžā gaisma apmirdzēja simt apjukušu sunisku pumu. Dzīvnieku acis un zobi spīdēja.

Barvedis stāvēja atstatu, lūkodamies Semā. Viņš bija sabozis spalvu, taču neizskatījās nobijies.

Barvedis izrēja pavēli, un koijotu bars, saplūdis vienotā rūcošā niknuma vilnī, gāzās virsū.

Sems turēja rokas augstu virs galvas. Iemirdzējās vistīrākās zaļibaltās gaismas stari. Pirmās koijotu rindas tūdaļ pat aizdegās. Dzīvnieki pagriezās un šausmās metās atpakaļ. Kāpdami pāri saviem brāļiem un māsām, tie sēja ap sevi visaptverošu paniku.

Viss bars pagriezās un metās prom naktī. Un Barvedis vairs nebija nekāds bezbailīgais vadonis tas sekoja pārējiem, steigdamies panākt savu sakauto armiju. Daži no degošajiem koijotiem skrienot aizdedzināja sausos krūmus.

Sems nolaida rokas gar sāniem.

Astrīda bija viņam līdzās.

-    Nu vai zini, vecīt! Kvinns godbijīgi izdvesa.

-    Nedomāju, ka viņi atgriezīsies, sacīja Sems.

-    Uz kurieni tagad, draugs? Edllio viņam jautāja.

Sems stāvēja, vērdamies tuksnesi, kas vēl arvien bija tik

tumšs, ka aprija visu degošās būdas gaismu. Zēnam gribējās raudāt. Viņš nebija zinājis, ka viņā mīt tik daudz dusmu. Viņam no tā metās nelabi. Māte bija darījusi, ko spējusi, Sems nevarēja viņu vainot. Zēnam gribējās izvemties.

Astrīda redzēja, ka Semam ir grūti runāt, tāpēc teica: Mēs dosimies atpakaļ uz Perdidoblču. Atgriezīsimies un ieviesīsim tur kārtību.

-    Un Keins mierīgi noies maliņā, atsaucās Kvinns. Nekādu problēmu, trallallā!

-    Es jau nesaku, ka tas būs viegli, sašuta Astrīda. Mums tas noteikti būs pārbaudījums.

Edllio papurināja galvu. Tas nebūs pārbaudījums. Tas būs karš.

-    Drīz uzlēks saule. Tad mēs kaut ko saredzēsim, sacīja Dreiks.

-    Ko tad mēs ieraudzīsim? īdēja Panda. Te nav nekā cita kā vien tuksnesis.

-    Keins apgalvo, ka Sems, gribēdams atrast atpakaļceļu, visticamāk, turēsies tuvu barjerai.

-    Keins domā, ka Sems atgriezīsies? Pandas balss skanēja nervozi.

Panda vēl arvien īgņojās par sastiepto potīti un bija gandrīz nekam nederīgs, tāpēc Dreiks bija paņēmis līdzi divus citus Koutsas audzēkņus. Pirmais bija resns ķiniešu izcelsmes zēns, ko saukāja par Struņķi. Struņķis bija zema līmeņa huligāns, ne no tiem, ar ko Dreiks citkārt no laba prāta būtu biedrojies. Turklāt viņš ne bridi neaizvēra muti. Struņķa tarkšķēšana izpaudās galvenokārt kā plātīšanās ar to, kādu grupu koncertus viņš apmeklējis un ar kādām kinozvaigznēm iepazinies. Struņķa tēvs bija angažementu aģents Holivudā.

Ja vien tāda Holivuda vēl pastāvēja.

Otra bija meitene sīka melnādainā meitene, vārdā Luīze, viena no tām, kas mācēja vadīt auto. Tā kā Panda bija gandrīz nelietojams, Dreikam bija vajadzīgs šoferis.

Pēc Endrū izgaišanas Keins un Diāna līdz ar sīko, pretīgo gudreli Džeku bija aizgājuši izrēķināties ar Frederiko un patlaban bija aizņemti ar kārtības atjaunošanu Koutsā. Keins bija aizsūtījis Dreiku palūkot, vai nevar atrast Semu.

Dreiks par šo pavēli nepavisam nebija sajūsmā. Briesmīgi nāca miegs, un, kā jau viņš bija aizrādījis Keinam, šeit bija tādi plašumi, ka diez vai bija kādas izredzes atrast Semu pat tad, ja tas turpina uzturēties barjeras tuvumā. Kur nu vēl nakts laikā.

-             Tur ir ceļš, kas ved Cūkmuguras kalnā, sacīja Keins.

-    Atceries skolas ekskursiju? To var redzēt no vairāku jūdžu attāluma.

71 nu par spīti tumsai un par spīti tam, ka Luīze bija daudz trakulīgāka braucēja nekā piesardzīgais Panda, kā arī par spīti Pandas činkstēšanai un Struņķa vāvuļošanai, viņi bija uzbraukuši Cūkmuguras kalnā un pēc kāda laika atraduši ari skatu laukumu.

Viņi te bija jau labu brīdi. No ielejas atplūda koijotu gaudas, un Dreiks draudēja Struņķim, ka nogrūdīs viņu lejā, ja tas nebeigs ļerināt par savu sastapšanos ar Kristīņu Agileru.

Kvemēdams šajā pasaules kaktā bez ēdiena un dzēriena, un vispār bez nekā, tikai ar ūdens pudeli un šiem trim idiotiem, Dreiks vai plīsa aiz dusmām.

-    Kas tad galu galā notika ar Endrū? vienā no retajām Struņķa pauzēm apjautājās Luīze.

-    Viņš izčibēja, vai zini. Izkūpēja gaisā, atbildēja Panda.

-    Man vēl atlicis vairāk nekā gads. Man ir tikai trīspadsmit, pavēstīja Luīze, it kā kādu tas interesētu. Gada laikā taču kāds atnāks mūs izglābt, vai ne?

-   Jo ātrāk, jo labāk, norūca Dreiks. Man atlicis vairs tikai mēnesis.

-    Man vēl laiks līdz jūnijam, sacīja Struņķis. Vai zini, ko tas nozīmē? Esmu Vēzis.

-    Man jau bija tādas aizdomas, nomurmināja Dreiks.

-    Esmu dzimis Vēža zīmē, precizēja Struņķis.

-    Man jāiziet, pavēstīja Dreiks. Viņš izkāpa no mašīnas un devās uz skatu laukuma malu. Piegājis pie treliņiem, viņš sāka čurāt pāri malai. Un tad kaut ko ieraudzīja. Izskatījās, it kā nakts tumsā pārvietotos sērkociņš. Attālumu bija grūti noteikt.

-    Struņķi! Dod šurp binokli!

Struņķis sarosījās un jau pēc dažām sekundēm bija klāt. Dreiks pa to laiku ar acīm sekoja zigzagiem, ko tālu ielejā meta sīkā, zibošā gaisma.

-    Te ir gandrīz kā Holivudas pakalnos, vai zini, teica Struņķis. Uz Malholandas ceļa, kur dzīvo visi tie slavenie aktieri. Reiz es biju ciemos pie viena tāda puiša, viņš laikam bija režisors nu, no tiem, kam mans tētis palīdzējis tikt uz augšu. Un…

Dreiks izrāva Struņķim no rokām binokli un, notvēris dzirksteli, centās to paturēt redzeslaukā. Gandrīz neiespējami. Tikko noķēris, viņš to atkal pazaudēja. Pat tad, kad Dreikam izdevās tai dažas sekundes sekot, viņš nespēja saskatīt neko vairāk par oranžu liesmiņu, kas klejoja pa vienmuļo līdzenumu. Tomēr bija skaidrs, ka tā pārvietojas par ātru, lai to nestu cilvēks, pat ļoti žigls cilvēks.

Tad liesmiņa apstājās. Un Dreiks pamazām atskārta, ka tā pieņemas spēkā.

Ielūkojoties labi cieši, viņam likās, ka pieaugošajā spožumā saskatāma kaut kāda būve māja vai kaut kas tamlīdzīgs.

Panda klibodams piebiedrojās Dreikam. Dreiks pastiepa viņam binokli. Kā tu domā, kas tas ir?

Panda ielūkojās binoklī brīdī, kad izšāvās gaismas zibsnis, un viņš, atrāvis binokli no acīm, iekliedzās.

Nākamais uzliesmojums bija samanāms vēl skaidrāk. Un tad agrā rīta tumsu izraibināja mežonīgi kustīgu brīnumsvecīšu spiets.

Panda palūkojās vēlreiz. Tur ir kaut kāda māja… un tornis vai kaut kas tamlīdzīgs. Un vēl tur ir… tādi kā suņi.

Trešais žilbinošas gaismas uzliesmojums, un mežonīgi lēkājošo brīnumsvecīšu kļuva vēl vairāk.

-    Nezinu, vecīt, noteica Panda.

-    Man toties liekas, ka mēs neesam atraduši akurāt to, ko meklējām, sacīja Dreiks.

-     Domā, ka tas ir puisis, kuru tu mēģini notvert? izbijies jautāja Struņķis. Tam nu gan ir spēks, vecīt! Kā tajā filmā…

Piepeši Dreiks izrāva no jostas pistoli. Nē, Struņķi, viņš noskaldīja. Spēks ir šeit. Un man tas ir.

Tas lika Struņķim uz dažām sekundēm apklust.

-    Uguns plešas plašumā, norādīja Luīze. Tur, lejā, droši vien ir sauss. Krūmi un viss kas cits viegli aizdegas.

Dreiks bija pamanījis to pašu. Cenzdamies izprast topogrāfiju, viņš pameta skatienu uz to pusi, no kurienes tie bija ieradušies. Koutsa ir tur, atpakaļ. Barjera ir tajā virzienā, viņš norādīja. Vēja nav, tātad uguns kāps kalnā. Tas nozīmē, ka viņi virzīsies uz šejieni, uz Koutsu. Viņi ies tieši zem mums.

-    Ko tu domā darīt? Nošaut viņus, kad tie ies garām? Struņķa balsī juta gan dedzību, gan bailes.

-Jā, kā tad, trīstūkstoš pēdu lejup pa paugura nogāzi, un es taisos šaut uz viņiem ar pistoli, Dreiks sarkastiski noteica. Stulbenis!

-    Tad ko mēs darīsim? vaicāja Panda. Nav brīnums, ka Keins no tā puiša tik ļoti baidās. Sazin, ko visu tas džeks var sadarīt?

-    Viņam pilnīgi droši ir četras strīpiņas, varu saderēt, Struņķis izteica savas domas. Koutsā redzēju visu to, ko darīja Benno un Endrū, un Frederiko, bet kaut ko tādu neviens

no viņiem nevarēja dabūt gatavu. Kā tu domā vai viņš varētu uzveikt Keinu?

Dreiks apsviedās un ar brīvās rokas plaukstas virspusi iegāza Struņķim pa muti. Kad Struņķis grīļodamies atkāpās, Dreiks vēl iespēra viņam pa cirkšņiem.

Struņķis, sakampis sāpīgo vietu, sabruka uz ceļiem. Kāpēc tu tā, vecīt? viņš činkstēja.

-    Tāpēc, ka man nelabi metas, tevī klausoties, atcirta Dreiks. Man piegriezušās visas šīs spēka padarīšanas. Tu redzēji, ko mēs izdarījām ar ķertajiem Koutsā? Kā tu domā, kurš par to parūpējās? Par visiem tiem zeņķiem un skuķiem par spīti viņu stulbajam tā sauktajam spēkam. Izsaukt uguni un pārvietot priekšmetus, un lasīt domas un tā tālāk? Kā tu domā, kurš tos citu pēc cita kampa ciet, kamēr tie gulēja, kurš tos apdullināja un parūpējās, lai pamostoties to rokas būtu iedzītas cementa klučos?

-    Tas biji tu, Dreik, Panda samierinoši noteica. Tu ar viņiem visiem tiki galā.

-    Pareizi. Un es pat nebiju apbruņots. Nav svarīgi, kuram ir spēks, jūs, stulbeņi. Svarīgi ir, kurš nebaidās. Un dara to, kas jādara.

Struņķis, pieturēdamies pie Pandas rokas, bija uzrausies kājās.

-    Tas nav Sems Tempis vai pat Keins, par kuru jums, sīkie utis, būtu jāuztraucas. Tas esmu es, pasludināja Dreiks.

-     Šim misteram Lāzerrokai tur, lejā, ar Keinu nemaz nebūs jācīnās. Es viņu novākšu, pirms viņam tāda iespēja radīsies.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

87 STUNDAS, 46 MINŪTES

Tagad viņi bija seši. Sems, Edīlio, Kvinns, Lana, Astrīda un Mazais Pīts. Visi plāni doties mājās, sekojot IBJZ sienai, tagad bija atmesti. Ziemeļu pusē, nogriežot viņiem ceļu, kā mirdzoša, dzelteni oranža mozaīka pauguros rāpās ugunsgrēks. Nekas cits neatlika kā vien turpināt virzīties uz dienvidiem.

Beidzot bija klāt rītausma; nemīlīga un pelēka tā atņēma krāsu visam, pat liesmām.

Tagad varēja redzēt, kur likt kāju, tomēr no ķeršanās un klupšanas tas nepaglāba. Nogurums visus bija padarījis neveiklus.

Mazais Pīts nedzirdami saļima un bija jau palicis pārējiem tālu aiz muguras, kad Astrīda pamanīja viņa trūkumu. Pēc tam Edīlio un Sems pēc kārtas nesa puisēnu uz muguras, un līdz ar to viņu virzīšanās kļuva vēl lēnāka un nedrošāka.

Kādu laiku, varbūt stundas divas, Mazais Pīts šādi nogulēja, bet, kad puiši vairs nejaudāja paiet, viņš pamodās un nostājās uz savām kājām. Tagad viņi sekoja mazajam zēnam. Visi bija pārāk noguruši, lai strīdētos vai liktu viņam griezties uz citu pusi, sevišķi, ņemot vērā, ka virziens, ko ieturēja Mazais Pīts, bija puslīdz pareizs.

-    Mums jāapstājas, vecīt, teica Edīlio. Meitenes ir nogurušas.

-    Es ne, Lana iebilda. Esmu skrējusi kopā ar koijotiem. Iet ar jums, cilvēkiem, ir kā stāvēt uz vietas.

-    Man gan pietiek, teica Sems un apstājās pie tuvākā krūma, kas īstenībā varbūt bija mazs kociņš.

-    Pītij! uzsauca Astrīda. Nāc atpakaļ! Mēs apstājamies.

Mazais Pīts pārstāja iet, taču atpakaļ nenāca. Astrīda vārgi

pieslāja viņam klāt; katrs solis izraisīja sāpes.

-    Sem! meitene piepeši iesaucās. Ātri šurp!

Semam likās, ka viņam nav spēka pat atbildēt, tomēr viņš kaut kā uzsvempās kājās un devās uz vietu, kur stāvēja Mazais Pīts. Astrīda turpat līdzās bija nometusies ceļos.

Dubļos gulēja meitene. Viņas apģērbs bija vienās skrandās, melnie mati saķepuši lēkšķēs. Viņa bija Āzijas izcelsmes, glīta, lai arī ne skaista, un šausmīgi izkāmējusi vieni vienīgi kauli un āda. Taču pirmais, ko viņi pamanīja, bija tas, ka meitenes apakšdelmi nobeidzās ar masīvu betona kluci.

Astrīda žigli pārmeta krustu un pielika divus pirkstus svešajai meitenei pie kakla. Lana! viņa pasauca.

Lana ātri aptvēra situāciju. Nekādus savainojumus es neredzu. Domāju, ka viņa ir novārgusi badā vai kā citādi slima.

-    Kā viņa te gadījusies? brīnījās Edīlio. Ak mūžs, kas ir izdarīts ar viņas rokām?

-    Badu izdziedināt es nespēju, sarija Lana. Izmēģināju uz sevis pašas, kad biju koijotu barā. Nekas nesanāca.

Edīlio atskrūvēja savu ūdens pudeli un uzmanīgi uzsmidzināja ūdeni meitenei uz sejas tā, lai dažas lāses ieslīdētu viņai mutē.

-    Paskat, viņa to norija.

Tad viņš nolauza mazu gabaliņu enerģijas tāfelītes un saudzīgi ielika to gulētājai mutē. Pēc mirkļa meitenes mute sāka kustēties. Viņa košļāja.

-    Kaut kur netālu ir ceļš, teica Sems. Man vismaz tā šķiet. Zemesceļš, tā es gribēju teikt.

-    Kāds droši vien braucis garām un izgrūdis viņu, secināja Astrīda.

-    Re! Sems norādīja uz zemi. Var redzēt, kā viņa vilkusi to kluci.

-    Kaut kāds vājprāts! Edllio dusmīgi nomurmināja. Kas tas par riebekli, kurš spējīgs kaut ko tādu pastrādāt?

Mazais Pīts, pieliecis galvu, raudzījās uz gulošo meiteni. Astrīda to pamanīja. Parasti viņš uz cilvēkiem tā neskatās.

-    Laikam nekad nav redzējis tādus šausmu darbus, noteica Edllio.

-    Nē, Astrīda domīgi novilka. Pītijs parasti nebiedrojas ar cilvēkiem. Viņam tie pat nav īsti reāli. Reiz es ar virtuves nazi pārgriezu roku. Tas bija patiešām nelādzīgi, asinis plūda aumaļām, bet viņš pat acu nepamirkšķināja. Un es viņam šajā pasaulē esmu vistuvākais cilvēks.

-        Sem, uzbilda Lana, vai tu nevari, nu, nodedzināt viņai to betonu no rokām?

-    Nē. Man neizdosies tik precīzi notēmēt.

-    Es pat nezinu, kas te darāms, Edllio, iebarodams meitenei kārtējo mikroskopisko pārtikas drupatiņu, prātoja. Ja mēģinātu pārsist šo kluci ar veseri vai ko tamlīdzīgu, vai pat ar āmuru un kaltu, tas būtu sāpīgi. Varbūt pat salauztu viņai visus sīkos plaukstu kauliņus.

-    Kurš būtu varējis viņai to nodarīt? prātoja Lana.

-    Viņai ir Koutsas Akadēmijas formas tērps, atbildēja Astrīda. Droši vien neesam tālu no turienes.

-    Kuš! uzsauca Lana. Es kaut ko dzirdu.

Visi instinktīvi sarāvās. Klusumā bija skaidri saklausāma automašīnas motora rūkšana. Tā tika vadīta nevienmērīgi, vienu bridi uzraujot ātrumu, nākamo piebremzējot.

-    Uz priekšu! Palūkosim, kas tur ir, teica Sems.

-    Kā mēs pārvietosim šo meiteni? vaicāja Edīlio. Viņu pašu es varbūt panestu, taču ne jau ar visu to kluci.

-    Es ņemšu viņu pašu, tu ņem kluci, ierosināja Sems.

-    Smags gan tas krāms, noteica Edīlio. Labāk lai viņš negadās man ceļā tas pendejo\ kurš to sastrādāja. Tā izdarīties ar cilvēku! Kas tas par nezvēru, kurš uz to spējīgs?

1 Stulbenis (spāņu vai.).

Izrādījās, ka auto, kas viņiem tuvojās, bija džips. Tajā, cik Sems spēja saskatīt, brauca viens pats zēns.

-    Es viņu pazīstu, sacīja Astrīda. Viņa pamāja, un džips grīļīgi apstājās. Astrīda pieliecās pie atvērtā loga. Datordžek?

Sems šo tehnoloģiju gudrīti gan bija redzējis, taču nekad nebija ar viņu runājies.

-    Sveiki, sacīja zēns. Ak, labi. Jūs atradāt Teilori. Es tieši viņu meklēju.

-    Tu viņu meklēji?

-   Jā. Viņa ir slima. Nu, saproti, viņai nav kārtībā ar galvu. Viņa aizbēga no skolas, un es viņu tagad meklēju un…

Tajā mirklī Sems saprata, ka tās ir lamatas. Pussekundi par vēlu.

No trešās sēdekļu rindas uzslējās Dreiks. Viņa pistoles stobrs bija notēmēts pret Astrīdas galvu, bet skatiens pievērsts Semam. Pat neiedomājies! Lai ari cik ātrs tu pats sev liecies, man ir tik vien kā jānospiež mēlīte.

-    Es nekustos, Sems padodoties pacēla rokas.

-    Ai, ai, ai nē, nē, nē, Sem, puisīt! Tev ir spēks, un es no tā šo to sajēdzu. Turi rokas gar sāniem.

-    Man jāpalīdz nest šo meiteni, sacīja Sems.

-    Neviens viņu nekur nenesīs. Viņa ir atstiepusi kājas.

-    Mēs viņu šeit neatstāsim, teica Astrīda.

-    Izlemj tas, kuram ir šaujamais, smīnēdams pavēstīja Dreiks. Un es tavā vietā, Astrid, jau nu gan pievaldītu mēli. Keins grib, lai es cenšos atstāt tevi un tavu sīko brālīti dzīvus. Bet, ja jūs abi pamanīsieties izgaist, es nošaušu Semu.

-    Tu esi psihopāts, Dreik, noteica Astrīda.

-    Oho! Kas par vārdu! Laikam jau tāpēc tu esi Astrīda Ģēnijs, ko? Vai zini, kāds vēl ir trakoti labs vārds? Plānprātiņš.

Astrīda sarāvās, it kā viņš būtu tai iesitis.

-    Mans brālītis ir plānprātiņš, mēdījās Dreiks. Kaut es būtu varējis to ierakstīt! Nu labi. Tagad mēs cits pēc cita kāpsim mašīnā. Lēni un prātīgi.

-    Ne jau bez tās meitenes, Sems neizteiksmīgi noteica.

-    Tas tiesa, piekrita Edllio.

Dreiks teatrāli nopūtās. Labi. Paceliet viņu un iemetiet priekšējā sēdekli blakus Džekam.

Tas prasīja zināmas pūles. Meitene bija dzīva, taču pusnesamaņā un pārāk vārga, lai kustētos.

Kvinns savās bailēs un neizlēmībā bija kā pārakmeņojies. Sems redzēja iekšējo ciņu, kas atspoguļojās drauga sejā. Vai viņš paliks uzticams Semam? Vai tomēr mēģinās pieglaimoties Dreikam?

Sems prātoja, ko viņa draugs izlems. Kvinna acis bija plaši ieplestas, bālās lūpas drebēja un skatiens drudžaini šaudījās, meklējot atbildi.

-    Būs labi, Kvinn, Sems čukstus sacīja.

Bet Kvinns to pat nedzirdēja.

Pirmā iekāpa Astrīda. Viņa apsēdās Džekam tieši aiz muguras. Man patiešām bija licies, ka tev, Džek, ir vēl kāda cerība.

-    Kur nu! noteica Dreiks. Džeks mums ir tāds kā skrūvgriezis vai bidmērs. Viņš ir tikai rīks un dara to, ko mēs viņam liekam.

Mazais Pīts un Lana līdz ar Astrīdu ieņēma vidus sēdekli. Edllio un Sems apmetās pēdējā rindā. Dreiks piespieda pistoli pie Edllio pakauša.

-    Tev ir problēmas ar mani, nevis kādu citu, Dreik, sacīja Sems.

-   Ja uz spēles būs likta tikai tava paša dzīvība, tu vēl vari sasparoties un mēģināt kaut ko pasākt, sacīja Dreiks. Taču, redzot, ka varu nošaut tavu draudzeniti vai tavu piejaucēto meksikāni, tu neriskēsi.

Viņi brauca rāvieniem un grūdieniem, Džeks ik pa brīdim nobrauca no ceļa. Tomēr avārija Sema vienigā cerība nenotika. Automašīna apstājās pie Koutsas Akadēmijas.

Sems jau reiz šeit bija bijis atvests paskatīties, kur strādā viņa māte. Drūmā, vecā ēka izskatījās kā nolobīta. Viena no augšstāva telpām bija pilnīgi atklāta. Parādes durvis izgāztas.

-    Izskatās pēc karadarbības zonas, komentēja Edīlio.

-    IBJZ ir karadarbības zona, drūmi noteica Dreiks.

Uzlūkojot šo vietu, Semu pāršalca skumju atmiņu vilnis.

Māte, cik vien labi spēdama, attēloja savu darbu kā kaut ko aizraujošu un Koutsu kā vietu, kurā viņai ir prieks strādāt. Bet pat tad Sems saprata, ka viņa ir šeit tikai tāpēc, ka viņš ir izpostījis savas mātes laulību.

Viņā vēl arvien gruzdēja dusmas uz māti vai, pareizāk sakot, to atliekas. Tas bija bērnišķīgi. Nepamatoti. Pat apkaunojoši. Un tagad nebija īstais laiks par to domāt. Tagad. Šeit. Pēc visa, kas noticis un, visticamāk, vēl notiks.

Kāds bija tas Edīlio izteiciens? Cabeza de turco? Grēkāzis? Tātad Semam ir bijis vajadzīgs kāds, ko vainot, un dusmas uz māti bija krājušās vēl ilgi pirms IBJZ uzrašanās.

Bet, ja jau es esmu tik nikns, domāja Sems, iznāk, ka Keinam jājūtas vēl sliktāk. Es esmu dēls, kuru viņa tika paturējusi. Viņš ir tas, kuru aizdeva prom.

Kad auto apstājās, viņus jau gaidīja Panda un pāris puišu, kurus Sems nepazina. Visi bija bruņojušies ar beisbola nūjām.

-    Es gribu satikt Keinu, Sems, izkāpis no mašīnas, sacīja.

-    Bez šaubām, attrauca Dreiks. Bet vispirms mums šis tas jānokārto. Nostājieties rindā! Ejiet pa vienam apkārt mājai!

-    Pasaki Keinam, ka brālis ieradies, uzstāja Sems.

-    Šobrīd tev nav darīšana ar Keinu, Semij. Tev ir darīšana ar mani, sacīja Dreiks. Es vienā mierā varu tevi nošaut. Es vienā mierā varu nošaut jūs visus. Tāpēc labāk nekaitini mani.

Sagūstīto pulciņš darīja, kā pavēlēts. Viņi pagriezās ap stūri un devās uz laukumu aiz galvenās ēkas. Tur atradās neliela skatuve, kas bija izveidota tā, lai izskatītos pēc lapenes.

Gar zemajiem treliņiem, kas apjoza lapeni, stāvēja vairāk nekā divi duči bērnu. Visi bija piesieti pie tās ar auklu, kas tiem

ļāva pārvietoties tikai dažas pēdas. Viņi bija salīkuši uz leju vilka smagie betona kluči, kuros bija ieslēgtas bērnu rokas.

Acis tiem bija tukšas, vaigi iekrituši.

Astrīda izgrūda vārdu, kādu Sems viņas mutē nemūžam nebūtu varējis iedomāties.

-    Ak, kas par burvīgiem izteicieniem! nosmīkņāja Dreiks.

-    Un vēl tam plānajam prātiņam dzirdot.

Katra gūstekņa priekšā bija nolikta kafetērijas paplāte. Piegādājums acīmredzot bija nesens, jo daži, pārliekušies pāri savām paplātēm, vēl arvien tās laizīja sejām uz leju, izkārtām mēlēm tie ēda kā suņi.

-    Tas ir ķerto aplis, ar teatrālu rokas mājienu lepni paziņoja Dreiks.

Gabaliņu sāņus vecā, apķepušā ķerrā trīs bērni ar īskātainu lāpstu maisīja cementu. No tās nāca smagas, klunkšķošas skaņas. Iemetuši masā lāpstu grants, viņi turpināja to maisīt kā kunkuļainu biezputru.

-    Ak nē! Lana, kāpdamās atpakaļ, izdvesa, bet viens no Koutsas kaušļiem ieblieza viņai ar beisbola nūju pa celi, un viņa sakņupa.

-    Kaut kas taču ar tiem lecīgajiem ķertajiem bija jādara, pavēstīja Dreiks. Nevar pieļaut, ka jūs, ķēmi, brīvi skraidāt apkārt. Acīmredzot pamanījis, ka Sems sakustas, viņš piespieda pistoli pie Astrīdas galvas. Viss ir tavā ziņā, Sem. Ja 4 tu kaut sarausies, mums būs iespēja ieraudzīt, kādas izskatās

ģēnija smadzenes.

-    Ei, vecīt, bet man taču nepiemīt spēks, sacīja Kvinns.

-    Tas ir kaut kas perverss, Dreik. Tikpat perverss kā tu pats, sacīja Astrīda. Es pat nevaru ar tevi saprasties, jo tu esi pārāk samaitāts. Tu esi pilnīgi un neglābjami sačakarēts.

-    Pieveries! uzbļāva Dreiks. Labi, Sem. Tu pirmais. Tas ir pavisam vienkārši. Tu tikai iebāz rokas, un viss, presto, vairs nekāda spēka.

-    Sems ir ķertais, vecīt, ne es, gauduļoja Kvinns. Man nav nekāda spēka. Esmu parasts, normāls cilvēks.

Sems grīļīgiem soļiem piegāja pie ķerras. Bērni, kuri maisīja betonu, izskatījās gauži nelaimīgi par šo pienākumu, taču Sems sevi nemānīja: tie darīs, ko tiem liks.

Zemē bija izrakta bedre. Tā bija apmēram pēdu gara, uz pusi tik plata un varbūt kādas astoņas collas dziļa.

Cementa maisītāji iegāza liekšķeri iegūtās masas bedrē, piepildot to līdz trešdaļai.

-    Bāz rokas iekšā, Sem! pavēlēja Dreiks. Dari, ko lieku, vai arī ģēnijs uzies gaisā.

Sems iemērca rokas cementā. Zēns ar liekšķeri iekrāva porciju slapja, smaga cementa un ar ķelli pieblietēja to. Vēl puse liekšķeres, un, pielīdzinājis ari to, pārpalikumu zēns iemeta atpakaļ ķerrā.

Sems tupēja uz ceļiem cementa masā ieslēgtām rokām, un viņa smadzenēs šaudījās izmisīgi plāni un mežonīgi aprēķini. Ja viņš sakustēsies, Astrīda ies bojā. Ja viņš nedarīs neko, viņi kļūs par vergiem.

-    Tā, Astrīd, tava kārta! pavēlēja Dreiks.

Vēl viena bedre un tas pats process. Astrīda raudāja. Viss būs labi, Pītij, viss būs labi, viņa caur asarām mierināja brālīti.

Viens no maisītājiem jau steidzās rakt trešo bedri. Lāpsta viņa rokās ar ātrām, ietrenētām kustībām šķēla melnzemi.

-              Tas prasa apmēram desmit minūtes, Sem, teica Dreiks.

-     Pēc tam viss. Ja grasies paveikt ko varonīgu, tev vairs ir atlikušas kādas astoņas minūtes. Tik-tak!

-    Kaut kā jau jums ar tiem ķertajiem galā jātiek, noteica Kvinns. Nekas cits neatliek, Dreik.

Sems juta betonu sacietējam. Jau tagad, mēģinot pakustināt pirkstus, viņš manīja, ka tie ir iesprostoti. Astrīda bija satriekta. Tādu Sems viņu nekad nebija redzējis. Viņa atklāti raudāja. Astrīdas bailes pielipa ari viņam. Tas nebija izturams. Jau sevis paša dēļ bija gana slikti, bet redzēt meitenes ciešanas…

Tomēr Astrīda uz viņa skatienu neatbildēja, viņa bija koncentrējusies tikai uz Mazo Pītu. Gandrīz izskatījās, it kā meitene raudātu viņa dēļ, censtos pārraidīt brālītim savas šausmas.

Protams, tā arī bija. Taču tas neiedarbojās. Mazais Pīts bija iegrimis savā spēlē, viņš atradās citā pasaulē.

-    Domāju, ka tavs laiks ir cauri, Sem, Dreiks smiedamies pavēstīja. Pamēģini izvilkt rokas. Nevari, vai ne?

Dreiks piegāja viņam no aizmugures un spēcīgi iebelza pa pakausi.

-    Nu ko, Sem? No tevis baidās pat Keins, tātad tu noteikti esi baigi skarbais. Nu, parādi man, ko tu spēj! Viņš vēlreiz iebelza Semam, šoreiz ar ieroča stobru. Sems sabruka ar seju dubļos.

Tad viņš uzslējās kājās. Sems vilka, cik spēka, taču rokas bija ieslodzītas. Āda kniesa. Zēns centās apslāpēt sevī paniku. Viņam gribējās skaļā balsī lamāties, bet Dreiku tas tikai uzjautrinātu.

-    Kā tad, turies kā vīrs! Dreiks klaigāja. Galu galā tev ir četrpadsmit, vai ne? Tātad cik vēl atlicis līdz tavai izkūpēšanai? IBJZ jau ir tikai tāda pārejas fāze, vai ne?

Maisītāji izraka betona kluci no zemes, un tagad, cenšoties nostāties taisni, Sems sajuta šī sloga šausmīgo svaru. Viņš varēja nostāvēt, bet ne bez pūlēm.

Dreiks pienāca pavisam tuvu. Nu, kurš tad šeit ir īstais vīrs? Kurš nolika pie vietas tevi un pārējos ķertos? Es. Un bez sazin kāda tur spēka.

Sems izdzirda aizcērtamies durvis. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja pār mauriņu nākam Keinu un Diānu.

Keins gāja nesteidzīgā soli, un, jo tuvāk viņš nāca, jo platāks pletās viņa smaids.

-    Lai es izputu, ja tas nav dumpīgais Sems Tempis! viņš teica. Ļauj man paspiest tavu roku. Ak, atvaino, piemirsu! Viņš izgrūda smiekliņu, kas liecināja ne tik daudz par jautrību, cik par atbrīvošanos no sasprindzinājuma.

-    Es viņu notvēru, pavēstīja Dreiks. Es notvēru viņus visus.

-    Patiešām. Keins pamāja ar galvu. Labi pastrādāts, Dreik. Ļoti labi. Redz, Sema drauģeļi ari ir pie vietas.

-    Kāpēc tu nepaieskā Dreikam aiz auss, Kein? Viņš taču ir tik paklausīgs suns, teica Diāna.

Maisītāji bija izcēluši no bedres Astrīdas iebetonētās rokas. Nespēdama piecelties kājās, viņa histēriski raudāja. Pie viņas piegāja Mazais Pīts. Pārliecis galvu pār savu Gameboy, viņš pārvietojās kā sapni.

Astrīda iebukņīja brālītim ar savu betona kluci.

Un piepeši Sems saprata, kas Astrīdai padomā. Saprata, ka viņam jānovērš gūstītāju uzmanība. Jāparūpējas, lai tie uz kādu bridi aizmirstu gan par Astrīdu, gan Mazo Pītu.

-    Šai meitenei gan tev nevajadzētu darīt pāri, Sems pamāja ar zodu Lanas virzienā. Viņas vārds ir Lana. Viņa ir dziedniece.

Keina uzacis uzšāvās pierē. Ko? Dziedniece?

-    Viņa spēj izārstēt visu, jebkuru ievainojumu, turpināja Sems. Astrīda, pat lāgā nespēdama paiet, lēni un ritmiski šūpoja savu kluci uz priekšu un atpakaļ, ik pa brīdim trāpot ar to pa Mazā Pīta Gameboy.

-    Viņa mani izārstēja, teica Sems. Mani sakoda koijots. Gribi apskatīties?

-    Man ir labāka doma, teica Keins. Dreik, sagādā tai skuķenei kaut ko tādu, ko šī var izdziedināt.

Dreiks, skaļi un līksmi iesmējies, piespieda pistoles stobru Semam pie ceļgala.

-    Nē! iekliedzās Diāna.

Sprādziens bija satriecošs. Sāpes gan pirmajā brīdī nejuta, taču Sems sabruka. Nokrita uz sāna kā nocirsts koks. Kāja, kļuvusi nelietojama, locījās un raustījās.

Un tad nāca sāpes.

Dreiks, nemitēdamies smaidīt, triumfējoši uzgavilēja:

-    Jā-ā!

Pārsteigtā Astrīda trieca betona kluci tik smagi, ka izsita Gameboy Mazajam Pītam no rokām un viņam pašam lika sagrīļoties.

Diāna noraizējusies sarauca uzacis. Viņa tikai tagad bija pamanījusi Mazā Pīta klātbūtni.

Cauri sarkanai sāpju miglai Sems redzēja, kā ieplešas Diānas acis, kā viņa izstiepj pirkstu, norādot uz Mazo Pītu.

-    Dreik, tu, idiots tāds! Tas sīkais! Tas sīkais!

Astrīda, nokritusi uz ceļiem, trieca betona kluci pret Gameboy.

Nebija ne gaismas zibšņa, ne skaņas.

Tikai betons, kas ieslēdza Astrīdas rokas, pēkšņi bija pazudis. Vienkārši pazudis.

Tas pats notika ar kluci, kurā bija iedzītas Sema rokas.

Un visu pārējo bērnu rokas.

Astrīda atradās četrrāpus; viņas pirkstu kauliņi bija iespiesti mīkstajā zemē.

Betona bluķi bija pazuduši tā, it kā to nekad nebūtu bijis, lai gan tiem, kuri bija iesprostoti visilgāk, rokas klāja bāla, nedzīva, pa pusei nolobījusies āda.

Keins bija žigls. Viņš atkāpās, pagriezās un skriešus metās uz skolas ēku. Diāna, šķiet, kādu bridi svārstījās, bet tad kā bulta metās Keinam pakaļ.

Mazais Pīts pacēla savu spēli. Bluķis bija pazudis kādu sekundes daļu, pirms krītot būtu to sašķaidījis. Spēle bija netīra, un tajā bija iestrēdzis zāles kumšķis, tomēr tā darbojās.

Dreiks stāvēja kā iemiets. Ierocis vēl arvien bija viņam rokā, stobrs dūmoja no Sema ceļgalā iešautās lodes.

Viņš mirkšķināja acis.

Tad pacēla ieroci un izšāva uz Mazo Pītu. Taču netrāpīja. Trāpīt viņam liedza žilbinošs zaļibalts gaismas uzliesmojums.

Dreika roka, kas turēja ieroci, visa roka līdz pat plecam uzliesmoja un aizdegās.

Dreiks kliedza. Pistole izkrita no viņa kūstošajiem pirkstiem.

Miesa pārogļojās melna. No tās cēlās brūni dūmi.

Mežonīgu šausmu pārņemts, Dreiks kliedza un blenza uz savu roku, ko ēda nost uguns. Pārvarējis sastingumu, viņš metās skriešus, taču vējš tikai uzpūta liesmas.

-    Labs šāviens, Sem! uzslavēja Edīlio.

-    Es gan mērķēju galvā, Sems, sāpēs griezdams zobus, noteica.

Lana notupās blakus Semam un uzlika rokas uz asiņainās putras vietā, kur bija zēna ceļgals.

-              Mums jātiek prom no šejienes, Sems ar pūlēm izdvesa.

-    Aizmirstiet par mani! Mums jābēg. Atpakaļ uz… Keins būs…

Bet līdz ar to viņa spēki bija galā. Sems krita, it kā viņu sevi iesūktu kaut kāds melns caurums. Viņš virpuļoja lejup un lejup aizvien dziļākā nemaņā.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

86 STUNDAS, 11 MINŪTES

-    Kur mēs esam? atjēdzies no nemaņas, Sems apjucis atklāja, ka Edilio kopā ar kādu nepazīstamu zēnu viņu pa pusei stiepj, pa pusei velk pa ceļu.

Edīlio apstājās. Vai vari nostāvēt?

Sems mēģināja nostāties kājās. Lana viņa celi bija pilnīgi izdziedinājusi. Jā. Ir labi. Nudien jūtos pa pirmo.

Atskatījies Sems ieraudzīja aiz sevis visnotaļ ērmīgu procesiju. Astrīda ar Mazo Pītu, Lana, kas turēja kāda zēna roku, kamēr viņas suns skraidelēja pa mežu, trenkādams vāveri. Kvinns, sadudzis un nokaunējies, viens pats slāja gar ceļa malu. Un gandrīz ducis nepazīstamu bērnu atbrīvotie Koutsas ķertie.

Edīlio ievēroja Sema sejas izteiksmi. Tu esi iemantojis sev sekotāju pulku, Sem.

-    Keins mums pakaļ nedzenas?

-    Pagaidām vēl ne.

Bērnu bariņš virzījās pa ceļu pa vienam vai sīkās grupiņās izklīduši, apjukuši, nedisciplinēti.

Redzot Koutsas bērnu rokas, Sems sarāvās. Betons bija izsūcis no tām visu mitrumu. Āda bija balta un ļengana un vietvietām pat nokarājās lēveros kā šausmu filmu mūmiju sadriskātie apsēji. Ap plaukstu locītavām, kur betons bija noberzis miesu līdz asinīm, rēgojās sarkani loki. Viņus visus klāja netīrumu kārta.

-    Jā, Edilio, saprazdams Sema izjūtas, noteica. Lana pa vienam vien ņem viņus priekšā. Dakterē viņus. Tā meitene ir satriecoša.

Sems nodomāja, ka ir saklausījis Edilio balsī ko neparastu.

-    Viņa ir arī glīta, vai ne, Edīlio?

Edīlio acis plati iepletās, un viņš lēnām pietvīka. Viņa ir vienkārši… Tu jau saproti…

Sems uzsita viņam pa plecu. Lai tev izdodas!

-Tu domā, ka viņa… Tas ir, tu jau mani pazīsti, esmu tikai… Edīlio stostījās, līdz apklusa.

-    Redzēsim vēl, vecīt, vai mēs dzīvi no tā visa izkulsimies. Pēc tam tu varēsi uzaicināt viņu kaut kur aiziet vai kā tamlīdzīgi.

Sems nopētīja apkārtni. Viņi atradās uz Koutsas ceļa, jaulabu gabalu no dzelzs vārtiem, tomēr vēl daudzu jūdžu attālumā no Perdidobīčas.

Astrīda, pamanījusi, ka Sems atžilbis, pielika soli. Ak tad beidzot pamodies, viņa noteica.

-    Kā tad, Sems tūdaļ pieskaņojās meitenes zobgalīgajam tonim. Pēc tam kad tieku sašauts un palaižu no rokām lāzerus, man parasti patīk mazliet nosnausties. Notvēris sev pievērsto Lanas skatienu, viņš ar lūpām izveidoja vārdu “paldies”.

Lana paraustīja plecus, kā teikdama: “Kas tur liels?”

-    Keins to tā neatstās, Astrīda, pēkšņi kļuvusi nopietna, sacīja.

-Jā. Viņš mums uzbruks, piekrita Sems. Bet vēl ne. Keins neko nepasāks, iekams nebūs izstrādājis plānu. Viņš ir zaudējis Dreiku. Un viņš noteikti kreņķēsies, ka visi šie ar spēku apveltītie bērni, kuri viņu ienīst līdz sirds dziļumiem, tagad ir mūsu pusē.

-    Kas tev liek domāt, ka viņš jau tagad nedzenas mums pakaļ?

-    Atceries pirmo reizi, kas viņš ierullēja Perdidobīčā, atgādināja Sems. Viņam bija plāns. Keins savus ļaudis bija izdresējis ne pa jokam, viņi to visu bija pamatīgi iestudējuši.

-    Tātad mēs dodamies atpakaļ uz Perdidobīču? vaicāja Astrīda.

-    Tur vēl arvien ir Orks un daži citi. Viņi var sagādāt mums nepatikšanas.

-    Mums jāsarūpē tiem bērniem kaut kāda pārtika, teica Edllio. Tas ir pats pirmais.

-    Līdz Ralfam ir trīs vai četras jūdzes, Sems sprieda. Vai viņi tās pārvarēs?

-    Domāju, ka viņiem nekas cits neatliks, sacīja Edīlio.

-     Bet viņi ir arī pārbijušies. Gandrīz vai jukuši. Galu galā iedomājies, kam viņi gājuši cauri.

-    Nobijušies esam mēs visi. Un neko tur nevaram padarīt, secināja Sems. Taču viņam nepatika, kā tas izklausījās. TS bija atruna. Tā bija tukša frāze. Protams, viņi visi bija nobijušies, bet kaut ko taču šajā sakarā varēja darīt.

Patiesībā pat bija jādara.

Sems nostājās ceļa vidū un pagaidīja, līdz pienāk pārējie.

-    Klausieties! Viņš pacēla rokas, lai pievērstu svešo bērnu uzmanību un nomierinātu viņus, taču viņi bija redzējuši, kas notiek, kad Sems paceļ rokas. Daudzi sarāvās un šķita gatavi mesties ceļmalas krūmos.

Sems steigšus nolaida rokas. Atvainojiet! Ļaujiet man sākt no jauna: vai es drīkstu lūgt jūsu uzmanību? Sems centās runāt cik vien iespējams laipni. Rokas viņš turēja, nolaistas gar sāniem. Zēns pacietīgi gaidīja, līdz bija pārliecināts, ka visi uzmanīgi klausās. Kvinns vēl arvien turējās atstatu no pārējiem.

-    Mēs visi esam piedzīvojuši daudz ļauna, teica Sems.

-    Pat ļoti ļauna. Mēs esam satriekti, esam noguruši. Mēs nezinām, kas notiek. Pasaule ap mums kļuvusi dīvaina un nesaprotama. Izmaiņas, kas notikušas mūsu prātā un ķermenī, ir pat dīvainākas par pubertāti.

Teiktais izpelnījās dažus smaidus un vienu nīgru smiekliņu.

-Jā. Es zinu, mēs visi esam satraukti. Esam nobijušies. Apzinos, ka tā notiek arī ar mani pašu, viņš, skumji pasmaidījis, atzinās. Tad nu nemēģināsim izlikties, ka nekas briesmīgs nav noticis. Ir gan. Bet reizēm pats ļaunākais ir tieši bailes. Vai zināt? Sema skatiens slīdēja pār bērnu sejām, un viņš saprata, ka tas, kas viņus nomoka, ir pat varenāks par bailēm.

-     Un ari izsalkums nav nekāds joks. Mēs atrodamies dažas jūdzes no pārtikas veikala. Tur mēs jūs visus paēdināsim. Es zinu, ka daži no jums ir pabijuši ellē, un labprāt pavēstītu, ka nu tā ir beigusies. Taču tas tā diemžēl nav.

Drūmas sejas.

Sems bija pateicis visu, kas viņam bija padomā, taču viņiem vajadzēja ko vairāk. Viņš uzmeta skatienu Astrīdai. Viņa bija tikpat nopietna kā pārējie, taču pamāja, iedrošinādama turpināt.

-    Nu labi. Labi, Sems klusi teica tik klusi, ka dažiem, lai sadzirdētu, nācās pievirzīties tuvāk. Lieta tāda, ka mēs netaisāmies padoties. Mēs cīnīsimies.

-    Mums uz to ir visas tiesības! izsaucās kāda balss.

-    Pirmais, par ko mums jātiek skaidrībā: šeit nav robežas starp normālo un tā saukto ķerto. Ja jums piemīt spēks, jūs esat mums vajadzīgi. Ja jums tāda nav, ari tad jūs esat mums vajadzīgi.

Galvas mājieni un saskatīšanās.

-    Koutsas bērni, Perdidobīčas bērni mēs visi tagad esam kopā. Mēs esam kopā. Lai izdzīvotu, jūs varbūt darījāt kaut ko ne visai slavējamu. Varbūt ne vienmēr bijāt drosmīgi. Varbūt bijāt atmetuši cerību.

Kāda meitene piepeši iešņukstējās.

-    Nu, vismaz tas tagad ir beidzies, Sems maigi sacīja.

-    Viss sākas no jauna. Tieši šeit, tieši tagad. Mēs tagad esam brāļi un māsas. Nav nozīmes tam, ka nezinām cits cita vārdu, mēs tik un tā esam brāļi un māsas. Mēs izdzīvosim, mēs uzvarēsim un atradīsim iespēju atkal būt laimīgiem.

Iestājās ilgs, dziļš klusums.

-    Tātad, viņš turpināja, mans vārds ir Sems. Esmu kopā ar jums. Pilnīgi un galīgi. Viņš pagriezās pret Astrīdu.

-    Es esmu Astrīda. Ari es esmu kopā ar jums.

-    Mans vārds ir Edilio. Kā jau tika teikts. Brāļi un māsas. Hermaņos.

-    Čuans Vongs, sacīja kalsns zēns, kura pagaidām vēl neizdziedinātās rokas izskatījās kā beigtas zivis. Esmu kopā ar visiem.

-    Deka, sacīja dūšīga, plecīga meitene ar deguna riņķi un neskaitāmām bizītēm. Esmu ar visiem. Un es šo to pieprotu.

-    Es arī, atsaucās trausla meitenīte ar iesarkanām peļastēm. Mans vārds ir Braiena. Es… nu, es protu ļoti ātri skriet.

Cits pēc cita viņi paziņoja par savu apņēmību. Balsis, kas no sākuma bija klusas, pamazām pieņēmās spēkā. Katra nākamā balss skaļāka, stingrāka, apņēmīgāka par iepriekšējo.

Vienīgi Kvinns nebilda ne vārda. Viņš stāvēja nokārtu galvu, un asaras bira viņam pār vaigiem.

-    Kvinn! Sems viņu pasauca.

Kvinns neatbildēja, tikai urbās ar skatienu zemē.

-     Kvinn! Sems pasauca vēlreiz. Tagad viss sākas no jauna. Nekas no tā, kas reiz bijis, netiek ņemts vērā. Itin nekas.

Nu ko, vecīt? Brāļi?

Kvinns cīnījās ar kamolu kaklā. Klusi, tikko dzirdami viņš | atsaucās: Jā. Brāļi.

-    Labi. Tagad sadabūsim visiem kaut ko ēdamu, teica Sems.

Kad viņi atsāka virzīties uz priekšu, tas vairs nebija juceklīgs, uz visām pusēm izklīdis bars. Lai arī viņi nemaršēja kā armija, tomēr gāja cieši cits citam līdzās. Tik cieši, cik vien to spēj pulciņš traumētu bērnu. Viņu gaita šķita kļuvusi brašāka, galvas paceltas mazliet augstāk.

Kāds pat iesmējās. Tas patiešām skanēja jauki.

Astrīda klusā balsī teica: Vienīgais, no kā jābaidās, ir pašas bailes.

-    Nez vai es to pateicu tik labi.

Edīlio paklapēja viņam pa muguru. Tu pateici gana labi, vecīt.

-    Sems atgriezies.

-Ko?

-    Sems. Viņš ir atgriezies. Nāk šurp pa šoseju.

Hovards juta, kā viņam krūtīs viss saspringst. Viņš bija

ticis rātsnama kāpnēm līdz pusei, dodoties uz makdonaldu pie Alberta pēc kārtējā vafeļu burgera.

Šo ziņu atnesa Elvuds, Dāras Beidū puisis. Viņš izskatījās atvieglots, tas nekādi nebija noliedzams. Viņa balsī skanēja prieks. Hovards klusībā secināja, ka Elvuds bijis neuzticams, bet vienlaikus saprata, ka ne jau par Elvudu un tā neuzticamību viņam patlaban jāuztraucas. Bija citas, krietni vien svarīgākas problēmas.

-   Ja jau Sems atgriezies, tad droši vien pavadā, kuras galu tur Dreiks Mervins, izgrūda Hovards.

Bet Elvuds, steigdamies pastāstīt jaunumus Dārai, bija jau gabalā un viņu vairs nedzirdēja.

Hovards pameta skatienu apkārt. Viņš jutās kā apmaldījies un īsti nezināja, ko iesākt. Puisis pamanīja Mariju Terafino stumjam pāri laukumam uz bērnudārza pusi iepirkumu ratus, kas bija piekrauti ar sulas pakām, A&D ziediem un mazliet saspaidītiem āboliem. Hovards rikšiem vien noskrēja pa kāpnēm un panāca meiteni.

-    Kā sviežas, Marij? viņš jautāja.

-    Hm, ja kādu kaut kur sviež, vai tikai tas nebūsi tu? Marija, iesmējusies pati par savu asprātību, noteica.

-   Ja? Tu tā domā? Ka es tikšu izsviests?

-    Sems nāk šurpu.

-    Tu viņu redzēji?

-    Trīs cilvēki man teica, ka viņš nākot pa šoseju. Labāk jau pasteidzies un apturi viņu, Hovard, Marija smējās.

-    Viņš ir viens, un gan jau mēs sadosim viņam pa kaklu.

-    Labu veiksmi! noteica Marija.

Ak, kaut šeit būtu Orks, nodomāja Hovards. Ja Orks būtu līdzās, viņam tiktu aiztaupītas šis Marijas zobgalības. Bet viens pret vienu tas bija cits stāsts.

-    Vai gribi, lai es pasaku Keinam, ka tu esi Sema pusē? noprasīja Hovards.

-    Es neesmu neviena pusē. Tikai to mazuļu, par kuriem rūpējos. Bet, klau, ko es pamanīju, Hovard: tiklīdz tu izdzirdēji Sema vārdu, tā biji gatavs apslapināties. Tātad vai zini ko? Varbūt tu pats esi neuzticams. Ja jau tas Keins ir tik varens, tad kāpēc tev būtu jābaidās no Sema? Pareizi? To pateikusi, viņa pārliecās pār iepirkumu ratiem un atsāka tos stumt.

Hovards, apspiezdams bailes, smagi norīstījās. Tas nekas, viņš sev teica. Mums ir Keins un Dreiks, un Orks. Mēs esam vareni. Mēs esam vareni.

Viņš ticēja tam savas divdesmit sekundes, pirms ļāvās panikai un skriešus metās pie Orka.

Orks uzturējās mājā, ko bija ieņēmis kopīgi ar Hovardu. Tā atradās tieši pretī mājai, kurā mitinājās Dreiks. īsā ieliņa atdūrās pret rātsnamu, un bērni to bija nodēvējuši par Kaušļu bulvāri.

Orks bija aizmidzis pie DVD ar kungfu filmu grandošā skaļumā. Orks bija pasācis naktis pavadīt nomodā, bet dienās gulēt.

Pēc Hovarda domām, tā bija draņķīga, bezgaumīgi iekārtota māja, kur piedevām vēl oda pēc ķiplokiem, taču Orks par to nebēdāja. Viņš gribēja būt tuvu visam, kas notika pilsētā. Un vēl viņš gribēja paturēt acīs Dreiku otrpus ielai.

Hovards pasniedzās pēc pults un izslēdza televizoru. Uz kafijas galdiņa stikla virsas mētājās tukšas alus skārdenes, pelnu traukā cigarešu gali. Orks tagad ik dienas izdzēra pāris mēriņu alus.

Kopš Betas nāves. Tad dzeršana sākās nopietni. Lai ari Hovardu pašu tas nesajūsmināja, taču viņa liktenis bija saistīts ar Orku, un pasaules aina, kāda tā pavērtos, ja Orks viņu patriektu, Hovardam nepavisam nepatika.

-    Ork, mosties, vecīt!

Nekādas atbildes.

-    Ork! Celies! Ir mēsli! Hovards bakstīja viņa plecu.

Orks pavēra aci šaurā spraudziņā. Kāpēc tu mani traucē?

-    Sems Tempis atgriežas.

Pagāja labs brīdis, līdz Orks to sagremoja. Tad viņš piecēlās sēdus un tūdaļ pieķēra sev pie pieres. Ak vai! Galva sāp.

-    To mēdz dēvēt par paģirām, atcirta Hovards. Kad Orks uzmeta viņam slepkavīgu skatienu, viņš atmaiga un teica: -Virtuvē jābūt tailenolam. Piepildījis glāzi ar ūdeni un iemetis saujā divas tabletes, viņš aiznesa to visu Orkam.

-    Kas tur tik sevišķs? vaicāja Orks. Viņš nekad nebija izcēlies ar apķērību, taču patlaban Orka grūtā galva Hovardam patiešām krita uz nerviem.

-    Sevišķs? Sems atgriežas. Tas ir gan kaut kas sevišķs.

-Un?

-    Atjēdzies, Ork! Pakustini smadzenes! Tu varbūt iedomājies, ka Sems ierodas pilsētā vienkārši tāpat, bez kaut kāda sasodīta plāna? Keina šeit nav, viņš ir tur, kalnā. Dreiks ari. Tas nozīmē, vecīt, ka pie vadības ruļļiem esam mēs ar tevi.

Orks pasniedzās pēc alus skārdenes un pagrabināja to. Izdzirdis, ka tajā klunkšķ kāda colla neizdzertā alus, viņš apmierināti nopūtās un ielēja to sev rīklē.

-    Tātad mums jāsadod tam Semam pa mizu? jautāja Orks.

Hovards vēl nebija tik tālu aizdomājies. Ja Sems atgriezies, tas, protams, nebija labi. Sems atgriezies, bet Keins ne? To bija grūti sagremot.

-    Mēs viņu izspiegosim, vecīt. Tad ari redzēsim, kas viņam aiz ādas.

Orks uz viņu pašķielēja. Ja es viņu ieraudzīšu, tad sadošu pa mizu.

-    Mums vismaz jānoskaidro, kas viņam padomā, brīdināja Hovards. Jāsameklē kāds no mūsējiem, kas palicis te, pilsētā. Varbūt Krikets. Vai Čeizs. Kuru nu izdosies dabūt rokā.

Orks piecēlās, atraugājās un teica: Man jāiet pačurāt. Tad mēs paņemsim hammeru. Dosimies sadot kādam pa mizu.

Hovards purināja galvu. Ork, klausies, ko tev teikšu. Es zinu, ka tu to negribi dzirdēt, bet, paliekot Keina pusē, mēs varam attapties mēslos.

Orks viņā blenza ar savu neizteiksmīgo, stulbo skatienu.

-    Ork, vecais, un ja nu tas, kurš uzvar, ir Sems? Ja Sems gūst virsroku pār Keinu? Kas tad notiks ar mums?

Orks neatbildēja tik ilgi, ka Hovardam jau sāka likties, ka viņš teikto nav sadzirdējis. Tad, izdvesis nopūtu, kas bija tik smaga, ka gandrīz izklausījās pēc vaida, Orks sagrāba Hovarda roku. Ko tādu viņš nekad netika darījis.

-    Hovard, es nogalināju Betu.

-    Tas tev sanāca netīšām, Ork, sacīja Hovards.

-    Tu esi no gudreļiem, Orks skumji noteica. Un tomēr reizēm esi vēl stulbāks par mani. Vai tu to apzinies?

-    Nu labi, pieņemsim.

-    Es nogalināju kādu, kurš man nebija nodarījis neko ļaunu. Astrīda uz mani nemūžam vairs pat nepaskatīsies, ja nu vienīgi ar naidu.

-    Nē, nē, nē, iebilda Hovards. Semam būs vajadzīga palīdzība. Viņam būs vajadzīgi īsti veči. Ja nu mēs ietu pie viņa tūlīt pat? Norītu to krupi, vai zini, un pateiktu: “Jā, tu tik esi vecis, Semij.”

-              Kas nogalina, deg ellē. Orks nelikās viņu dzirdējis.

-    Tā teica mana mamma. Reiz tēvs mani piekāva. Mēs bijām garāžā, un es paķēru āmuru. Orks centās ar žestiem atdarināt, kā paķer āmuru, paskatās uz to, atvēzējas. Tad viņš ļāva tam nokrist. Mamma teica: “Kas nogalina tēvu, deg ellē.”

-    Kas notika pēc tam?

Orks pacēla kreiso roku un piegrūda to Hovardam pie paša deguna. Plaukstā bija rēta, gandrīz pilnīgi apaļa, kādu ceturtdaļcollu diametrā.

-    Kas tas? vaicāja Hovards.

-    Elektriskais urbis. Trīs sešpadsmitdaļu kalibra. Orks rūgti iesmējās. Laikam jau man paveicās, ka tas nebija trīs ceturtdaļcollas, vai ne?

-    Kaut kāds sviests, vecīt, noteica Hovards. Viņš vienmēr bija zinājis, ka Orks nāk no nelabvēlīgas ģimenes. Bet elektriskais urbis tas nu bija par traku! Viņš pats nāca no vidusmēra ģimenes, un neviens no viņa vecākiem nebija dzērājs vai varmāka, vai sazin kas. Hovards, būdams sīks, vārgs un ne visai populārs, darīja, kas darāms, lai izdzīvotu. Viņam patika izrīkot, patika, ka cilvēki no viņa baidās, tāpēc īstais risinājums viņam šķita izvēlēties sev par draugu Orku.

Bet piepeši Hovards attapa, ka Orks, lai arī cik stulbs, šoreiz nekļūdās. Orks un lielais varonis Busiņa Sems nemūžam nesapratīsies.

Un tagad Hovards bija iedzīts stūrī līdz ar Orku.

Iedzīts stūri.

-    Nu labi, noteica Hovards. Tad jau dosimies pie Keina.

Orks skaļi atraugājās. Keins uz mums dusmosies.

-Jā, attrauca Hovards. Bet mēs viņam tik un tā esam vajadzīgi.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

84 STUNDAS, 41 MINŪTE

-    Turi viņu pie zemes! kliedza Diāna.

Viņas balss šķita skanam kā no tāluma. Dreiks Mervins to dzirdēja burzguļojam caur asiņaini sarkanajiem kliedzieniem, kas plēsa pušu viņa smadzenes.

Kliedzieni, kliedzieni, kliedzieni visur, no miljons mutēm brāzās cauri viņa smadzenēm, cēlās un krita, cīnījās pēc elpas.

-              Es varēšu viņu noturēt, teica kāda balss. Tas bija Keins.

-    Skaitu līdz trīs. Viens… divi…

Dreiks svaidījās un vicinājās, mežonīgi kliegdams un savainodams sevi, bet nespēdams apstāties. Sāpes… Kaut ko līdzīgu viņš nekad nebija sajutis, nebija pat iztēlojies, ka kaut kas tāds var pastāvēt.

Spēks spieda lejup. It kā tūkstoš roku turētu viņu ciešā tvērienā.

-    Vai tev ir zāģis? vaicāja Diānas balss. Ne vairs vīzdegunīga nepavisam ne -, bet spalga un pārbiedēta.

Dreiks izmisīgi cīnījās pret neredzamo varu, bet Keins ar savu telekinētisko spēku bija piespiedis viņu pie zemes. Grūtības sagādāja pat kliegšana un lamāšanās, jo Dreiks tik tikko spēja šim nolūkam pakustināt sejas muskuļus.

-    Es to nedarīšu, Panda raudādams atgaiņājās. Es nezāģēšu viņam nost to roku.

To dzirdot, sāpēm pievienojās baiļu šoks. Viņa roku? Tie gribēja…

-Ja es to izdarīšu, viņš mani nogalinās, īdēja Panda.

-    Es arī to nedarīšu, pievienojās vēl citas balsis. Neparko.

-    Nu tad to izdarīšu es, Diāna ar riebumu balsī paziņoja.

-    Paskat tik, kādi jūs visi vareni veči! Padodiet man zāģi.

-    Nē, nē, nē! spiedza Dreiks.

-    Tas ir vienīgais veids, kā noņemt sāpes, Keina balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs jūtām, gandrīz vai žēlums. Tava roka, Dreik, vecīt, ir pagalam.

-Tā skuķene… tā ķertā… elsoja Dreiks. Viņa var to salabot.

-    Viņas te nav, Keins drūmi noteica. Viņa aizgāja kopā ar Semu un pārējiem.

-    Negrieziet man nost roku! kliedza Dreiks. Labāk ļaujiet man nomirt! Vienkārši ļaujiet nomirt! Nošaujiet mani!

-    Piedod, noteica Keins, bet tu man vēl arvien esi vajadzīgs, Dreik. Pat ar vienu roku.

Bija dzirdams, ka kāds iebrāžas telpā. Vienīgais, ko varēju atrast, ir tailenols un advils, pavēstīja Datordžeks.

-    Tiksim ātrāk ar to galā, noskaldīja Diāna.

Nepacietībā degdama, kad varēs viņu sakropļot. Nevarēdama vien to sagaidīt.

-Ja tu to izdarīsi, viņš tevi nogalinās, biedēja Panda.

-    Ak, Dreiks to grib izdarīt tik un tā, sacīja Diāna. Savelciet žņaugu.

-    Viņš noasiņos līdz nāvei, brīdināja Džeks. Rokā ir lielās artērijas.

-    Viņam taisnība, piekrita Keins. Mums jāatrod paņēmiens, kā noslēgt stumbeni.

-    Tas jau tagad ir piededzināts, iebilda Diāna. Man tikai jānogriež tas, kas palicis zem dedzinājuma.

-    Jā, labi, piekrita Keins.

-    Tavs spēka lauks nelaiž mani viņam klāt, teica Diāna.

-    Vai tu varētu pavilkt to atpakaļ tā, lai paralizēta paliktu tikai

viņa kreisā puse? Tad varbūt Panda ar vēl dažiem tā sauktajiem skarbajiem puišiem varētu pieturēt stumbeni.

-    Ļauj man vismaz sameklēt dvieli. Es negribu tam pieskarties, pretīgumā viebdamies, noteica Panda.

-    Neviens man roku nost negriezīs! ķērca Dreiks. Es nogalināšu katru, kurš man pieskarsies!

-    Laid viņu vaļā, Kein! uzsauca Diāna.

Zilonis bija novēlies no krūtīm, un Dreiks atkal varēja pakustēties. Bet tagad Diānas seja atradās tikai dažu collu attālumā no viņējās, meičas tumšie mati karājās pār viņa asarām noplūdušo seju.

-              Klausies, tu, stulbais slepkavniek, Diāna viņam teica.

-    Mēs novērsīsim sāpes. Kamēr vien paliks klāt tas apdegušais stumbenis, tu jutīsies šādi. Tu kliegsi un bļausi, un slapināsi biksēs. Jā gan, tu esi apčurājies, Dreik.

Šis fakts šķita tik šokējošs, ka lika Dreikam apklust.

-    Tev ir tikai viena cerība. Viena vienīga. Ka mēs nogriezīsim tavas rokas atmirušo daļu, un, kad tas būs izdarīts, tev no jauna nesāksies asiņošana.

-    Kas man kaut ko griezīs, tas mirs, pavēstīja Dreiks.

Diāna pagāja sāņus tā, ka Dreiks viņu vairs nevarēja redzēt.

-    Ķerieties klāt! pavēlēja Keins. Panda! Struņķi! Turiet to stumbeni!

Dreiks atkal juta spiedienu, kas padarīja viņu nekustīgu. Viņš nemanīja nedz dvieli, kas tika aptīts viņam ap roku, nedz arī to, kā roka tika satverta, jo tur vairs bija tikai pliks kauls miesa bija izkususi, nervi sadeguši, viss pagalam. Sāpes sākās augstāk, kur dzīvu nervu galu vēl bija pietiekami daudz, lai tie viņa drudžainajās smadzenēs citu pēc cita raidītu sāpju viļņus.

-    Tā nav Diāna vai Panda, vai Struņķis, vai pat es, sacīja Keins. Tas nav neviens no mums, Dreik. Tas ir Sems. Tas, kurš tev to nodarīja, Dreik, ir Sems. Vai gribi, lai viņš pēc tā izsprūk sveikā? Vai arī tu vēlies izdzīvot, lai liktu viņam par to samaksāt?

Dreiks dzirdēja džinkstošu metālisku skaņu. Zāģis bija pārāk liels, lai Diāna varētu ar to viegli rīkoties. Asmens, kad viņa to nomērķēja, mazliet svārstījās.

-    Labi, teica Diāna. Turiet viņu. Centīšos tikt galā, cik ātri vien iespējams.

Dreiks zaudēja samaņu, bet viņa sapņi bija tikpat mokoši kā nomods. Viņš krita no gaismas tumsā un no tumsas gaismā; nomodā viņš kliedza, aizmidzis raudāja.

Viņš dzirdēja tālu būkšķi, atdalītajai rokai nokrītot uz grīdas.

Un tad pēkšņi mežonīga jezga: skriešana un kliedzieni, pavēļu izbļaušana un apjukums. Un Diāna, kas asiņainiem pirkstiem ver adatā diegu. Rokas pār viņu, smagums, kas izspiež no plaušām gaisu.

Itin kā lūkodamies no dziļas aizas dibena, Dreiks redzēja pār sevi pārliekušās neprātīgas sejas. Mežonīgi kvēlojošām acīm un nošķiestas asinīm tās šķita kā briesmoņu viepļi.

-    Manuprāt, viņš dzīvos, teica kāda balss.

-    Lai Dievs stāv mums klāt, ja viņš izdzīvos! teica kāda cita balss.

-    Nē. Lai Dievs stāv klāt Semam Templam!

Un tad vairs nebija nekā.

-    Astrid, tev vajadzētu parunāt ar šiem bērniem, teica Sems. Izzināt viņu spējas. Noskaidrot, cik lielā mērā viņi tās pārvalda. Būtisks ir ikviens, kurš varētu palīdzēt mums cīnīties.

Astrīda izskatījās samulsusi. Es? Vai to nevarētu darīt Edīlio?

-    Edīlio man paredzēts cits darbiņš.

Viņi bija laukumā un patlaban gurdeni sēdēja uz rātsnama pakāpieniem: Sems, Astrīda, Mazais Pīts un Edīlio. Kvinns bija pazudis, un neviens nezināja, kur. Atbrīvotie Koutsas bērni Koutsas ķertie, kā viņi tagad sevi lepni dēvēja, bija paēdināti Ralfa veikalā un pēc tam vēlreiz pie Alberta, kurš staigāja starp viņiem, izdalīdams burgerus. Daži bija apēduši par daudz un izvēmās. Bet vairumam vēl aizvien atradās vieta hamburgeram pat ja tā pamatne bija grauzdēta vafele ar šokolādes skaidiņām.

Lana, gandrīz jau izdziedinājusi bēgļu rokas, tagad pati grīļojās aiz pārguruma. Beidzot Sems redzēja, ka kājas meiteni vairs netur un viņa saļimst zālē. Viņš nepaguva piecelties, lai palīdzētu, kad daži Koutsas bērni jau bija Lanu apguldijuši. Ar maigumu, kas robežojās ar pielūgsmi, tie salocīja jakas, lai izveidotu viņai spilvenu, un apsedza viņu ar apdriskātu segu, ko bija aizņēmušies no improvizētas telts.

-    Lai notiek, es parunāšu ar viņiem, Astrīda negribīgi piekrita. Tikai ņem vērā, ka man nav tādu cilvēku nolasīšanas spēju, kādas ir Diānai.

-    Vai tas tevi uztrauc? Tu jau neesi Diāna. Un es ceru, ka es arī neesmu nekāds Keins.

-    Laikam jau klusībā biju cerējusi, ka nu viss būs galā. Vismaz uz kādu laiku.

-    Gan jau tā ari būs. Un tik tiešām uz kādu laiku. Bet vispirms mums viss jāizplāno un jāparūpējas, lai tad, kad atgriezīsies Keins, mēs būtu tam gatavi.

-    Tev taisnība, meitene vārgi pasmaidīja. Lai vai kā, es nesapņoju ne par kārtīgu maltīti, ne karstu dušu. Kur nu vēl par ilgām, ilgām miega stundām.

-    Nūja. Pagaidām patiešām vēl ir par agru sākt atslābināties, vai ne? Tad viņam kaut kas ienāca prātā. Bet, klau, parūpējies, lai M. P. justos laimīgs, ja? Es negribu, lai tu pēkšņi pazustu.

-             Tā nu gan būtu skāde, vai ne? Astrīda sausi noteica.

-    Varbūt es pamēģināšu Kvinna triku: Havajas, Pītij, Havajas.

Piegājusi pie brālīša un pārliecinājusies, ka ar viņu viss ir labi, meitene iejuka pūlī.

Sems paaicināja sev klāt Edīlio. Paklau, Edīlio, man vajag, lai tu kaut ko izdarītu.

-    Ko vien tu vēlies.

-    Tam ir sakars ar auto vadīšanu. Un noslēpuma glabāšanu.

-    Noslēpums nav problēma. Vadīšana? Viņš izteiksmīgi norīstījās kā iztrūcināts multenes personāžs.

-    Man vajag, lai tu dabūtu kravas auto un aizbrauktu uz spēkstaciju. Sems paskaidroja, ko vēlas, un Edīlio sejas izteiksme ar katru uzklausīto vārdu kļuva drūmāka. Beidzis klāstīt, Sems pajautāja: Vai tiksi ar to galā? Tev vajadzētu paņemt līdzi vismaz vienu puisi.

-    Gan jau tikšu, apsolīja Edīlio. Mani tas, protams, nesajūsmina, bet to jau tu pats zini.

-    Kuru tu ņemsi līdzi?

-    Laikam jau Elvudu, ja vien Dāra būs ar mieru man viņu aizlienēt.

-    Labi. Pirms tam varbūt pāris stundu patrenējies braukšanā.

-    Labāk gan būtu pāris dienu, novilka Edīlio. Bet tad viņš, pacēlis roku jocīgā, parodētā salūtā, noskandēja: Tiks izdarīts, ģenerāli!

Beidzot Sems bija palicis viens. Viņa pleci saguma, galva dūca no miega bada un pārciestajām sāpēm un bailēm. Jāpadomā, viņš sev teica, jāsagatavojas. Keins noteikti kaļ plānus.

Keins. Viņa brālis.

Viņa brālis.

Cik viņam vēl atlicis? Trīs dienas.

Pēc trim dienām viņš… pazudīs.

Un tas pats notiks ar Keinu.

Varbūt viņš nomirs. Varbūt kaut kā pārvērtīsies. Varbūt pavisam gludi un glīti ielidos atpakaļ vecajā Visumā, nesdams sev līdzi veselu lēveni neticamu stāstu, ko varēs tur izstāstīt.

Bet Astrīda paliks šeit.

Ja Keins būtu normāls, saprātīgs cilvēks, savas pēdējās dienas viņš aizvadītu, gatavojoties šai pazušanai, lai ari ko tā nozīmētu nāvi, pārvērtību, glābiņu. Bet Sems šaubījās, vai

Keins tā rīkosies. Keinam bija vajadzīgs triumfs pār Semu. Šī vajadzība droši vien bija pat lielāka par vajadzību būt gatavam savam galam.

-    Dzimšanas dienas man nekad nav patikušas, Sems nomurmināja.

Alberts Hilsboro, kurš tikko bija beidzis izdāļāt pateicīgajiem Koutsas bērniem burgerus, kāpa pa kāpnēm pie Sema.

-    Priecājos, ka esi atpakaļ, teica Alberts.

Semam nez kāpēc uznāca vēlme piecelties un sniegt šim puisim roku. Alberts to svinīgi paspieda.

-    Tas ir superīgi, ka tu uzturi Mikiju D.

Alberts izskatījās mazliet sapīcis. Mēs to nesaucam par Mikiju D. Tas ir makdonalds ir un vienmēr būs makdonalds. Lai gan, viņš jau pieļāvīgāk sacīja, jāteic, ka arī es pats šausmīgi grēkoju pret instrukcijām.

-    Kā tad, redzēju tos tavus vafeļburgerus.

Albertam kaut kas bija padomā. Lai arī kas tas būtu, Semam to uzklausīt nebija ne laika, ne enerģijas, taču Alberts bija kļuvis par visnotaļ nozīmīgu cilvēku tādu, ko nevar vienkārši pasūtīt tālāk. Kas uz sirds, Albert?

-    Nu, es veicu inventarizāciju pie Ralfa, un, ja vien man būtu pietiekami daudz palīgu, man šķiet, es varētu pagatavot itin brangas Pateicības dienas pusdienas.

Sems kādu brīdi blenza viņā. Tad viņš samirkšķināja acis. -Ko?

-    Pateicības diena. Tā ir nākamnedēļ.

-    Aha.

-    Pie Ralfa ir plītis. Lielas. Un neviens nav aizticis saldētos tītarus. Ja ierodas visa Perdidobīča, tad lēšu, ka kopā ir apmēram divsimt piecdesmit bērnu, vai ne? Ar vienu tītaru var paēdināt kādus astoņus, tātad mums vajadzīgs trīsdesmit viens trīsdesmit divi tītari. Šajā ziņā nav problēmu, jo pie Ralfa ir veseli četrdesmit seši.

-    Trīsdesmit viens tītars?

-    Ari ar dzērveņu mērci nebūs problēmu, tāpat ar pildījumu to vēl neviens nav aizticis. Lai gan man būs jāizdomā, kā sajaukt kopā kādas septiņas dažādas šķirnes. Nez kā tas garšos?

-    Pildījums, Sems tikpat nopietni atkārtoja.

-    Mums nav pietiekami daudz konservētu saldo kartupeļu, tātad nāksies iztikt ar svaigi ceptiem parastajiem kartupeļiem. Lielākā problēma būs putukrējums un saldējums kūkām.

Semam gribējās skaļi smieties, bet tas, ka Alberts tik daudz prātojis par šo jautājumu, vienlaikus likās arī aizkustinoši un nomierinoši.

-    Saldējums jau nu gan, visticamāk, ir notiesāts, sacīja Sems.

-Jā gan. Saldējuma mums palicis ļoti maz. Un bērni ir ņēmuši arī konservēto putukrējumu.

-    Bet kūkas mums būs tik un tā?

-    Mums ir saldēta mīkla. Un ir arī kūku veidnes, tātad varēsim izcept tās paši.

-    Tas būtu jauki, noteica Sems.

-    Man būs jāķeras klāt trīs dienas iepriekš. Palīgos vajadzēs, nu, vismaz desmit cilvēkus. Galdus iznesīsim no baznīcas pagraba un novietosim laukumā. Manuprāt, es tiktu ar to galā.

-    Par to es nešaubos, Albert, Sems izjusti sacīja.

-    Māte Marija kopā ar mazajiem izgatavos galda dekorus.

-    Paklau, Albert…

Alberts pacēla roku, liekot Semam apklust. Zinu. Tas ir, es zinu, ka pirms tam būs liela kauja. Un dzirdēju arī, ka tev tuvojas piecpadsmitā dzimšanas diena. Var notikt daudz kas slikts. Bet, Sem…

Šoreiz Sems viņu pārtrauca. Albert? Ķeries vien pie tā lielā mielasta plānošanas.

-Jā?

-    Jā. Tad cilvēkiem būs kaut kas, ko gaidīt.

Alberts aizgāja, un Sems, apspiedis žāvas, ar acīm sameklēja Astrīdu. Viņa bija iegrimusi sarunā ar trim Koutsas audzēkņiem. Astrīda ir piedzīvojusi visas iespējamās šausmas, viņš nodomāja. Bet pat netīrā blūzē, nosmulētu seju, gaišajiem matiem nokarājoties plānās un taukainās šķipsnās, šī meitene tik un tā izskatījās skaista.

Pacēlis acis pāri laukumam, Sems aiz tālākajām ēkām skaidri saskatīja okeānu. Pārlieku mierīgo okeānu.

Dzimšanas diena. Pateicības diena. Pazušana. Un divcīņa ar Keinu. Nemaz nerunājot par parasto ikdienas dzīvi, ja viņiem visiem kaut kā laimēsies izdzīvot. Nemaz nerunājot par glābiņa atrašanu vai IBJZ beigām. Bet vienīgais, ko viņš gribēja, bija paņemt Astrīdu aiz rokas, aizvest viņu uz liedagu, izklāt karstajās smiltīs segu, apgulties viņai blakus un tā nogulēt kādu mēnesi.

-    Tūlīt pēc lielajām Pateicības dienas pusdienām, Sems sev apsolīja. Tūlīt pēc apsolītās kūkas.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

79 STUNDAS, 0 MINŪTES

Cepums apvēlās uz sāna un uzslējās kājās. Tās vēl arvien bija vārgas un ļodzīgas, un viņam nācās pieturēties pie galda malas.

Toties viņš turējās ar roku, kura vēl nesen bija pilnīgi sadragāta.

Dāra Beidū un Elvuds skatījās uz viņu tā, it kā būtu brīnuma liecinieki.

-    Laikam jau tā arī ir, Lana pati sev teica.

-    Vairs nesāp, pavēstīja Cepums.

Viņš iesmējās. Smiekli bija neticīgi, šaubu pilni. Zēns pavēzēja roku, cik vien varēja, uz priekšu un, cik vien varēja, augšup. Viņš sažņaudza pirkstus dūrē.

-    Nesāp.

-    Nudien necerēju ko tādu pieredzēt, Elvuds lēnām grozīja galvu.

Cepuma asinīm pieplūdušās acis pildījās asarām. Nesāp. Vairs nemaz nesāp, viņš klusiņām čukstēja.

Cepums spēra izmēģinājuma soli. Tad vēl vienu. Zēns bija zaudējis daudz svara. Viņš bija bāls, vēl trakāk gandrīz zaļš. Viņš grīļojās kā lācis, kas staigā uz pakaļkājām un gatavs kuru katru brīdi nogāzties. Cepums izskatījās pēc tā, kas patiesībā arī bija: pēc cilvēka, kurš tikko atgriezies no elles.

-    Paldies, viņš čukstus sacīja Lanai. Paldies.

-    Tas nav mans nopelns, teica Lana. Tas ir tikai… nu, es nezinu, kas tas ir.

Viņa bija pārgurusi. Cepuma dziedināšana bija prasījusi daudz laika. Viņa sāpju kliedzienu pamodināta, meitene ieradās slimnīcā jau astoņos no rīta.

Cepuma ievainojums izrādījās vēl nelādzīgāks par viņas pašas lauzto roku. Dziedināšana bija aizņēmusi vairāk nekā sešas stundas, un viss labums, ko deva gulēšana parkā, bija izgaisis, un Lanas spēki atkal bija izsīkuši. Ārā noteikti spīdēja saule, bet vienīgais, ko viņa patlaban vēlējās, bija gulta.

-    Tas ir darbs, kas man kaut kā padodas, cīnīdamās ar žāvām un staipīdama savilkto muguru, teica Lana. Vienkārši… darbs.

Cepums pamāja ar galvu. Tad viņš izdarīja ko tādu, ko neviens nebija gaidījis. Viņš piegāja pie Dāras un nometās viņas priekšā ceļos.

-    Tu mani visu laiku kopi.

Pārsteigtā Dāra raustīja plecus un izskatījās ārkārtīgi samulsusi. Ir jau labi, Cepum.

-    Nē. Viņš neveikli saņēma meitenes roku un piespieda to sev pie pieres. Visu, ko tu jelkad sagribēsi. Jebko. Jebkurā laikā. Vienmēr. Viņa balsi aizžņaudza asaras. Visu.

Dāra uzcēla Cepumu kājās. Kādreiz viņš bija gandrīz tikpat liels un smags kā Orks. Puisis vēl arvien bija gana liels, lai slietos pāri Dārai kā tornis. Tev jāatsāk ēst, viņa sacīja.

-    Jā, ēst. Cepums pamāja ar galvu. Un ko pēc tam?

Dāra izskatījās mazliet aizkaitināta. Es nezinu, Cepum, -

viņa teica.

Toties Lana zināja. Ej uzmeklē Semu, viņa sacīja. Drīzumā gaidāma kauja.

-    Es varēšu kauties, apliecināja Cepums. Tiklīdz būšu kaut ko apēdis un, nu, atkal ticis pie spēkiem.

-    Makdonalds ir atvērts, teica Dāra. Pamēģini frančmaizes burgeru. Garšo labāk, nekā izklausās.

Cepums aizgāja.

-    Lana, teica Dāra. Es zinu, ka tas galvenokārt saistīts ar Cepumu, bet jūtos tā, it kā tu būtu izglābusi arī manu dzīvību. Viņu kopdama, es nudien juku prātā.

Lanai šie pateicības vārdi lika justies neērti. Tā tas ar viņu bija allaž, pat sīkumos. Un vēl jo vairāk tagad: doma, ka cilvēki viņai pateicas par to, kas bija gandrīz brīnums, šķita absurda.

-    Vai tu nezini kādu vietu, kur es varētu izgulēties? Kur būtu gulta? viņa jautāja.

Elvuds aizveda Lanu un Patriku uz savām mājām. Tās atradās kādu pusjūdzi no laukuma, un, kad viņi to sasniedza, Lana jau, stāvēdama kājās, gulēja.

-    Nāc iekšā! aicināja Elvuds. Vai vēlies kaut ko apēst?

Lana papurināja galvu. Tikai vietiņu, kur… to tur dīvānu.

-    Tu vari izmantot kādu no augšstāva guļamistabām.

Bet Lana jau bija ar seju iekritusi dīvāna spilvenos. Un pēc

pussekundes viņa jau bija aizmigusi.

Kad meitene pamodās, bija jau nakts. Pagāja brīdis, iekams Lana saprata, kur atrodas.

Elvuds bija gādīgi pabarojis Patriku. Uz virtuves flīzēm atradās tīri izlaizīts šķīvis. Patriks bija saritinājies pie gāzes kamīna, kaut ari tajā nedega uguns.

Lana bija mežonīgi izsalkusi. Juzdamās kā kramplauzis, viņa pārmeklēja virtuvi. Ledusskapis bija iztukšots, ja neskaita citronu sulu, sojas mērci, piena paku, kam sen bija beidzies derīguma termiņš, un dažas briesmīgi vecas salātu lapas.

Saldētavā aina bija labāka. Tur stāvēja saldēti piparoti vistu spārniņi, kaut kas vakuuma traukā un peperoni pica, gatava likšanai mikroviļņu krāsnī.

-    Ak jā, noteica Lana. Pilnīgi noteikti.

Viņa iešāva picu mikroviļņu krāsnī un uzspieda vajadzīgos ciparus. Bija valdzinoši nolūkoties, kā tā iekšpusē griežas. Mute pieplūda ar siekalām. Tas bija viss, ko viņa varēja darīt gaidīt, līdz mikroviļņu krāsns iezvanīsies.

Lana tiesāja picu, plēsdama to ar pirkstiem, locīdama iekšā taukainās šķēles un uzlasīdama visu, kas nobiris uz letes.

-    Ak tu arī gribi kādu gabaliņu? viņa jautāja, kad, dedzīgi luncinādams asti, parādījās Patriks. Lana pasvieda viņam gabalu, un suns to noķēra gaisā.

-    Lieliski. Esam šo to piedzīvojuši, vai ne, draudziņ?

Augšstāvā Lana atrada plašu guļamistabu un nākamo pusstundu pavadīja zem karsta ūdens strūklas. Ūdens, kas aizplūda kanalizācijā, bija melns un sarkans.

Tad viņa iesauca dušā Patriku, iezieda viņu ar šampūnu, noskaloja un izstūma ārā, kur viņš, purinādamies kā negudrs, piešļakstīja ar ūdeni visu vannasistabu.

Lana ietinās dvielī un devās izpētīt māju, nolēmusi pie viena sameklēt sev kādas drēbes. Izskatījās, ka māsu Elvudam nav bijis, toties māte bijusi sīciņa, tāpēc, ciešāk sasienot jostu,

Lanai izdevās tērpu saturēt.

Viņa paņēma rokās savas vecās drēbes un gandrīz noģība no smakas.

-    Ak mans Dievs, Patrik! Tad tā es visu laiku smirdēju? Man šīs drēbes jāsadedzina.

Taču viņa aprobežojās ar to, ka iegrūda savas dubļainās, asiņainās, sadriskātās un sviedriem piesūkušās drēbes atkritumu maisā. Vecās kurpes Lanai nelaimīgā kārtā nācās |

atstāt: Elvuda mātes apavi viņai bija savus divus izmērus par lielu.

Dodoties lejup pa kāpnēm, Lana jutās tik labi, kā nebija jutusies jau sen. Ieraudzījusi telefonu, viņa nespēja nociesties, nepacēlusi klausuli. Piezvanīt mammai. Pateikt viņai… nu, kaut ko. Meitene nebija aizmirsusi, kas viņai tika stāstīts par IBJZ. Un tomēr…

-    Nav signāla, Patrik.

Patriku tas neinteresēja.

-    Vai zini ko, Patrik? Tagad es apsēdīšos un mazliet paraudāšu.

Bet asaras nenāca. Pēc brīža Lana nopūtās un iznesa uz lieveņa sasilušu diētisko pepsikolu.

Bija pats nakts vidus. Ielā valdīja klusums. Viņa atradās pilsētiņā, kurā bija uzaugusi, taču nu jau vairākus gadus bija prom no tās. Dienā Lana bija satikusi dažus bērnus, ko kādreiz bija pazinusi, taču zem biezās netīrumu kārtas gandrīz neviens viņu nepazina. Tagad varbūt viņu vismaz pazīs. Taču Lanai ienāca prātā, ka tagad, kad viņa bija tīra, viņu varbūt vairs nepazīs Sems, Astrīda un Edilio.

-    Man ir tāds noskaņojums, ka varētu kaut kur aiziet, Patrik, viņa teica. Tikai nezinu, kurp.

Ielā iegriezās mašīna. Tā pārvietojās lēni. Lai arī kas sēdēja pie stūres, bija skaidrs, ka nekāds pieredzējušais braucējs tas nav.

Lana saspringa, gatava mesties iekšā un ieslēgties. Viņa pielika plaukstu virs acīm, tomēr šoferis nebija saskatāms, un neizskatījās arī, ka viņš gribētu apstāties un patērzēt. Auto kādu gabalu turpināja braukt un tad iegriezās šķērsielā.

-    Laikam kaut kāda patruļa, Lana teica Patrikam.

Bridi pakavējusies uz lieveņa, meitene devās iekšā.

Un tūdaļ pamanīja virtuvē kādu stāvam.

Patriks ierūcās un saslēja spalvu.

-    Čau, ķertā! sacīja Dreiks.

Lana atkāpās, bet bija jau par vēlu. Dreiks notēmēja uz viņu ar pistoli.

-    Esmu labrocis. Vismaz kādreiz biju. Taču no šāda attāluma varu trāpīt arī ar kreiso.

-    Ko tu gribi?

Dreiks norādīja uz savas labās rokas stumbeni. Tas beidzās tieši virs elkoņa. Kā tu domā, ko es gribu?

Tajā vienīgajā reizē, kad Lana bija redzējusi Dreiku Mervinu, viņš tai atgādināja koijotu Barvedi: spēcīgs, ārkārtīgi uzmanīgs, bīstams. Tagad viņa slaikais stāvs šķita izdēdējis, haizivs smaida vietā saspringta grimase, ap acīm sarkani loki. Kādreiz tik draudīgais skatiens bija drudžaini saspringts un dedzinošs. Viņš izskatījās pēc tāda, kurš pārcietis prātam neaptveramu spīdzināšanu un tomēr izdzīvojis.

-    Es mēģināšu, apsolīja Lana.

-    Ne tikai mēģināsi, teica Dreiks, taču tūdaļ pat sarāvās sāpēs. Viņa seja saviebās, un no rīkles izlauzās zems, gandrīz dzīvniecisks kunkstiens.

-    Nezinu, vai man izdosies pieaudzēt visu roku, teica Lana. Ļauj tai pieskarties.

-    Ne jau šeit, viņš nošņācās un sakustināja pistoli. Ārā pa sētas durvīm!

-   Ja tu mani nošausi, es nevarēšu tev palīdzēt, aizrādīja Lana.

-    Vai suņus izdziedināt tu māki? Kā būtu, ja es šitam izšķaidītu smadzenes? Vai tu varētu viņu dabūt atpakaļ uz pekām? Kā tev liekas, ķertā?

Automašīna, kuru Lana bija redzējusi braucam, bija apstādināta sānieliņā aiz mājas. Motors rūca. Pie stūres bija zēns, vārdā Panda.

-    Neliec man to darīt, lūdzās Lana. Es tev tik un tā palīdzēšu. Tev tas nav jādara.

Taču strīdēties bija veltīgi. Ja arī Dreikam kādreiz bija piemitusi sirdsapziņa, tā bija pazudusi līdz ar viņa roku.

Tad viņi brauca pa miegā iegrimušo pilsētu.

Ārā, naktī.

Hovards to bija redzējis pats savām acīm šo Sema sapulcināto mazo armiju. Viņš bija redzējis tos piestājam pie Ralfa pārtikas veikala. Veikals nebija apsargāts, un tas nozīmēja, ka pārējie šerifi nolēmuši paiet malā un labāk nerādīties acīs.

Viņu ir pārāk daudz, bija secinājis Hovards.

Pēc tam viņš kopā ar Orku pievāca auto un devās uz Koutsas Akadēmiju. Taču viņiem bija misējies nepareizi nogriezties, un, iestājoties naktij, viņi atradās uz zemesceļa, kas veda tuksnesī.

Viņi griezās atpakaļ, braukdami paši pa savām pēdām, līdz atkal nokļuva uz galvenā ceļa, bet ari tas izrādījās nepareizi. Un tad viņiem izbeidzās benzīns.

-    Tā bija tava stulbā ideja, murmināja Orks.

-    Ko tad tu gribēji darīt? Palikt pilsētā kopā ar Semu? Viņš atvedis sev līdzi kādus divdesmit cilvēkus.

-    Es varētu sadot viņam pa mizu.

-    Ork, neesi idiots! Hovards aizkaitināts atcirta. Ja te nav ne Keina, ne Dreika un Semijs iesoļo pilsētā kā varens virs, kā tu domā, ko tas nozīmē? Nāc reiz pie prāta, Ork, parēķini!

Orka cūkas ačteles sašaurinājās līdz niecīgām spraudziņām. Nesauc mani par stulbu. Ja vajadzēs, izšķaidīšu tev visus zobus.

Minūtes divdesmit Hovards dzesināja muti, remdējot Orka aizvainotās jūtas. Tam, ka abi bija iestrēguši kaut kādā nomaļā kaktā, sēdēdami vāģi, kas nedomāja kustēties uz priekšu, ar šo mierināšanu, protams, nebija līdzēts.

-    Es redzu gaismu, pavēstīja Orks.

-    Ei, patiešām. Hovards izlēca no mašīnas un metās skriešus. Orks klumpačoja viņam pa pēdām.

Krietnu gabalu priekšā ieslīpi virzījās divi auto stari. Ja viņi palēninās skrējienu, auto pabrauks garām, viņus nepamanot.

-    Pasteidzies! sauca Hovards.

-     Noķer viņus! mudināja Orks, pats pāriedams no skrējiena uz smagnēju stampāšanu.

-    Labi! nokliedzās Hovards, bet tajā brīdī viņam aizķērās kāja un viņš nostiepās dubļos. Uzrāvis sevi kājās, puisis sajuta asas sāpes potītē.

-    Kas, pie…? Hovards sastinga. Tumsā kāds bija. Ne Orks, bet kāds, kas pretīgi oda un elsoja kā suns.

Hovards tūdaļ pat metās skriešus. Kāds dzenas man pakaļ! viņš spiedza.

Automašīnas ugunis bija nomērķētas tieši uz viņu. Viņš tos panāks. Viņš tos panāks. Ja vien atkal nenokritīs. Ja viņu nenotvers briesmonis.

Hovarda pēda skāra asfaltu, un viņu apžilbināja mirdzoši balta gaisma. Auto, spalgi nokaucies, apstājās.

Briesmonis nekur nebija manāms.

-    Hovard?

Viņš pazina šo balsi. Pa logu bija izliecies Panda.

-    Panda? Vecīt, kāds prieks tevi redzēt! Mēs bijām…

Piepeši no tumsas iznira kaut kas vēl tumšāks. Tas lēca

un zibens ātrumā sakampa Pandas roku. Panda izgrūda spiedzienu.

Mašīnā izmisīgi rēja suns.

Kaut kas trāpīja Hovardam pa muguru, un viņš nokrita četrrāpus.

Auto rāvās uz priekšu. Buferis apstājās sešas collas no Hovarda galvas.

Atskanēja kliedziens. Vīrieša balss. Orks. Kaut kur aiz muguras tumsā klīda Orks.

Visapkārt bija suņi, tie ņudzēja ap Hovardu. Nē, ne suņi, viņš nodomāja, tie ir vilki. Koijoti.

Mašīnas durvis pavērās, un pa tām izvēlās Panda līdz ar koijotu, kas bija iekodies tam rokā. |

Skaļš rībiens un oranžas gaismas zibsnis.

Taču koijotus tas neapturēja.

Vēl viens šāviens, un kāds no koijotiem sāpēs iegaudojās.

Gaismas laukumā iesteberēja Dreiks. Viņš izskatījās nožēlojams.

Koijoti atkāpās, vairīdamies no gaismas, tomēr nedomāja pazust. Hovards lēnām uzrausās kājās.

Dreiks notēmēja ar pistoli Hovardam sejā. Vai tu man tos suņus uzrīdīji?

-    Tie sakoda arī mani, protestēja Hovards. Tad viņš pagriezās pret tuksnesi un iesaucās: Ork, Ork, vecīt! Ork!

Tad atskanēja kāda balss. Tā šņirkstēja kā slapja grants, bet bija spokaini augsta: Dod mums sievieti.

Hovards blenza naktī, cenzdamies kaut ko saprast. Tas nebija Orks. Kur palicis Orks?

-    Kādu sievieti? noprasīja Dreiks. Kas tu esi? Tuksnesis ap mašīnu sakustējās. Lēni no visām pusēm

zagās klāt ēnas. Hovards kāpās atpakaļ, bet Dreiks stāvēja, kur stāvējis.

-    Kas tur ir? viņš noprasīja.

Gaismas aplī ienāca kašķains koijots, kura rētainais purns šķita atiezts ļaunā smīnā. Hovards gandrīz novēlās zemē, kad saprata, ka runātājs bija šis koijots.

-    Dod mums sievieti.

-    Nē, Dreiks, ātri atgūdamies no šoka, atcirta. Viņa ir manējā. Man vajag, lai viņa izdziedē man roku. Viņai ir spēks, un es gribu atgūt savu roku.

-    Tu neesi nekas, noņurdēja koijots.

-    Es esmu puisis ar šaujamo, pavēstīja Dreiks. Hovardam likās, ka abi šo atšķirīgo sugu pārstāvji gatavi

ar skatieniem izdedzināt viens otrā caurumus.

-    Ko tu no viņas gribi? jautāja Dreiks.

-    Tumsa teica: atved sievieti.

-    Tumsa? Kā to saprast?

-              Dod mums sievieti, Barvedis atkārtoja savu prasību.

-    Vai arī mēs jūs visus nogalināsim.

-    Es nogalināšu daudzus jūsējos.

-    Tu mirsi, stūrgalvīgi sacīja Barvedis.

Hovards juta, ka ir laiks iejaukties. Puiši, puiši! Raugieties, kā gribat, bet rezultāts mums te paliek neizšķirts. Tad kāpēc nepalūkot, vai nevaram kaut kā vienoties?

-    Par ko tu runā?

-    Labi, klausies, Dreik, tu kaut ko teici par sievieti, kas izārstēšot tavu roku?

-    Viņai ir spēks. Es gribu atpakaļ savu roku.

-    Un mister… mm… koijot… jums viņa jāaizved pie kaut kāda suņa, vārdā Tumsa?

Skatiens, ar kādu Barvedis apveltīja Hovardu, liecināja, ka viņš šo zeņķi labprāt uz karstām pēdām saplosītu un apēstu.

-    Labi, Hovards drebošā balsī sacīja. Manuprāt, mēs varam noslēgt darījumu.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

»

74 STUNDAS, 10 MINŪTES

-     Astrld! ierunājās Edilio. Man tik ļoti žēl tavas mājas. Jūtu tev līdzi.

Astrīda saspieda Edīlio roku. Jā. Jāatzīstas, ka man bija smagi to ieraudzīt.

-    Tu vari palikt ugunsdzēsēju depo kopā ar mani un Semu, un Kvinnu, piedāvāja Edīlio.

-     Būs jau labi. Mēs ar Pītiju kādu laiku padzīvosim Mātes Marijas un Brāļa Džona mājā. Viņi tur diez vai mēdz uzturēties. Un pat tad, ja tur kāds dzīvo, nu, tu jau zini, ir patīkami, ja līdzās ir cilvēki.

Trijotne Edīlio, Astrīda un Mazais Pīts atradās kabinetā, kas kādreiz bija piederējis Perdidobīčas mēram un ko pēc tam bija ieņēmis Keins Sorens. No sākuma Sems bija pretojies domai par kabineta pārņemšanu tas viņam bija licies ārišķīgi un nevajadzīgi. Bet Astrīda viņu pārliecināja gan par to, cik svarīgi ir simboli, gan par to, ko bērniem nozīmē izjūta, ka kāds uzņēmies par viņiem atbildību.

Viņa iesēdināja Mazo Pītu krēslā un iedeva viņam papīra turzu, pilnu ar rīsu pārslām. Mazajam Pītam patika tās ēst sausas, bez piena.

-    Kur Sems? jautāja Astrīda. Un kāpēc mēs esam šeit?

Edīlio izskatījās samulsis. Mums tev kaut kas jāparāda.

Tajā brīdī durvīs parādījās Sems. Viņš pat neuzsmaidīja

Astrīdai, savukārt Mazajam Pītam veltīja piesardzīgu skatienu.

Tad viņš, aši pametis sveicienu, teica: Astrīd, ir kaut kas tāds, kas tev jāredz. Un, manuprāt, būtu labāk, ja Mazais Pīts to neredzētu.

-    Es nesaprotu.

Sems iekrita krēslā, ko pēdējā laikā bija aizņēmis Keins. Astrīda jutās satriekta, redzot, cik līdzīgi, pavirši uzlūkojot, šķita abi zēni. Un ari par to, cik atšķirīgu reakciju viņā pašā izsauca abu līdzīgās iezīmes. Keins savu augstprātību un cietsirdību slēpa ar mierīgu un savaldīgu stāju, turpretī Sems ļāva savām emocijām brīvi atainoties sejā. Šobrīd viņš bija noskumis, noguris un noraizējies.

-    Kā tu domā, vai M. P. nevarētu pasēdēt blakustelpā kopā ar Edīlio?

-    Tas izklausās biedējoši, teica Astrīda. Un Sema sejas izteiksme nevedināja domāt par pretējo.

Viņa panāca, lai brālītis pieceltos un izietu, taču tas prasīja zināmas pūles. Mazajam Pītam līdzi izgāja Edīlio.

Sems turēja rokā DVD. Vakar es aizsūtīju Edīlio uz spēkstaciju sadabūt divas lietas, viņš paskaidroja. Pirmām kārtām automātiskos ieročus no sardzes mājas.

-    Mašīnpistoles?

-   Jā. Ne tik daudz pašiem, cik tālab, lai tiem netiktu klāt citi.

-    Nu jau mums iestājies bruņošanās drudzis, secināja Astrīda.

Viņas tonis, šķiet, Semu kaitināja. Vai gribi, lai atstāju tos Keinam?

-    Es jau nekritizēju, tikai… pats saproti. Devltklasnieki ar mašīnpistolēm: ir grūti izdomāt šim stāstam laimīgas beigas.

Sems mazliet atmaiga. Jā. Vārdu savienojums “devītklasnieki ar mašīnpistolēm” kaut kā nesader ar jaukas dienas novēlējumu.

-    Nav brīnums, ka tu izskaties tik nomākts. Taču, to pateikusi, Astrīda saprata, ka ir kļūdījusies. Semam bija vēl kas sakāms. Kaut kas ļaunāks. Saistībā ar DVD.

-    Ari es, tāpat kā tu, prātoju, kāpēc IBJZ centrs ir tieši spēkstacijā. Desmit jūdžu rādiusā no turienes. Kāpēc? Tad nu Edīlio izskatīja dažus turienes apsardzes videoierakstus.

Astrīda pielēca kājās tik pēkšņi, ka pati izbrīnījās. Vispār jau nav labi, ka es atstāju PItiju vienu.

-    Tu jau zini, kas tajā ierakstā būs redzams, vai ne? Tas neskanēja kā jautājums. Tu to uzminēji jau tajā pirmajā nakti. Atceros, mēs aplūkojām videokarti. Tu apliki roku mazajam Pītam ap pleciem un uzmeti man ļoti savādu skatienu. Tad es vēl nesapratu, ko šis skatiens var nozīmēt.

-    Tad es tevi nepazinu, teica Astrīda. Nezināju, vai varu tev uzticēties.

Sems ieslidināja DVD atskaņotājā un ieslēdza televizoru.

-    Skaņas kvalitāte gan nekam neder.

Ekrānā Astrīda ieraudzīja spēkstacijas kontroles telpu, uzņemtu platā leņķī un no ļoti augsta skatpunkta.

Kadrā bija ietverta visa kontroles telpa. Pieci pieaugušie: trīs vīrieši un divas sievietes. Viens no šiem cilvēkiem bija Astrīdas tēvs. Viņa tēls lika sakāpt kaklā kamolam. Tur viņš sēdēja, viņas tētis, šūpodamies savā krēslā un jokodamies ar sievieti, kura turpat līdzās bija pārliekusies pār kaut kādiem dokumentiem.

Un pie tālākās sienas sēdēja Mazais Pīts ar neiztrūkstošā GameBoy gaismas atspīdumu sejā.

Vienīgā skaņa bija neskaidra, grūti saklausāma saruna.

-    Tūlīt būs, sacīja Sems.

Pēkšņi atskanēja skaļš elektrisks brīdinājuma signāls; ierakstā tas šķita spalgs un izkropļots.

Visi, kas atradās telpā, pielēca kājās. Cilvēki metās pie monitoriem, pie instrumentu rādījumiem. Astrīdas tēvs uzmeta noraizējušos skatienu dēlam, bet tad pieliecās pie sava monitora un ielūkojās tajā.

Telpā saskrēja vēl citi cilvēki. Visi lietpratīgi metās pie monitoriem.

No visām pusēm tika izkliegtas panikas pilnas instrukcijas.

Gāja vaļā otra trauksme, spalgāka par pirmo.

Skaņai pievienojās gaismas signāls.

Bailes ikkatrā sejā.

Mazais Pīts, ar rokām aizspiedis ausis, drudžaini šūpojās turp atpakaļ. Vientiesīgajā sejiņā vīdēja sāpju grimase.

Desmit pieaugušie, kas tagad atradās telpā, darbojās šausmīgā apvaldīta izmisuma pantomīmā. Tika spaidītas klaviatūras, raustīti slēdži. Astrīdas tēvs, paķēris biezu instrukciju grāmatu, ņēmās to šķirstīt. Un visu laiku, kamēr gaudoja trauksme un cilvēki centās to pārkliegt, Mazais Pīts, ar rokām aizspiedis ausis, spiedza, spiedza, spiedza.

-    Es negribu to redzēt, teica Astrīda, tomēr nespēja novērsties.

Mazais Pīts pielēca kājās.

Viņš pieskrēja pie tēva, bet tēvs izmisis viņu atgrūda. Mazais Pīts atsitās vispirms pret krēslu, tad pret garu galdu, uz kura atradās monitors. Viņa skatiens ieurbās ekrānā, kas zibsnīja, zibsnīja, zibsnīja spilgti sarkanā brīdinājuma krāsā.

Skaitlis “četrpadsmit”.

-    Kods “viens-četri”, Astrīda neskanīgi sacīja. Tētis teica, ka tas esot kodola pārkaršanas kods. Toreiz viņš to pārvērta par joku. Kods “viens-viens” niecīga trauksme; kods “viens-divi” jāsāk uztraukties; kods “viens-trīs” jāzvana gubernatoram; kods “viens-četri” atliek vairs tikai lūgties. Nākamā pakāpe, kods “viens-pieci” ir… iznīcināšana.

Ierakstā Mazais Pīts atrāva rokas no ausīm.

Trauksmes signāls nerimās.

Tad visu ekrānu pārklāja spožs zibsnis. Dažas sekundes statikas.

Kad attēls nostabilizējās, brīdinājuma signāls bija apklusis.

Un Mazais Pīts telpā bija palicis viens.

-    Astrīd, tu varbūt pamanīji, ka uz lentes fiksēts desmitais novembris, desmit un astoņpadsmit minūtes no rīta.

Tieši tajā bridi pazuda visi cilvēki, kuri vecāki par četrpadsmit gadiem.

Mazais Pīts ierakstā bija pārstājis kliegt.

Viņš pat nelūkojās apkārt, tikai atgriezās pie krēsla, kurā līdz tam bija sēdējis, pacēla spēli un atsāka spēlēt.

-    IBJZ izraisīja Mazais Pīts, drūmi pavēstīja Sems.

Astrīda aizklāja seju ar rokām. Viņu pārsteidza spēks, ar

kādu lauzās ārā asaras. Meitene gan centās apvaldīt šņukstus, taču pagāja vairākas minūtes, pirms viņa atkal bija spējīga parunāt. Sems pacietīgi gaidīja.

-    Viņš neapzinājās, ko dara, Astrīda nedroši sacīja. Viņš nesaprot, ko dara. Ne tā kā mēs. Viņam nepastāv: ja izdarīšu “to”, tad notiks “tas”.

-    Zinu.

-    Tu nedrīksti viņu vainot, Astrīda palūkojās augšup, un viņas acis izaicinoši mirdzēja.

-    Vainot viņu? Sems piecēlās, lai apsēstos meitenei blakus uz dīvāna. Pietiekami tuvu, lai viņu kājas saskartos.

-    Astrīd, ir neticami, ka man tev tas jāsaka, bet šķiet, ka tu kaut ko esi palaidusi garām.

Meitene pagrieza pret viņu savu asarām noplūdušo seju. Viņas skatiens bija pētošs.

-    Astrīd, tur norisinājās pārkaršana. Neizskatījās, ka viņi to būtu novērsuši. Visi izskatījās pārlieku nobijušies.

Astrīda nopūtās. Semam bija taisnība: viņa to patiesi bija palaidusi garām. Viņš pārtrauca pārkaršanu. Kodolkatastrofa būtu aizgājusi bojā visa Perdidobīča.

-Jā… Lai ari es neesmu sajūsmā par veidu, kā viņš to panāca, bet laikam jau Mazais Pīts ir izglābis mums visiem dzīvību.

-    Viņš apturēja pārkaršanu, atkārtoja Astrīda, pat vēl īsti neaptverdama teiktā jēgu.

Sems pasmaidīja. Viņš pat iesmējās.

-    Kas tur tik smieklīgs? viņa noprasīja.

-    Man kaut kas pielēca ātrāk nekā Astrīdai Ģēnijam. Man tas traki patīk. Tagad es kādu minūti par to patlksmināšos.

-    Patlksminies labi dūšīgi, jo tas droši vien vairs nekad neatkārtosies, noteica Astrīda.

-    Ak, tici man, es to apzinos. Sems satvēra meitenes roku, un viņa jutās pateicīga par šo pieskārienu. Viņš mūs izglāba.

Bet viņš arī ir radījis visu šo dīvaino pasauli.

-    Ne visu, Astrīda papurināja galvu. Mutācijas bija sākušās jau pirms IBJZ. Patiesi, šis process bija obligāts IBJZ priekšnoteikums. Bez mutācijām tāda IBJZ nemaz nebūtu varējusi rasties.

-       Vari, cik vien tīk, bombardēt mani ar saviem “patiesi” un “process”, un “obligāts priekšnoteikums”, es tik un tā tīksmināšos. Uz Semu viņas teiktais, kā redzams, nebija atstājis iespaidu.

Astrīda pacēla zēna roku sev pie lūpām un noskūpstīja viņa pirkstus.

Tad viņa palaida tos vajā, piecēlās, aizsoļoja līdz istabas galam un pagriezās. Atceries Diāna apgalvo, ka tās esot kā mobilā telefona strīpiņas. Divas, trīs. Keinam ir četras. Tev droši vien tāpat. Pītijam… domāju, ka viņam varētu būt piecas vai septiņas.

-    Vai desmit, piebilda Sems. I

-    Diāna domā, ka tā ir tāda kā uztveršana. Ka dažiem no mums tā ir labāka. Ja tas ir tiesa, tad mēs šo spēku neradām, bet tikai sakoncentrējam un izmantojam.

-    Tātad?

-Tātad no kurienes tas nāk? Runājot līdzībās: kur ir mobilā telefona tornis? Kas rada spēku?

Sems nopūties piecēlās. Viens gan ir skaidrs: tas nekādā gadījumā nav izpaužams. To zinu es, zini tu un zina Edīlio.

Neviens cits to nedrīkst uzzināt.

Astrīda pamāja ar galvu. Viņu ienīdīs. Vai arī mēģinās izmantot.

Sems pamāja ar galvu. Kaut varētu…

-    Nē, Astrīda bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Panākt, lai viņš to anulē, nav iespējams.

-    Žēl, noteica Sems. Mute savilkās greizā smaidā, bet acis palika nopietnas. Tāpēc, ka “tik-tak, tik-tak”.

Lana klumzāja nakts tumsā.

Atpakaļ pie koijotiem. Nakts murgs atgriezās.

Un tagad, lai izmisums būtu vēl lielāks, kopā ar viņu slāja Dreiks un Hovards.

Dreiks ar savu ieroci. Dreiks, kurš sāpēs lādējās.

Un Hovards, kas nemitīgi sauca nakts tumsā: Ork, Ork!

Lielākas par jebkuru izmisumu bija bailes no raktuvēm un tā, kas mitinājās turienes dzīlēs.

Viņa nebija paklausījusi Tumsai.

Ko šis bangojošais briesmonis ar viņu izdarīs?

-    Apstāsimies, un es mēģināšu salabot Dreika roku, ja? viņa lūdzās.

-    Neapstāties, rūca Barvedis.

-    Ļaujiet man vismaz pamēģināt.

Barvedis nelikās par Lanu ne zinis, un viņi skrēja un klupa, cēlās un atkal skrēja.

Glābiņa vairs nebija. Nebija vairs nekādas iespējas izglābties.

Ja nu vienīgi…

Viņa pietuvojās Dreikam. Un ja nu viņš neļaus man tevi dziedināt?

-    Nemēģini mani apmuļķot! atcirta Dreiks. Lai vai kā, es labprāt redzētu, kas tas par radījumu, kurš tevi tā pārbiedējis.

-    Tu nebūsi laimīgs, to redzējis, Lana apsolīja.

-    Kas tas ir? nervozi jautāja Hovards. Viņš šķita gandrīz tikpat pārbijies kā Lana.

Lana nemācēja atbildēt.

Katrs nākamais solis bija smagāks par iepriekšējo, un dažas reizes Barvedis iekampa Lanai, lai meitene neatpaliktu. Ja viņš to nedarīja, tad Dreiks, vicinādams pistoli, piedraudēja viņai ar kādu vārdu vai žestu, vai skatienu.

Kad mēness bija norietējis un zvaigznes dzisa rītausmas gaidās, viņi beidzot bija sasnieguši pamesto zeltraču apmetni.

Tādas šausmas Lana nekad nebija jutusi. Likās, it kā viņai būtu izsūktas visas asinis un to vietā būtu salti vižņi. Viņa tikko spēja pakustēties. Sirds skaļi dauzījās, tās puksti šķita kā drebinoši belzieni krūtis. Lanai gribējās apmīļot Patriku, gūt no suņa kādu nieciņu mierinājuma, taču viņa nespēja piespiest sevi pieliekties, nespēja piespiest sevi bilst kaut vārdu. Viņa tā ari palika klusa, stinga, noslēgta.

Es tur dabūšu galu, Lana domāja.

-    Cilvēku gaisma, noņurdēja Barvedis, norādīdams uz lukturi, kas bija iesprūdis starp akmeņiem. Hovards pielēca klāt un iededza to. Viņa roka, turot lukturi, tā drebēja, ka gaisma, lēkādama pa klints sienām, raidīja ēnas, kas līdzinājās ātriem, kustīgiem rēgiem.

Tagad pat Dreiks šķita sarāvies ari viņš juta tādu kā bijību neizskaidrojamā priekšā. Ieejot raktuvju leduspagraba aukstumā, viņu pārņēma vēl lielāks satraukums un viņš sāka uzdot jautājumus.

-    Lai kāds man pasaka, ko mēs tur ieraudzīsim, Dreiks uzstāja.

-    Man jāzina, kurp mēs dodamies, Dreiks pavēstīja.

-    Varbūt labāk parunāsim par mūsu vienošanos, Dreiks ierosināja.

-    Cik vēl tālu? Dreiks taujāja.

Bet viņi turpināja virzīties aizvien dziļāk šahtā.

Katrs elpas vilciens Lanai prasīja piepūli. Bija jāatgādina sev: elpo, elpo!

Patriks nekur nebija manāms. Juns bija viņus atstājis pie ieejas raktuvēs.

-    Vecīt, es… Es vairs nevaru, īdēja Hovards. Es tūlīt… Es… Viņš cīnījās pēc elpas.

-    Pieveries! Dreiks viņam uzbrēca. Labi, ka bija kāds, uz kuru izgāzt aizkaitinājumu.

Pēkšņi Hovards pagriezās un metās bēgt. Lukturis palika pie viņa.

Barvedis norēja komandu, un divi koijoti metās bēglim pakaļ.

Tagad, kad vairs nebija luktura, Lana saskatīja blāvi zaļo mirdzumu, ko izstaroja sienas. Aiz muguras bija tumsa. Priekšā Tumsa.

-    Ļauj viņam iet, teica Dreiks.

-    Hovards ir ute, rūca Dreiks.

-    Es esmu īstais vīrs, plātījās Dreiks. Tikai viņa balss bija kļuvusi neparasti vārga.

Lana cieši aizmiedza acis, bet zaļais mirdzums tik un tā spiedās cauri plakstiem, it kā tas spētu izspraukties cauri viņas miesai, cauri viņas galvaskausa kauliem.

Meitene vairs nespēja paiet tālāk. Viņa nokrita uz ceļiem.

Nu jau pavisam tuvu. Tā bija tur, tieši priekšā, tieši aiz nākamā pagrieziena kustīga, slīdoša, visu samaļoša mirdzošu akmeņu grēda.

Balss bez skaņas šķita kā vāle, kas bliež Lanai pa galvu. Tumsa bija iegrūdusi savus neredzamos pirkstus viņas prātā, un Lana zināja, ka runā tās vārdus.

-    Dziedniece! viņa kliedza izmocītā un svešādi eksaltētā balsī.

Acis viņa turēja ciet, taču juta sev līdzās nometamies ceļos Dreiku.

-    Kāpēc tu atnāci pie manis? Lana sauca. Marionete, nekas cits kā tikai instruments Tumsas rokās.

-    Koijots… iesāka Dreiks.

-              Uzticamais Barvedis, Tumsa ar Lanas lūpām izlaboja.

-    Paklausīgs, tomēr vēl nelīdzinās cilvēkam.

Atver acis, Lana sev teica. Esi drosmīga. Esi drosmīga. Uzlūko to, skaties uz to, cīnies ar to. Bet Tumsa bija viņas galvā, tā spraucās cauri un sūcās iekšā, ielūkodamās viņas noslēpumos un smiedamās par viņas nožēlojamo pretošanos.

Un tomēr Lana atvēra acis. Spēku deva dumpošanās gars, kas viņai bija piemitis jau kopš bērna kājas. Tomēr meitene nespēja sevi piedabūt pacelt skatienu. Spēka bija pieticis, lai atvērtu acis; lai uzlūkotu pašu būtni, tā bija par maz.

Akmeņi zem ceļgaliem mirdzēja.

Viņa bija tai pieskārusies, pieskārusies tās malai.

Barvedis, turpat blakus pieplacis pie alas grīdas, zemojās un līda uz vēdera.

Pēkšņi Lana sajuta šausminošas jaudas elektrisko šoku. Meitenes mugura izliecās, galva atgāzās, rokas pašāvās gaisā.

Sāpes, asas kā ledus adata, iedūrās aci un dedzināja smadzenes.

Viņa centās kliegt, taču nespēja izdvest ne skaņu.

Tad tas bija galā, un Lana gulēja uz muguras; kājas vēl arvien bija neveikli salocītas no mešanās ceļos. Nespēdama piepildīt smadzenes ar skābekli, viņa tvēra pēc gaisa kā zivs sausumā.

-    Nepakļaušanās! viņa noķērcās balsi, kas nebija viņas pašas.

-    Viņai bija jāsalabo mana roka, sacīja Dreiks. Ja tu to skuķeni nogalināsi, viņa nevarēs man palīdzēt.

-    Tu esi uzstājīgs, Tumsa atbildēja ar Lanas muti.

-    Es neesmu… tas ir… es gribu atgūt savu roku, Dreiks noķērcās.

Lana juta, ka atkal spēj paelpot. Viņa ievilka plaušās skābekli. Tad atgrūdās no grīdas. Collu pēc collas viņa šļūca prom no Tumsas.

Dreiks kliedza agonijā. Lana redzēja, ka ar puisi notiek tas, kas pirms mirkļa bija noticis ar viņu pašu, itin kā viņš būtu pieķēries augstsprieguma vadam. Viņa ķermenis raustījās kā marionete.

Tad Tumsa palaida Dreiku vaļā.

-    Ak! Tumsa sašķieba Lanas muti pretīgā smīnā. Esmu atradusi tev daudz labāku skolotāju, Barvedi.

Barvedis uzdrošinājās piecelties. Asti un galvu gan koijots atstāja pazemīgi nolaistu. Viņš uzlūkoja Dreiku, kurš, lai ari atbrīvots, bija saliecies līkumā un sāpēs saķēris roku.

-    Šis cilvēks tev iemācīs nogalināt ļaudis, teica Lana.

-Jā, atsaucās Dreiks. Izklausījās, it kā katra zilbe viņam

sagādātu piepūli. Bet… mana roka.

-    Dod to man, teica Lana un, pati to negribēdama, pierāpoja pie Dreika.

Dreiks piecēlās grīļīgs, taču apņēmības pilns. Viņš pastiepa savu apdegušo, nozāģēto stumbeni.

-     Es došu tev tādu roku, kādas nav bijis nevienam cilvēkam, Tumsa ar Lanas muti pavēstīja. Tevī pašā nav maģijas, bet meitene tev palīdzēs.

Dreiks pārsteidzoši ātri apsviedās apkārt un parāva Lanu aiz matiem. Ņem manu roku, viņš šņāca.

Lana uzlika drebošo plaukstu uz sadegušās miesas. Sajūtot zem pirkstiem svaigi nogriezto kaulu, viņai uznāca vēmiens.

Mirdzums pieņēmās spēkā. Lana juta, ka ar to piepildās viss ķermenis. Tas nebija karsts, bet gan auksts. Auksts kā ledus.

Dreika miesa sāka ataugt.

Lana juta, kā tā kustas viņai zem pirkstiem. Taču tā nebija cilvēka miesa.

Nē, ne cilvēka miesa.

-    Nē, viņa čukstēja.

-    Jā, dvašoja Dreiks. Jā.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

36 STUNDAS, 37 MINŪTES

“Tu melo man Es atbildu ar meliem Nav glābiņa no meliem šiem Ak, tas nekas

Tas nav tik ļauni, kā mums rādās…

Kaut redzu asinis un dzirdu ļaudis kliedzam

Ak, tas nekas

Gan pamodīšos es

Un tas būs tikai sapnis

Jau atkal tikai briesmīgs sapnis…"

Sems dziedāja līdzi Aģent Orange melodijai savā iPod un juta, ka šis tik pazīstamās rindiņas vairs nav tikai kārtējās naivi dumpīgās dziesmas teksts ka tās gandrīz precīzi raksturo viņa pašreizējo dzīvi.

Sēdēdams ugunsdzēsēju depo, viņš bez īpaša prieka vienatnē tiesāja pusdienas. Kvinns bija… nu, šķita, ka par Kvinnu viņš vairs neko nezina. Draugs bija kā ēna, kas nāca un gāja, reizēm pajokojās kā vecais labais Kvinns, reizēm sabozies tupēja un skatījās DVD filmu, ko bija redzējis jau miljons reižu.

Vismaz uz pusdienām viņš nebija ieradies, kaut gan zupu Sems bija pagatavojis tādā daudzumā, lai tās pietiktu vairākām mutēm.

Durvīs klusi materializējās Edīlio. Viņš izskatījās galīgi zaudējis dūšu. Sems attapa, ka ir dziedājis skaļi, un nokaunējies izslēdza mūziku un izņēma austiņas.

-    Ko tu atradi, Edīlio?

-   Ja Lana ir kaut kur Perdidobīčā, tad viņai ir izdevies labi noslēpties, sacīja Edīlio. Mēs meklējām, Sem. Mēs visus iztaujājām. Lana ir pazudusi. Ar visu suni. Viņa bija Elvuda mājā, bet nu viņas tur vairs nav.

Sems nometa mūzikas atskaņotāju uz galda. Man ir zupa. Vai gribi?

Edīlio iegāzās krēslā. Kas tā par dziesmu?

-    Ko? Ak! To sauc “Glābiet pasaule jūk prātā”.

Abi sarkastiski iesmējās.

-    Nākamo es sameklēšu to veco gabalu… Pag, kā to sauca? Sems centās atcerēties. Jā. REM. “Tas ir pasaules gals mēs to zinām”.

-    Tas būs pašā laikā, atzina Edīlio. Es meklēju meiteni, kura spēj maģiski izdziedināt cilvēkus, un pārējā laikā mācos šaut ar mašīnpistoli.

-    Starp citu, kā tev veicas?

-    Dabūju četrus zēnus, kuriem tas vairāk vai mazāk izdodas. Ieskaitot Kvinnu. Bet zini, vecīt, nekādi jūras kājnieki jau mēs neesam. Puisis, vārdā Toms, sāka šaudīties, kur pagadās, un gandrīz nošāva mani. Man nācās mesties zemē, un es trāpīju tieši suņu sūdos.

Sems centās nesmieties, bet, līdzko iesāka, tā smiekli pielipa arī Edīlio, un nu vairs rimties nespēja ne viens, ne otrs.

-    Kā tad, tev tas liekas varen smieklīgi. Pagaidi vien, kad tev pašam tā gadīsies, teica Edīlio.

Sems atkal kļuva nopietns. Nezinu, kas attur Keinu. Pagājušas divas dienas. Kas viņu tur?

-    Kāpēc tāda steiga? Jo vairāk laika mums tiks dots, jo labāk sagatavosimies.

-    Vecīt, rītvakar manis šeit vairs nebūs, pavēstīja Sems.

-    To tu, draugs, nemaz tik droši nevari zināt, Edilio samulsis novilka.

-    Man tikai gribētos zināt, kas norisinās Koutsā.

Edilio tūdaļ saausījās. Tu saki, ka viņus vajadzētu izspiegot?

Sems atgrūda savu zupas šķīvi. Pats nezinu, vecīt. Esmu jau sācis prātot, vai mums pašiem nevajadzētu viņiem uzbrukt. Doties turp un tikt reiz ar to galā.

-    Mums ir šaujamieroči. Mums ir puiši, kas māk vadīt auto. Bez tevis mums ir vēl četri, kuru spēks var būt noderīgs. Zini, spēks, ar kura palīdzību var cīnīties, nevis tāds kā tai vienai meitenei, kura gan spēj pazust, bet tikai tad, kad ir briesmīgi nokaunējusies.

Sems nevilšus pasmaidīja. Tu joko.

-     Nē, vecīt, viņa patiešām ir nenormāli kautrīga. Iedomājies: tu pasaki meitenei “Tev ir skaisti mati” vai kaut ko tādā garā, un pēkšņi viņa kļūst neredzama. Tepat vien jau viņa ir, tu vari viņai pieskarties, bet saskatīt nevari.

-    Tādi gājieni jau nu Keinu neapturēs.

-    Toties Teilore pilnveido savu teleportēšanās prasmi. Nu jau viņa spēj pārvietoties pāris kvartālu attālumā. Edīlio paraustīja plecus. Bet, kas attiecas uz noderīgumu, mums ir viens tāds puika, kuram ir deviņi gadi un kurš, tāpat kā tu, spēj rīkoties ar gaismu. Gan ne tik stipri.

-    Deviņi. Mēs nevaram mudināt deviņgadniekus uz vardarbību, protestēja Sems.

-    Un kā ar vienpadsmitgadīgu skuķēnu, kas spēj vicot tādā ātrumā, ka tu viņu pat lāgā neredzi?

-    Meiteni, vārdā Braiena?

-    Tagad viņa sevi dēvē par Brīzi. Nu, ātra kā vējš.

-    Brīze? Tad nu gan vārds kā supervaronim! Sems skumji nogrozīja galvu. Vareni. Tā tikai mums vēl trūka, Sems noteica. Tas bija viens no viņa mātes iemīļotajiem izteicieniem: “Tā tikai mums vēl trūka.” Viņš sajuta asu dūrienu krūtis, bet tas tūlīt pat arī norima. Kāds mums labums no Brīzes, kas nemitīgi bizo apkārt?

Edīlio izskatījās apjucis. Varbūt iedosim viņai šaujamo. Iedomājies, viņa izšauj un pazūd, un tad šauj atkal.

-    Ak Dievs! Sems nokāra galvu. Vienpadsmitgadīgs bērns, un tādam mēs dosim šaujamo? Liksim šaut uz cilvēkiem? Uz cilvēciskām būtnēm? Tas ir murgs.

Edīlio nebija, ko teikt.

-     Piedod, es negribēju izgāzt to uz tevi, Edīlio. Tikai, vecīt… Tas viss ir tāds vājprāts! Viss ir tik ļoti šķērsām. Gana slikti jau tādiem kā mēs, bet ko teikt par ceturtklasniekiem un piektklasniekiem?

Uz kāpnēm bija dzirdami soļi, un abi zēni, gaidīdami pašu ļaunāko, pielēca kājās.

Telpā iebrāzās Deka, viena no Koutsas bēglēm. Nespēdama uzreiz apstāties, viņa labu gabalu paslīdēja pa vaskoto grīdu. Meitenes pieri šķērsoja divas collas gara rēta, un viņa nebija ļāvusi Lanai to izdziedināt.

“To man atstāja Dreika zābaks. Tad, kad viņš man iespēra,” viņa toreiz sacīja. “Izdziedini manas rokas, bet galvu liec mierā. Es gribu, lai šī rēta man paliek kā atgādinājums.”

Sems atcerējās, ka ar Deku saistās divas interesantas parādības, un šī bija tikai otrā. Pirmā bija tā, ka viņai piemita spēja nelielā platībā atcelt gravitāciju.

-    Kas noticis, Deka? vaicāja Sems.

-    Tas puisis Orks. Viņš tikko ienāca pilsētā. Šausmīgā paskatā vienos lēveros.

-    Orks? Viens pats? Bez Hovarda?

Deka paraustīja plecus. Nevienu citu es neredzēju. Es vienkārši tur gadījos, un tas Kvinns man teica, lai aizeju un tev to pavēstu. Viņš teica, ka izsekošot Orku, kamēr tas tiek līdz mājām.

Tā varēja būt māja, kurā Orks mitinājās kopā ar Hovardu. Līdz turienei nebija ilgs gājiens.

-    Varbūt man paņemt ieroci? Edīlio drūmi sacīja.

-    Domāju, ka ar Orku es tikšu galā tāpat, teica Sems. Paša pārliecība zēnu izbrīnīja. Līdz šim viņam pat prātā nebija nācis, ka viņš varētu uzveikt Orku.

Kvinns gaidīja pie Orka mājas. Paldies, ka atsūtīji pie manis Deku. Un par to, ka visu paturi acīs, Sems viņam pateicās. Izklausījās gan pārlieku oficiāli.

-    Daru, ko spēju. Kvinna balss skanēja rūgtāk, nekā viņam pašam būtu gribējies.

Kvinns pieklauvēja pie durvīm, un Sems ar Edīlio nostājās viņam blakus. Huligāna pārlieku pazīstamā balss norēcās:

-    Iekšā, mirlas!

Orks paukšķināja pa alus skārdenes vāku.

-    Ļaujiet man to izdzert, viņš nomurmināja. Pēc tam varat mani sist nost vai sazin ko vēl.

Orks bija piedzīvojis nelāgas dienas. Viņš bija vienās skrambās, nobrāzumos, sasitumos. Viena acs melna un aizpampusi. Bikses saplēstas un netīras. Kreklu gandrīz vairs nevarēja uzskatīt par kreklu. Tas sastāvēja no vienām vienīgām skrandām, kuras bija mēģināts sasiet rupjos mezglos.

Orks vēl arvien bija milzīgs, tomēr vairs nešķita tik draudīgs kā agrāk.

-    Kur Hovards? noprasīja Sems.

-    Kopā ar šiem, atbildēja Orks.

-    Ar ko?

-    Ar Dreiku. Ar to skuķeni kā nu viņu tur sauca? Lanu. Un runājošo suni. Orks nosmīkņāja. Jā. Esmu nojūdzies. Runājošs suns. Tie bija suņi, kas mani tā apstrādāja. Izplēsa man caurumu vēderā. Sagrauza cisku.

-    Par ko tu runā, Ork?

Viņš ilgi dzēra. Tad nopūtās. Uh, cik labs!

-    Runā sakarīgi, Ork! Sems noskaldīja.

Orks skaļi atraugājās. Tad lēni uzsvempās kājās un nolika savu alus skārdeni. Ar stīvām rokām pacēlis skrandaino kreklu, viņš pārvilka to pāri galvai.

Edīlio noelsās. Kvinns novērsās. Sems tikai blenza.

Uz Orka krūtīm rēgojās lieli laukumi, kurus klāja grants un oļi. Daži akmentiņi bija dubļaina ūdens krāsā zaļganpelēki. Orkam elpojot, grants cilājās līdzi.

-    Tie plešas plašumā, sacīja Orks. Izskatījās, ka viņu tas mulsina. Viņš pieskārās akmeņainajam laukumam ar pirkstu.

-    Tie ir silti.

-    Ork… kā tas notika? jautāja Sems.

-    Es jau teicu. Suņi sagrauza man kāju un izēda iekšas un dažas citas daļas, par kurām es neizteikšos. Tad tās vietas kaut kā aizpildījās ar šo.

Viņš paraustīja plecus, un Sems saklausīja skaņu, kas atgādināja soļus pa slapju, grantētu celiņu.

-    Tas nav sāpīgi, teica Orks. No sākuma gan sāpēja. Bet tagad vairs ne. Tikai traki niez.

-    Svētā Dievmāte! Edīlio klusi novilka.

-    Šā vai tā, noteica Orks, es zinu, ka jūs visi mani ienīstat. Tad vai nu sitiet mani nost, vai lasieties. Esmu izslāpis un izbadējies.

Zēni viņu atstāja.

Kad visi trīs bija izkļuvuši ārā, Kvinns paskrēja gabaliņu uz priekšu, tad strauji apstājās un krūmos izvēmās.

Kad abi pārējie viņu panāca, Sems uzlika roku Kvinnam uz pleca.

-Atvaino, nomurmināja Kvinns. Laikam jau esmu gatavais vārgulis.

-    Būs vēl sliktāk, Sems drūmi noteica. Man pēkšņi sāk likties, ka ātra, viegla izgaišana ne tuvu nav pats ļaunākais, kas var notikt. Vai ne?

-    Divas dienas, kopš ir pazudis Dreiks, teica Diāna.

-    Mums jātiek skaidrībā, ko iesākt.

-    Esmu aizņemts! atcirta Keins.

Viņi stāvēja mauriņā pie Koutsas ēkas. Keins uzraudzīja centienus salabot nesenās spēku cīņas laikā izsisto caurumu sienā. Viņš teleportēja ķieģeļus, katrā paņēmienā pa dažiem, un Krikets ar Čeizu centās tos iecementēt vajadzīgajā vietā.

Viņu mūrējums jau divas reizes bija sabrucis. Viens bija iegāzt betonu zemē izraktā veidnē, pavisam kas cits līdzeni iecementēt ķieģeļus paredzētajā vietā.

-    Mums vajadzētu noslēgt kaut kādu vienošanos ar… ar pilsētniekiem, teica Diāna.

-    Pilsētniekiem. Apdomīgi izvairies teikt “ar Semu”. Vai “tavu brāli”.

-    Labi. Tu mani pieķēri, Diāna piekrita. Mums jānoslēdz pamiers ar tavu brāli Semu. Viņiem vēl arvien ir pārtika. Mums tā tūlīt izbeigsies.

Keins izlikās, ka ir iztraucēts, levitējot caur skolas durvīm uz otro stāvu kārtējo ķieģeļu kaudzi. Krikets un Čeizs pieliecās, lai izvairītos no tuvojošās kravas.

-    Man tas padodas aizvien labāk, priecājās Keins. Es iegūstu aizvien lielāku kontroli. Precizitāti.

-    Vai tu re, kāds malacis!

Keina pleci saguma. Reizēm tu, vai zini, tomēr varētu izrādīt man kaut kādu atbalstu. Tu lieliski saproti, ko es pret tevi jūtu. Bet tu to vien dari kā zobojies par mani.

-    Ko tad tu gribi precēties, vai?

Keins nosarka, un Diāna izplūda neparasti skaļos smieklos.

-    Tev beidzot pielēca, ka mums ir tikai četrpadsmit, vai ne? Zinu jau zinu, ka tu sevi uzskati par IBJZ Napoleonu, bet mēs tik un tā vēl esam tikai pusaudži.

-    Vecums nav nekas absolūts. Esmu viens no vecākajiem IBJZ. Un visvarenākais.

Diāna iekoda mēlē. Viņai gan bija padomā dzēlīga atbilde, taču šodien viņa Keinu jau bija tik daudz kacinājusi, ka vienai dienai šķita gana. Viņas domas bija aizņemtas ar ko svarīgāku par Keina bērnišķīgo samīlēšanos. Un tāda vien jau tā bija. Uz īstu, dziļu mīlestību tādu, kas ar laiku pieņemas spēkā, Keins nemaz nebija spējīgs.

-    Ar mani pašu, protams, ir tāpat, Diāna klusi pie sevis nomurmināja.

-Ko?

-    Neko. Viņa vēroja Keinu. Nevis viņa darbošanos, bet viņu pašu. Keins noteikti bija visharismātiskākais cilvēks, kādu Diāna jebkad bija pazinusi. No šā zēna varētu iznākt rokzvaigzne. Un, jā, viņš bija ieņēmis galvā, ka ir Diānā iemīlējies. Tāpēc ari pacieta viņas nekaunību.

Laikam jau viņai šis zēns tomēr patika. Savstarpēju vilkmi abi juta jau gandrīz no paša sākuma. Viņi bija draugi… nē, tas nebija īstais vārds. Līdzdalībnieki. Jā, tā būs pareizāk: līdzdalībnieki. Par tādiem viņi kļuva kopš brīža, kad Keins atklāja savas spējas.

Diāna bija pirmā, kam viņš par tām darīja zināmu. Keins nogrūda no galda grāmatu, pats tajā brīdī atrazdamies telpas otrā galā.

Tieši Diāna bija tā, kura iedrošināja viņu darboties izkopt jauniegūtās spējas, slepenībā trenēties. Ikreiz, kad Keins iedomājās sasniedzis jaunu pakāpi, viņš to nodemonstrēja Diānai. Un, ja meitene pauda kaut sīkāko atzinību, uzslavēja viņu vai pat tikai laipni pamāja ar galvu, viņš šķita vai plīstam aiz laimes.

Ar šo zēnu bija tik viegli manipulēt. Nemaz nevajadzēja īstu pieķeršanos, pietika ar vāju nojausmu par to.

Diāna palūdza Keinu likt lietā savu spēku, lai nogāztu no kājām kādu snobu, kas viņai nepatika, vai pazemotu kādu skolotāju, kurš bija viņu sabāris. Un, kad viņa pavēstīja Keinam, ka dabaszinātņu skolotājs bridi, kad viņi laboratorijā bijuši vieni, iegrūdis viņu kaktā un mēģinājis paspaidīt, Keins šo viru nolidināja lejup pa veselu kāpņu posmu, un no turienes tas tika nogādāts taisnā ceļā uz slimnīcu.

Diāna papilnam izbaudīja šo laiku. Viņai bija pašai savs aizstāvis, kurš klausīja viņas pavēlēm un neko neprasīja pretī. Neraugoties uz savu pievilcīgo ārieni un pārmērīgi uzpūsto ego, attieksmē pret meitenēm Keins bija neiedomājami kautrīgs. Viņš pat ne reizes nebija mēģinājis Diānu noskūpstīt.

Bet tad viņam sāka pievērst uzmanību Dreiks Mervins, kurš bija iemantojis skolas bīstamākā huligāna reputāciju un veselu baru sekotāju. Un no tā laika Keins piespēlēja abiem, mazliet pakalpojot Diānai, kad viņa to lūdza, un mazliet Dreikam.

Keina spēkam pieaugot, visu triju attiecības mainījās.

Un tad skolas medmāsa, Sema un arī Keina māte (lai gan tad neviens no viņiem to nezināja), sāka pamanīt, ka ar viņas sen pazaudēto puisīti notiek kaut kas ļoti, ļoti dīvains.

Pēkšņi ķieģeļu kaudze sagāzās; atskanēja būkšķis pēc būkšķa, tiem atsitoties pret zālienu, un vesela vaidu un lamuvārdu lavīna no Čeiza un Kriketa mutes.

Likās, ka Keins to pat lāgā nav pamanījis. Kā tu domā kā tas varēja notikt, Diāna? viņš, itin kā nolasījis meitenes domas, jautāja.

-    Es domāju, ka viņi tos bija sakrāvuši šķībi, meitene atbildēja, labi zinādama, ka ne jau tas puisim prātā.

-    Ne jau par to. Par viņu. Medmāsu Tempļu. Tad viņš vēlreiz lēnām izrunāja sievietes vārdu, itin kā izgaršodams to. Medmāsu. Koniju. Tempļu.

Diāna nopūtās. Viņai negribējās par to runāt. Es to sievieti tikpat kā nepazinu.

-    Viņai ir divi dēli. Vienu viņa patur. Otru nodod adopcijai. Tad es vēl biju zīdainis.

-    Neesmu tev nekāds psihoanalītiķis, sacīja Diāna.

-    Es mūždien tā arī jutos, vai zini? Ka šī mana ģimene īstenībā nemaz nav mana ģimene. Man nekad netika teikts, ka esmu adoptēts, bet mana māte nu, sieviete, kuru es uzskatīju par savu māti, nezinu, kā lai tagad viņu saucu… Lai vai kā, viņa nekad netika stāstījusi, kā mani laidusi pasaulē. Tu jau zini, noteikti esi dzirdējusi mammas runājam par dzemdībām un tādā garā. Viņa par to nekad nerunāja.

-    Žēl, ka tuvumā nav doktora Fila[2]. Tu varētu viņam visu izstāstīt.

-    Manuprāt, viņa bijusi visnotaļ salta. Medmāsa Tempļa. Mana tā sauktā māte. Pacēlis galvu un skeptiski saraucis pieri, viņš vērās Diānā. Tāda pati kā tu, Diāna.

Diāna izgrūda nepieklājīgu skaņu. Necenties meklēt nez kādus dziļos iemeslus, Kein. Tajā laikā viņa, visticamāk, ir bijusi ķezā iekļuvusi pusaudze. Varbūt viņa nosprieda, ka ar vienu sīko vēl kaut kā spēs tikt galā, bet ar diviem ne. Vai ari mēģināja nodot adopcijai jūs abus, bet Semu neviens negribēja ņemt.

Keins izskatījās pārsteigts. Vai šādi tu centies man pieglaimoties?

-      Es cenšos panākt, lai tu atgrieztos uz zemes. Kam kāda daļa gar tavas mammītes motīviem? Pārtikas mums pietiek divām, augstākais trim nedēļām. Pēc tam esam tukšā.

-    Vai tagad saproti, ko es gribu teikt? Varu saderēt, ka viņa bija akurāt tāda kā tu, Diāna. Salta un savtīga.

Diāna jau grasījās atbildēt, kad izdzirda aiz muguras strauji tuvojošos troksni. Viņa apsviedās apkārt un ieraudzīja dzeltenu lavīnu negantu, pinkainu zvēru baru. Koijoti likās uzrodamies vienlaikus no visām pusēm: disciplinēts, mērķtiecīgs uzbrukums, kas tūlīt pat apris viņu un Keinu.

Keins pacēla rokas izvērstām plaukstām, gatavs cīņai.

-    Nē! iesaucās kāda balss. Neaiztiec tos, tie ir draugi!

Sparīgi vicinādams rokas, viņiem tuvojās Hovards. Viņam

aiz muguras gāja dziedniece Lana. Meitene izskatījās tāda kā sastingusi, kā apmāta.

Un aiz tiem abiem Dreiks.

Diāna nolamājās. Tātad viņš bija dzīvs.

Un tad viņa ieraudzīja Dreika roku.

Apdegušais stumbenis paliekas no rokas, ko viņa, Dreikam kliedzot, bļaujot un draudot, pašrocīgi bija nozāģējusi, bija dīvaini pārveidojies.

Neiedomājami izstiepies, itin kā būtu pārvērties lunkanā, asinssarkanā karamelē, tas bija divreiz aptīta ap viņa ķermeni.

Nē.

Neiespējami.

Hovards metās klāt pirmais. Vai Orks te nav rādījies?

Bet ne Keins, ne Diāna viņam neatbildēja. Abi blenza uz Dreiku, kurš tuvojās nesteidzīgā pastaigas solī. Viņa pašapziņa bija atgriezusies ar uzviju vairs ne miņas no noplukušā putnubiedēkļa, kurš, ieraudzījis uz flīžu grīdas savas kūstošās rokas nodeguli, bija izplūdis asarās.

-    Dreik! Keins viņu uzrunāja. Mēs jau domājām, ka tu esi pagalam.

-    Esmu atgriezies, sacīja Dreiks. Un labāks nekā jebkad agrāk.

Sarkanais tausteklis pats attinās no viņa vidukļa kā pitons, kas palaiž vaļā savu upuri.

-    Nu, kā tev patīk, Diāna? vaicāja Dreiks.

Roka, šī neiespējamā asiņaini sarkanā čūska, pacēlās virs Dreika galvas, izlocījās spirālē un bridi virpuļoja gaisā. Un tad, tik ātri, ka cilvēka acs to tikko spēja pamanīt, tā cirtās kā pātaga.

Atskanēja skaļš plīkšķis. Miniatūrs skaņas triecienvilnis.

Diāna, sāpēs iekliegusies, apstulbusi blenza uz plīsumu blūzē un sarkano strūkliņu, kas tecēja no pleca.

-    Atvaino, Dreiks nemaz necentās to pateikt tā, lai izklausītos patiesi. Pagaidām man ne vienmēr izdodas trāpīt mērķī. Es vēl tikai trenējos.

-    Dreik, ierunājās Keins. Par spīti asinīm, par spīti Diānas savainotajam plecam, viņš smaidīja. Apsveicu ar atgriešanos.

-    Es atvedu šādus tādus papildspēkus, pavēstīja Dreiks. Viņš pastiepa kreiso roku, un Keins ar savu labo roku to neveikli paspieda. Tātad kad mēs dosimies izrēķināties ar Semu Tempļu?

ČETRDESMITĀ NODAĻA

26 STUNDAS, 47 MINŪTES

-   Viņi ieradīsies rītvakar, sacīja Sems. Esmu pārliecināts, ka Keins gribēs mani uzveikt. To noteikti prasa viņa ego.

Pēdējo kara padomi viņi noturēja baznīcā. Tajā pašā baznīcā, kur Keins tik gludi bija pārņēmis varu pilsētā. Krusts atkal bija pacelts un atbalstīts pret sienu. Tas nebija gluži tur, kur tam vajadzētu atrasties, taču vismaz nebija uz grīdas.

No Perdidobīčas bērniem tur bija Sems, Astrīda, Mazais Pīts, Edīlio, Dāra, Elvuds un Māte Marija. Uzaicināts tika arī Alberts, taču viņš bija pārlieku nodevies saviem Pateicības dienas plāniem un eksperimentiem ar tortiljas burgeru. Koutsas pārbēdzējus pārstāvēja trīs meitenes: Deka, mazā BraienaBrīze un Teilore.

-   Keins ir puisis, kam vajadzīga uzvara. Tā viņam vajadzīga, pirms viņš izkūp. Vai arī pirms izkūpu es. Viņš nesamierināsies ar to, ka esam atbrīvojuši šos Koutsas bērnus un pārņēmuši Perdidobīču, turpināja Sems. lāpēc mums jābūt gataviem. Un jābūt gataviem vēl kaut kam: rit ir mana dzimšanas diena. Viņš saviebās. Tā gan nav dzimšanas diena, kuru es gaidītu. Bet, lai vai kā, mums jāizlemj, kurš stāsies manā vietā, ja… kad… es aiziešu.

Daži bērni izdvesa līdzjūtīgas nopūtas, citi ņēmās iedrošināt Semu, ka varbūt viņš nemaz neizgaisīšot vai arī ka varbūt pat būs labi aizbēgt no IBJZ. Bet Sems viņus visus apklusināja.

-    Klausieties, tajā visā ir ari kaut kas labs kad izgaisīšu es, izgaisis ari Keins. Slikti ir tas, ka paliek Dreiks un Diāna, un ir jau vēl ari citi huligāni. Orks… nu, mēs īsti nezinām, kas ar viņu notiek, bet Hovarda viņam līdzās nav. Un Lana… nav zināms, kur viņa palikusi pati pametusi šo vietu vai ar viņu kas noticis.

Lanas zaudējums bija smags trieciens. Visi Koutsas bēgļi viņu dievināja sadziedēto roku dēļ. Un cik mierinoša bija apziņa, ka viņa spēj izdziedināt katru ievainoto!

Ierunājās Astrīda: Es iesaku, lai Edllio pārņem vadību, ja… tu jau zini. Lai vai kā, mums vajadzīgs vietnieks viceprezidents vai vicemērs, vai kaut kas tamlīdzīgs.

Edllio neticīgi papurināja galvu, it kā Astrīda būtu runājusi par kādu citu, vārdā Edllio. Pilnīgi izslēgts, viņš sacīja.

-    Visgudrākais cilvēks šeit ir Astrīda.

-    Man jāpieskata Mazais Pīts. Marijai jāgādā par bēmudārzniekiem un jārūpējas, lai ar tiem neatgadītos kas Jauns. Dāras pienākums ir ārstēt katru, kam kaut kas kaiš. Elvuds ir tik ļoti aizņemts slimnīcā kopā ar Dāru, ka viņam nav bijusi darīšana ne ar Keinu, ne ar Dreiku vai jebkuru citu no Koutsas kliķes. Toties Edllio ir cīnījies ar Orku un ar Dreiku. Un allaž bijis drošsirdīgs, prasmīgs un attapīgs. Viņa pamirkšķināja Edllio, apliecinādama, ka saprot viņa mulsumu.

-    Skaidrs, sacīja Sems. Nu, ja nevienam nav iebildumu, lai tā ari notiek. Ja es tieku ievainots vai izgaistu, pie vadības ķeras Edllio.

-    Visu cieņu Edīlio, iebilda Deka, taču viņam nav nekādu maģisko spēju.

-    Toties viņam piemīt spēja iemantot uzticību un visu, kas darāms, paveikt līdz galam, sacīja Astrīda.

Neviens vairs neiebilda.

-    Nu tad labi, teica Sems. Mūsu cilvēki atrodas savos posteņos, un Edīlio viņiem saka, kad jārikojas. Teilore, es zinu, ka tev tas šķitīs garlaicīgi un varbūt ari mazliet biedējoši.

Izvēlies sev pārinieku, ko ņemt līdzi. Guliet pārmaiņus, bet raugieties, lai viens no jums visu laiku būtu nomodā. Un turpini trenēties. Brīze, tev ir svarīgs uzdevums: tiklīdz tas sāksies, tu kļūsi par mūsu saziņas sistēmu. Deka? Tiklīdz saņemsim ziņu no Teilores, abi ķeramies pie darba.

-    Forši, teica Deka.

-    Mēs uzvarēsim, apsolīja Sems.

Beidzot viņi piecēlās, lai ietu. Astrīda palika pēdējā. Sems uzsita Edīlio uz pleca. Paklau, vecīt, ja vari atrast kādu jēdzīgu darbu Kvinnam…

-    Esmu jau par to domājis. Viņš ir itin ciešams šāvējs. Es piešķīru viņam mašīnpistoli un noliku sardzē pie bērnudārza.

Sems pamāja ar galvu, paklapēja Edīlio pa muguru un pavadīja viņu ar skatienu.

-    Kvinns ar mašīnpistoli, noteica Sems. Es lieku savam draugam šaut uz cilvēkiem.

-    Tu viņam liec aizstāvēt sevi un mazos bērnus, iebilda Astrīda.

-    Kā tad, tas jau ir pavisam kas cits! Sema balsī juta sarkasmu.

-    Un ko lai daru es? jautāja Astrīda. Man tu nekādu darbu neesi uzdevis.

-    Es gribu, lai tu sameklētu drošu vietiņu, kur ielīst un paslēpties, līdz viss ir beidzies. Lūk, ko es gribu.

-    Bet…

-    Bet… rīt pēcpusdienā tu man būsi vajadzīga tur, viņš norādīja uz augšu.

-    Debesīs, vai? Astrīda pasmīnēja.

-    Seko man! Un viņš veda Astrīdu un viņas brālīti uz zvanu torni. Režģotie paneļi bija izgāzti, kā tos bija atstājis Dreiks. Perdidobīčas apgaismojums no šejienes šķita maldinoši ikdienišķs. Daudzu namu logi bija gaiši. Dega arī pa kādai ielu laternai. Spoži mirdzēja dzeltenā makdonalda izkārtne.

Pēkšņi uzpūtis vējš atnesa ceptu kartupeļu, priežu skuju, sāļa ūdens un jūraszāļu smaržu.

Uz grīdas cieši viens otram blakus bija izklāti divi guļammaisi. Blakus papīra pārtikas tūtai stāvēja binoklis un rācija.

-    Tajā tūtā es saliku mazliet ēdiena un baterijas M. P. spēlei. Nezinu, cik labi darbojas rācija, bet man ir otra. No šīs vietas var saskatīt gandrīz visu.

Telpa bija šaura. Mazais Pīts tūdaļ iekārtojās putekļainajā kaktā. Astrīda un Sems stāvēja zem zvana, pavisam tuvu viens otram.

-    Vai tu man atstāsi ieroci?

Sems papurināja galvu. Nē.

-    No visiem pārējiem tu prasi, lai tie dara briesmīgas lietas. Bet mani atstāj tikai par novērotāju.

-    Ir atšķirība.

-    Vai tiešām? Kāda?

-    Nu… man vajadzīgas tavas smadzenes. Man vajag, lai tu novērotu.

-    Tas ir garām, viņa iebilda.

Sems pamāja ar galvu. Jā. Pareizi garām. Tu neesi apmācīta šaušanā. Var gadīties, ka tu aizšauj garām un trāpi pati sev.

-    Ak tad tā, novilka Astrīda.

-    Klausies, es zinu, ka tas ir vājprāts, bet varbūt tu varētu apsvērt to Kvinna domu nu, zini, panākt, lai M. P. tevi nogādā Havajās. Vai kaut kur citur. Viņam piemīt spēks. Ja nu mums tomēr neizdodas…

-    Es negribu, lai viņš mani kaut kur aizgādātu, teica Astrīda. Pirmkārt, es neticu, ka kaut kas tāds varētu sanākt. Un, otrkārt…

-Jā?

-    Un, otrkārt, es negribu pamest tevi.

Sems liegi noglāstīja meitenes vaigu, un Astrīda, aizvērusi acis, atslīga pret viņu. Astrīd, es esmu tas, kuram nāksies jūs visus pamest. Tu to zini.

-    Nē. Nezinu. Es lūdzos, lai tas nenotiktu. Es lūdzu Mariju aizbilst par tevi.

-    Mariju Terafino?

-    Nē taču, Astrīda iesmējās. Tu nu gan esi pagāns! Mariju. Jaunavu Mariju.

-    Ak viņu.

-    Es zinu, ka tu Dievam īsti netici, toties es ticu. Es domāju: viņš zina, ka mēs esam šeit. Un dzird mūsu lūgšanas.

-    Tu domā, ka tas viss ir noticis atbilstoši Dieva plānam? IBJZ un viss pārējais?

-    Nē. Es ticu brīvajai gribai. Manuprāt, mēs paši pieņemam lēmumus un paši arī rīkojamies. Un mūsu rīcībai ir sekas. Pasaule ir tāda, kādu mēs to esam padarījuši. Bet reizēm mēs varam lūgt palīgā Dievu un Viņš tik tiešām palīdz. Reizēm man šķiet, ka Viņš nolūkojas lejup un saka: “Vai, paskat, ko šie nejēgas atkal savārījuši! Laikam jau būs jāpalīdz viņiem izķepuroties.”

-    Es jau nu no šādas palīdzības neatteiktos, sacīja Sems.

-    Toties es vēlētos, lai man būtu ierocis.

Sems papurināja galvu. Es ievainoju savu patēvu. Es savainoju Dreiku. Varbūt pat nogalināju viņu. Es to nezinu. Un nezinu ari, kas notiks turpmāk. Toties es zinu, lūk, ko: ja es kādu savainoju, tas uzliek zīmogu man pašam. Kā rētu vai kaut ko tamlīdzīgu. Tas ir kā… Kamēr zēns meklēja vārdus, Astrīda apvija rokas viņam ap kaklu. Kā celis, ko man sašāva Dreiks. Pateicoties Lanai, tas ir izārstēts vesels, it kā nekas nebūtu noticis. Bet tas, kā es uzlaidu Dreikam uguni? Tas ir manī, manā galvā, un to Lana nespēj izdziedināt.

-Ja būs kauja, šos ievainojumus sajutīs arī citi.

-    Tu neesi “citi”.

-Nē?

-    Nē.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es tevi mīlu.

Astrīda ilgi klusēja, un Sems jau nodomāja, ka ir meiteni sarūgtinājis. Tomēr viņa neatrāvās, pat neatslābināja apskāvienu, un Astrīdas seja palika piekļauta pie viņa kakla. Sems juta uz ādas meitenes siltās asaras. Beidzot viņa pateica: Es tevi arī mīlu.

Sems atviegloti nopūtās. Tas nu ir nodarīts.

Bet viņa nepievienojās zēna nervozajiem smiekliem. Man tev kaut kas jāatklāj, Sem.

-    Noslēpums?

-    Es nebiju īsti pārliecināta, tāpēc neko neteicu. To ir grūti atdalīt no inteliģences koeficienta. Ar vārdu “intuīcija” bieži vien apzīmē tikai saasinātu, tomēr visnotaļ normālu uztveri, kas nav saistīta ar mūsu apzinātajām domām.

-    Uhu, Sems, tēlodams cietpauri, novilka.

-    Ilgu laiku es šaubījos, vai tas ir kas vairāk par normālu intuīciju.

-    Spēks, viņš sacīja. Es prātoju, vai tu to zini. Diāna teica, ka tev esot divas strīpiņas. Bet man kaut kā negribējās mudināt tevi par to domāt.

-    Man bija tādas aizdomas. Bet tas ir tik dīvaini. Pieskaroties pie cilvēka rokas, reizēm man galvā pazib kaut kas līdzīgs ugunīgai švīkai pār debesīm.

Lai labāk redzētu meitenes seju, Sems atkāpās izstieptas rokas attālumā. Švīka?

Astrīda paraustīja plecus. Dīvaini, vai ne? Es to redzu vai nu spilgtu, vai blāvu, garu vai īsu. Es nezinu, ko tas nozīmē, man pār to nav varas, un es pat vēl neesmu centusies to izpētīt. Bet šķiet, it kā es redzētu kaut kādu, es nezinu, nozīmīguma vai kaut kā tamlīdzīga pakāpi. It kā es redzētu cilvēka dvēseli vai varbūt likteni, tikai visnotaļ metaforiskā izpausmē.

-    Visnotaļ metaforiskā, Sems atkārtoja. Tātad tavs spēks ir metaforās?

Nu viņš beidzot tika atalgots ar smaidu un vieglu dunku.

-    Tad nu gan prātvēders! Lieta tāda, ka tavu nozīmīgumu es

sajutu jau no paša sākuma. Es tevi redzēju kā meteorītu, kas dzirksteļodams traucas pār debesīm.

-    Vai tikai es rīt neietriekšos ar pieri sienā? Tā nu gan tad būs varena dzirksteļošana!

-    Nezinu, meitene atzinās. Toties zinu, ka no visiem debesu meteorītiem tu esi pats spožākais.

Datordžeks pamodās un sajuta priekšā mutei viņas maigo roku. Ārā bija tumšs, bet telpa bija datora ekrāna izstarotās zilganās gaismas pilna. Viņš varēja saskatīt meitenes sejas apveidu, viņas tumšos matus. Un mirdzošās acis.

-    Kuš! pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa brīdināja. Zēna sirds smagi dauzījās. Neapšaubāmi kaut kas nebija kārtībā.

-    Celies augšā, Džek!

-    Kas noticis?

-    Vai atceries mūsu norunu? Atceries savu solījumu?

Viņam negribējās teikt “jā”. Tik ļoti negribējās. Džeks

vienmēr bija zinājis: lai arī ko Diāna sagribēs, tas noteikti būs kaut kas bīstams. Un nu viņš bija pārbijies vairāk nekā jebkad.

Dreiks bija atgriezies. Dreiks bija necilvēks.

Diānas pirkstu gali glāstīja zēna vaigu. Viņš juta pār muguru pārskrienam trīsas. Tad viņa to papliķēja vēl arvien tikpat maigi.

-    Es jautāju, vai tu atceries savu solījumu.

Džeks bija zaudējis valodu. Pārāk apmulsis, lai spētu parunāt, pārāk stipri apzinādamies meitenes klātbūtni, pārāk nobijies no tā, ko viņa varētu gribēt.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Apģērbies. Vienkārši uzvelc drēbes. Vairāk neko.

-    Cik ir pulkstenis? Viņš centās novilcināt laiku.

-    īstais laiks, lai veiktu labu darbu. Viņas maigā mute savilkās greizā smaidā. Pat ja tam ir nelabs iemesls.

Neizsakāmi apmierināts, ka pamanījies uzvilkt pidžambikses, Džeks izrāpās no gultas. Pamājis, lai Diāna aizgriežas, viņš žigli apģērbās.

-    Kurp mēs dosimies?

-    Tu sēdīsies pie stūres.

-    Esmu vadījis auto vienu vienīgu reizi un gandrīz iebraucu grāvī.

-    Tu esi loti gudrs zēns, Džek. Gan tiksi galā.

Viņi izzagās tumšajā gaitenī. Tad lejup pa kāpnēm klusi, piesardzīgi. Šaurā spraudziņā pavērusi ārdurvis, Diāna pārlaida skatienu pagalmam. Džeks prātoja, kas notiktu, ja kāds viņus apturētu. Vai Diānai bija padomā kāds aizbildinājums?

Skaņa, krosa kurpju zolēm minot piebraucamā ceļa granti, miglainajā nakts gaisā šķita nedabiski skaļa. Likās, it kā viņi tīšu prātu censtos trokšņot.

It kā katrs troksnītis tiktu pavadīts ar vesera sitienu.

Diāna veda viņu uz džipu, kas bija nevīžīgi iebraukts mauriņā. Kāp iekšā. Vadītāja sēdeklī. Atslēgas ir mašīnā.

-    Kurp mēs brauksim?

-    Stūrē uz Perdidobīču. Un nevis mēs, bet tu. Tu viens pats.

-    Ko? Džeks bija ne pa jokam satraucies. Es viens? Nē, nē, nē! Ja es aizbraukšu, Keins nospriedīs, ka es to daru pats uz savu galvu. Viņš sūtīs man pakaļ Dreīku.

-    Džek, vai nu tu man paklausīsi, vai arī es nostāšos un tepat, uz vietas, sākšu kliegt. Viņi izskries ārā, un es pateikšu, ka pieķēru tevi bēgšanas mēģinājumā.

Džeks juta, kā drūp viņa pretestība. Tas bija pārlieku *

ticami. Viņa to patiešām izdarītu, un Keins viņai noticētu. Un tad… Dreiks. Džeks noskurinājās.

-    Kāpēc tā? viņš žēli noīdējās.

-    Tu uzmeklēsi Semu Tempļu. Pateiksi viņam, ka esi aizbēdzis.

Džeks norīstījās un pašūpoja galvu.

-    Vēl labāk būtu, ja tu uzmeklētu to meiteni. Astrīdu. Diāna bija daļēji atguvusi savu izsmējīgo toni. Astrīdu Ģēniju. Viņa par katru cenu gribēs izglābt Semu.

-    Labi, labi, Džeks centās sevi iedrošināt. Nu tad es braukšu.

Diāna pieskārās viņa rokai. Pastāsti viņiem par Endrū.

Džeks sastinga ar roku uz atslēgas. Tad to tu no manis gribi?

-    Džek, ja Sems pazudis, Dreiks bruks virsū man un Keins nespēs viņu aizkavēt. Dreiks ir stiprāks nekā līdz šim. Man vajag, lai Sems paliktu dzīvs. Man vajadzīgs kāds, pret kuru Dreiks vērstu savu naidu. Lai būtu kaut kāds līdzsvars. Pastāsti Semam par to vilinājumu. Brīdini, ka viņu vilinās ļauties lielajam lēcienam, bet varbūt varbūt, ja viņš pateiks “nē”… Diāna nopūtās. Šajā nopūtā gan bija grūti saklausīt kādas cerības. Un tagad brauc.

To teikusi, Diāna apgriezās uz papēža un aizsoļoja atpakaļ uz skolu.

Džeks ar skatienu sekoja meitenei līdz pat durvīm. Šī varēja būt arī viņas iespēja izglābties. Viņa varēja tikt prom no Keina un Dreika, un visa, ko tie pārstāvēja. Tomēr viņa palika.

Vai varēja būt, ka Diāna patiešām mīl Keinu?

Dziļi ievilcis elpu, Džeks pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors ierūcās. Viņš bija piedevis pārāk daudz gāzes. Radījis pārāk daudz trokšņa.

-    Kuš, viņš noteica.

Tad viņš pārvirzīja piedziņu uz “D”. Nospieda gāzes pedāli. Nekas nenotika. Džeks gandrīz jau krita panikā, kad atcerējās: avārijas bremze. Palaidis vaļā bremzi, viņš vēlreiz nospieda gāzes pedāli. Džips lēnītiņām aizripoja pa gurkstošo granti.

-    Ei, uz kurieni tad tu?

Hovards. Kas viņam te nakts vidū darāms?

Protams, viņš vēl arvien meklēja savu draugu, to kausli Orku. Nepaguris meklēja Orku.

Izbrīnu Hovarda sejā ātri nomainīja satraukums.

-    Ei, vecīt, apstājies! Stāt!

Džeks pabrauca viņam garām.

Atpakaļskata spogulītī viņš redzēja Hovardu skriešus metamies uz skolu.

Jāmēģina braukt ātrāk. Taču auto vadīšana Datordžekam iedvesa bailes. Tā prasīja pārāk daudz uzmanības, pārāk daudz zibenīgu lēmumu, šķita pārāk bīstama, pārāk briesmīga.

Pie dzelzs vārtiem nācās nobremzēt. Tie bija ciet. Džeks izlēca un ātri atrāva tos vaļā.

Kādu bridi viņš nekustīgi stāvēja un ieklausījās. Meža skaņas. No koku lapām pilošas lāses, sīku dzīvnieciņu čabināšanās, tikko jūtama, viegla vēsma lapotnē. Un tad automašīnas motora rūkoņa.

Atpakaļ uz džipu. Iedarbināt piedziņu un gāzelīgi izbraukt cauri vārtiem.

Atstāt tos vaļā un ātrāk prom. Diez vai vārti būtu likuši kādam piebremzēt. Tikai viņam. Un viņam jau tagad dzinās pakaļ. Pie stūres, bez šaubām, ir Panda; viņš bija visprasmīgākais braucējs, nesalīdzināmi prasmīgāks par Džeku.

Panda. Un viņam blakus noteikti ir Dreiks. Džeks ieķērās stūrē. Pārāk stipri. Tās augšējā daļa salūza viņa rokās.

Aizsviedis prom sešas collas garo plastmasas pusloku, viņš bailēs ieldējās. Bija jāpiespiež sevi turēt stūri uzmanīgāk, pārvarēt paniku, koncentrēties uz braukšanu. Koncentrēties uz ceļu, kas, vīdamies lejup no kalna un mezdams likumu atradzei, veda no meža uz atklātāku apvidu.

Atpakaļskata spoguli ugunis.

Ak Dievs! Ak Dievs!

Tie viņu nogalinās. Dreiks laidis darbā savu pātagas roku.

-    Domā, Džek! viņš ar pārsteidzošu sparu iekliedzās.

-    Domā!

ŠI nebija programmēšanas joma. Tās nebija tehnoloģijas. Tas, kas notika patlaban, bija daudz primitīvāk. Spēks pret spēku, varmācība pret varmācību, naids un bailes.

Bet vai tiešām?

Varbūt svarīgs bija augstums. Džips slējās augstu virs ceļa. Toties vieglais auto, kas strauji samazināja distanci, šķita pieplacis pie zemes.

Šis bija kārtīgs apvidus vāģis. Četru riteņu piedziņa.

Džeks paglūnēja uz ceļa malām. Labajā pusē vīdēja dziļš grāvis. Kreisajā stāva klinšu siena.

Vajātājs tuvojās strauji. Nu jau viņus šķīra ne vairāk kā daži simti pēdu.

Tā. Pa labi ir zemesceļš. Tas noteikti nekur neved. Tas izbeigsies jau pēc kādām divdesmit pēdām. Taču izvēles nebija. Džeks pagrieza stūri pa labi un, pat braucot ar tik mazu ātrumu, juta, ka apgāzīsies.

Tomēr džips nostabilizējās un uzbrauca uz zemesceļa. Tintes melnajā bezmēness tumsā prožektori spoži izgaismoja sev priekšā dubļus un nezāles. Nekas nebija saskatāms… nekas nebija zināms… Džeks stūrēja uz labu laimi, klusībā cerēdams, ka zemesceļš pēkšņi neatdursies pret klints sienu.

Stūre bija grūti noturama, jo mežonīgi raustījās. Tomēr viņš nedrīkstēja to turēt pārāk cieši, citādi tā viņa stiprajās rokās salūzīs. Un tās patiešām būtu beigas.

Sedana gaismas aiz muguras mežonīgi lēkāja augšup lejup. Vieglajam auto šāds zemesceļš bija grūtāk veicams. Tas, kas nācās grūti džipam, vieglajam auto bija neiespējams.

Džeks pamazām atrāvās no vajātāja, līdz beidzot prožektori aiz muguras vairs nebija saskatāmi un kļuva skaidrs, ka vieglais auto ir apstājies.

Džeks samazināja ātrumu, tā bija vieglāk valdīt pār džipu.

Vajātāji bija atpalikuši. Bet kā viņš nokļūs Perdidobīčā? Vienīgais viņam zināmais ceļš uz pilsētu bija šoseja. Vai šis zemesceļš kaut kur aizvedīs?

Vienu gan Džeks zināja droši: Koutsā viņš vairs nekad neatgriezīsies.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

3 STUNDAS, 15 MINŪTES

Klusi aizritēja dienasgaismas stundas.

Sems zināja, ka drīz tas sāksies.

Un jau pēc dažām stundām viss būs galā.

Sems bija izvietojis gar pilsētas robežām novērotājus, bet pārējiem saviem ļaudīm ieteica gulēt, ēst un censties atpūsties. Keins nāks nakti. Sems par to bija pārliecināts.

Viņš bija mēģinājis sekot pats savam padomam, taču aizmigt nekādi neizdevās.

Sems pārģērbās un prātoja, ka, par spīti nelabumam, būtu kaut kas jāieēd, kad ugunsdzēsēju depo ieradās Teilore. Sems tajā bridi bija boksera šortos.

-    Viņi nāk, Teilore bez jebkāda ievada paziņoja. Ei, forši muskuļi.

-    Stāsti tālāk.

-    No Koutsas puses pa šoseju tuvojas sešas automašīnas. Viņi virzās lēnām, tomēr pēc kādas minūtes jau būs pie Ralfa.

-    Vai redzēji viņu sejas? Keina vai Dreika?

-Nē.

Sems iegāja guļamkambari. Sašūpojis Edllio gultu un iespēris pa Kvinna guļamo, viņš iesaucās: Puiši! Augšā!

-    Ko? Kvinns samiegojies un apjucis norūca. Domāju, ka mums kaut cik jāizguļas.

-    Pietiks. Teilore teica, ka viņi bīdās šurp.

-    Esmu augšā. Edllio izvēlās no gultas jau pilnīgi apģērbies. Pie gultas gala karājās draudīga paskata automātiskā pistole, ko viņš tūdaļ pat noņēma.

Sems ielēca džinsos un metās meklēt kurpes.

-    Ko man tagad darīt? jautāja Teilore.

-   Joz atpakaļ un apskaties, vai viņi ir iegājuši pie Ralfa vai sadalījušies grupās, Sems atbildēja.

-    Būšu atpakaļ jau pēc mirkļa! Teilore uzsauca.

-    Kad atgriezīsies, dodies uz laukumu. Es iešu uz turieni, teica Sems.

Teilore izgaisa.

-    Gatavs? Sems jautāja Edīlio.

-    Nē. Un tu?

Sems papurināja galvu. Tik un tā darīsim, ko spēsim.

Beidzot no gultas izvēlās arī Kvinns. Vai jau laiks?

-Jā. Vakars klāt. Kā jau bijām paredzējuši, teica Sems.

-    Tu taču zini, kurp tev jādodas, vai ne?

-    Taisnā ceļā uz elli? nomurmināja Kvinns.

Sems un Edīlio, nošļūkuši pa ugunsdzēsēju kārti, piezemējās garāžā. Semam pie jostas loti skaļi iesprakšķējās rācija. Astrīdas balss, sasprindzināta un statikas izkropļota.

-    Sem, es viņus redzu.

Sems samazināja skaļumu un piespieda pogu. Teilore man tikko pateica, viņš atbildēja. Vai ar tevi un M. P. viss ir kārtībā?

-    Man viss ir labi. Es redzu sešas mašīnas. Viņi pabrauca garām Ralfam. Izskatās, ka virzīsies uz skolas pusi.

-    Kāpēc uz turieni?

-    Nezinu.

Sems iekoda lūpā un apsvēra. Saraujies, cik vien vari maziņa, Astrīd.

-    Sem… viņa iesāka.

-    Zinu, viņš sacīja. Es ari.

Sems devās ārā. Viņš gāja ātrā solī, tomēr neskrēja. Skriešana liecinātu par paniku. Biju domājis, ka viņi ieradīsies pa to pašu ceļu, pa kuru pirmo reizi, viņš sacīja Edilio. Tā vistaisnāk var nokļūt pilsētas centrā.

-    Es toties biju iedomājies, ka viņi pārņems Ralfu un panāks, lai mēs viņiem sekojam, teica Edilio.

-    Man nepielec, atzinās Sems. Viņi bija sasnieguši laukumu, un Edilio skriešus metās uz rātsnamu pārliecināties, vai viņa karaspēks ir kaujas gatavībā.

Dažu pēdu attālumā, pagriezusi galvu nepareizajā virzienā, parādījās Teilore.

-    Teilore! Šeit!

-    Ak! Viņi virzās uz skolu. Un kopā ar viņiem Keins. Pilnīgi noteikti. Keins un Diāna. Dreiku gan es netiku redzējusi. Varbūt viņš ir pagalam. Pēdējo teikumu viņa izrunāja ar nepārprotamu labpatiku. Un ja nu Sems to būtu palaidis garām piebilda: Nudien ceru, ka viņš ir pagalam, tas briesmīgais maita…

-    Vai viņi tevi redzēja?

-    Nē. Lai vai kā, viņi nevar man pieskarties. Tagad man tas padodas trakoti labi. Es varu ielēkt pa taisno skolā un apskatīties, ko viņi tur dara.

Sems piedraudēja viņai ar pirkstu. Nekļūsti pārlieku lielīga. Es negribu tevi pazaudēt. Tāpēc ieturi distanci. Ej!

Teilore draiski piemiedza viņam ar aci un izgaisa.

Astrīdas balss rācijā. Viņi kāpj ārā no mašīnām, dodas iekšā skolā.

Sems pacēla acis uz torni. Astrīda bija tur tik tuvu, ka viņš varētu meitenei uzsaukt, bet viņas skatiens bija pievērsts skolas ēkai, nevis viņam. Sems pamanīja skrienam garām Kvinnu ar mašīnpistoli pār plecu.

-    Lai tev veicas, brač! uzsauca Sems.

Kvinns apstājās kā iemiets. Paldies. Zini, Sem… es…

-    Nav īstais laiks, Sems stingri, bet laipni noteica.

Laukumā viņš bija palicis viens pats. Tā viņš brīdi stāvēja,

atstutējis kāju pret strūklakas apmali. Skola. Kāpēc tā? Un kāpēc viņi nāca dienasgaismā, nevis pagaidīja, līdz iestājas nakts?

No makdonalda izmetās Alberts. Pieskrējis pie Sema, viņš sniedza tam maisiņu. Daži cāļa stienīši, vecīt. Ja nu sagribas uzkost.

-    Paldies, draugs!

-    Mēs tev ticam, Sem. To teicis, Alberts devās prom.

Sems košļāja stienīti un centās domāt. Brauciens uz skolu

bija kas negaidīts. Vai viņam pavērusies izdevība? Ja Keins bija izkāpis no mašīnas un patlaban atradās skolas ēkā, ko Sems pazina daudz labāk nekā viņš…

Sems ieslēdza rāciju. Vai ir kādas pazīmes, ka viņi atstāj skolu?

-    Nē. Viens puisis ārpusē stāv par sargkareivi. Man liekas, ka tas ir Panda. Dreiku gan es neesmu redzējusi.

Varbūt viņš varētu pielikt tam punktu. Tieši tagad, viens pret vienu ar Keinu. Tas nozīmētu, ka neviens no šiem bērniem netiek iesaistīts cīniņos. Tas nozīmētu, ka nevienam nenāktos nospiest gaili.

Skriešus tuvojās Deka. Sem, piedod! Es nevarēju tevi atrast.

Varbūt viņiem jādodas turp divatā Semam un Dēkai. Tas divkāršotu viņa izredzes. Tas būtu pareizi: pa vienam no Perdidobīčas un no Koutsas, plecu pie pleca.

-    Keins ir skolā, sacīja Sems. Es domāju, varbūt mēs varētu viņu tur pārsteigt.

-    Vai tur ir arī Dreiks? jautāja Deka.

-    Viņu neviens nav redzējis. Varbūt… varbūt viņš nav ieradies.

-    Tas labi, Deka neizteiksmīgi novilka.

-              Mums nav bijis laika vienam otru iepazīt, teica Sems.

-    Un arī tagad tam diemžēl nav necik daudz laika. Cik labi tu pārvaldi savu spēku?

Deka nopūtās un apsvēra viņa jautājumu. Tad palūkojās uz savām rokām, it kā tās varētu sniegt atbildi. Man jābūt

ļoti tuvu. Es varu gluži veiksmīgi sagāzt sienu vai aizlidināt kādu pa gaisu, bet tikai tad, ja atrodos dažu pēdu attālumā.

-Jā?

-    Es turpinu pilnveidoties, viņa teica.

Uzradās Teilore. Viņi visi ir skolā. Viens sargs, cik varu saskatīt. Un noteikti nav Dreika.

-    Labi, teica Sems. Lūk, ko mēs darīsim. Mēs ar Deku iesim uz turieni. Teilore, aizej un pasaki to Edllio. Tad uzkāp torni, kur ir Astrīda. Ja mums ar Deku būs nepatikšanas, būs vajadzīga uzmanības novēršana.

-    Nē taču. Es nekāpšu. Es vienkārši uzradīšos. Tūdaļ būšu tur. Un Teilore pazuda.

-    Varbūt es kādreiz pie šīm izdarībām pieradīšu, nomurmināja Sems.

Viņš dziļi un saraustīti ieelpoja. Tas bija viņa pirmais lielais taktiskais lēmums gaidāmajai kaujai. Sems cerēja, ka tā nav kļūda.

Džeks visu dienu turēja džipu paslēptu koku pudurī.

Daļu laika viņš bija pavadijis saraustītā miegā, saritinājies vadītāja sēdekli, turot visas durvis aizslēgtas un pārāk nobijies, lai domātu par izstiepšanos ērtākā pozā automašīnas aizmugurē. 4

Par to, ka Diānai steidzami vajadzēja, lai viņš sastopas ar Semu, Džeks īpaši nebēdāja lai vai kā, mirt jau nu viņš šīs meičas dēļ netaisījās.

Tikai tad, kad saule bija norietējusi, viņš beidzot pagrieza atslēgu un izlavījās no savas apšaubāmās slēptuves.

Gliemeža gaitā, ar izslēgtām ugunīm, pa zemesceļiem bez jebkādiem ceļa rādītājiem. Pa neskaidriem līkumiem, augšā, lejā, pa kreisi, pa labi. Džipa atpakaļskata spogulīti bija iebūvēts kompass, bet debess puses, ko tas rādīja, allaž likās aplamas. Vienu brīdi tas rādīja dienvidus, bet jau pēc minūtes, kaut arī viņš nebija pagriezies, austrumus.

Virzienu, kurā Džeks devās, nebija iespējams uzzināt. Viņš būtu varējis braukt ar iedegtām ugunim un redzēt ceļu, bet tad viņu varētu saskatīt ari citi. Tā nu viņš brauca tumsā ar ātrumu, kas bija tikai mazliet lielāks nekā kājāmgājējam. Pat tik lēnā gaitā džips lēkāja un svērās uz sāniem tik nejauki, ka Džekam šķita, it kā viņš nemitīgi saņemtu belzienus.

Tas, ka viņam bija absolūti nepieciešams nokļūt pie Sema, bija skaidrāks nekā jebkad. Keins viņam šādu nodevību nemūžam nepiedotu. Džeka vienīgais glābiņš bija pie Sema. Un ari tikai tad, ja Sems pārdzīvos lielo paukšķi. Ja Sems būs prom, Keins uzvarēs. Un tad visā IBJZ neatradīsies vieta, kur Džeks spētu paslēpties no Keina un Dreika.

Džeks uzmeta acis instrumentu paneļa pulkstenim. Viņam bija labi zināma diena un stunda, kad Semam jāizgaist. Atlicis tikai mazliet vairāk par divām stundām.

Uzlēca mēness, un ceļš iztaisnojās, tāpēc Džeks, alkdams tikt drošībā, atļāvās braukt mazliet ātrāk nekā līdz šim. Pār ceļu pārskrēja trusis. Džeks pagrieza stūri, tādējādi izvairīdamies no dzīvnieciņa, taču nobrauca no ceļa tīrumā.

Strauji pagriezis stūri, viņš atkal uzbrauca uz ceļa, bet tieši tajā brīdī no pretējās puses tuvojās pikaps.

Džeks nolamājās un pagriezās sēdeklī, lai palūkotos atpakaļ. Uzmirdzēja bremžu ugunis, un pikaps čīkstēdams sāka apstāties.

Džeks uzspieda gāzes pedālim. Džips rāvās uz priekšu. Bet nu pikaps pagriezās un strauji tuvojās.

Tumsā nebija iespējams saskatīt, kas šo pikapu vada, bet, pēc Džeka domām, tas varēja būt tikai viens cilvēks: Dreiks.

Džeks ieraudājās un piedeva ātrumu. Benzīna tvertnes indikators strauji tuvojās nullei. Bet pikaps aizvien tuvojās.

Vienīgais glābiņš bija iebraukt laukā, kur furgons nespētu sekot. Džeks mazliet samazināja ātrumu un stūrēja tieši iekšā papuvē. Zeme bija uzarta, mīksta, un džips mežonīgi lēkāja pa arumiem.

Pikaps turpināja tuvoties.

Pēkšņi priekšā tumsu pāršķēla spēcīgi prožektori. Pa tīrumu, nogriezdams viņam ceļu, pārsteidzošā ātrumā virzījās traktors. Aiz tā, lauka tālajā galā, rēgojās tumša, pussagruvusi fermas ēka.

Džekam uznāca nelabums. Viņš bija notverts. Kaut kādā prātam neaptveramā veidā tie viņu bija notvēruši.

Džeks nemaz nepamanīja izžuvuša strauta gultni. Dažas pēdas džips lidoja pa gaisu, un Džeks sajuta dīvainu bezsvara stāvokli; tad auto atdūrās pret strauta otru krastu un smagi apstājās. Atskanēja skaļš dārdiens, izpletās gaisa spilvens, tad sekoja pretīgs brīkšķis, un Džeks attapa, ka guļ uz muguras dubļos nesavainots, bet pārāk apdullis, lai pakustētos.

Džipa prožektori apgaismoja lauku, kurā viņš gulēja. Džeks saskatīja divus tumšus siluetus, zēna un meitenes. Bet neviens no viņiem neatgādināja Dreiku Mervinu.

Džeks uzdrīkstējās ieelpot. Piecelties viņš tomēr neuzdrošinājās.

-    Mēs redzējām, ka tu te braukā apkārt ar izslēgtām ugunim, pārmetoši sacīja meitene.

Džeks brīnījās, kā gan tā viņu šajā piķa melnajā nakti saskatījusi. Un, lai arī netika jautājis, tūlīt saņēma atbildi.

-    Pat ja ugunis ir izslēgtas, bremžu gaismas darbojas. To

tu laikam nebiji iedomājies. i

-    Neesmu jau nekāds pieredzējušais braucējs, sacīja Džeks.

-    Kas tu tāds esi? jautāja zēns, kurš varēja būt Džeka vienaudzis.

-    Es? Nu, es esmu… Džeks. Reizēm mani dēvē par Datordžeku.

Meitenei rokās bija šautene. Stobrs bija notēmēts tieši Džekam sejā.

-    Nešauj uz mani, viņš lūdzās.

-    Tu atrodies uz mūsu zemes, un mēs savu zemi aizsargājam, pavēstīja meitene. Kāpēc lai mēs uz tevi nešautu?

-    Man vajag… Ja es ne… Klausieties, ja es nenokļūšu Perdidobīčā, notiks kaut kas šausmīgs.

Meitenes skarbā seja, ko vēl skarbāku vērta griezīgā, baltā džipa prožektoru gaisma, dīvaini kontrastēja ar bērnišķīgās peļastītēs saņemtajiem matiem. Likās, ka viņa lūgšanās uz meiteni neatstāj nekādu iespaidu. Viņai varēja būt vienpadsmit vai divpadsmit gadi, un, ievērojis abu lielo līdzību, Džeks nosprieda, ka zēns droši vien ir viņa brālis.

-    Necik bīstams viņš neizskatās, sacīja zēns. Džekam viņš pajautāja: Kāpēc tevi saukā par Datordžeku?

-    Tāpēc, ka es daudz saprotu no datoriem.

Brīdi padomājis, zēns bilda: Vai tu māki salabot VVii?

Džeks sparīgi pamāja ar galvu, tā sarausdams sev matos dubļus. Varu mēģināt. Bet man patiešām, patiešām jānokļūst Perdidobīčā. Tas ir ārkārtīgi svarīgi.

-    Toties man ir svarīga mana videospēle. Tātad, ja salabosi manu Wii, es neļaušu Emīlijai tevi nošaut. Domāju, ka nesaņemt lodi ribās tev ir ne mazāk svarīgi kā nokļūt Perdidobīčā, ko?

-    Čau, Marij! ierunājās Kvinns. Meitene viņu sagaidīja bērnudārza klases telpas durvīs. Es dodos uz augšu.

Marija žigli aizvēra aiz sevis durvis. Negribu, ka bērni redz šaujamieročus, viņa paskaidroja. Taču pati lielām acīm raudzījās uz Kvinna mašīnpistoli.

-    Marij, arī es pats negribu to redzēt, nopūtās Kvinns.

-    Vai tev ir bail?

-    Esmu gandrīz apčurājies.

-    Es arī. Viņa pieskārās pie Kvinna rokas. Lai Dievs tevi svētī!

-    Aha. Cerēsim uz to labāko, vai ne? Viņam gribējās pakavēties un patērzēt ar meiteni. Darīt jebko, lai tikai novilcinātu brīdi, kad ar mašīnpistoli rokā jākāpj uz jumta. Bet Marijai bija savi pienākumi un viņam savējie. Puisi pārņēma kauns, apjēdzot, ka vairāk par visu viņš ilgojas iesprukt bērnudārzā un paslēpties pie Marijas.

Kvinns izgāja cauri bērnudārzam un nokļuva ēkas aizmugurē, gar kuru stiepās šaura ieliņa. Uzmanīgi pakāris kaklā ieroci, viņš devās augšup pa ļodzīgajām alumīnija kāpnītēm.

Bērnudārzam un saimniecības preču veikalam bija kopīgs jumts. Tas bija plakans un darvots, un tā līdzeno vienmuļību pārtrauca tikai dažas vertikālas caurules un divi vecmodīgi gaisa kondicionēšanas agregāti. Jumtu iejoza barjera trīs pēdas augsta sieniņa, kuras virsu klāja saplaisājušas spāņu flīzes.

Kvinns piegāja pie stūra, kas bija uz baznīcas un rātsnama pusi. Viņš ieraudzīja plecu pie pleca ejam Semu un Deku.

-    Neizgāzies šodien, Kvinns sev teica. Lūdzu, tikai neizgāzies.

Kāpnītes nograbēja, un uz jumta iznira miglains apveids. Kvinns steigšus pagrieza pret to ieroci. Miglas tēls konkretizējās un kļuva par Braienu.

-    Tev vajadzētu mest to pie malas, Braiena, sacīja Kvinns.

Braiena pasmaidījusi izlaboja: Brīze. Mans vārds ir Brīze.

-    Tas nu ir par traku, norūca Kvinns. Cik tad tev gadu desmit?

-    Vienpadsmit. Pēc mēneša būs jau divpadsmit. Braiena izvilka no jostas kurpnieka āmuriņu un draudīgi pavicināja to gaisā. Keins un Dreiks iebetonēja man rokas un gandrīz nomērdēja mani badā. Tam, ka mani galē nost, es par jaunu nebiju.

-    Aha. Kvinnam gribējās, lai viņa iet prom un liek viņu mierā, bet tas jau bija viņas uzdevums kursēt starp Kvinnu, Edīlio, Semu un visiem pārējiem, piegādājot ziņas. Nu, cik ātri tad tu vari paskriet, Braiena?

-    Nezinu. Pietiekami ātri, lai mani gandrīz nevarētu ieraudzīt.

-    Vai tevi tas nenogurdina?

-    Nepavisam. Tikai plēš kurpes. Viņa pacēla kāju, lai parādītu Kvinnam savas krosa kurpes nodeldēto zoli. Un mati jāpin bizēs, citādi tie plivinās pa gaisu un trāpa acīs. Viņa paraustīja cieši sapīto biželi.

-    Tas noteikti ir dīvaini. Kad piemīt spēks.

-    Tev pašam tā nav?

Kvinns papurināja galvu. Nē. Nepavisam. Esmu tikai… es pats.

-    Tu taču labi pazīsti Semu, vai ne?

Kvinns pamāja ar galvu. Šo jautājumu viņam bija uzdevuši daudzi Koutsas bērni.

-    Kā tu domā vai viņš uzvarēs? jautāja Braiena.

-    Labāk jau nu cerēsim, ka jā, vai ne?

Braiena palūkojās uz savām rokām. Rokām, kuras kādreiz bija iesprostotas betonā. Tāpēc jau ari nav svarīgi, ka man ir tikai vienpadsmit. Mums jāuzvar.

Sems, kopā ar Deku iedams uz skolu, cīnījās ar nolemtības izjūtu. No ievainojumiem viņš tikpat kā nebaidījās, apzinoties, ka dienas beigās tik un tā būs jāizgaist, un tad jau… Nu, tālāk nekas nebija zināms.

Bailes, kas Semu māca, tās bija bailes no neizdošanās. Lai ari kas notiktu ar viņu pašu, viņam bija Astrīda, par kuru jādomā. Un Mazais Pīts, jo Astrīda būtu satriekta, ja viņas brālītim kas notiktu. Nemaz nerunājot par to, ka varbūt Mazais Pīts bija vienīgais visā pasaulē, kurš varētu pielikt punktu IBJZ.

Astrīdas dēļ viņam jāuzveic Keins. Un arī visu pārējo, visu šejienes bērnu dēļ. Un Semu tas nospieda tā, it kā viņš stieptu uz muguras ziloni.

Viņam jāuzvar. Jāpanāk, lai Astrīda būtu drošībā. Tad viņš varētu arī izgaist ja jau reiz tam tā jānotiek.

Bet, jo tuvāk nāca izšķirošais brīdis, jo vairāk Sems apšaubīja savu lēmumu. Viņš bija novirzījies no plāna, un tas nozīmēja, ka neviens vairs īsti nezina, kāda loma jāspēlē. Keins, dodoties uz skolu, bija visu izjaucis.

Viņi apstājās kvartālu no skolas teritorijas. Sems ieslēdza rāciju.

-    Vai ir kādas pārmaiņas?

-    Nē, atbildēja Astrīda. Automašīnas novietotas. Panda stāv pie parādes durvīm. Strauji satumst, tāpēc es vairs nevaru būt pilnīgi pārliecināta. Sem?

-Jā?

-    Man izskatās, ka Pandam ir ierocis.

-    Skaidrs.

-    Esi piesardzīgs.

-    Uhu. Sems izslēdza rāciju. Viņam būtu gribējies vēlreiz pateikt meitenei, ka mīl viņu, bet tas likās gandrīz kā izaicināt likteni. Viņš jau tā pārāk daudz domāja par Astrīdu un pārāk maz par Keinu.

-    Nu tā, Deka, pielavīties nav iespējams. Mani pamanīs, pirms es pagūšu tikt galā ar Pandu.

Deka pamāja ar galvu. Meitenes lūpas bija tik cieši sakniebtas, it kā viņa nespētu tās pavērt. Viņa elpoja smagi un saspringti. Viņu māca bailes.

-    Es skaitīšu līdz trīs. Pie “trīs” mēs dodamies uz priekšu. No visa spēka. Tiklīdz būs iespējams, centīšos saņemt ciet Pandu. Kad nokļūsim pie durvīm, tu darīsi savu darbu. Gatava?

Deka neatbildēja. Minūti, kas likās ļoti gara, meitene vienkārši blenza tukšumā. Beidzot viņa izkrekšķēja: Esmu gatava.

-    Viens. Divi. Trīs.

Viņi izšāvās no aizsega un traucās uz priekšu, ko kājas nes. Tikuši līdz skolas teritorijai, abi metās pāri velēnām. Tajā brīdī Panda, viņus pamanījis, sāka spiegt.

-    Nedari to, Panda! Sems mēģināja kliegt, cik nu skaļi tas bija iespējams skrienot.

Panda vilcinājās, svārstīdams rokās ieroci, tomēr necēla to, lai šautu.

-    Es negribu tevi savainot, sauca Sems.

Palikušas kādas piecdesmit pēdas.

Panda nomērķēja un izšāva.

Lode aizlidoja garām. Panda blenza uz ieroci tā, it kā redzētu to pirmo reizi.

-    Nē! kliedza Sems.

Trīsdesmit pēdas.

Panda atkal pacēla ieroci. Viņa seja bija kļuvusi par stingu baiļu un neizlēmības masku.

Brīdī, kad Panda izšāva atkal, Sems metās zemē, apvēlās un uzrausās tupus.

Tad viņš izstiepa roku izplestiem pirkstiem. Zalibalta gaisma, pašāvusies garām Pandam, izdedzināja ķieģeļu sienā pavisam tuvu viņa galvai caurumu.

Panda, nometis šaujamo, pagriezās un metās bēgt.

Desmit pēdas.

-    Deka, durvis!

Deka augstu pacēla rokas, un gravitācija zem durvīm izzuda. Visa siena, ieskaitot durvju aplodu, pēkšņi sasvērās, it kā tajā no otras puses būtu ietriecies kravas auto. Durvis lēnām pavērās. Gaisā uzšāvās dubļi un kaļķu java.

Deka nolaida rokas, un dubļi sabira zemē, ķieģeļi gāzās un drupa, durvju aploda ieliecās un saplaisāja.

Sems metās pa atvērtajām durvīm tieši tumšajās iekštelpās. Deka viņam sekoja. Izšāvušies cauri vestibilam, viņi atdūrās pret galasienu. Abi elsoja, abi bija gatavi. Papīra norādes un kādreiz spilgtie plakāti pie sienām no Sema triecieniem aizdegās un sačervelējās.

Nedzirdēja ne skaņas.

Sems uzlūkoja Deku. Viņš jutās nobijies. Meitene tāda izskatījās.

Viņi devās uz priekšu pa gaiteni; nervi bija saspringti kā stīgas, un acis nopētīja katras durvis.

Labajā pusē pletās stikla siena, aiz kuras atradās kanceleja. Sems pielavījās tuvāk. Ielūkojās iekšā. Nekā. Gaisma te acīmredzot dega kopš IBJZ uzrašanās.

Vai viņam vajadzētu virzīties tālāk vai vispirms rūpīgi izlūkot kanceleju? Ja tur bija paslēpies kāds no Keina cilvēkiem, Sems un Deka varēja nonākt ielenkumā. Sems ar žestu vedināja Deku iet iekšā.

Deka sparīgi papurināja galvu.

-    Labi, teica Sems. Nu tad iešu pats.

Viņš šķērsoja gaiteni un atvēra durvis. Virsū gāzās kaut kas liels, un Sems, lai arī instinktīvi pieliecās, tomēr saņēma belzienu zibenīgu zvēlienu, kas apmeta viņu apkārt.

Uz skolas lietvedes rakstāmgalda bija uzrāpies tumšmatains zēns. Rokā tam bija īsa un resna koka milna. Zēns smīnēja. Tad viņš lēca atkal, aši kā džungļu kaķis.

Sems nebija tam sagatavojies. Viņš krita, smagi atsitoties ar pakausi pret grīdu. Gar acīm nozibēja zvaigznītes.

Sems apvēlās uz vēdera, taču pārāk gausi. Zēns bija aizlēcis atpakaļ drošībā un gatavojās nākamajam uzbrukumam.

Pēkšņi gan svešais zēns, gan papīri un suvenīri, kas atradās uz galda, gan arī pats galds atrāvās no grīdas, uzlidoja stāvus gaisā un ietriecās zemajos griestos.

Zēns vēl paguva sajust sāpes un pārsteigumu; tad Deka atjaunoja gravitāciju, un viņš nokrita zemē kā akmens. Pirms viņš atguvās, Sems jau bija klāt. Nometies zemē un uzlicis ceļgalu uzbrucējam uz krūtīm, viņš spieda to pie grīdas, vienlaikus ar abām rokām turot zēna galvu.

-    Pakusties tikai, un no tavas galvas paliks nodegulis, piedraudēja Sems.

Zēns kļuva slābs.

-    Prātīgs lēmums, teica Sems. Deka, paņem viņa milnu. Un sameklē kādu striķi. Zēnam viņš jautāja: Kas tu esi? Un kur ir Keins?

-    Es esmu Frederiko. Nededzini mani!

-    Kur ir Keins?

-    Viņa šeit nav. Tikko atbraukuši, visi aizgāja. Atstāja tikai mani un Pandu.

Semam pamira sirds. Viņi aizgāja?

Frederiko pamanīja Sema acis izbailes. Tev neizdosies uzvarēt Keinu. Viņi abi ar Dreiku ir visu smalki izplānojuši.

-    Es atradu auklu, pavēstīja Deka. Vai man viņu sasiet?

-    Tā ir uzmanības novēršana. Sems iekrāva Frederiko pa degunu pietiekami stipri, lai viņu apstulbinātu. Frederiko sāpēs ieaurojās.

-    Tagad sasien viņu! Žigli! Sems ieslēdza rāciju. Astrid!

Meitenes balss bija tikko saklausāma. Sem! Ak Dievs!

-    Kas notiek?

Balss rācijā bija pārāk izkropļota, lai Astrīdas atbilde būtu saprotama. Bet cauri statikas sprakšķiem Sems saklausīja bailes.

-    Esmu visu sagandējis, sacīja Sems. Tā bija viltība.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

2 STUNDAS, 23 MINŪTES

-    Kvinn, Kvinn!

-    Vai kāds mani sauca? brīnījās Kvinns.

Braiena norādīja uz torni. Kvinns piemiedza acis un ieraudzīja Astrīdas tumšo siluetu. Meitene vicinājās ar rokām kā neprātīga rādīdama, žestikulēdama, kaut ko kliegdama.

-    Iešu apskatīties, ko viņa grib, pieteicās Braiena. Viņas stāvs aizmiglojās, bet, tikko sasniegusi kāpņu augšgalu, meitene pēkšņi apstājās. Ak mans Dievs, paskaties!

No dienvidu puses pa ielu šurp lēkšoja iedzeltenu, mežonīgu suņveidīgo bars. Tie spraucās gar stāvošajiem auto, lēca pāri ugunsdzēsēju hidrantiem, ik pa brīdim apstājās, lai apošņātu atkritumus, bet tik un tā tuvojās šausminošā ātrumā.

Dzīvnieki iegriezās sānieliņā un virzījās tieši uz bērnudārzu.

Braiena sāka vilkt uz augšu pieslienamās kāpnes. Kvinns pielēca klāt, lai viņai palīdzētu. Viņi tās uzcēla brīdī, kad garām pagāja pirmais koijots.

-    Ko man darīt? sauca Kvinns.

-    Šauj viņus nost, sacīja Braiena.

-    Koijotus? Šaut koijotus?

-    Viņi šeit nav nejauši, Braiena kliedza pretī.

Viens no koijotiem, izdzirdis viņu balsis, palūkojās augšup.

-    Klusu! nošņācās Kvinns. Viņš pieplaka pie sienas un piespieda pie krūtīm mašīnpistoli.

-    Kvinn, viņi iet pie mazajiem, teica Braiena.

-    Es nezinu, ko iesākt.

-    Zini gan.

Kvinns sparīgi papurināja galvu. Nē. Neviens man nav licis šaut uz koijotiem.

Braiena pārliecās pār malu un atsprāga kā zibens ķerta.

-    Tas ir viņš. Dreiks. Un viņš… Ar viņu kaut kas nav kārtībā.

Kvinns negribēja skatīties, nepavisam negribēja, bet Braienas pēkšņi nobālējusī seja mudināja viņu to tomēr darīt. Viņš piecēlās tikai tik daudz, lai redzētu sānieliņu.

Aiz koijotiem lepnā gaitā slāja Dreiks Mervins.

Viņam bija gara, resna, sarkana pātaga.

Tikai viņš to neturēja rokā. Šī pātaga bija viņa roka.

-    Nošauj viņu! mudināja Braiena. Izdari taču to!

Kvinns nofiksēja ieroci. Novietojis īso stobru uz spāņu

flīzēm, viņš nomērķēja. Dreiks neskrēja, viņš ari neslapstījās. Viņš soļoja pa pašu ielas vidu un bija labi saskatāms.

-    Es nevaru uz viņu pienācīgi nomērķēt, teica Kvinns.

-    Melo! Braiena meta viņam sejā.

Kvinns aplaizīja lūpas. Nomērķēja. No Dreika viņu šķīra ne vairāk kā trīsdesmit pēdas. Kvinns bija trenējies šaušanā ar mašīnpistoli. Viņš bija šāvis koka stumbrā un redzējis, kā lode iegraužas mizā.

Nospied mēlīti, un lode tāpat iegrauzīsies Dreika galvā.

Nospied mēlīti. Dreiks gāja tieši zem viņiem.

-    Viņš ir prom, Kvinns nočukstēja. Es nespēju…

No bērnudārza viņiem zem kājām atskanēja pārbiedēto bērnu kliedzieni.

Marijai Terafino šī diena bija pagājusi ļoti nelādzīgi. No rīta viņai bija piemetusies šaušalīga rijības lēkme īsta badakāsība, kā viņa to dēvēja. Atradusi kartona kasti ar uzkodu lieluma Doritos čipsu paciņām, Marija sēdēja un plēsa tās vaļā, līdz bija nolocījusi visas divdesmit četras.

Pēc tam viņa to visu izvēma. Bet, tā kā ar to nelikās pietiekami, lai iztīrītu sevi no apkaunojošās ēdmaņas, viņa iedzēra spēcīgu caurejas līdzekli. Caurejas zāles lika Marijai cauru dienu skraidīt uz tualeti.

Tagad viņai sāpēja vēders tas šķita izgriezts uz āru -, turklāt mocīja kauns un dusmas uz sevi.

Parasti Marija no rīta ieņēma savas tabletes prozaku un vitamīnus. Bet, dienai velkoties, viņa jutās tik pagurusi, ka iedzēra ari diazepamu, ko bija atradusi mātes zāļu skapītī. Diazepams pārplūdināja prātu ar sīrupaini maigu reibumu. Zāļu iespaidā viss bija tapis lēns, miglains un izplūdis. Lai panāktu pretdarbību diazepamam, viņa ielēja sev kafiju, izmaisīja cukuru un, nodrošinājusi krūzīti ar vāciņu, paņēma to sev līdzi uz klases telpu.

Tieši tad ieradās Kvinns ar mašīnpistoli. Bērnus viņa no šī skata bija pasargājusi, taču ieraudzīt mašīnpistoli reālajā pasaulē nevis televīzijā vai videospēlē, bet tieši te, savā acu priekšā, bija kaut kas līdz sirds dziļumiem satricinošs.

Tagad Marija sēdēja sakrustotām kājām un vadīja grupas nodarbību. Kāds desmits bērnu pievērsa lielāku vai mazāku uzmanību, viņai lasot “Kaķenītes bērnus” un “Bizonu vētru”. Visas šeit atrodamās grāmatas viņa bija izlasījusi tik daudz reižu, ka zināja tās no galvas.

Citi bērni bija izklīduši pa kaktiem, zīmēdami, būvēdami klucīšu mājas vai spēlēdami pārģērbšanos.

Marijas brālītis Džons pārbaudīja autiņus “krikšiem”, kā viņi tagad dēvēja mazuļus, kuriem vēl bija vajadzīgi autiņi.

Viena no Marijas palīdzēm, meitene, vārdā Manuela, šūpodama uz ceļa mazu puisīti, pie viena centās iztīrīt sev no blūzes flomāstera tintes traipu. Darbodamās viņa kaut ko pusbalsī murmināja.

Izabella, kura kopš atvešanas uz bērnudārzu bija kļuvusi par Marijas ēnu, sēdēja sakrustotām kājām un lūkojās viņai pār plecu. Marija vilka ar pirkstu pa rindiņām vārdu pēc vārda domādama, ka šādi varbūt mazliet iemācīs Izabellai lasīt, un tas viņai sniedza tādu kā neskaidru gandarījumu.

Marija izdzirda atveramies durvis. Varbūt tas bija Kvinns.

Kliedziens.

Marija apsviedās apkārt.

Kliedzieni, un telpā iebruka vesels bars iedzeltenu radījumu.

Kliedzieni, koijotiem grūstot bērnus, notriecot viņus no kājām, gāžot krēslus un molbertus.

Mazās mutes kliedza, acis lūdzās, sīkajās sejiņās parādījās neizsakāmas šausmas.

Izabella, panikas pārņemta, pielēca kājās. Un koijots tūdaļ bija klāt. Tas notrieca viņu pie zemes un rūkdams nostājās virs viņas gulošā augumiņa. Slienainais purns ar atieztiem zobiem rēgojās kādas sešas collas no meitenītes kakla.

Marija ne kliedza, ne raudāja. Viņa ierēcās. Pielēkusi kājās un aurodama vārdu, no kura citkārt būtu centusies mazuļu ausis pasargāt, viņa ar dūrēm dauzīja koijota muguru.

-    Prom no šejienes! Marija kliedza. Vācies nost no viņas, tu, netīrais kustoni!

Džons jau grasījās skriet māsai palīgā, taču piepeši izdeva aizturētu kliedzienu. Kāds koijots, ar zobiem ieķēries viņa džempera kapucē, pluinīja un purināja to kā azarta pārņemts suns savu košļājamo rotaļlietu, ar katru rāvienu ciešāk aizžņaugdams Džonam kaklu.

Manuela, aiz bailēm sastingusi, stāvēja kaktā, rokas aizšāvusi priekšā mutei.

Koijoti, satracināti un neganti, smilkstēja un lēkāja, un koda visiem, kas gadījās ceļā. Mazs zēns, vārdā Džeksons, kliedza uz koijotu: Pē vauva, pē vauva!

Dzīvnieks viņam iekampa, atstājot asiņainu skrāpējumu uz puisēna potītes.

Džeksons ieraudājās no sāpēm un bailēm.

-    Marij! viņš sauca. Marij!

Tad ieņurdējās kāds vecāks un sevišķi noplucis koijots un dzīvnieki mazliet pierima. Bet bērni raudāja un vaimanāja, un Džons grīļojās, un Manuela, piekļāvusi sev divus mazuļus, centās izskatīties drosmīga.

Un tad telpā iesoļoja Dreiks.

-Tu! Marija plosījās. Kā tu uzdrošinies šādi baidīt bērnus!

Dreiks izšāva savu čūskveida roku. Tās gals atstāja sarkanu švīku uz Marijas vaiga.

-    Piever žaunas, Marij!

Pātagas plīkšķis dažiem bērniem lika pieklust. Šausmu pilnā izbrīnā tie nolūkojās, kā meitene, kuru viņi bija uzskatījuši par savu aizbildni, pieskaras ievainotajam vaigam.

-    Keinam tas nepatiks, Marija brīdināja. Viņš vienmēr teicis, ka jārūpējas par mazo bērnu drošību.

-Jūs neviens neaiztiks tik ilgi, teica Dreiks, kamēr turēsiet ciet purslas un darīsiet, ko jums likšu.

-    Aizvāc no šejienes tos kustoņus, teica Marija. Tūlīt jau laiks doties pie miera. Doties pie miera it kā šiem suņiem vai tam briesmonim viņas priekšā tas kaut ko nozīmētu.

Šoreiz pātaga, tikko izšāvusies, aptinās Marijai cieši ap kaklu. Meitene juta galvā pulsējam asinis, viņa centās ievilkt elpu, taču tas neizdevās. Marija iecirta nagus pātagas zvīņainajā miesā, bet nespēja to pat pakustināt.

-    Kuru no šiem vārdiem tu nesaprati? “Piever” vai “žaunas”? Dreiks pievilka viņu sev tuvāk. Tavs ģīmis jau kļuvis pavisam sarkans, Marij.

Meitene cīnījās pretī, taču bez panākumiem. Dzīvā pātaga bija spēcīgāka par pitonu.

-    Tev nāksies šo to saprast, Marij. Šo suņu izpratnē visi tie tavi sīkie nav nekas cits kā lērums hamburgeru. Tie viņus apēdīs tāpat, kā apēd trušus.

To teicis, viņš atbrīvoja meitenes kaklu no sava taustekļa. Marija, kampdama gaisu, noslīga uz grīdas. Rīkle likās kļuvusi šaura kā salmiņš.

-    Ko tu gribi? viņa izmocīja. Dreik, tev jādabū koijoti ārā no šejienes. Par ķllnieci tu vari izmantot mani. Bet bērni viņi taču nesaprot, kas notiek, un ir pārbijušies.

Dreiks Jauni iesmējās. Ei, Barvedi! Jūsējie taču neēdīs nost bērnus, ko?

Marijai par pārsteigumu, lielais, kašķainais koijots ierunājās. Barvedis ir ar mieru. Nenogalināt. Neēst.

-    Līdz…

-    Līdz Pātagroka atļaus.

Dreiks staroja. Pātagroka. Rau, kādu mīļvārdiņu tie man devuši.

Izabella, kura līdz šim tupēja, ierāvusies kaktā, panācās uz priekšu. Tas suns māk runāt, viņa teica un izstiepa rociņu, kā gribēdama noglaudīt Barvedi.

-    Neej klāt! Marija viņai uzšņāca.

Bet Izabella nepaklausīja un uzlika roku Barvedim uz skausta. Koijots sacēla spalvu un izdeva klusu, rūcošu skaņu. Tomēr nekoda viņai.

Izabella noglāstīja dzīvnieka saraino apkakli. Labs sunītis, viņa teica.

-    Tikai nelien par tuvu, salti noteica Dreiks. Labajam sunītim pēkšņi var pamosties ēstgriba.

-    Viņš uzķērās uz ēsmas, ziņoja Panda. Viņam līdzi ir kaut kāda meitene. Viņai ir tāds traks spēks, tāds kā… es pat nezinu, kā to nosaukt. Viņa liek visam atrauties no zemes.

-    Tā droši vien ir Deka, sacīja Diāna Ledrisa. Mēs jau paredzējām, ka ar viņu būs problēmas. Ar viņu un Braienu. Varbūt ari ar Teilori, ja viņa savas prasmes pilnveidos.

Viņi atradās mājā, kuras kādreizējos iemītniekus neviens no viņiem nepazina. Mājā, kas bija ērti izvietota šķērsielā kvartālu no skolas. Žalūzijas bija nolaistas, gaisma atstāta tikai tik, cik bija pirms viņu ierašanās. Neviens neienāca un neizgāja pa parādes durvīm.

-    Šobrīd mans brālis steidzas uz bērnudārzu, sacīja Keins. Viņš tikko spēja apvaldīt savu līksmi. Viņš uzķērās. Iegrābās. Pilnīgi un galīgi. Un pats labākais ir tas, ka es jau to zināju. Es zināju, ka viņš gribēs tēlot varoni un nāks ar mani kauties.

-    Tu esi nepārspējams, Diāna sausi noteica. Izcils visā, kam vien ķeries klāt.

-    Pat tu mani nespēj nokaitināt. Tik laimīgs jūtos, Keins pasmīnēja.

-    Kur palicis Džeks? apjautājās Diāna. Kad Keins saviebās, viņa sacīja: Redzi nu! Es tomēr zinu, kā uzkāpt tev uz varžacs.

Diāna zināja, ka Džeks nobraucis no šosejas un iestūrējis tuksnesī. Panda un Dreiks par to bija ziņojuši. Taču viņa nezināja, kas noticis pēc tam. Ja Keinam izdosies Datordžeku dabūt rokā, Diāna nešaubījās, ka sīkais tehnoloģiju ģēnijs viņu nodos. Un ko tad darīs Keins?

Pagaidām Diānai bija apdomīgi jāspēlē teātris, izliekoties, ka arī viņai Džeka bēgšana vai dezertēšana, vai kā to var nosaukt, dara raizes. Tas Keinam un Dreikam sajauks gaisu.

Ja vien viņi nenotvers Džeku.

Diāna cīnījās ar pēkšņo baiļu vilni un noslēpa to, ieliedama sev no virtuves krāna glāzi ūdens.

Bez Diānas un Keina drošajā namiņā atradās arī Hovards, Struņķis, Krikets un Panda. Panda vēl nebija īsti atguvies no saskriešanās ar Semu un Deku. Tas caurums sienā… viņš ik pa brīdim nomurmināja. Tur varēja būt mana galva.

Struņķis centās viņus izklaidēt ar Holivudas stāstiem, ko tie bija dzirdējuši jau miljons reižu. Keins piedraudēja, ka nodos viņu Dreika rīcībā, ja viņš neaizvērsies.

Gandrīz tikpat neciešams bija Hovards. Viņš sēdēja, vārīdamies un činkstēdams, ka jāiet meklēt Orku. Orks ir karotājs, veči. Ja viņš ir atgriezies, tad atrodas tajā mājā, kurā mēs apmetāmies. Tas nav necik tālu. Es varētu turp aizlavīties. Būtu taču labi, ja mums te būtu Orks.

-              Orks ir dabūjis galu tuksnesi, Panda spalgi noķērcās.

-    Tu taču zini, ka viņš krita par laupījumu koijotiem.

-    Pieveries, Panda! Hovards viņam uzkliedza.

Mazajā namiņā līdz ar viņiem bija vēl kāds cilvēks. Lana. Kopš meitene bija nodemonstrējusi savas dziedināšanas spējas, Keins uzstāja, lai viņa visu laiku būtu tuvumā. Diānai šī meitene bija un palika tracinošs noslēpums. Viņas acis mūždien šķita pievērstas kaut kam tālumā. Jebkādi mēģinājumi sarunāties tika atraidīti. Ne dusmīgi, ne tā, it kā kāds būtu viņu apvainojis, bet Lana it kā atradās kaut kur citur, skatot sev vien redzamas ainas un domājot sev vien saprotamas domas.

Pār Lanu gūlās ēna. Viņas acīs bija tukšums.

Keins soļiem mēroja telpu, kātodams no atklātās virtuves zonas uz atpūtas istabu turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Viņš bija atgriezies pie sava stulbā ieraduma košļāt īkšķi. Piepeši Keins apstājās un pacēla rokas. Kur ir Vabole? viņš vērsās pie Diānas. Kur viņš ir?

Vabole bija viens no ķertajiem, kuri jau no paša sākuma bija pieslējušies Keinam. Tas notika vēl ilgi pirms IBJZ rašanās, kad Keins tikko bija atklājis savu spēku, mācījās to pārvaldīt un pazīt citus sev līdzīgos. Tajās dienās viss grozījās ap varas pārņemšanu skolā. Koutsa nekad nav bijusi mierīga vieta. Puse skolēnu bija kaušļi, huligāni vai citādi “sliktie”. Keins bija apņēmies kļūt par viņu visu virsvadoni, tādu, pār kuru nevienam citam nebūtu teikšanas.

Vabole Diānas acīs allaž bija sīks pielīdējs. Nespēdams pacelties līdz īsta huligāna līmenim, viņš drīzāk atgādināja Hovardu tāds pats roklaiža un iztapoņa. Viņam bija tikai desmit gadu, un viņš bija meistars deguna urbināšanā, citiem par riebumu. Bet kādā jaukā dienā arī viņam parādījās spēks. Frederiko piedraudēja viņam ar spērienu pa dibenu, un Vabole aiz bailēm izgaisa.

Īstenībā jau viņš neizgaisa, bet saplūda ar apkārtni kā hameleons. Ja zinātu, ka zeņķis ir šeit, viņu pat varētu ieraudzīt.

Tikai Vaboles āda un pat apģērbs ieguva aizsargkrāsu atbilstoši tam, kas atradās aiz viņa, kā spogulis, kurš atspoguļo fonu. Rezultāts varēja būt patiešām pretīgs. Aizstājies priekšā kaktusam, Vabole izskatījās zaļš un adatains.

-    Tu taču pazīsti Vaboli, teica Diāna. Viņš ieradīsies kā likts, lai tikai tiktu paglaudīts pa spalvai. Ja nu vienīgi šo pamanījis Sems vai kāds no viņa cilvēkiem.

Tajā brīdī atvērās un atkal aizvērās durvis. Šurpu virzījās kaut kas grūti saskatāms un grūti apjēdzams kā vilnis pār tapetēm.

-    Lūk, arī Vabole, pavēstīja Diāna.

Keins pielēca viņam klāt. Ko tu redzēji?

Vabole pārstāja maskēties un kļuva skaidri saredzams: strups, brūnmatains, vasarraibumains puišelis ar greiziem zobiem. Daudz ko redzēju. Sems ir pilsētā, tieši pretī bērnudārzam. Neizskatījās gan, ka viņš grasītos kaut ko pasākt.

-    Kā to saprast neizskatījās?

-    Es gribēju teikt, ka viņš tur stāv un ēd kaut ko no Mikija D.

Keins neticīgi blenza puišelī. Ko?

-    Viņš ēd. Kartupeļus. Laikam ir izsalcis.

-    Vai viņš zina, ka Barvedis un Dreiks ir pie sīčiem?

Vabole paraustīja plecus. Droši vien.

-    Un tik un tā mierīgi stāv un ēd?

-             Ko tad tu gaidīji, lai viņš iesāktu? noprasīja Diāna.

-    Sems zina, ka mazie ir mūsu rokās. Viņš gaida, kad mēs dosim ziņu, ko no viņa vēlamies.

Keins drudžaini grauza īkšķi. Semam kaut kas ir aiz ādas. Viņš droši vien ir nospriedis, ka mums ir kāds paņēmiens, kā viņu novērot. Tāpēc arī rūpējas, lai mēs viņu redzētu. Un vienlaikus kaut ko perina.

-    Ko viņš var izdarīt? Dreiks un koijoti ir pie sīkajiem. Semam nav izvēles. Viņam nāksies darīt visu, ko tu no viņa prasīsi.

Keins nebija tik viegli pārliecināms. Viņš kaut ko perina.

Lana sakustējusies uzlūkoja Keinu, it kā tikai tagad būtu saklausījusi viņa teikto.

-    Kas ir? jautāja Diāna.

-    Nekas, atteica Lana, papliķēdama sava vienmēr klātesošā suņa skaustu. Itin nekas.

-    Tagad man jāiet to izdarīt, sacīja Keins.

-    Plānā bija paredzēts nogaidīt, līdz pavisam tuvu būs tavas dzimšanas stunda. Tad Sems jebkurā gadījumā paliks zaudētājos.

-    Tu ko? Domā, ka viņš ir spējīgs mani uzveikt?

-    Es domāju, ka viņa rīcībā bija dažas dienas, lai sagatavotos, teica Diāna. Turklāt viņam ir vairāk cilvēku. Un daži no viņa cilvēkiem, sevišķi Koutsas ķertie, vai zini, ļoti grib, lai tu būtu pagalam. Viņa piegāja pie Keina un ielūkojās tieši viņam sejā. Kein, tu visu laiku it kā uzklausi mani, bet dari tieši pretējo. Es teicu, lai tu laid vaļā ķertos, kuri negrib ar tevi sadarboties. Bet nē, tev vajadzēja klausīties Dreika paranoiskajos padomos. Es tev teicu: dodies uz Perdidoblču un noslēdz īslaicīgu līgumu par pārtiku. Nē, tev bija jācenšas par katru cenu sagrābt varu. Ari tagad tu taisies darīt sazin ko un beigās, iespējams, visu salaidīsi grīstē.

-    Tava paļāvība uz mani ir vienkārši aizkustinoša, sacīja Keins.

-    Tu esi gudrs. Tu esi pievilcīgs. Tev piemīt neparasts spēks. Bet tavs ego ir nekontrolējams.

Taiču Keins nevis sāka lamāties, bet gan tikai bezpalīdzīgi izpleta rokas. Kas tad man būtu bijis jādara? jāpaliek Koutsā? Vai tā? Kā tu vari neredzēt to, kādas iespējas te paveras? Mēs esam vesela jauna pasaule. Un es šajā jaunajā pasaulē esmu pats varenākais. Nav pieaugušo. Ne vecāku, ne skolotāju, ne poliču. Tas ir ideāli. Man tas ir ideāli. Viss, kas man jādara, ir jātiek galā ar Semu un vēl dažiem, un tad mana vara būs neierobežota. Noslēdzot šo skaļo frāzi, viņš sažņaudza rokas dūrēs.

-    Nesapņo par neierobežotu varu, Kein. Tev tās nekad nebūs. Ši pasaule nemitīgi mainās. Dzīvnieki. Cilvēki. Kā lai zina, kas būs pēc tam? Mēs šo pasauli neradām. Mēs esam tikai nabagā muļķīši, kuri to apdzīvo.

-    Nav taisnība. Es neesmu nekāds muļķis. Un tā būs mana pasaule, Keins piesita sev pie krūtīm. Es. Es valdīšu pār IBJZ, nevis IBJZ valdīs pār mani.

-    Vēl nav par vēlu atgriezties.

Keins pasmīnēja drūma atskaņa no viņa kādreiz tik apburošā smaida. Tu kļūdies. Ir laiks uzvarēt. Ir laiks sūtīt pie Sema Vaboli ar maniem noteikumiem.

-    Varbūt to varu izdarīt es, piedāvāja Diāna. Tas bija muļķīgi. Viņa zināja, ko par to sacīs Keins. Un saskatīja viņa acīs aizdomu atblāzmu.

-    Vabole, tu zini, kas tev sakāms. Ej! Viņš pagrūda Vaboli, un hameleons saplūda ar apkārtni. Durvis atvērās un atkal aizvērās.

Keins saņēma Diānas roku. Meitenei gribējās to izraut, tomēr viņa to nedarīja. Visi ārā no šejienes! pavēlēja Keins.

Hovards smagi uzsvempās kājās. Lana viņam sekoja.

Kad Keins un Diāna bija palikuši divatā, viņš, neveikli apskāvis meiteni, pievilka to sev klāt.

-    Ko tu dari? viņa stīvi noprasīja.

-    Varbūt es šovakar miršu.

-    Vai nav kaut kā pārlieku melodramatiski, ko? Vienā mirklī tu esi nesalaužams, bet jau nākamajā…

Keins viņu pārtrauca ar strauju, brāzmainu skūpstu. Dažas sekundes Diāna viņam ļāvās. Tad viņa puisi atgrūda, gan ne tik stipri, lai atbrīvotos no viņa apskāviena.

-    Ko tas nozīmē? viņa noprasīja.

-    Tas ir pats mazākais, ko tu man esi parādā, vai ne tā? teica Keins. Viņš izklausījās tik bērnišķīgs, tik ļoti izslāpis pēc maiguma.

-    Es tev būtu parādā?

-    Jā, tu man esi parādā. Turklāt es domāju, ka tu… Nu, tu jau zini. Keina pašpārliecinātību nomainījusī neiecietība tagad pamazām izšķīda mulsumā un kaunīgumā.

-    īsti nepadodas, ko? Diāna zobojās.

-    Kas man būtu jāsaka? Ka tu esi superīga, vai ne?

Diāna atgāza galvu un iesmējās. Esmu superīga? Vai

to tu man gribēji teikt? Vienu minūti tu esi IBJZ valdnieks, bet jau nākamajā nosiekalojies puišelis, kas snaikstās pēc pirmās bučas.

Keina seja satumsa, un Diāna tūdaļ saprata, ka ir aizgājusi par tālu. Viņa roka izplestiem pirkstiem parādījās tieši meitenei sejā. Viņa saspringa, gaidīdama enerģijas brāzmu.

Ilgu laiku abi stāvēja nekustēdamies. Diāna tikko uzdrošinājās elpot.

-    Izrādās, ka tu no manis tomēr baidies, Diāna, Keins čukstus sacīja. Šī tava uzvedība un viss pārējais… Bet patiesībā tu esi nobijusies. Tas redzams tavās acīs.

Viņa neatbildēja. Šis puisis tomēr bija bīstams. No šāda attāluma Keins varētu viņu nogalināt tikai ar domu spēku vien.

-     Labi, es negribu izskatīties pēc siekalaina puišeļa, kurš snaikstās pēc pirmās bučas, sacīja Keins. Tāpēc kā būtu, ja tu man dotu to, ko es vēlos? Kā būtu, ja no šī brīža tu vienkārši darītu visu, ko tev saku?

-    Tu man draudi?

Keins pamāja ar galvu. Kā jau tu teici, Diāna, mēs neesam radījuši IBJZ, mēs to tikai apdzīvojam. Šeit, IBJZ, visu nosaka spēks. Man tas ir. Tev ne.

-     Gan jau vēl redzēsim, vai tu esi tik stiprs, cik iedomājies, teica Diāna piesardzīgi, tomēr nepakļāvīgi. Gan jau vēl redzēsim, Kein.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

2 STUNDAS, 22 MINŪTES

Neviens no bērnudārza augstu iebūvētajiem logiem nebija uz laukuma pusi. Lai ielūkotos kādā no tiem, Semam nācās lavīties apkārt ēkai līdz pat sānieliņai. Viņš redzēja koijotus. Dreika paskats lika viņam riebumā novērsties.

Koijoti tūdaļ pat sajuta viņa klātbūtni. Nebija iespējams tiem pielavīties nemanīti. Toties Dreiks, atritinājis savu pātagu, garlaikoti nolaida žalūzijas, teju vai skatīdamies viņam acis.

Bērni, spiezdamies kopā vai pat cits citam virsū, nopietni un nobijušies skatījās DVD “Mazā nāriņa”. Tomēr bija redzams, ka viņu uzmanību saista kas cits.

Sems atgriezās laukumā. Tur viņu nevarēja redzēt ne Dreiks, ne koijoti. Tomēr puisis vēl arvien juta sev pievērstas kāda acis. Tad viņš ļoti lēnām sāka ievērot sev līdzās kādu zēnu.

-    Kas tu esi? Un kā šeit nokļuvi?

-    Mani saukā par Vaboli. Man labi padodas izspiegot cilvēkus.

-    Laikam jau tā ir.

-    Man tev ir ziņa.

-    Jā? Ko tad mans brālis grib?

-    Keins saka: vai nu tu, vai viņš.

-    To es esmu sapratis.

-    Viņš saka: ja tu nedarīsi, ko viņš tev liks, tad uzlaidīs sīkajiem Dreiku un koijotus.

Sems apspieda vēlmi iekraut šim nejaucēnam ar dūri par pašapmierināto toni, kādā tas pavēstīja šos šausmīgos draudus. Nu, lai notiek.

-    Labi. Tātad visiem jāiznāk ārā no savām slēptuvēm. Visiem taviem cilvēkiem. Atklātībā, laukumā, kur mēs varam tos redzēt. Ja kāds paliks paslēpies, tu zini, kas notiks.

-    Kas vēl?

-    Visiem taviem cilvēkiem jānoliek ieroči vai kas nu viņiem tur ir uz rātsnama kāpnēm. Visiem taviem ķertajiem jāieiet baznīcā.

-Viņš pieprasa, lai es padodos, pirms vēl esam sākuši cīnīties, secināja Sems.

Vabole paraustīja plecus. Viņš teica: ja tu strīdēšoties pretī, Dreiks sākšot dot koijotiem pa vienam sīcim. Tev tas viss jāizdara, un tad Keins un tu cīnīšoties viens pret vienu. Ja tu uzvarēsi, nav problēmu Dreiks laidīs sīkos vaļā. Visi tavējie tiks atbrīvoti, un Keins atgriezīsies Koutsā.

-    Kāpēc tu to dari, Vabole? Tev pašam tas liekas normāli? Apdraudēt mazus bērnus.

Vabole atkal paraustīja plecus. Vecīt, man nav nekādas patikas saiet ragos ar Keinu vai Dreiku.

Sems pamāja ar galvu. Viņa domas jau bija citur; tās izmisīgi centās atrast kādu ceļu, atrast izeju. Pasaki Keinam, ka atbildēšu viņam pēc stundas.

Vabole pasmaidīja. Keins jau paredzēja, ka tu tā teiksi. Saprati? Viņš ir gudrs. Viņš teica, ka atbilde tev jāatsūta ar mani. Jā vai nē, bez kādiem papildinājumiem un tādā garā.

Sems uzlūkoja torni. Kaut šeit būtu Astrīda! Viņa zinātu atbildi.

Noteikumi bija neiespējami. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, pat vairāk nekā pārliecināts, ka pat tad, ja viņš uzvarētu, pat ja Keins atzītu savu sakāvi, Dreiks vienkārši tāpat neaizietu.

Tā vai citādi, viņam jāsakauj gan Dreiks, gan Keins.

Galvā rosījās tūkstoš domu tūkstoš bažīgu apsvērumu; tās drūzmējās, pieprasot uzmanību. Tikmēr Vabole viņā raudzījās, nevarēdams vien sagaidīt, kad varēs doties atpakaļ. Apdomāt nebija laika. Nebija laika kalt plānus. Kā jau Keins bija iecerējis.

Sema pleci saguma. Pasaki Keinam, ka es piekrītu.

-    Labi, teica Vabole. Viņš nelikās norūpējies vairāk, kā saņemot paziņojumu, ka pusdienās būs cālis.

Hameleons saplūda ar apkārtni, tomēr pilnīgi nepazuda. Sems vēroja, kā šis gaismas un attēla izkropļojums attālinās. Drīz viņš vairs nebija samanāms.

Sems iedarbināja rāciju. Astrīd! Nāc! Edīlio, kas bija vērojis notiekošo no sava posteņa saimniecības preču veikalā, straujā gaitā iznāca ārā.

Sems nomierināja satraukto elpu un centās saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi. Viņā nolūkojās pārāk daudz acu. Pārāk daudz bija to, kuri uz viņu paļāvās.

Toreiz cik gan tas bija sen! skolas autobusā neviens pat lāgā nepamanīja radušos problēmu, kad Sems jau bija to atrisinājis. Daudz grūtāk būt drosmīgam, kad vesela pasaule šķiet vērojam katru tavu kustību.

Sems aši iepazīstināja Astrīdu un Edīlio ar Keina noteikumiem. Mums ir ļoti maz laika. Tiklīdz tas hameleons būs atgriezies ar atbildi, Keins atkal sūtīs viņu spiegot. Keins rīkosies ātri, viņš nedos mums laiku sagatavoties.

-    Vai tev ir plāns? jautāja Astrīda.

-    It kā. Vismaz plāna daļa. Mums mazliet jāpiebremzē. Vabole tiekas ar Keinu, Vabole atgriežas. Ceļš līdz vietai, kur uzturas Keins, prasīs vismaz piecas minūtes, varbūt pat mazliet vairāk. Tad Vabolei jāvēro, vai mēs darām, kā teikts. Viņam jāredz, ka cilvēki iznākuši ārā, viņam jāredz, kā viņa Koutsas draugi dodas uz baznīcu. Tad viņš atgriezīsies ziņot. Keins teiks: “Pārliecinies, vai tur ir visi.”

-              Laika ir pietiekami. Astrīda piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Mums nav jāsteidzas. Varbūt daži bērni mums būs jāpiespiež, varbūt viņi strīdēsies pretī. Tev taisnība, Keins šeit neparādīsies, iekams nebūs pārliecināts, ka viss notiek pēc viņa prāta.

-   Ja labi veiksies, mūsu rīcībā būs pusstunda, sacīja Edīlio. Viņš ielūkojās savā rokas pulkstenī, bet strauji uznākušajā tumsā nebija viegli saskatīt, ko tas rāda.

-    Nūja. Pagaidām es ar savu darbošanos esmu visu salaidis grīstē. Tātad, ja tas, ko teikšu, liksies traki, pasakiet to man.

-    Tu esi mūsējais, Sem, teica Edīlio.

Astrīda saspieda viņa roku.

-    Nu tad mēs rīkosimies šādi.

Marija lasīja.

Viņa dziedāja.

Viņa darīja visu iespējamo daudz netrūka, ka sāktu pat dejot stepu. Tomēr novērst bērnu uzmanību no draudošajām briesmām nebija iespējams. Ar nopietniem, baiļpilniem skatieniem viņi sekoja katrai Dreika kustībai. Visu acis bija pievērstas pātagas rokai.

Daži koijoti bija nolikušies pagulēt. Toties pārējie vēroja bērnus ar skatieniem, ko nevarēja nosaukt nekā citādi kā par badīgiem.

Marijai būtu gribējies, kaut būtu atlicis vēl kāds diazepams. Vai varbūt trīs. Vai desmit. Viņai trīcēja rokas. Iekšas bija kā sakultas. Viņai gribējās uz tualeti, bet vajadzēja arī palikt bērnu tuvumā.

Marijas brālītis Džons, kā allaž izpalīdzīgs, mainīja autiņus, vienīgi viņa mute tagad bija kā otrādi apgriezts drebošs U.

Marija lasīja priekšā: “Zaļās olas neēdīšu, man tās gauži nepatīk.”

Galvā atkal un atkal kā traks karuselis, ko viņa nekādi nespēja apturēt, griezās viens vienīgs jautājums. Ko es iesākšu? Ko es iesākšu, ja… Ko es iesākšu, kad… Ko es iesākšu?

Puisēns, vārdā Džeksons, pacēla roku: Mamma Marija? Tās vauvas ož.

Marija turpināja lasīt: “Es tās neēdīšu lietū, neēdīšu tumšā vietā.”

Tā bija taisnība koijoti smirdēja. Viņu smaka bija šķebinoša smags muskusa un kritušu dzīvnieku smārda sajaukums. Viņi brīvi urinēja uz šūpuļu sliecēm un kaktu ar karnevāla tērpiem bija izvēlējušies par vietu, kur izkārnīties.

Taču koijoti nejutās mierīgi ne tuvu. Nepieraduši pie slēgtām telpām, nepieraduši pie cilvēku tuvuma, tie bija satraukti un nervozi. Barvedis ar rūcieniem un ņurdieniem uzturēja kārtību, bet satraukums tik un tā saglabājās.

Mierīgs likās vienīgi Dreiks. Viņš bija atlaidies šūpuļkrēslā, kurā Marija mēdza šūpot mazos, lai tos vakarā iemidzinātu vai pabarotu ar pudelīti. Dreiku bezgalīgi fascinēja viņa pātagas roka. Te viņš to turēja paceltu, lai aplūkotu, te tīksminādamies sarullēja un atkal atrullēja.

Izglābt bērnus? Izglābt Džonu? Vai viņa spētu kādu izglābt? Vai viņa spētu izglābties pati?

Ko man iesākt?

Ko man iesākt, kad sāksies slepkavošana?

Pēkšņi parādījās meitene. Teilore. Nez no kurienes pašā istabas vidū.

-    Sveika. Es atnesu pārtiku, viņa pavēstīja. Teilorei rokās bija no makdonalda paņemta plastmasas paplāte. Uz tās bija sakrauta augsta neceptu hamburgeru kaudze.

Visi koijoti izslēja galvu. Dreiks, pārsteigts nesagatavots, noreaģēja pārāk lēni.

Teilore meta paplāti pret sienu, kas atdalīja bērnudārzu no saimniecības preču veikala. Gaļas gabali, atsitušies pret spilgti krāsotajiem betona blokiem, slīdēja lejā.

Dreika pātagas roka noplīkšķēja.

Bet Teilore jau bija prom.

Koijoti vilcinājās tikai mirkli. Tad tie klupa virsū gaļai. Nākamajā mirklī tie jau grūstījās un stumdījās, rūkdami cits uz citu un kāpdami cits citam pāri. Barošanās trakuma pārņemti, koijoti kampa, ko spēja.

Dreiks, pielēcis kājās, iesaucās: Barvedi, savaldi viņus! Bet Barvedis, pievienojies vispārējai apsēstībai, mežonīgi mīdīja citus, lai nodibinātu varu un izkamptu no negaidītā cienasta varenāko kumosu.

Divas darbības notika gandrīz vienlaikus. Nodrebēja un ieplaisāja siena, un koijoti, kas atradās vistuvāk, pēkšņi pacēlās gaisā tā, ka to ķepas bezpalīdzīgi kulstīja gaisu.

-    Deka, Dreiks norūca.

Žilbinošs zaļibaltas gaismas uzliesmojums, un betona blokā itin kā butāna lāpa aizdedzinātā zīdpapīrā parādījās apmēram divas pēdas plats caurums. Tas bija augstu sienā, krietni virs bērnu galvām ap to vietu, kur bezsvarā planēja koijoti. Viens no koijotiem bija saņēmis tiešu triecienu. Gaismas stars pāršķēla to uz pusēm. Daļas palika bezsvarā planējam, šļācot gaisā sarkanas asiņu lodītes.

Bērni kliedza. Kliedza arī Džons, un Dreiks, lai izvairītos no bezsvara zonas, atkāpās no sienas.

Caurumā parādījās Edīlio galva. Marij! Meties uz grīdas!

-    Visiem gulties! nokliedzās Marija, un Džons uzgāzās virsū kādam bēgošam knauķim.

-    Sem, aiziet! iesaucās Edīlio.

Zemāk izdega vēl viens caurums, krūšu līmenī, un šoreiz gaismas stari pielēja telpu, satricinot izbalējušiem mākslas darbiem klātās sienas, aizdedzinot koijotus un raidot tos gaisā kā liesmojošus Macy’s parādes balonus.

-    Pietiek, Deka! sauca Edīlio.

Koijoti krita zemē, smagi atsitoties pret grīdu: daži beigti, daži dzīvi, bet cīnīties vairs nealka neviens. Kādas neredzamas rokas atrautas, atsprāga vaļā durvis, un dzīvnieki, lēkdami cits citam pāri, metās bēgt.

-    Barvedi! ieaurojās Dreiks. Tu, gļēvuli!

Viņam pretī šāvās iznīcinošs gaismas stars. Dreiks lamādamies atsitās pret grīdu un aizvēlās līdz durvīm.

Siena starp bērnudārzu un saimniecības preču veikalu dārdēja un plaisāja, un Kvinns to gan dzirdēja, gan sajuta ar kājām.

Pēc dažām sekundēm viņš ieraudzīja koijotus, kas paniskā jūklī izplūda sānieliņā un tad pajuka uz visām pusēm.

Pēc tam parādījās Dreiks.

Kvinns, sarāvies čokurā, paslēpās aiz apmales. Braiena drosmīgi metās klāt, lai palūkotos pāri.

-    Tas ir Dreiks. Nu tev ir vēl viena iespēja.

-    Slēpies, sīkā idiote! šņāca Kvinns.

Braiena saniknota pagriezās pret puisi. Nu tad dod to šaujamo man, tu, puņķutapa.

-    Tu nemāki ar to apieties, īdēja Kvinns. Turklāt viņš jau noteikti ir prom. Viņš bēg.

Braiena atkal palūkojās pār apmali. Viņš slēpjas. Viņš ir aiz miskastes.

Kvinns saņēmās un palūrēja pāri tikai tik daudz, lai ieraudzītu Dreiku. Braienai bija taisnība. Dreiks stāvēja aiz atkritumu konteinera un gaidīja.

Saimniecības preču veikala aizmugures durvis atvērās, un tajās parādījās Sems. Viņš bija viens. Sems palūkojās pa labi un pa kreisi, taču Dreiks no turienes nebija ieraugāms.

-    Sem, aiz miskastes! iesaucās Braiena.

Sems pašāvās sāņus, taču Dreiks bija pārāk ātrs. Viņš izšāva savu pātagu, pāršķeļot Sema aizsargājoties izstiepto roku, un metās viņam tieši virsū.

Sems nokrita uz muguras un aši apvēlās. Tomēr ne pietiekami aši. Necilvēciskā ātrumā šķeļot gaisu, pātagas roka iecirta Semam mugurā cauri kreklam spilgtu svītru.

Sems iekliedzās.

Braiena sāka vilkt uz malu alumīnija kāpnes, bet pašas ātrums viņu šoreiz pievīla. Kāpnes sasvērās, izslīdēja viņai no rokām un ar troksni nogāzās uz ielas.

Dreiks pa to laiku bija apvijis savu pātagu Semam ap kaklu. Viņš to žņaudza un vilka. Centās nogalināt.

Kvinns redzēja, kā Sema seja kļūst sarkana. Sems atlieca rokas pār pleciem un mēģināja dedzināt atmuguriski.

Stari gan apsvilināja Dreika seju, tomēr neapturēja viņu. Viņš smagi trieca Semu pret sienu. Kvinns dzirdēja šausmīgu krakšķošu skaņu, drauga galvai atsitoties pret ķieģeļiem. Sems sabruka pusnemaņā.

-    Aizmirsti par Keinu! ķērca Dreiks. Es pats tevi piebeigšu.

Viņš pacēla savu pātagas roku, gatavs to triekt lejup ar tik negantu spēku, ka tas pāršķeltu Sema ķermeni no guma līdz pat skaustam.

Kvinns izšāva.

Ieroča atsitiens paša rokās viņu izbrīnīja. Tas bija noticis neapzināti. Viņš nebija notēmējis, nebija uzmanīgi nospiedis mēlīti, kā tika mācīts; viņš to bija izdarījis instinktīvi.

Lodes atstāja ķieģeļu sienā skrambas.

Dreiks pagriezās, un Kvinns, grīļīgi piecēlies kājās, pilnīgi atklājās skatienam.

-    Tu! uzkliedza Dreiks.

-    Es negribu nevienu nogalināt, Kvinns, balsij drebot, tikko dzirdami izdvesa.

-    Par to tu mirsi, Kvinn.

Kvinns smagi norīstījās un šoreiz tik tiešām rūpīgi notēmēja.

Dreikam tas bija par daudz. Nikni ierēcies, viņš skriešus metās ārā no sānieliņas.

Sems lēnām rausās augšā. Kvinnam viņš likās kā vecs vīrs, kas cenšas piecelties pēc tam, kad paslīdējis uz ledus. Bet Sems palūkojās uz draugu un pacēla roku neveiklā sveicienā.

-    Esmu tavs parādnieks, Kvinn.

-    Žēl gan, ka nenokniebu viņu, attrauca Kvinns.

Sems papurināja galvu. Vecīt, nevajag nožēlot, ka negribēji kādu nogalināt. Tad viņš, pamanījis Braienu, pārvarēja vārgumu un sacīja: Brīze? Nāc man līdzi. Kvinn, lai ari kas ielauztos bērnudārzā, tev viņš nav jāšauj nost, labi? Bet, lai mēs zinātu, izšauj gaisā.

-    To es varēšu, apsolīja Kvinns.

Pārliecināts, ka Braiena viņu ātri vien panāks, Sems skriešus metās uz laukumu. Un patiešām jau pēc pāris sekundēm viņa bija zēnam līdzās.

-    Ko tālāk? meitene jautāja.

-    Visi piedalās izrādē, pakļaujoties Keina noteikumiem. Ja mums paveiksies, Vabole būs aiznesis ziņu par mūsu piekrišanu, pirms Dreiks pagūs nokļūt pie Keina un pateikt, ka esam pārņēmuši bērnudārzu.

-    Tu gribi, lai sadzenu pēdas Dreikam?

-    Liec lietā savas žiglās kājas. Ja vari, tad sameklē viņu. Tikai nemēģini ar viņu cīnīties, vienkārši pasaki man.

Brīze bija prom, pirms viņš paguva piebilst: Esi piesardzīga.

Sems pārgāja riksī, kas salīdzinājumā ar Braienas pārvietošanās ātrumu likās mokoši lēns. Laukuma vienā galā grozījās kāds simts bērnu, tā saukto normālo, visi, kurus tajā brīdī varēja sapulcināt. Sems pieņēma, ka Keins nevar precīzi zināt, cik bērnu ir Perdidobīčā: ne cik to ir kopumā, ne arī cik no tiem paslēpušies savās mājās. Vajadzēja panākt, lai tas izskatītos gana pārliecinoši, un vienlaikus daži, par spīti Keina pavēlei, varēja palikt slēptuvē pie Edīlio.

Astrīda un Mazais Pīts, kā arī Deka, Teilore un pārējie Koutsas ķertie, skaļi protestēdami un tēlodami nepatiku, iegāja baznīcā.

Sems, piegājis pie strūklakas, uzlēca uz apmales. Vabole, es zinu, ka tu novēro. Ej un pasaki Keinam, ka viņa prasību esam izpildījuši. Pasaki viņam, ka es gaidu. Pasaki: ja vien viņš nav gļēvulis, lai nāk šurp un stājas man pretī kā vīrs.

Viņš nolēca no apmales, kāda simta vai vairāk skatienu pavadīts. Visu laukumā sadzīto pārbiedēto un neaizsargāto bērnu acis bija pievērstas viņam.

Vai Vabole redzēja, kas norisinājās bērnudārzā?

Šāvienus viņš noteikti bija dzirdējis. Jācer, ka tos viņš būs piedēvējis Dreikam vai ari noturējis par treniņa šāvieniem.

Un ne mazāk bīstami vai Dreiks pagūs brīdināt Keinu? Drīz tas viņam taps zināms. Lai vai kā, Sems apšaubīja, ka Keins varētu nepiekrist divcīņai. To pieprasīja viņa ego.

Iesprakšķējās Sema rācija. Nogriezis skaļumu, viņš pielika ierīci pie pašas auss.

-    Sem!

-    Vai tur, baznīcā, viss labi, Astrīd?

-    Ar mums abiem viss ir labi. Ar visiem. Kā bērnudārzā?

-    Visi ir drošībā.

-    Paldies Dievam!

-    Paklau, panāc, lai visi guļas zemē. Lai palien zem soliem tie sniegs viņiem kaut cik aizsardzības.

-    Es te nejūtos noderīga.

-    Galvenais, parūpējies, lai Mazais Pīts būtu mierīgs. Viņš ir neaprēķināms. Viņš ir kā dinamīta gabals. Mēs nezinām, ko tavs brālītis var sadarīt.

-    Manuprāt, atbilstošāka analoģija būtu nitroglicerīna pudele. Dinamīts salīdzinājumā ar to ir gluži stabils.

Sems pasmaidīja. Vai tu zini, ka allaž, kad tu saki “atbilstošāka analoģija”, man sametas karsti?

-    Kā tu domā, kāpēc tad es to saku?

Apziņa, ka Astrīda ir tepat, nieka piecdesmit pēdu attālumā, ka viņa skumji smaida un, lai arī ir nobijusies, cenšas būt drosmīga, iesvēla tādas ilgas un satraukumu, ka gandrīz izvilināja Semam no acīm asaras.

Žēl, ka Kvinns nebija spējis likvidēt Dreiku. Taču Semam bija aizdomas, ka draugs, to izdarot, būtu aizlauzis savu dvēseli. Dažiem tādas lietas ir pa spēkam. Citiem ne. Un šie otrie varbūt ir laimīgāki.

-    Nāc, Kein, Sems klusībā čukstēja. Nodarīsim to reizi par visām reizēm.

Viņam blakus materializējās Braiena. Dreiks aizgāja uz savu māju. Nu, uz to vietu, kur viņš ir apmeties.

-    Vai Keins ir tur?

-    Nedomāju vis.

-    Malacis, Brīze! Tagad ej iekšā baznīcā. Ej lēnām. Lai Vabole, ja viņš ir te, var tevi ieraudzīt.

-    Es gribu palīdzēt.

-    Man vajag, lai tu šobrīd darītu tieši to, Braiena. Tēlodama vētrainu sašutumu, meitene aizslāja. Sems palika

viens. Normālie, kā bija licis Keins, drūzmējās laukuma tālajā galā. Ķertie Semam šis vārds riebās, bet bija grūti bez tā iztikt atradās baznīcā.

Viss turpmākais bija atkarīgs no viņa un Keina.

Vai Keins ieradīsies?

Vai viņš nāks viens?

Sems palūkojās pulkstenī. Vēl tikai mazliet vairāk par stundu, un tam vairs nebūs nozīmes.

Kaut kur netālu iekaucās koijots.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

1 STUNDA, 6 MINŪTES

-    Viņi ir ar mieru! Vabole, tikko ieskrējis pa durvīm, nokliedzās.

-    Labi, sacīja Keins. Izrāde iet vaļā. Kāpiet visi mašīnās.

Pie durvīm notika stīvēšanās. Čeizs, Struņķis, Krikets un

jūtami apjukušais Frederiko, kurš beidzot bija atbrīvojies no valgiem, visi metās uz garāžu, kur tos gaidīja sedans. Izdvašodama niknumu vai no katras ādas poras, viņiem sekoja Diāna. Panda, sakampis aiz rokas Lanu, pagrūda viņu uz durvju pusi.

Tikai tagad Keins saprata, ka kāda trūkst. Kur Hovards?

-    Es… Es nezinu, atzinās Panda. Nemaz nepamanīju viņu aizejam.

-    Sīkais knislis! Bez Orka viņš tik un tā ir kā piektais ritenis, teica Keins. Aizmirstiet par viņu!

Garāžā bija vēl otra mašīna luksusa auto Audi ar jumta logu. Panda ielēca šofera vietā, un Diāna apsēdās viņam blakus. Keins ieņēma aizmugures sēdekli.

Panda nospieda automātisko garāžas durvju pulti. Durvis pacēlās.

Abas mašīnas rāvās uz priekšu. Subaru sedans pēkšņi ieskrambāja Audi sānu.

Pie sedana stūres bija Čeizs. Atvaino, viņš, nolaidis logu, teica.

-    Daudzsološs sākums, atzīmēja Diāna.

-    Uz priekšu! Keins īsi uzsauca.

Panda strauji uzbrauca uz ielas, tomēr nepārsniedzot saprātīgu ātrumu divdesmit piecas jūdzes stundā. Sedans atpalika par veselu kvartālu.

-    Tara-tam, tara-tam, tara-tam-tam-tam, Diāna sāka dungot “Vilhelma Telia” uvertīras motīvu.

-    Izbeidz! Keins viņai uzrūca.

Viņi bija nobraukuši divus kvartālus, kad Panda uzmina uz bremžu pedāļa.

Pāri ielai šāvās desmitiem koijotu.

Keins izslējās ārā pa jumta logu un uzkliedza: Ko jūs darāt? Kurp jūs skrienat?

Barvedis apstājies uzlūkoja viņu ar savām dzeltenajām acīm. Pātagroka ir prom, viņš noņurdēja.

-    Ko? Kas notika bērnudārzā?

-    Pātagroka aizgāja. Barvedis arī iet prom, atbildēja koijots.

-              Nevar būt, novaidējās Keins. Tad viņš vērsās pie Diānas:

-    Viņi ieņēmuši bērnudārzu. Ko man darīt?

-    To es gribētu jautāt tev, Bezbailīgais Vadoni.

Keins trieca dūri pret automašīnas jumtu. Barvedi, ja vien tu neesi gļēvulis, seko man.

-    Barvedis seko Tumsai. Citi seko Barvedim. Bars ir izbadējies. Bars grib ēst.

-    Man jums ir sagādāts ēdiens, teica Keins. Laukums ir pilns ar bērniem.

Barvedis vilcinājās.

-    Tas ir vienkārši, teica Keins. Jūs varat doties man līdzi un kampt viņus, cik vien gribat. Ņem līdzi visus savus koijotus. Atved tos visus. Tur būs īsta pašapkalpošanās bufete.

Barvedis novaukšķēja savam baram komandu. Koijoti sastājās ap viņu lokā.

-    Sekojiet mums! savas pēkšņās idejas pārņemts, uzsauca Keins. Viņa acis spīdēja mežonīgā sajūsmā. Mēs dosimies taisnā ceļā uz laukumu. Tas darbosies brīnišķīgi.

-    Vai tur ir Ugunsdūre?

Keins sarauca uzacis. Kas? Ak Sems! Ak tad Ugunsdūre, ko? Jā, viņš tur būs, bet es ar viņu tikšu galā.

Barvedis likās šaubāmies.

-   Ja Barvedis ir nobijies, varbūt barveža vietu var ieņemt kāds cits.

-    Barvedis nebaidās.

-    Nu tad bliežam! uzsauca Keins.

-    Ak šausmas! noelsās Hovards. Ak Dievs, ak Dievs, kas tev, Ork, noticis?

Viņš bija aizšmaucis no Keina slēptuves un devies uz māju, kurā bija mitinājies kopā ar Orku. Savu aizstāvi viņš atrada sēžam uz dīvāna, kas no Orka svara bija vidū ielūzis. Visapkārt mētājās tukšas alus pudeles.

Orks pacēla videospēles vadāmierici. Pirksti par lielu, netieku vairs ar to galā.

-    Ork, vecīt, kā tas… Kas tev noticis?

Viena sejas puse Orkam vēl bija savējā. Kreisā acs, kreisā auss un mati virs tās, kā ari visa mute tās vēl arvien bija atpazīstamas kā Orka sejas daļas. Bet viss pārējais izskatījās pēc brūkošas statujas, kas izgatavota no sīkiem zvirgzdiem. Viņš bija vismaz par galvas tiesu garāks nekā līdz šim. Kājas tik resnas kā koku stumbri, rokas kā ugunsdzēsēju hidranti. Drēbes bija pārplīsušas un nokarājās stērbelēs, nekaunīgi atklājot citkārt slēpjamas ķermeņa daļas.

Troksnis, kas atskanēja, Orkam sakustoties, atgādināja slapju akmeņu strīķēšanos.

-    Kā tas notika, draugs?

-    Pār mani ir nācis sods, Orks neizteiksmīgi sacīja.

-    Kā to saprast, vecīt?

-    Par to, ka nositu Betu. Tas ir Dievs, Hovard. Tas ir sods, ko Viņš man piespriedis.

Hovards apspieda sevī vēlmi pagriezties un, pilnā kaklā kliedzot, mesties prom. Viņš centās skatīties uz Orka vienīgo cilvēcisko aci, bet atklāja, ka skatās uz otru dzeltenu austeri zem akmens pieres.

-    Vai tu spēj kustēties? Vai vari piecelties?

Orks kaut ko norūca un piecēlās daudz vieglāk, nekā Hovards bija gaidījis.

-   Jā. Man vēl arvien jāspēj piecelties, lai pačurātu, teica Orks.

-    Kas notiks, kad tas izpletīsies un tiks tev līdz mutei?

-    Man liekas, ka tas ir beidzis plesties. Pirms dažām stundām tas apstājās.

-    Vai tas ir sāpīgi?

-    Nē. Bet plešoties niezēja. Kā apstiprinot to, viņa desas lieluma pirksts paskrāpēja robežu starp grants degunu un cilvēka vaigu.

-    Tu esi tik smags, vecais. Lai pieceltos, tev jābūt trakoti stipram.

-   Jā. Orks iebāza roku dzesētavā sev pie kājām un izvilka alus skārdeni. Atgāzis galvu un atvēris muti, viņš saspieda skārdeni, un tā izšļāca šķidruma un putu strūklu. Orks lieliem malkiem rija to, kas iekļuva viņam mutē. Pārējais pilēja pār seju uz akmeņainajām krūtīm. Tagad varu tās atvērt tikai šādi. Lai atrautu cilpu, man pirksti par lieliem.

-    Ar ko tu nodarbojies, vecais? Vienkārši sēdi un visu laiku temp alu?

-    Ko tad man vēl darīt? Orks paraustīja savus smagos akmeņu plecus. Cilvēciskā acs vai nu raudāja, vai vienkārši asaroja. Nelaime tāda, ka man gandrīz beidzies alus.

-    Vecais, tev jānāk atpakaļ. No jauna jāiesaistās spēlē. Tuvojas karš. Tev jāpiedalās, vai saproti?

-    Es gribu alu.

-    Nu labi. Klau, ko mēs darīsim, Ork. Sāksim ar to, ka patiešām sadabūsim alu.

Debesjums bija zvaigžņu pilns.

Virs torņa smailes spīdēja mēness.

Koijoti kauca. Tās bija asinis stindzinošas, mežonīgas, žēlabaini izmisušas gaudas.

Ar prāta acīm Sems redzēja baznīcā visus sev līdzīgos. Redzēja Edllio kopā ar saujiņu uzticamu bērnu paslēpušos dzīvokļu ēkas apkvēpušajās drupās. Viņš redzēja uz jumta Kvinnu ar mašīnpistoli, ko tas varbūt liks lietā, bet varbūt ne. Viņš redzēja bērnus, kuri nobijušies un itin kā apmaldījušies grozījās laukuma dienvidu malā. Un Mariju bērnudārzā pie mazajiem bērniem. Un Dāru baznīcas pagrabā gaidām cietušos.

Dreiks bija atkāpies. Pagaidām.

Ko darīs Orks?

Kur bija Keins?

Un kas notiks pēc stundas tad pulksteņa tikšķis atzīmēs tieši piecpadsmit gadus kopš Sema dzimšanas, kad viņš nāca pasaulē, saistīts ar līdz šim nepazīto brāli, vārdā Keins?

Vai viņš spēs uzvarēt Keinu?

Viņam ir jāuzvar Keins.

Un kaut kā jāpadara nekaitīgs arī Dreiks. Ja vai drīzāk gan “kad” Sems aizies, izdarīs lielo lēcienu, izkūpēs… viņš negribēja, lai tad, kad tas būs noticis, Astrīda tiktu atstāta Dreika žēlastībai.

Sems zināja, ka viņam vajadzētu just bailes no šīm nu jau tik tuvajām beigām. Bailes no noslēpumainā procesa, kas, kā likās, vienkārši atskaitīs Semu Tempļu no IBJZ. Bet daudz vairāk nekā par sevi viņš bija uztraucies par Astrīdu.

Vēl pirms nepilnām divām nedēļām Semam tā bija abstrakcija, ideāls meitene, ko varēja tikai slepeni vērot, neļaujot viņai par šo interesi pat nojaust. Tagad Astrīda aizņēma gandrīz visas viņa domas, bet Sema personiskais pulkstenis tikmēr skaitīja sekundes līdz viņa pēkšņajai un droši vien neatgriezeniskajai pazušanai.

Otra doma, ko Sema prāts pārmala atkal un atkal, bija: kā rīkosies Keins? Vai viņš ienāks pilsētā kā no vecas kovboju filmas izkāpis bruņots bandīts?

Vai viņi nostāsies trīsdesmit soļu attālumā viens no otra un tad tuvosies?

Kurš būs spēcīgāks? Dvīnis, kurš apveltīts ar gaismas spēku, vai otrs ar matērijas pārvietošanas spēku?

Bija tumšs.

Sems necieta tumsu. Viņš vienmēr bija zinājis, ka tad, kad viņam pienāks gals, tas notiks tumsā.

Tumsā un vientulībā.

Kur bija Keins?

Vai Vabole ari tagad viņu novēro?

Vai Edīlio spēs izdarīt to, ko nespēja Kvinns?

Kādu pārsteigumu Keins viņam gatavo?

Dažu pēdu attālumā parādījās Teilore. Viņa izskatījās kā tikko atgriezusies no intervijas ar dēmonu. Meitenes seja bija bāla, plati ieplestās acis laternu gaismā šķita neparasti spožas.

-    Viņi nāk, Teilore pavēstīja.

Sems pamāja ar galvu un, sakrustojis rokas uz krūtīm, centās piebremzēt pēkšņi paātrinājušos sirdspukstus. Labi, viņš teica.

-    Nē, ne jau Keins, paskaidroja Teilore. Koijoti.

-    Ko? Kur?

Teilore norādīja viņam pār plecu.

Sems apsviedās apkārt. Koijoti tuvojās no divām pusēm, šausminošā ātrumā virzoties tieši uz neaizsargāto bērnu baru.

Tas bija kā kaut kādā dabaszinību filmā. Kā vērot lauvu baru, kad tas uzbrūk antilopju ganāmpulkam. Tikai šis ganāmpulks sastāvēja no cilvēkiem. Tam nepiemita spēja zibenīgi aizbēgt.

Cilvēki bija neaizsargāti.

Izcēlās panika. Koijoti traucās šurp, un bērni redzēja to žiglo ķepu nenovēršamo tuvošanos.

Pacēlis veselo roku un raudzīdamies pēc mērķa, Sems kliegdams metās uz priekšu. Tad atskanēja skaļa automašīnas motora rūkoņa.

Viņš apstājās un apsviedās apkārt. Prožektori virzījās pa ielu garām baznīcai. Putekļains džips. Tas ietriecās laukuma apmalē, palēcās pret ietvi un, raidīdams ap sevi mitru dubļu pikas, apstājās.

Aiz tā brauca vēl citas mašīnas.

Koijotiem tuvojoties ļaužu pūlim, atskanēja kliedzieni. Sems izstiepa roku, un pār koijotu bara kreiso malu šāvās zaļa gaisma.

Otru kolonnu viņš nevarēja aizdedzināt, jo to aizsedza panikas pārņemtie bērni, kuri skriešus metās pie Sema pēc palīdzības un padarīja stara laišanu neiespējamu.

-    Zemē, zemē, zemē! viņš kliedza. Gulieties zemē! Bet tas bija veltīgi.

-    Glāb mani! izveldamies no džipa, iesaucās Datordžeks.

Baznīcas priekšā nobremzēja un apstājās Audi. Kāds stāvēja, izslējies caur jumta logu.

Absolūtu šausmu un sāpju kliedziens. Kāds bērns, nogāzts zemē, cīnījās ar koijotu, kas bija divreiz lielāks par viņu pašu.

-    Edllio! Uzbrukumā! iesaucās Sems.

-    Nelāga nakts, brālīt? līksmi uzsauca Keins. Nekas, būs vēl sliktāk!

Keins pacēla rokas, gan netēmēdams uz Semu, nepavisam ne. Viņš raidīja prātam neaptveramu telekinēzes enerģiju uz baznīcu. Šķita, it kā pret senatnīgo plienakmeni būtu atspiedies neredzams milzis, radījums dinozaura lielumā. Akmens plaisāja. Plīsa un bira vitrāžu stikli. Baznīcas durvis, būves visvājākā vieta, izrautas no eņģēm, lidoja uz iekšu.

-    Astrid! iesaucās Sems.

Kliedzieni, paniski kliedzieni no laukuma, jaucās ar rūcieniem un negantu vaukšķēšanu, koijotiem metoties virsū bērniem.

Un pēkšņi neiespējami skaļi mašīnpistoles rībieni. No bērnudārza jumta nāca šāvieni.

No sadegušās mājas izskrēja Edīlio, viņam pa pēdām vēl trīs puiši, bliezdami pa koijotiem.

Keins raidīja jaunu triecienu, un šoreiz enerģijas nezvērs, šis neredzamais briesmonis, smagi gāzās virsū baznīcas fasādei.

Mirdzošā strūklakā eksplodēja visi sānu logi: gan tie, kas bija no senā vitrāžu stikla, gan jaunākie. Tornis sašūpojās.

-    Kā tu viņus izglābsi, Sem? klaigāja Keins. Vēl viens grūdiens, un tā sabruks.

Džeks bija nokritis Semam pie kājām. Viņš izmisīgi ķērās pie tām un, pats to negribot, klupināja Semu. Džeka tvēriens šķita dīvaini stiprs.

Sems, zaudējis līdzsvaru, uz labu laimi raidīja liesmas pret Keinu.

-    Es varu tevi izglābt! Paglāb mani! lūdzās Džeks. Lielais lēciens! Es varu tevi no tā izglābt!

Paklupis pret Džeka rokām, kas bija iekrampējušās viņā, Sems smagi nokrita, taču tūlīt pat izbrīvējās un, pielēcis kājās, ieraudzīja, ka baznīcas fasādes siena ieliecas un lēni, lēni sabrūk uz iekšu.

Jumts nodrebēja un iegāzās. Tornis salīgojās, tomēr nesagāzās. Taču plienakmens, apmetuma un masīvo baļķu gabali krita ar troksni, kas likās kā pats pasaules gals.

-    Astrīd! Sems atkal bezspēcīgi iesaucās.

Neievērodams slaktiņu sev aiz muguras, kurls pret kliedzieniem, plēsonīgajiem rūcieniem un mašīnpistoļu kārtām, viņš skriešus metās virsū Keinam.

Sems nomērķēja un raidīja staru.

Gaismas stars trāpīja Keina mašīnai. Metāla plāksnes uzburba, un Keins neveikli izrāpās pajumta logu, kamēr pārējie, gar kuriem Semam nebija nekādas daļas, metās ārā pa durvīm.

Sems šāva, un Keins izvairījās.

Semam trāpīja trieciens, apdullinot viņu tā, it kā viņš būtu ieskrējis sienā. Viņš izmisīgi meklēja Keinu. Kur? Kur?

Apdullinošajiem apkārtnes trokšņiem pievienojās slāpēti kliedzieni no baznīcas, smalku balstiņu saucieni pēc mātes, agonijas kliedzieni, izmisīgi un lūdzoši. Skaņas, kādas varēja rasties vienīgi ellē. Bērnu ellē.

Asa kustība, un Sems šāva.

Keins trieca pretī, un strūklakas skulptūra, nogāzta no postamenta, ar šļakstu iegāzās smirdīgajā ūdeni.

Sems pielēca kājās un skrēja. Viņam bija jāatrod Keins, jāatrod un jānogalina. Jānogalina.

Jauna šāvienu kārta un Edīlio balss, kas kliedza: Nē, nē, nē! Mitējieties šaut, jūs trāpāt bērniem!

Sems paskrēja garām degošajam Audi. Keins, skriedams viņam pa priekšu, pārlēca pāri ugunsdzēsēju hidrantam.

Sems raidīja staru, un zeme Keinam zem kājām uzliesmoja. Gaisā uzšāvās eļļaini, melni dūmi. Dega ietve. Keins bija nostiepies uz ielas, taču ātri apvēlās, piecēlās uz ceļgala, un Sems saņēma spēcīgu bliezienu, kas viņu apdullināja un nogāza uz muguras. No mutes un ausim plūda asinis, locekļi bija sašķiebušies, viņš nespēja… nespēja…

Keina mežonīgi kliedzošā, asinīm nošķiestā seja…

Sems juta, kā naids, izšāvies cauri, izsprāgst pa rokām.

Keins palēca sāņus, un versmainā gaisma apsvilināja viņam sānu. Aizdegās krekls. Keins kliedza un zvetēja pa liesmām.

Sems centās piecelties, bet galva neciešami reiba.

Keins kā bulta iemetās izdegušajā dzīvojamā mājā, iekļūdams tur pa tām pašām durvīm, pa kurām Sems bija devies glābt mazo dedzinātāju.

Sems grīļodamies metās viņam pakaļ.

Augšup pa kāpnēm uz apdegušo gaiteni, kur vēl arvien oda pēc dūmiem. Augšstāvs bija īsta apogļojušos brusu, nošķiebušos, bērnu slidkalniņiem līdzīgu sienu fragmentu un juceklīgi izvirzītu cauruļu postaža.

Trieciens, un Sems redzēja, ka viņam līdzās sadrūp puse sienas.

-    Kein! Pieliksim reiz tam punktu! elsoja Sems.

-    Vispirms dabū mani rokā, brālīt! sāpju aizžņaugtā balsī sauca Keins. Es sagraušu šo būdu un aprakšu tajā mūs abus.

Noteicis vietu, no kuras bija skanējusi balss, Sems skriešus metās pa gaiteni. Virs viņa vīdēja zvaigznes, un viņa rokas raidīja nāvējošu gaismu.

Keina tur nebija.

Nočīkstēja un lēni pavērās durvis, kas vēl arvien karājās eņģēs, kaut ari sienas ap tām vairs nebija.

Sems iespēra pa tām un šāva iekšā telpā.

Pretī lidoja apdedzis baļķis. Sems pieliecās un izvairījās no tā. Toties nākamais trāpīja viņam pa kreiso roku, satriecot elkoni. Vēl vairāk gruvešu, nu jau vesela straume. Semam nācās atkāpties.

Pēkšņi nez no kurienes iznira Keins. Viņus šķīra mazāk par desmit pēdām.

Keins bija pacēlis rokas virs galvas, pirksti izplesti, plaukstas uz āru. Sems ar labo roku saķēra sadragāto kreiso elkoni.

-    Spēlīte ir galā, Sem, pavēstīja Keins.

Keinam aiz muguras parādījās neskaidrs stāvs, un viņš sagrīļojies saķēra galvu.

Tur, draudīgi vicinādama āmuru, stāvēja Braiena.

-    Bēdz, Brīze! uzsauca Sems, bet bija jau par vēlu. Lai ari streipuļodams, Keins uz labu laimi raidīja sev aiz muguras enerģijas vilni, un Braiena atmuguriski ietriecās sienā un izšāvās tai cauri.

Pa radušos atveri Sems ielēca viņai pakaļ.

Sems šāva sienā un izdedzināja tajā caurumu. Pa to varēja redzēt, kā Keins nogāž nākamo sienu.

Sems juta, ka grīda viņam zem kājām ieliecas.

Ēka bruka.

Viņš pagriezās un skrēja, bet tajā mirkli ielūza grīda, un viņš skrēja pa gaisu, tad krita, un ēka krita līdz ar viņu, ap viņu, pār viņu.

Viņš krita, un pasaule pār viņu sagruva.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

14 MINŪTES

Kvinns, šausmās sastindzis, vēroja, kā koijoti uzbrūk bērniem.

Viņš redzēja, kā Sems raida liesmas, bet netrāpa.

Redzēja Sema izmisīgo cīņu, Keinam sagraujot baznīcu.

Sems metās uz baznīcu. Nē! iesaucās Kvinns.

Viņš notēmēja.

-    Netrāpi bērniem, tikai ne bērniem! viņš šņukstēja un, tēmēdams koijotu barā, nospieda mēlīti. Koijotu bija daudz vairāk nekā iepriekš.

Taču tie viņu diez vai pat pamanīja.

Viens raustīdamies nogāzās, it kā būtu paklupis, un vairs necēlās.

Tad viņš vairs nevarēja šaut, jo dzīvnieki bija iejukuši starp bērniem. Kvinns metās uz kāpnēm, paslīdēja un smagi nokrita uz ietves.

Bēdz, kliedza viņa smadzenes, bēdz no šejienes! Kvinns paspēra trīs panikas pilnus soļus uz pludmales pusi. Skrien skrien prom, uz pludmali! Bet tad viņš, kā kāda neredzama spēka turēts, apstājās.

-    Tu nedrīksti bēgt, Kvinn, viņš sev teica. Nedrīksti.

Un, vēl turpinādams izrunāt šos vārdus, viņš skrēja atpakaļ, cauri bērnudārzam, pa ceļam pastumjot malā Mariju, kas sargājot bija apkampusi kādu bērnu, garām pārējiem bērniem, prom uz laukumu. Pistoli viņš tagad turēja drīzāk kā rungu un skriedams kliedza pilnā rīklē kā vājprātīgs. Ieroča stobram triecoties pret koijota galvu, atskanēja pretīgs krakšķis.

Te bija Edīlio. Bērni kliedza, un kliedza ari Edllio. Nē, nē, nē! Un Kvinnam acis aizmigloja asinis, asinis bija viņam smadzenēs, asinis bija visur, un viņš zaudēja prātu, patiesi zaudēja prātu vēzēdamies un kliegdams, un zvetēdams, zvetēdams, zvetēdams.

Marija bija piekļāvusi sev Izabellu un pati piespiedusies pie Džona. Bērni, dzirdēdami ārā notiekošo vājprātu, kliedzienus un rūcienus, un šāvienus, nevaldāmi raudāja.

-Jēzu, glāb mūs, Jēzu, glāb mūs! kāds atkal un atkal šņukstēdams izmisīgi atkārtoja, un Marija kādā tālā savas apziņas stūrīti apjauta, ka tā ir viņa pati.

Dreiks dzirdēja koijotu kaukšanu nakti, un viņa melnā sirds zināja, ko tas nozīmē.

Pietiek laizīt savas brūces.

Jāmetas kaujā.

-    Ir laiks, viņš sev teica. Laiks parādīt viņiem visiem.

Ar spērienu atvēris durvis, Dreiks devās uz laukumu. Viņš

kliedza, viņš rēca un auroja, vēlēdamies, kaut varētu riet uz mēnesi kā koijots.

Izdzirdējis šāvienus, Dreiks izvilka no jostas pistoli. Viņš izlocīja savu pātagu un cirta ar to, kur pagadās, priecādamies par plīkšķēšanu.

Priekšā rēgojās divi stāvi. Tie attālinājās, tāpat kā viņš virzīdamies uz kaujas trokšņa pusi. Divi stāvi. Viens no tiem likās neiespējami sīks. Bet nē, tas tikai tāpēc, ka otrs bija neiespējami milzīgs. Kā sumo cīkstonis. Šļūcošs, klumzājošs radījums ar resniem locekļiem.

Nesaderīgais pāris iegāja laternas gaismas lāmā. Sīkāko Dreiks pazina.

-    Hovard, tu, pārbēdzēj! uzsauca Dreiks.

Hovards apstājās. Milzenis viņam līdzās turpināja slāt uz priekšu.

-    Atšujies, Dreik! brīdināja Hovards.

Dreiks uzšāva ar pātagu, pārplēšot Hovardam uz krūtīm kreklu un atstājot uz ādas asiņainu švīku, kas asajā gaismā šķita melna.

-    Silti iesaku tev nākt mums palīgā tikt galā ar Semu, brīdināja Dreiks.

Milzīgais lempis apstājās. Lēnām pagriezās. Un nāca šurp.

-    Kas tas tāds? Dreiks skarbi noprasīja.

-    Tu! uzrūca briesmonis.

-    Ork? Dreiks, pa pusei sajūsmināts, pa pusei šausmināts, iesaucās.

-    Tas ar mani notika tevis dēļ, Orks truli sacīja.

-    Pavācies nost no ceļa! pavēlēja Dreiks. Notiek kauja.

Vai nu nāc man līdzi, vai sprāgsti nost tepat uz vietas.

-    Viņš grib tik vien kā alu, Dreik, Hovards samierinādams pavēstīja. Saķēris ievainojumu krūtīs, aiz sāpēm salīcis, tomēr vēl arvien cenzdamies būt gudrs un manipulēt.

-    Pār mani ir nācis Dieva sods, nošļupstēja Orks.

-    Tu, stulbais lempi! To teicis, Dreiks no visa spēka trieca savu pātagas roku Orkam plecā.

-    ĀĀĀĀ! Orks sāpēs iebļāvās.

-    Kusties uz priekšu, stulbeni! pavēlēja Dreiks. |

Orks patiešām sakustējās. Bet ne jau uz laukuma pusi.

-    Gribi, lai tevi uzcienā Pātagroka, ķertais? uzkliedza Dreiks. Es tevi sakapāšu gabalos!

Astrīda juta šausmīgu svaru uz krustiem un kājām. Viņa gulēja uz vēdera, ar savu augumu aizsegusi Mazo Pītu. Viņa bija apdullināta, tomēr pietiekami pie apziņas, lai apjēgtu savu stāvokli.

Astrīda dziļi ievilka elpu.

-    Pītij! viņa čukstēja. Pašas balss gāja caur kauliem. Ausīs zvanīja, visas apkārtējās skaņas izklausījās slāpētas.

Mazais Pīts nekustējās.

Astrīda centās pacelt kājas, taču tās neklausīja.

-    PItij, PItij! viņa sauca.

Astrīda izslaucīja no acīm visu, kas tur bija sakrājies, putekļus, dubļus un sviedrus. Samirkšķinājusi acis, meitene palūkojās uz brālīti. Viņai bija izdevies pasargāt no brūkošās sienas lielāko daļu puisēna ķermeņa, taču uz galvas viņam bija uzkritis apmetuma gabals mugursomas lielumā.

Astrīda apspieda šņukstus. Piespiedusi pirkstus pie brālīša kakla, viņa sajuta pulsu. Viņa samanīja ari puisēna seklo elpu un krūšu cilāšanos.

-    Palīgā! Astrīda izkrekšķēja, lāgā nezinādama, vai viņa kliedz vai čukst, jo ausīs zvanīja tā, ka viņa nespēja neko sadzirdēt.

-    Palīdziet kāds! Palīdziet mums!

-    Glābiet manu brālīti!

-    Glāb viņu! meitene atkal un atkal atkārtoja, un viņas palīgā sauciens pārtapa lūgšanā. Izglāb Semu! Izglāb mūs visus!

Astrīda sāka pēc atmiņas skaitīt kādu reiz sen noklausītu lūgšanu. Viņas balss skanēja kaut kur tālu, it kā piederētu kādam citam.

-     Svētais ercenģeli Mihaēl, stāvi mums klāt kaujā. Pasargi mūs no ļaunuma un velna izliktām lamatām. Viņa drīzāk juta nekā dzirdēja savus šņukstus, savas izmisīgās trīsas, kas lika vārdiem sprūst rīklē.

Kā ņirdzīga atbilde uz viņas lūgumiem pēc žēlastības pār meiteni gāzās stikla lausku un apmetuma gabalu lietus.

-    Lai nāk pār viņu Dieva sods, mēs tevi pazemīgi lūdzam. Un Tu, ak valdniek un debesu ķēniņ, Dieva spēkā…

Mazais Pīts sakustējās un ievaidējās. Viņš pagrieza galvu, un Astrīda ieraudzīja tajā dziļu brūci, gandrīz kā cirvja pēdas.

-… triekt ellē sātanu un visus ļaunos garus, kas klīst pa pasauli, tīkojot pazudināt mūsu dvēseles.

Gruvešos netālu no viņas kāds stāvēja. Astrīda pagrieza galvu un pēkšņā zaļa zibens uzliesmojumā ieraudzīja pret augstajiem griestiem slejamies tumšsejainu stāvu.

-    Āmen.

-    Neesmu nekāds eņģelis, kur nu vēl erceņģelis, teica Deka. Astrīda gan to nedzirdēja, bet tikai nolasīja viņai no lūpām. Bet vismaz no tām drazām es tevi varu atbrīvot.

Keins nolēca no ēkas drupām.

Viņš bija to paveicis.

Viņš to bija paveicis.

Sems bija palicis zem gruvešiem. Aprakts. Sakauts.

Tomēr īsti izbaudīt šo mirkli viņš nespēja. Sāpes savainotajā kreisajā sānā bija šausmīgas. Postošā zaļibaltā gaisma bija piekausējusi kreklu pie miesas, un tas, ko viņš juta, pārsniedza jebkuras mokas, kādas viņš līdz šim būtu spējis iztēloties.

Keins grīļodamies devās uz sagrauto baznīcu, cenzdamies apkārt valdošajā haosā kaut ko saprast. Šāvieni vairs nebija dzirdami, taču skanēja kliedzieni un vaimanas, un rūcieni. Un vēl kaut kas sīku skaņas triecienviļņu virknes, pātagas švīksti. Tiem atbalsoja tāda kā nevienmērīga dobju bungu dunoņa.

Keins apstājās, palūkojās un uz brīdi aizmirsa sāpes.

Uz rātsnama pakāpieniem norisinājās mežonīga cīņa starp Dreiku un kaut kādu nepazīstamu, rupji tēstu milzeni.

Dreiks cirta ar pātagu un šāva ar pistoli.

Milzenis raidīja neveiklus sitienus, kas, Dreikam lēkājot apkārt, atkal un atkal netrāpīja mērķī, taču, lai arī kā Dreiks pātagoja, lempīgais briesmonis neatkāpās ne par soli.

Briesmonis atvēzējās, un nu Dreiks izvairījās tikai par kādu collu. Akmens dūre triecās pret rātsnama plienakmens kolonnu. Kolonna ieplaisāja un gandrīz sabruka. Pašķīda sīkas akmens lauskas.

Keinu no aizraujošā skata novērsa neskaidra, rūcoši spiedzīga balss.

-    Sieviete lika Barvedim mest mieru, dusmīgi pavēstīja koijotu Barvedis.

-    Ko? Keins nesaprata teiktā jēgu, līdz ieraudzīja lieliem soļiem tuvojamies Diānu. Viņas tumšie mati plīvoja, acis kvēloja dusmās.

-    Es teicu, lai tas netīrais kustonis met mieru, tikko spēdama valdīt pār savu balsi, pavēstīja Diāna.

-    Kam lai met mieru? noprasīja Keins.

-    Viņi vēl arvien plosa bērnus, atbildēja Diāna. Mēs esam uzvarējuši. Sems ir pagalam. Dzen viņus prom, Kein!

Keins atkal pievērsās cīņai starp Dreiku un milzeni. Ko tu gribi tie taču ir koijoti, viņš salti noteica.

-    Tu esi zaudējis prātu, Keinl Diāna klupa viņam virsū.

-    Tas jāaptur. Tu esi uzvarējis. Tas jāaptur.

-    Un ja nu ne, Diāna? Kas tad notiks? noprasīja Keins.

-    Sameklē Lanu. Esmu ievainots. Bet tu, Barvedi, dari, ko gribi.

-    Varbūt tieši tāpēc māte tevi pameta, Diāna viņam mežonīgi uzkliedza. Varbūt viņa jau tad redzēja, ka tu neesi vienkārši slikts tu esi ļaunuma apsēsts kroplīgs izdzimums.

Keina atbilde bija pēkšņa un vardarbīga. Itin kā aizmirsis par savu spēku, viņš smagi iesita meitenei pa seju.

Diāna, zaudējusi līdzsvaru, sagrīļojās un noslīga uz akmens pakāpieniem.

Tajā brīdī Keins ar šausminošu skaidrību ieraudzīja viņas seju pēkšņas žilbinošas zaļibaltas gaismas apmirdzētu.

Šai gaismai varēja būt tikai viens avots.

Gaisma bija kā debesīs tēmēts šķēps, kas slaidā lokā izliecās no dzīvojamās mājas drupām.

-    Nē! izdvesa Keins.

Bet gaisma dega, pārvēršot oglēs drupas un gruvešus, visu šausmīgo sagruvušās celtnes svaru.

-    Nē! Keins atkārtoja, un gaisma izdzisa, itin kā būtu izslēgta.

Viņam aiz muguras Dreiks un Orks turpināja savu ātri lēno, veikli smagnējo, asi trulo kauju, bet vienīgais, ko Keins redzēja, bija melni apkvēpis, sodrējiem klāts spožacains stāvs, kas, piecēlies no gruvešiem, tuvojās viņam.

Keins notēmēja ar rokām uz koka šķēpeļu un apmetumu gabalu kaudzi baznīcas priekšā. Tad viņš pacēla rokas pret Semu un gruvešu krava, pacēlusies gaisā, brāzās tam virsū.

Arī Sems pacēla rokas. Zaļa uguns uzspridzināja lidojošos ķieģeļus un baļķus. Tie sadega turpat gaisā un, nepaguvuši sasniegt mērķi, pārvērtās izdedžos.

Deka pacēla gruvešus, atbrīvojot no tiem Astrīdu un Mazo Pītu.

Tas gan nenācās viegli. Viņas spēja pārtraukt gravitāciju novērsa to arī zem Astrīdas, un viņa līdz ar Mazo Pītu pacēlās gaisā starp virpuļojošajiem koka un apmetuma gabaliem.

Deka, notēmējusi ar roku, izrāva Astrīdu no bezsvara zonas. Astrīda un Mazais Pīts atsitās pret grīdu.

Tad Deka atlaida vaļā gruvešus un tie ar šausminošu troksni sabira zemē.

-    Paldies! sacīja Astrīda.

-    Te iesprostots milzums cilvēku, teica Deka un, lieki netērēdama laiku, metās palīgā pārējiem.

Astrīda pieliecās un mēģināja uzcelt Mazo Pītu. Viņš bija ļengans kā miltu maiss. Meitene apkļāva rokas puisēnam ap krūtīm un apkampa kā pārlieku lielu zīdaini. Piespiedusi brālīti cieši sev klāt, Astrīda, viņu pa daļai vilkdama, pa daļai stiepdama, pašai neveikli klūpot pār drazām, steberēja ārā no baznīcas.

Lana varētu Mazo Pītu izdziedināt, bet viņa bija pazudusi. Vienīgais, ko Astrīda spēja iedomāties, bija nostiept brālīti lejā, pagrabā, pie Dāras. Bet vai Dāra varēja kaut kā palīdzēt? Un vai vispār bija iespējams tikt līdz tā sauktajai slimnīcai varbūt ieeja tajā bija nosprostota ar gruvešiem?

Tikai tagad Astrīda attapa, ka baznīcas fasādes sienas gluži vienkārši vairs nav. Bija redzamas naksnīgas, zvaigznēm nosētas debesis. Un vēl šausminošs, iezaļgans zibens.

Pierima zvanīšana ausīs, un Astrīdai atgriezās dzirde. Viņa izšķīra dzīvnieku rūcienus, asus pātagas plīkšķus un šausmīgi daudz kliedzošu balsu.

Pēkšņi gruveši ap viņu pacēlās gaisā.

Astrīda metās zemē, atkal piesedzot Mazo Pītu vēl arvien sargājot savu brālīti. Sienas gabali un koka šķēpeles, un atsevišķi tērauda un koka savienojumi šāvās gaisā kā lidmašīnas, kas paceļas virs lidostas, un, mežonīgi uzņemot augstumu, traucās cauri nopostītajai baznīcas priekštelpai.

Uzliesmoja zaļais zibens, tam sekoja sprādzienu dārdi un vēl spožāka gaisma.

Gruvešu plūsma apstājās.

Astrīda atkal piecēlās kājās un pievilka sev klāt Mazo Pītu.

Kāds no ārpuses skrēja viņai pretī. Piepeši skrējējs apstājās elsodams un blenzdams kā stūrī iedzīts pārbiedēts dzīvnieks.

-    Keins, izdvesa Astrīda.

Viņš klusēja. Meitene redzēja, ka viņš ir ievainots un cieš sāpes. Seja noplūdusi sviedriem un notriepta dubļiem. Viņš skatījās uz Astrīdu tā, it kā redzētu spoku.

Tad Keina apmiglotajās acīs uzausa bīstama gaisma.

-    Vareni, viņš čukstus izdvesa.

Astrīda juta, ka tiek pacelta virs zemes. Viņa izmisīgi spieda sev klāt Mazo Pītu, bet puisēns slīdēja viņai ārā no rokām, kā bēgdams no viņas krampjainā tvēriena, un nokrita uz grīdas.

-    Nāc ārā, brālīt! Spēle turpinās, uzsauca Keins. Pie manis ir tava draudzene.

Astrīda lidoja. Bezspēcīga. Bezpalīdzīga. Un Keins soļoja viņai aiz muguras, izmantojot viņu kā aizsegu. Cauri baznīcas priekštelpai, ārā uz kāpnēm, kur skatienam pavērās murgam līdzīga aina: mežonīgi suņi, kas plosa neaizsargātus bērnus.

Sems stāvēja uz apakšējā pakāpiena. Viņš bija asinīm un skrambām klāts, viena roka ļengani nokarājās.

-    Uz priekšu Sem, laid nu man virsū liesmas 1 klaigāja Keins. Uz priekšu, brālīt, parādi man, ko spēj!

-    Slēpies aiz meitenes muguras, Kein? noprasīja Sems.

-             Tu domā, ka spēj mani kaut kā aizskart? teica Keins.

-    Vienīgais, kas ir no svara, ir uzvara. Tā ka paklusē.

-    Es tevi nogalināšu, Kein!

-    Nē. Tev tas neizdosies. Vismaz, ja netaisies pie viena nobeigt savu draudzeni.

-    Pēc minūtes mēs abi no šejienes pazudīsim, Kein. Cīņa ir galā mums abiem, teica Sems.

-    Varbūt tev, Sem. Man ne. Es zinu izeju. Es zinu, kā palikt šeit. Keins iesmējās mežonīgus, triumfa pilnus smieklus.

-    Sem! sauca Astrīda. Tev tas jāizdara! Iznīcini viņu.

Pa kāpnēm tuvojās Diāna.

-   Jā gan, Sem, iznīcini mani, mēdījās Keins. Tev taču piemīt spēks. Izdedzini viņai vidū caurumu, un tu tiksi pie manis.

-    Kein, laid viņu zemē, teica Diāna. Esi taču vienreiz vīrs.

-    Laid Astrīdu zemē, Kein, piebalsoja Sems. Pienākušas beigas. Piecpadsmit, un punkts. Es nezinu, kas tas ir, bet varbūt tā ir nāve, un tu taču negribēsi pirms miršanas vēl vairāk aptraipīt savas rokas ar asinīm.

Keins rūgti iesmējās. Tu par mani neko nezini. Tu neuzaugi, neapjēgdams, kas esi. Tev nebija jārada sevi tikai ar paša gribu un paša iztēli.

-    Es uzaugu bez tēva, teica Sems. Bez jebkādiem paskaidrojumiem. Un nezinot patiesību. Tāpat kā tu.

Keins palūkojās rokas pulkstenī. Man liekas, ka tavs laiks ir klāt, Sem. Tu dzimi pirmais, atceries? Un re, ko es gribu, lai

tu uzzinātu, pirms izgaisti: es izdzīvošu, Sem. Es palikšu šeit. Kopā ar tavu apburošo Astrīdu un visu IBJZ. Tas viss būs mans.

-    Sem, teica Diāna, tu vari pārvarēt to bliezienu tā…

Keins pagriezās pret meiteni, pacēla roku un raidīja triecienu, pārtraucot viņu pusvārdā. Diāna uzšāvās gaisā, apmeta tur kūleni un novēlās ielas pretējās puses zālienā.

Šī darbība bija novērsusi Keina uzmanību no Astrīdas. Viņš to bija palaidis vaļā.

Sems izstiepa roku ar izvērstu plaukstu.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

1 MINŪTE

Precīzs trāpījums.

Viņš būtu varējis Keinu nogalināt.

Bet pasaule ap Semu izbālēja. Astrīdas kņūpus gulošais augums šķita izbalojam bezkrāsains, gandrīz caurspīdīgs. Keins bija kā rēgs.

Tas pats notika ar skaņām. Bērnu kliedzieni kļuva slāpēti. Cīņa starp Dreiku un Orku, koijotu uzbrukumi viss norisinājās palēnināti, kadrs nomainīja kadru: te cilvēks, te zvērs, te briesmonis.

Sema ķermenis šķita nejutīgs, it kā viņš būtu miris un dzīvas palikušas būtu tikai smadzenes, kas turpināja dūkt galvā.

Ir laiks, sacīja balss.

Sems pazina šo balsi, un tās skaņa viņam bija kā duncis sirdī.

Viņa priekšā stāvēja māte. Viņa bija skaista kā allaž kāda jau viņa Semam vienmēr bija likusies. Mati viļņojās vējā, ko viņš pats nesajuta. Viņas acu zilgme bija vienīgā pasaulē palikusī krāsa.

-    Daudz laimes dzimšanas dienā! teica māte.

-    Nē, Sems čukstus sacīja, kaut gan viņa lūpas nekustējās.

-    Nu tu esi īsts vīrietis, māte sacīja, mutei savelkoties šķelmīgā smaidā.

-    Mans mazais vīrietis, viņa piebilda.

-Nē.

Māte pastiepa viņam pretī roku. Nāc.

-    Nevaru, viņš teica.

-    Sem, es esmu tava māte. Es tevi mīlu. Nāc man līdzi!

-    Mamm…

-    Sniedz man roku! Pie manis ir droši. Es tevi varu aizvest prom prom no šis vietas.

Sems lēni purināja galvu tik lēni, it kā būtu iegremdēts sīrupā. Kaut kas bija noticis ar laiku. Astrīda neelpoja. Nekas nekustējās. Visa pasaule bija sastingusi.

-    Būs tāpat kā agrāk, solīja māte.

-    Tas nebija… viņš iesāka. Tu man meloji. Tu man nekad netiki teikusi…

-    Es tev nemeloju. Viņa nepatikā sarauca pieri.

-    Tu nekad netiki teikusi, ka man ir brālis. Tu nepateici…

-    Vienkārši nāc man līdzi! nu jau māte vedināja itin nepacietīgi, snaikstīdamās pēc viņa gandrīz tāpat kā tad, kad viņš bija mazs un negribēja dot roku, šķērsojot ielu. Nāc nu, Sem! Tu būsi drošībā un prom no šīs vietas.

Sems reaģēja instinktīvi kā mazs puisītis, kas atsaucas uz mammītes balsi, uz viņas “klausi man” toni. Viņš jau sniedzās pēc mātes, stiepa viņai pretī roku.

Un atrāva to.

-    Nevaru, viņš čukstus sacīja. Ir kāda meitene, kuras dēļ man jāpaliek šeit.

Mātes acīs uzzibsnīja dusmas, tajās iedzalkstījās sirreāla zaļa gaisma, taču tas bija tikai īss, zūdošs mirklis.

Un tad no izbalojušās, nereālās pasaules pārdabiskajā gaismā iekāpa Keins.

Sema māte uzsmaidīja Keinam, un viņš pārsteigts raudzījās sievietē. Medmāsa Tempļa, izdvesa Keins.

-    Mamma, viņa izlaboja. Abiem maniem zēniem ir laiks nākt pie manis, un mēs visi trīs dosimies prom. Prom no šīs vietas.

Keins stāvēja kā apburts. Viņš nespēja atraut skatienu no laipnās, smaidošās sejas un caururbjošajām zilajām acīm.

-    Kāpēc? smalkā, bērnišķīgā balstiņā jautāja Keins.

Māte neatbildēja. Un atkal vienu netverami īsu mirkli viņas

zilās acis iemirdzējās indīgi zaļas. Tad tās atguva savu vēso, ledaino zilumu.

-    Kāpēc viņš, nevis es? jautāja Keins.

-    Ir laiks nākt man līdzi, uzstāja māte. Mēs būsim ģimene. Tālu no šejienes.

-    Tu pirmais, Sem, teica Keins. Ej pie savas mātes.

-    Nē, teica Sems.

Keina seja satumsa dusmās. Ej, Sem! Ej, ej, ej viņai līdzi! nu jau viņš kliedza. Likās, ka viņš grib sakampt Semu un grūst viņu pie mātes, kas abiem bija, tomēr arī nebija kopīga, taču viņa kustības bija dīvaini izmežģītas. Itin kā sapnī ieraudzītai drebelīgai marionetei.

Keins atmeta neveiksmīgos mēģinājumus. Džeks tev pateica, viņš neizteiksmīgā balsī sacīja.

-    Neviens man neko nav teicis, atbildēja Sems. Man vēl šeit ir nepadarīti darbi.

Māte, uzstājīgi pieprasot uzmanību, stiepa viņiem pretī rokas. Nāciet pie manis! Nāciet pie manis!

Keins lēnām purināja galvu. Nē.

-              Bet tu taču tagad esi saimnieks, Sem, māte glaimoja.

-    Mans mazais vīrietis. Mans.

-    Nē, teica Sems. Es piederu pats sev.

-    Bet es nekad neesmu bijis tavs, pavīpsnāja Keins. Par vēlu, māt.

Mātes seja noraustījās. Maigā miesa likās sadalāmies robainos mozaīkas gabaliņos. Laipni smaidošā mute izkusa un ievilkās uz iekšu. Tās vietā parādījās mute, ko ieskāva asi adatveida zobi. Acīs blāzmoja zaļa uguns.

-    Nekas, gan es jūs dabūšu! No briesmones mutes zvēroja šaušalīgs naids.

-    Kas tu esi? Keins, šausmās uz viņu blenzdams, jautāja.

-              Kas es esmu? briesmone viņu mežonīgi izmēdīja.

-    Esmu tava nākotne. Tu pats atnāksi uz manu tumšo mītni, Kein. Tu atnāksi pie manis no laba prāta.

-    Nē! protestēja Keins.

Briesmone iesmējās stindzinošas skaņas kā no piraijas mutes.

Tad tā lēnām izbālēja. Pasaule ap Keinu un Semu atguva krāsas. Orks un Dreiks atsāka kustēties normālā ātrumā. Gaiss atkal smaržoja pēc šaujampulvera. Astrīda ievilka elpu.

Sems un Keins stāvēja, blenzdami viens otrā.

Pasaule atkal bija pasaule. Viņu pasaule. IBJZ. Diāna skatījās uz viņiem. Astrīda, smagi nopūtusies, atvēra acis.

Keins bija žigls. Viņš pašāva gaisā rokas izvērstām plaukstām.

Bet Sems bija vēl ašāks. Viņš pielēca pie Keina un ar veselo roku sakampa viņa galvu.

Sema plauksta pieplaka pie brāļa deniņiem, pirksti ieķērās matos.

-    Neliec man to darīt, viņš brīdināja.

Keins nemaz necentās izrauties. Viņa acis spīdēja mežonīgā nepakļāvībā. Uz priekšu, Sem! viņš čukstēja.

Sems papurināja galvu. Nē.

-    Žēl, ko? nosmīkņāja Keins.

-    Tev jāaiziet no šejienes, Kein, Sems klusi teica. Es negribu tevi nogalināt. Bet šeit tu nevari palikt.

Pēkšņi parādījās Braiena; zolēm šņirkstot, viņa apstājās un notēmēja pret Keinu pistoli. Ja tevi nepiebeigs Sems, tad to izdarīšu es. Ātrāks par Brīzi jau nu tu neesi.

Keins viņu nicīgi ignorēja. Taču viņam vairs nebija iespējas uzbrukt Semam. Braiena bija pārāk ātra, lai viņš riskētu.

-    Atstādams mani dzīvu, tu pieļauj kļūdu, Sem, brīdināja Keins. Tu zini, ka es atgriezīšos.

-    Nedari to. Nenāc atpakaļ. Nākamreiz…

-    Nākamreiz viens no mums tiks nogalināts, teica Keins.

-    Ej prom! Un vairs nerādies!

-    Neceri, atguvis daļu savas agrākās bravūras, sacīja Keins. Un Diāna?

-    Viņa var palikt šeit, teica Astrīda.

-    Tu to gribi, Diāna? Keins viņai jautāja.

-    Astrīda Ģēnijs, Diāna augstprātīgi pavīpsnāja. Tik gudra. Un tik bezpalīdzīga.

Diāna piegāja pie Sema. Viņa pienāca pavisam tuvu, pieskārās ar roku pie viņa vaiga un viegli noskūpstīja zēna mutes kaktiņu. Piedod, Sem. Sliktā meitene dosies līdzi sliktajam zēnam. Tā iekārtota pasaule. Sevišķi jau šī pasaule.

Tad viņa piegāja pie Keina. Diāna nesaņēma puiša pastiepto roku, pat nepacēla uz viņu acis, tikai nostājās viņam līdzās, un abi plecu pie pleca devās lejup pa kāpnēm.

Cīņa starp Dreiku un Orku bija nonākusi līdz galēja paguruma fāzei, kuras vienīgais iznākums varēja būt neizšķirts. Dreiks kārtējo reizi pacēla savu pātagu, lai laistu to pār Orka varenajiem pleciem, bet viņa kustības bija kļuvušas lēnas, smagnējas.

-    Met mieru, Dreik, teica Diāna. Vai tad tu nezini, ka kauja ir galā?

-    Neparko, elsoja Dreiks.

Keins pacēla roku un, nelikdamies ne zinis par Dreika pretošanos un lamāšanos, gandrīz garlaikoti aizvilka viņu sev līdzi.

Dzīvi palikušie koijoti sekoja viņiem ārā no pilsētas.

Edllio pacēla ieroci un nomērķēja uz aizejošajiem nezvēriem tiem, kas bija cilvēku izskatā, un pārējiem. Viņš uzlūkoja Braienu. Abu skatieni sastapās, abi bija gatavi šaut.

-    Nē, vecīt. Karš ir beidzies, Sems viņus apsauca.

Edllio negribīgi nolaida ieroci.

-    Liec to nost, Brīze. Lai paliek, teica Sems.

Braiena, redzami atvieglota, paklausīja.

Kvinns kāpa pa kāpnēm, lai piebiedrotos Edllio. Viņš bija nošķiedies ar asinīm. Nometis zemē ieroci, viņš veltīja Semam bezgalīgi skumju skatienu.

Patriks jūsmīgi lēkšoja apkārt, un turpat bija ari Lana.

-    Sem, parādi man savu roku, viņa teica.

-    Nē, atbildēja Sems. Man nekas nekaiš. Ej pie citiem. Glāb viņus, Lana. Man tas neizdevās. Tev varbūt izdosies. Sāc ar Mazo Pītu. Viņš… tas ir ļoti svarīgi.

Astrīda iegāja baznīcā, lai sameklētu brālīti. Viņa atgriezās, vilkdama Mazo Pītu aiz padusēm. Palīdzi man! lūdza Astrīda, un Lana tūdaļ bija klāt.

Semam gribējās pieiet pie Astrīdas. Viņam tas bija vajadzīgs. Taču pilnīgs spēku izsīkums lika viņam palikt uz vietas.

-    Laikam esam uzvarējuši, atbalstījis veselo roku pret Edīlio spēcīgo plecu, teica Sems.

-Jā, piekrita Edīlio. Dabūšu ekskavatoru. Būs jārok daudz bedru.

NOBEIGUMS

Galdi teju vai lūza no ēdienu smaguma. Tītars un garnējums, dzērveņu mērce un tāds daudzums pīrāgu, kādu Sems savu mūžu nebija redzējis.

Vispirms galdi tika saklāti laukuma dienvidu galā. Bet tad Alberts saprata, ka ļaudis nevēlas vairīties no ziemeļu malā izraktajām kapu rindām; gluži otrādi, viņi grib palikt to tuvumā. Arī bojāgājušajiem bija jāpiedalās šajās Pateicības dienas svinībās.

Viņi ēda ar plastmasas dakšiņām no kartona šķīvjiem un sēdēja uz nedaudzajiem krēsliem vai tieši zemē zālē.

Skanēja smiekli.

Neiztika ari bez šņaukāšanās un asarām, atceroties Pateicības dienas, kādas tās bija kādreiz.

Skanēja mūzika no Datordžeka uzrīkotās stereosistēmas.

Lana vairākas dienas bija darbojusies no gaismas līdz gaismai, dziedinādama visus, ko bija iespējams izdziedināt. Dāra visu laiku bija viņai līdzās, izrīkodama, noteikdama, kuri gadījumi ir visļaunākie un tāpēc šie cilvēki jādziedina pirmie, kā ari sniedzot atbalstu un pretsāpju tabletes tiem, kuriem nācās gaidīt. Cepums bija palaidis garām kauju, taču bija kļuvis par Dāras uzticamo sanitāru, likdams lietā savu vareno augumu un spēku, lai cilātu ievainotos.

Marija bija atvedusi uz lielo mielastu savus bērnudārzniekus. Piepalīdzot brālītim Džonam, viņa tiem salika uz šķīvjiem ēdienu. Dažus nācās barot ar karotīti, bet autiņi tika mainīti uz zālē izklātām segām.

Orks kopā ar Hovardu sēdēja pašā tālākajā stūri atstatu no citiem. Orks bija kāvies ar Dreiku līdz pēdējam. Bet neviens un sevišķi jau Orks pats nebija aizmirsis par Betu.

Laukums bija sapostīts. No ugunsgrēkā cietušās dzīvojamās ēkas gandrīz nekas nebija palicis pāri. Baznīcai bija palikušas vairs tikai trīs sienas, un zvanu tornis, visticamāk, sagāzīsies, līdzko uznāks vētra.

Beigtos koijotus viņi bija sadedzinājuši. Vairāki lieli atkritumu konteineri bija pilni ar to pelniem un kauliem.

Sems, balansēdams ar šķīvi tā, lai neizšļakstītu mērci, vēroja to visu pa gabalu.

-    Astrīd, ja tas ir neprāts, tad tā ari pasaki. Bet man ienāca prātā: ja kaut kas paliks pāri, varbūt mēs to varētu aizsūtīt uz Koutsu, Sems teica. Nu, saproti, kā izlīgšanas piedāvājumu.

-    Nē. Tas nav neprāts, atbildēja Astrīda, aplikdama roku viņam ap vidukli.

-    Zini, man galvā jau labu laiku perinās kāds plāns, sacīja Sems.

-    Kas par plānu?

-    Tas saistīts ar tevi un mani, un to, ka mēs vienkārši sēžam pludmalē.

-    Vienkārši sēžam?

-    Nu…

-    Šāds izteiksmes lakonisms var ietvert sevī bezgalīgas interpretācijas iespējas.

Sems pasmaidīja. Esmu visnotaļ par lakoniskām interpretācijām.

-    Vai gribi man pastāstīt, kas notika lielā paukšķa laikā?

-Jā. Noteikti. Tikai varbūt ne šodien. Viņš pamāja uz

Mazā Pīta pusi. Puisēns bija pārliecies pār šķīvi un šūpojās turpatpakaļ. Priecājos, ka ar viņu viss ir labi.

-    Jā, Astrīda īsi noteica. Tad piebilda: Man šķiet, ka tas ievainojums, tas belziens pa galvu… ak nē, neko. Nerunāsim tagad par Pītiju. Saki savu runu, un pēc tam iesim lūkot, vai tu maz zini, kas ir lakonisms.

-    Teikt runu?

-    Visi gaida, viņa atbildēja.

Patiešām Sems sajuta sev pievērstus gaidošus skatienus. Gaisā virmoja līdz galam nepadarīta darba izjūta.

-    Vai tev ir kādi labi citāti, ko es varētu nočiept?

Astrīda brīdi padomāja. Labi, te tev būs viens. “Bez

naida, tikai ar žēlsirdību, nelokāmi aizstāvot taisnību. Dievs, palīdzi mums to saskatīt lai cīnāmies, lai godam veicam iesākto darbu, lai dziedējam nācijas vātis…” Prezidents Linkolns.

-Jā, noteica Sems. Tas nu patiešām ir īsti vietā. Mana runa varētu būt akurāt šādā stilā.

-    Viņi visi vēl arvien dzīvo bailēs, teica Astrīda. Taču tad izlaboja: Mēs visi dzīvojam bailēs.

-    Vēl jau tas nav beidzies, sacīja Sems. Pati zini.

-    Vismaz šodien tas ir beidzies.

-    Kā tad, mums ir pīrāgs, piekrita Sems. Tad viņš nopūties uzkāpa uz strūklakas apmales. Ei, ļaudis!

Pievērst vispārēju uzmanību nenācās grūti. Visi sapulcējās ap Semu. Pat paši mazākie uz brīdi pārstāja ķiķināt.

-    Pirmkārt, paldies Albertam un viņa palīgiem par šo mielastu. Tāpēc sumināsim mūsu īsteno Lielā Maka tēti.

Sirsnīgi aplausi, kam pa vidu jaucās smiekli, un Alberts kautrīgi pamāja ar roku. Viņš gan ari mazliet sarauca pieri, kā redzams, par priekšvārda “Maks” lietošanu neatbilstoši makdonalda reglamentam.

-    Otrkārt, mums jāpiemin Lana un Dāra, jo bez viņām mūsu šeit būtu daudz mazāk.

Tagad aplausi skanēja gandrīz bijīgi.

-    Mūsu pirmā Pateicības diena IBJZ, teica Sems, kad norima aplausi.

-    Ceru, ka arī pēdējā! kāds izsaucās.

-   Jā. Pareizi saprati, piekrita Sems. Taču mēs esam šeit. Mēs esam šeit, šajā vietā, kur nekad neesam gribējuši būt. Un mums ir bail. Un es netaisos jums melot un apgalvot, ka kopš šī brīža viss būs viegli. Tā nebūs. Nav izslēgts, ka mēs piedzīvosim vēl lielākas bailes. Un bēdas. Un vientulību. Ir notikušas briesmu lietas. Briesmu lietas… Kādu brīdi Sems, zaudējis domas pavedienu, klusēja. Bet tad, izslējies taisnāk, turpināja: Bet tik un tā mēs esam pateicīgi. Mēs pateicamies Dievam tie, kuri Viņam tic, vai liktenim, vai vienkārši paši sev, visiem, kas esam šeit.

-    Tev, Sem! kāds izsaucās.

-    Nē, nē, nē, viņš atgaiņājās. Nē. Mēs pateicamies tiem deviņpadsmit bērniem, kuri ir šeit apglabāti. Viņš norādīja uz sešām rindām, katrā pa trim kopiņām, un vēl vienu, ar ko bija aizsākta septītā rinda. Uz glīti nokrāsotām koka kapu plāksnēm bija Betas un pārlieku daudzu citu vārdi. Un mēs pateicamies varoņiem, kuri patlaban stāv mūsu vidū un tiesā tītaru. Būtu jāmin pārāk daudz vārdu, turklāt viņi sakautrētos, bet mēs visi zinām, par kuriem ir runa.

Pāršalca skaļu, piekrītošu aplausu vilnis, un daudzu sejas pievērsās Edīlio un Dēkai, Teilorei un Braienai, un daža ari Kvinnam.

-    Mēs visi ceram, ka tas beigsies. Mēs visi ceram, ka drīz atgriezīsimies agrākajā pasaulē pie cilvēkiem, kurus mīlam. Bet patlaban mēs esam šeit. Mēs esam IBJZ. Un mums jādara, lūk, kas: jādarbojas kopīgi, saudzējot citam citu un savstarpēji palīdzot. Bērni māja ar galvu, daži sita cits citam plaukstā.

-    Vairums mūsu ir no Perdidobīčas. Daži ir no Koutsas. Daži no mums ir… nu, mazliet dīvaini. Šur tur bija dzirdama ieķiķināšanās. Citi tādi nav. Bet mēs visi esam šeit, visi kopā. Mēs izdzīvosim. Ja jau šī tagad ir mūsu pasaule… Es gribēju teikt šī tagad ir mūsu pasaule. Mūsu visu pasaule. Nu tad padarīsim to jauku.

Viņam nokāpjot, apkārt valdīja klusums.

Tad kāds sāka ritmiski plaukšķināt un skandēt: Sem, Sem, Sem! Pievienojās pārējie, un drīz jau ikviens, kas atradās laukumā, tostarp ari daži mazuļi, skandēja viņa vārdu.

Līdzās bija Kvinns un Edilio, un Lana.

-    Kvinn, teica Sems, vai tu būtu ar mieru izdarīt man pakalpojumu un paturēt acis Mazo Pītu?

-    Nekādu problēmu, brač!

-    Kur tu iesi? apvaicājās Edilio.

-    Mēs dosimies uz pludmali, Sems atbildēja un saņēma Astrīdas roku.

-    Vai tu gribi, lai mēs ietu līdzi? jautāja Edilio.

Bet Lana, ieķērusies viņam elkonī, pačukstēja: Nē, Edīlio, viņi to negrib.

Zēns gāja stīvi, saudzēdams tikai pa daļai apārstēto apdedzināto sānu. Koijoti virzījās pa priekšu, rādīdami ceļu cauri tuksnesim. Laukakmeņi un krūmi meta garas ēnas. Rietumu pusē, piešķirot kalnu nogāzēm nereālu, oranžu nokrāsu, laidās lejup saule.

-    Vai vēl tālu? jautāja Keins.

-    Drīz, atbildēja Barvedis. Tumsa ir jau tuvu.

Maikls Grants PROM

Redaktore Daina Grьbe

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3250.

Jelgavas tipogrāfija

[1] my work here is done (angļu vai.) frāze, kas bieži tiek ielikta komiksu supervaroņu mutē. Šeit un turpmāk tulk. piez.

[2] psihologs Fils Makgrovs, TV šova vaditājs.

Content

Grants Maikls Prom

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

divdesmit otrĀ nodaĻa

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

divdesmit piektĀ nodaĻa

divdesmit SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA