Keiss Džons

Astotā diena

Džons Kejss

Astotā diena

PIRMĀ NODAĻA

Par to paziņoja pastnieks, piezvanot uz deviņi, viens, viens pusstundu pirms Deleinija maiņas beigām.

Pikaps stāvot uz piebraucamā ceļa un mājas logos degot gaisma, tāpēc pastnieks domājot, ka mājās kādam jābūt. Taču nu jau pagājušas vairākas dienas, un joprojām neviens neatbildot viņa klauvējieniem pie durvīm. Pastkaste esot pārpildīta ar kaudzi. Tā- p^: viņam ienācis prātā, ka Terio kungam varbūt uznākusi sirdslēkme.

Deleinijs papurināja galvu un nošķendējās par pastnieka izvēlēto nepiemēroto brīdi. Sešos Brentam būs izšķirošā spēle, un tagad jau ir piecas minūtes pāri pieciem. Helēna viņu nogalinās. (Tev jābūt klāt, Džek! Viņam ir ļoti vajadzīgs tavs atbalsts! Kas tev ir svarīgāks - paša dēls vai draugi policijas iecirknī?) Turklāt patiesībā… jāatzīst, ka viņam patika iet skatīties dēla spēles. Brents bija labs spēlētājs - labāks nekā viņš pats jebkad bijis -, un bija pat jautri gozēties dēla slavas atspulgā. Kad veicās labi, Brentam tēva atbalsts nemaz īsti nebija vajadzīgs. Taču, ja puiku piemeklēja neveiksme… Jāteic, ka viņa dēls pārāk visu ņēma pie sirds. Pārāk smagi pārdzīvoja zaudējumus. Un Helēnai nebija ne jausmas, kā palīdzēt dēlam tikt galā ar šiem sirdēstiem. (Vai tu beigsi pinkšķēt! Tā ir tikai spēle.) Tāpēc Deleinijs labprāt apmeklēja dēla spēles, sevišķi, ja tās bija svarīgas. Taču tagad viņa izredzes paspēt saruka. Viņš kopā ar Pojakovu bija ceļā uz kādu elles nostūri, tālu projām pa nomaļu lauku ceļu, kur civilizāciju nomainīja džungļi.

Sēdēdams pie stūres, Poļakovs sāniski uzmeta skatienu Delei- nijam un iesmējās.

"Nenervozē. Vai gribi ieslēgt sirēnu?"

Deleinijs papurināja galvu.

'Tas vīrs droši vien aizbraucis atvaļinājumā," Poļakovs neatlaidās. "Mēs tikai paskatīsimies - es uzrakstīšu protokolu. Nav par ko uztraukties."

Deleinijs raudzījās ārā pa logu. Laiks bija apmācies un sutīgs kā pirms negaisa.

"Varbūt būs lietus," viņš nomurmināja.

Poļakovs pamāja ar galvu.

"Pareizi," viņš atbildēja. "Vienmēr domā tikai labu."

Policijas auto nogriezās Baraku ielā, un, lai gan viņi bija nobraukuši tikai kādu jūdzi no jaunu, košu pilsētas dzīvojamo namu kvartāla, pēkšņi viņiem apkārt bija tikai vīnstīgām apvīts mežs un lauki. Tālumā vīdēja daži pussabrukuši šķūņi.

"Vai esi kādreiz šeit bijis?" jautāja Poļakovs.

Deleinijs paraustīja plecus.

"Tas ir tur," viņš teica, norādīdams uz ložu caurumiem izraibinātu metāla plāksnīti. PRĪČERMENA CEĻŠ. 'Te jānogriežas."

Viņi bija nokļuvuši uz šaura zemes ceļa ar nezālēm abās pusēs, bieza meža malā.

"Jēziņ," nomurmināja Poļakovs, kad patruļmašīna uzrāpās paugurā un smagi piezemējās otrā pusē, pirms viņš bija paspējis piebremzēt. "Kopš kura laika Fērfaksas apgabalā ir zemes ceļi?"

"Vēl kāds pārītis ir atlicis," atbildēja Deleinijs, nodomādams, ka ilgi vairs tā nebūs. Vašingtonas priekšpilsētas jau divdesmit gadus arvien vairāk izpletās uz visām pusēm kā milzu taustekļi. Pēc pāris gadiem šī zemnieku sēta - dzeltena lauku māja, kas pēkšņi parādījās kreisajā pusē, - būs pazudusi, dodot vietu pilsētas namu, "Wal-Mart" un "Target" veikalu lavīnai.

Pastkaste atradās piebraucamā ceļa galā - apdauzīts alumīnija cilindrs ar pabalējušu sarkanu karogu, kas pienaglots četras reiz četras pēdas lielam betona burtam T. Uz pastkastes sāna bija uzkrāsots: K. TERIO.

Blakus pastkastei trīs vai četri laikraksta numuri bija iespīlēti baltā plastmasas caurulē ar uzrakstu THE WASHINGTON POST. Kāds ducis citu izdevumu bija kārtīgā kaudzītē sakrauti zemē, un dažas lappuses jau bija sākušas dzeltēt.

Piezvanījis uz deviņi, viens, viens, pastnieks ieteica:

"Jums vajadzētu ieiet viņa mājā un paskatīties, kas īsti noticis."

Taču to viņi, protams, nedrīkstēja darīt. Pašreizējos apstākļos viņi varēja vienīgi pieklauvēt pie durvīm, apstaigāt apkārt mājai, aprunāties ar kaimiņiem - tikai diez vai šeit tādi ir sastopami, Deleinijs nodomāja.

Izkāpuši no patruļmašīnas, policisti brīdi stāvēja, vērodami apkārtni un ieklausīdamies skaņās. Dienvidpusē dunēja pērkons, un tālumā bija dzirdama Beltvejas satiksmes dūkoņa. Poļakovs smaidīdams iedziedājās piesmakušā baritonā: "Te-e-e nu mēs nā- ā-kam, lai izglābtu jū-ū-ūs…"

'Tiksim ar to ātrāk galā," norūca Deleinijs un devās uz mājas pusi.

Viņi pagāja garām pavecai "Toyota Tacoma", kas bija novietota piebraucamā ceļa galā ar pakaļgalu pret māju, it kā īpašnieks būtu automobilī kaut ko iekrāvis vai izkrāvis no tā. Abi policisti šķērsoja aizaugušo zālienu, dodoties uz mājas durvju pusi.

Klauvēklis bija neparasts - īpaši izkalta metāla spāre. Poļakovs satvēra to dūrē, pacēla un skaļi pieklaudzināja.

"Vai tur kāds ir?"

Klusums.

"Vai kāds ir mājās?" Poļakovs piešķieba galvu un uzmanīgi ieklausījās. Nesagaidījis atbildi, viņš paraustīja durvis un, pārliecinājies, ka tās ir aizslēgtas, paraustīja plecus. "Pieiesim no otras puses." Abi policisti gar mājas sienu devās uz sētas pusi, ik pa brīdim apstādamies, lai ielūkotos pa logiem.

"Viņš atstājis daudzas lampas ieslēgtas," ieteicās Deleinijs.

Mājas sētas pusē viņi pagāja garām mazam dārziņam - tur auga tomāti un pipari, cukini un kāršu pupas -, kas kādreiz varbūt ir bijis kopts, taču tagad pamests novārtā un aizaudzis ar nezālēm. Turpat līdzās ar sietu aizsegtas durvis veda uz virtuvi. Poļakovs četras vai piecas reizes pieklauvēja pie durvju koka apmales.

"Vai kāds ir mājās? Terio kungs! Vai jūs tur esat?"

Klusums.

Vai gandrīz klusums. Gaiss virmoja no cikāžu sisināšanas, un tālumā kā milzu kukaiņu dūkoņa bija saklausāms satiksmes troksnis. Taču bija dzirdama vēl kāda skaņa, kaut kas tāds… Deleinijs piešķieba galvu un saspringti ieklausījās. Viņš sadzirdēja… smieklus. Vai drīzāk - ne gluži smieklus, bet… smieklu ierakstu. Pēc mirkļa viņš secināja:

"Televizors ir ieslēgts."

Poļakovs pamāja ar galvu.

Deleinijs nopūtās. Nu jau skaidrs, ka viņš tiešām nepaspēs uz Brenta beisbola spēli. Viņš to nojauta nekļūdīgi.

Tomēr ari tagad viņi neko īsti nevarēja uzsākt. Durvis bija aizslēgtas, un viņiem nebija ordera. Nekas īsti neliecināja par to, ka nepieciešama medicīniska palīdzība, un vēl mazāk - par noziegumu. Taču tas viss bija aizdomīgi, un, ja jau viņi bija atbraukuši, viņi varētu visu apskatīt kārtīgāk. Papētīt rūpīgāk.

Poļakovs atkal aizgāja līdz avīžu kaudzei, notupās un pārskatīja tās. Vecākais bija deviņpadsmitā jūlija numurs - tātad atnests pirms vairāk nekā divām nedēļām.

Dažas pēdas tālāk Deleinijs aplūkoja uz piebraucamā ceļa novietoto pikapu. Uz priekšējā sēdekļa viņš atrada izbalējušu un saulē sakaltušu čeku par skaidras naudas norēķina pirkumu veikalā "Home Depot". Ari čekā bija deviņpadsmitā jūlija datums, un iegādāti bija desmit maisi "Sakrete", simt trīsdesmit klinkera bloki, mūrnieka ķelle un plastmasas vanna.

"īsts meistars," viņš ieteicās, parādīdams čeku Poļakovam un pasniegdamies policijas mašīnā pēc piezīmju bloknota.

"Es paskatīšos mājas otrā pusē," atbildēja Poļakovs.

Deleinijs pamāja ar galvu un atspiedās pret patruļauto, lai pierakstītu apskates rezultātus. Tikai nebija jau nekā daudz, ko pierakstīt.

3. augusts K. Terio

Prīčermena cejš 2602 Vecākais laikraksts - 19. jūlijs "Home Depot" čeks - tas pats datums.

Viņš ieskatījās pulkstenī - pieci un divdesmit deviņas pēcpusdienā. Viņi šeit tikai iznieko laiku, vienalga, kā ari uz to raudzītos. Desmit gadu darba laikā departamentā Deleinijs bija atsaucies uz pāris simtiem šādu zvanu, un deviņos gadījumos no desmit pazudušie cilvēki bija veci un nevarīgi vai neglābjami nodzērušies Dažkārt tos nāve bija piemeklējusi, pakrītot uz vannasistabas grīdas v.ū sēžot klubkrēsla, šādas pārbaudes pat īsti nav policijas pienākums. Drīzāk tāds ka apkopēju darbs.

"Ei!"

Deleinijs pacēla galvu. Poļakovs sauca viņu no mājas otras puses. Nometis piezīmju bloknotu uz policijas auto priekšējā sēdekļa, viņš paraudzījās debesīs - dienvidpusē vīdēja tumšs lietus padebesis, kas vairoja viņa cerības, ka Brenta spēle lietus dēļ tiks atcelta, - un devās pie sava pārinieka.

Izrādījās, ka mājai ir atsevišķa ieeja pagrabā - slīpas divviru metāla durvis, aiz kurām tūlīt sākās īsas betona kāpnes, kas veda lejup. Poļakovs stāvēja uz pakāpieniem, atvērtajām durvīm kā sarūsējušiem spārniem slejoties abās pusēs.

"Ko teiksi? Paskatīsimies?"

Deleinijs sarauca pieri un ar galvu norādīja uz vienu durvju pusi.

"Tu tās atradi šādas?"

Poļakovs apstiprinoši pamāja.

"Jā. Vaļā līdz galam."

Deleinijs paraustīja plecus.

"Varbūt laupīšana - tikai nekavēsimies ilgi." Viņš domāja: mīļais Dievs, kaut tur lejā nebūtu līķis, jo tad mēs te iestrēgsim uz visu nakti.

Poļakovs nolieca galvu un, saukdams Terio vārdu, kāpa lejup, Deleinijs viņam sekoja.

Pagrabs bija pavisam parasts - gara taisnstūrveida telpa ar septiņas pēdas augstiem griestiem, klinkera bloku sienām un cementa grīdu. Telpas stūrī virs putekļiem klāta skrūvsola dūca un mirgoja viena vienīga dienasgaismas lampa. Ap to lidinājās naktstauriņš, sizdamies ar spārniem pret lampas metāla karkasu.

Deleinijs paraudzījās apkārt. Nemierīgi. Viņam nepatika pagrabi. Viņš baidījās no tiem jau kopš bērnības, lai gan nekas slikts viņam tajos nebija noticis. Pagrabi viņam gluži vienkārši uzdzina šermuļus. Un arī šis - ar krāsu bundžām, naglu un skrūvju kastēm un darbarīkiem piekrautajiem lētajiem plauktiem - bija tieši tāds pats kā visi pagrabi, ko viņš jebkad bija redzējis, - reizē ikdienišķs un biedējošs.

Poļakovs sarauca degunu.

"Vai tu kaut ko saod?" Deleinijs jautāja, ar skatienu pārmeklēdams pagrabu.

"Jā, man tā šķiet," pārinieks atbildēja. "It kā…"

Uz plaukta zem skrūvsola Deleinijs pamanīja sarkanu plastmasas kannu ar uzrakstu ZĀLES PĻĀVĒJA DEGVIELA.

"Droši vien benzīns," viņš ieminējās pāriniekam.

Poļakovs papurināja galvu.

"Nē-e, nē-e."

Deleinijs paraustīja plecus.

"Lai nu kā," viņš teica, "te neviena nav." Viņš pagriezās, lai ietu projām, un gatavojās kāpt augšā pa kāpnēm, bet tad pamanīja, ka Poļakovs viņam neseko. "Ko tu atradi?" viņš jautāja, atskatījies uz pārinieku un pamanījis to turam izstieptā rokā plecu augstumā "Magtite" lukturi un ar tā spēcīgo gaismas staru izgaismojam telpas tālāko stūri.

"īsti nezinu," Poļakovs nomurmināja, šķērsodams pagrabu uz luktura apgaismoto tālāko sienu. "Kaut kas dīvains."

Deleinijs paraudzījās uz sienu un saprata, ka Poļakovam taisnība. Tas bija dīvaini. Pagraba ziemeļu galā viens stūris bija atdalīts ar tādām kā steigā būvētām klinkera bloku sienām. Šīs sienas atradās taisnā leņķī viena pret otru un bija apmēram četras pēdas platas, augstumā no grīdas līdz griestiem, veidojot tādu kā betona pieliekamo kambari bez durvīm.

"Kas tas tāds?" Deleinijs jautāja.

Poļakovs papurināja galvu un piegāja tuvāk.

Pieliekamais kambaris - vai kas nu tas būtu - bija izveidots diezgan nemākulīgi. Bloku starpās izspiedās javas pikas, paši bloki bija sakrauti šķībi, greizi, tāpēc sienas nebija gluži taisnas. Policisti izbrīnā lūkojās uz šo būvi. Beidzot Poļakovs ierunājās:

"Izskatās pēc… pēc stulbas mazas istabeles'."

Deleinijs pamāja ar galvu, tad pārvilka ar plaukstu saviem biezajiem brūnajiem matiem.

"Te viņš laikam arī izlietoja "Home Depot" pirkumus. Viņš droši vien…"

"Vai tagad saod?" Poļakovs viņu pārtrauca.

Deleinijs paostīja gaisu. Lai gan viņš bija ilggadīgs smēķētājs, tomēr juta gaisā ne ar ko nesajaucamo smārdu. Viņš Doveras gaisa spēku bāzē bija divus gadus nostrādājis kapu reģistrēšanas vienībā un, lai nu ko, bet nāves smaku pazina labi.

"Varbūt žurka," Poļakovs ieminējās. "Tās ielien sienās…"

Deleinijs papurināja galvu. Tagad viņa sirds sitās straujāk un dzīslās sāka pieplūst adrenalīns. Viņš dziļi ievilka elpu un sāka rūpīgāk pētīt savādo mūri.

Visnekārtīgākais krāvums bija pie pašiem griestiem, kur augšējā bloku rinda bija šķībi salikta uz iepriekšējās un no savienojumu vietām bija izsūkusies java. Deleinijs pacēla javas piciņu un saspieda ar īkšķi un rādītājpirkstu.

"Vai tu domā, ka šis vīrs…" Poļakovs nepabeidza teikumu, jo Deleinijs devās pie skrūvsola un atgriezās ar āmuru un skrūvgriezi. "Varbūt mums vajadzētu ziņot par to."

Deleinijs pamāja ar galvu.

"Zinu," viņš atbildēja, sākdams kalt javu, izmantojot skrūvgriezi par kaltu. Poļakovs sūrojās par "nozieguma vietas aiztikšanu", bet viņa pārinieks bija nonācis uz pēdām kaut kam svarīgam, un nu sirds dauzījās gandrīz neprātīgi. "Mēs esam policijas izmeklētāji," viņš murmināja. 'Tāpēc arī es izmeklēju."

Jau pēc mirkļa klinkera bloks bija gandrīz atbrīvots no javas. Vēlreiz uzsitot ar āmuru, Deleinijs izlauza to no mūra. Tad viņš nolika darbarīkus uz grīdas un, pasniedzies augšup, pakustināja bloku uz priekšu un atpakaļ.

Tiklīdz bloks bija izņemts, izplūda tik sīva smirdoņa, ka Deleinijs to gandrīz spēja sagaršot - it kā būtu pielicis mēles galiņu pie smaganām, kur tikko izrauts sastrutojis zobs.

"Palīdzi," viņš pavēlēja un kopīgi ar Poļakovu nocēla bloku no sienas un nolika uz grīdas. Tagad vairs neviens no abiem vīriem nešaubījās par to, kas viņus sagaida aiz sienas, taču viņi vēl neko neredzēja - caurums sienā bija pārāk augstu. Pacēlis āmuru un skrūvgriezi, Deleinijs ķērās pie nākamā klinkera bloka, uzbrūkot tam ar tādu kā izmisīgu niknumu, vienlaikus cenšoties neelpot. Drīz bija atbrīvots arī šis bloks, un mazās istabiņas sienā bija izveidots logs - tieši virs Deleinija galvas.

Poļakovs visiem spēkiem centās apvaldīt nelabumu, kamēr Deleinijs meklēja kaut ko, uz kā pakāpties. Viņš ieraudzīja pie pagraba durvīm koka krēslu un atvilka to šurp. Deleinijs uzkāpa uz krēsla un noāķēja no jostas "Maglite" lukturi. Tad viņš pavērsa gaismas staru paša izveidotajā logā - un apklusa. Kaut kur augšā, virs galvas, skanēja televīzijas smieklu ieraksts.

"Kas tur ir?" noprasīja Poļakovs. "Kas…"

Deleinijs sagrīļojas.

"Es tūlīt vemšu/' viņš izdvesa. Un tā arī bija.

Tiesu medicīnas eksperts ieradās pēc kādām četrdesmit minūtēm kopā ar slepkavību izmeklēšanas detektīvu, trim policistiem, tiesu medicīnas tehniķi un līķu furgonu. Eksperts, kas izskatījās pēc novecojuša Ikeboda Krēma', bija apmēram sešas pēdas un divas collas garš un svēra simt četrdesmit mārciņas. Spriežot pēc viņa tumšdzelteni iekrāsotajiem pirkstiem, Deleinijs iedomājās, ka šis vīrs laikam kopš pašas dzimšanas nešķiras no cigaretes.

Pēc dažām minūtēm sākās negaiss ar mežonīgām zibens šautrām un pērkona dārdiem. Lietus gāza straumēm, kad viens no policistiem ierīkoja divus apgaismes prožektorus līdzās būvei, ko visi tagad sauca par kapu. Otrs policists meklēja pirkstu nospiedumus, bet trešais fotografēja nozieguma vietu, zibspuldzes zibsnim sasaucoties ar zibens uzliesmojumu, kas plosījās ārā. Visbeidzot eksperts ieteica daļēji nojaukt kapu, lai viņš varētu aplūkot līķi.

Galu galā tā bija slepkavības vieta - vai vismaz tāds bija pieņēmums. Kamēr medicīnas eksperts nebija izteicis citādu viedokli, pašnāvības un nāvi nelaimes gadījumos policija izmeklēja tāpat kā slepkavības.

"Kaut kas traks," nomurmināja eksperts.

Deleinijs nopietni pamāja ar galvu un pasniedza detektīvam sarakstu, kurā bija uzskaitītas visas virsmas, kurām viņi bija pie- skārušies: mājas durvis - gan parādes, gan virtuves; avīzes un pastkaste; mašīnas dunas; arī viens no logiem mājas sānos. Āmurs un skrūvgriezis, klinkera bloks un gaismas slēdzis. "Home Depot" čeks.

"Kurš riebeklis varētu nostrādāt ko tādu?" brīnījās Deleinijs, uzrunādams gan sevi pašu, gan visus pārējos.

Eksperts aizsmēķēja cigareti un uzmeta viņam skatienu.

"Ko tu ar to domā?"

Deleinijs sarauca pieri.

"Ko es domāju? Es domāju… kā tev šķiet, ko es domāju? Viņu taču iemūrēja dzīvu, Dieva dēļ!"

"Kas?"

Deleinijs sadrūma vēl vairāk. Vai tas eksperts ir galīgi stulbs?

"Kā lai es zinu? Tas, kurš to izdarīja. Es tikai gribu teikt, ka…"

"Iespējams, ka viņš to izdarīja pats."

Deleinijs neizpratnē raudzījās uz ekspertu.

Sarunā iejaucās detektīvs.

"Paskaties uz javu," viņš teica, norādīdams uz klinkera blokiem. "Visi smērējumi ir iekšpuse. Tāpat arī vanniņa. Un ķelle. "Sakrete" maisi."

"Vai tu gribi teikt, ka viņš pats to uzbūvēja?" Deleinijs jautāja.

"Tā izskatās."

Deleinijs uzmeta skatienu kapam, kas tagad bija gandrīz atvērts. Mirušais sēdēja uz grīdas ar muguru pret sienu, izplestām kājām un plati ieplestām acīm.

"Nē. Kāpēc lai cilvēks darītu ko tādu?" Deleinijs jautāja. Viņš tam neticēja. Pat ķelle, kas mētājās uz grīdas pie mirušā kājām, neko nepierādīja. Kurš var apgalvot, ka nebija otras ķelles, otras vanniņas, otra "Sakrete" maisa?

Eksperts tūlīt neatbildēja. Viņš pateica policistam, ka nu jau ir noņemts gana daudz bloku. Kad policists pagāja sānis, eksperts iespraucās mazajā istabiņā, notupās un uzvilka gumijas cimdus.

"Cilvēki padara sev galu daudzu un dažādu iemeslu pēc," viņš domīgi ieteicās. "Dažkārt tie pārāk stipri ienīst paši sevi." Izvilcis no mirušā kabatas maku, viņš atvēra to un sāka pētīt autovadītāja apliecību. "Terio. T - kā vārdā Toms. T-e-r-i-o. Kurš pieraksta?"

Viens no policistiem atsaucās.

"Vārds - Kristjens. Otrais vārds - Entonijs. Dzimšanas datums - vienpadsmitais jūnijs, piecdesmit trešais gads." Eksperts ielika maku caurspīdīgā plastmasas maisiņā, nopūtās un iespī- dināja mirušajam acīs ar mazu lukturīti. "Pirms diviem gadiem man bija kāds gadījums," viņš ieminējās. "Viens vecis norāva sev galvu - pats savu galvu!"

"Muļķības!" iesaucās Poļakovs, kāpdams lejup. "Kā tad to var dabūt gatavu?"

"Viņš to izdalīja šādi," paskaidroja eksperts. "Piesēja vienu virves galu pie koka, bet otru - sev ap kaklu. Tad iekāpa vāģī un nospieda gāzi grīdā. Viņam bija "Camaro", tāpēc norāva diezgan tīri."

"Bet… kāpēc?" Deleinijs brīnījās.

Eksperts pašūpoja galvu, turpinādams pētīt līķi.

"Depresija."

Poļakovs ierēcās smieklos:

"Ko tu neteiksi!" - un Deleinijs riebumā izgāja ārā, lietū. Vienā mirklī ticis līdz patruļas auto un iekāpis tajā, viņš tomēr paspēja izmirkt. Sēdēdams mašīnā, lietum grabinoties uz jumta, viņš pētīja ūdens lāses uz vējstikla un pūlējās nedomāt par pagrabu.

Taču tas nebija iespējams. Redzētais bija viņu satriecis līdz sirds dziļumiem. Viņam pašam mazliet piemita klaustrofobija - varbūt pat vairāk nekā mazliet -, un doma par to, kā cilvēks sēž tumsā, tajā mūra sprostā, gaidīdams nāvi, bija kā visļaunākais murgs.

Un, ja ekspertam taisnība un tā ir pašnāvība, tad - šī doma šaudījās Deleinija prātā kā kukainis, kas bēg no noslīkšanas izlietnē, - tas visu padara vēl drausmīgāku.

Jo šis vīrs - Terio - šķita, bija pārdomājis. Deleinijs bija pārliecināts par to. Pirmais, ko viņš bija pamanījis, uzspīdinot ar lukturi, bija mirušā rokas - vai drīzāk tas, kas bija no tām palicis pāri. Pirksti bija kļuvuši par stumbeņiem, nagi noplēsti, saplosītā miesa aplipuši ar sakaltušām asinīm.

Tātad viņš bija mēģinājis izkļūt no turienes, domāja Deleinijs. Viens, tumsā, viņš bija mēģinājis ar rokām izlauzties caur mūri.

OTRĀ NODAĻA

Auto - Keilijas prātīgais "Satum" - ir veiksmīgi uzbūvēts, nodomāja Denijs. Viņi atradās piecu jūdžu attālumā no Negshedas, traukdamies uz Vašingtonu ar ātrumu sešdesmit divas jūdzes stundā, taču riepu saskare ar ceļu nemaz nebija dzirdama. Patiesībā nebija dzirdams nekas. Un tieši tas, protams, bija svarīgākais. Sēdēdams pasažiera sēdeklī, nenovēršot skatienu no vienmuļās Karolīnas ainavas, Denijs bija kļuvis par "zīmīgā klusuma" uzbrukuma upuri.

Un tas nu nemaz nebija taisnīgi. Viņi bija lieliski pavadījuši laiku īrētajā namiņā. Tikai divi vien, pavisam netālu no pludmales. Viņi bija vizinājušies ar "Boogie" vējdēli, plunčājušies jūras viļņos, gozējušies saulē. Divus vakarus no pieciem viņi dejoja līdz diviem naktī. Ieturēja vakariņas sveču gaismā, spēlēja minigolfu ar trīsdesmit sešām bedrītēm un saulrietā devās ilgās pastaigās gar jūras krastu. Tagad bija laiks atgriezties mājās, un draudzenes klusēšana bija ledaina kā aukstā atmosfēras fronte, kas tuvojās no Kanādas puses.

Viņš nebija viņu bildinājis.

Pēc visiem šiem saulrietiem un kvēlās mīlēšanās viņš tomēr nebija viņu bildinājis. Un tas draudzeni apbēdināja, to viņš skaidri redzēja. Jo viņi bija kopā jau trīs gadus, un, lai gan vēl tikpat neprātīgi mīlēja viens otru, viņš nevarēja sadūšoties. Nelaime ir tāda, Denijs paskaidroja sev, ka es esmu pārāk neievērojams, bet viņa - pārāk aktīva. Citiem vārdiem sakot - Keilija bija pirms gada beigusi biznesa augstskolu un pelnīja astoņdesmit tūkstošus gadā, bet viņš bija pirms četriem gadiem beidzis Mākslas institūtu un pelnīja astoņdesmit dolārus dienā.

Keilija strādāja par finanšu pārvaldītāju Džona Golta fondā. Viņa bija dzimusi darbaholiķe un nesūdzēdamās varēja vergot sešdesmit stundas nedēļā. Pat atvaļinājumā viņa katru rītu cēlās septiņos, lai pilsētiņas vienīgajā avīžu kioskā paķertu vienu no četriem "Wall Street journal" eksemplāriem. Viņa divreiz dienā vietējā bibliotēkā pārbaudīja savu e-pastu un vairākas reizes tika pieķerta, skatoties MSNBC ar izslēgtu skaņu.

Keilijai naudas pelnīšana bija māksla un spēle - tik visaptveroša un izsmalcināta, kāds profesionālai dejotājai droši vien ir balets. Denija uzskati bija pavisam citādi, un viņš mēdza jokot, ka "viņu nauda neinteresē - viņš ir īsts mākslinieks".

Vismaz daļēji tas atbilda patiesībai, proti, tas, ka nauda neinteresē. Lielāko daļu savu pieticīgo ienākumu viņš ieguva ar papildu darbiem, nevis ar mākslu. Viņš strādāja pusslodzi mākslas galerijā, un šis darbs deva iespēju "apgrozīties vajadzīgajā sabiedrībā", taču samaksa nebija daudz lielāka par minimālo. īsto naudu viņš nopelnīja, par divdesmit pieciem dolāriem stundā strādādams kā brīvā līguma darbinieks lielā detektīvu firmā "Fellner Associates". Šis izmeklētāja darbs nebija interesants, taču nebija arī grūts - visbiežāk viņš apkopoja lietu reģistrus arhīvā, atlasīja reģistrus tiesu namā un iztaujāja nenozīmīgākus ziņu avotus par uzņēmumu apvienošanām, pārpirkšanām un dažādām tiesas prāvām. Cik Denijs varēja spriest, "Fellner Associates" gandrīz vienmēr bija "nepareizajā" pusē, un ar šo faktu firmas darbinieki lepojās. Jo tieši "nepareizajā" pusē ir lielā nauda, un tāpēc "Fellner Associates" labprāt tur iesakņojās.

Tomēr šis brīvā līguma darbs ļāva Denijam vismaz samaksāt rēķinus, lai gan bija daudz kas labs, par ko viņš sapņoja, bet nevarēja atļauties. Viens no lielākajiem sapņiem bija nelineāra vi- deomontāžas iekārta, kas ļautu viņam radīt tādus mākslas darbus, kādus viņš pagaidām varēja tikai iztēloties.

Viņa iekārotā sistēma maksāja divdesmit tūkstošus dolāru - apmēram divdesmit reižu vairāk nekā bija viņa iekrājumu kontā. Tāpēc šis sapnis nebija sasniedzams. Strādādams firmā "Fellner", viņš nekad nesakrās tik daudz, bet no mākslas darbiem nevarēja gūt nekādus ienākumus. Nemaz un nepavisam, kā teica Keilija. Patiesību sakot, viņš jau mēnešiem ilgi nebija pārdevis nevienu savu mākslas darbu - kopš tās reizes, kad kāda latīņamerikāņu banka Montplezentā nopirka viņa bronzas skulptūru "Mežs un trijotne".

Viņš atlaidās sēdeklī, aizvēra acis un atbalstīja galvu pret viegli vibrējošo logu. Keilija pa radio klausījās raidstacijas NPR rīta programmu - kādu to tiem ērmotajiem stāstījumiem, kas viņai patika, bet viņam ne. Viņš centās to nedzirdēt, pie sevis domādams: ja mežā nokrīt trijnieks, vai kāds to dzird2 ?

Keilija laikam bija pamanījusi viņu smaidām, jo pārtrauca zīmīgo klusumu, lai apjautātos:

"Nu tā… par ko tu domā?"

Viņš gausi pašūpoja galvu, izlikdamies pa pusei aizmidzis. Par ko es domāju? Par to, ka neko nevaru pārdot, par to, ka nav naudas, par to, ka neprecos. Dojnāju par visiem savas dzīves sarežģījumiem.

"Denij?"

Viņa plakstiņi nodrebēja. Viņa gan reizēm ir tik uzstājīga.

"Kas ir?"

"Par ko tu domā?"

Patiesībā viņš apcerēja neizskaidrojamo brīnumu, kā viņš un Keilija, kuriem nebija gandrīz nekā kopīga, tomēr bija radīti, lai būtu kopā. Viņiem pirmo reizi satiekoties, kaut kas it kā uzliesmoja, un Denijs ticēja, ka šī uguns nekad nenodzisīs. Kad viņi bija šķirti, pat tikai uz dažām dienām, Denijs sāka justies vārgs, gluži kā izmests uz vientuļas salas. Tāpat bija arī Keilijai, vai vismaz viņa tā apgalvoja. Kopā esot, viņiem piemita burvju spējas. Katrs no viņiem otra klātbūtnē uzplauka. Lai gan viņu nodarbošanās un stāvoklis sabiedrībā bija tik atšķirīgi, viņi bija tik ļoti pieķērušies viens otram, ka bieži spēja pat lasīt iemīļotā domas. Kopīgas smadzenes, viņi mēdza jokot, kad viens skaļi izteica to, par ko otrs tobrīd domāja.

Protams, viņi apprecēsies - kādreiz, kad viņš būs vismaz kaut ko dzīvē sasniedzis, jutīsies patstāvīgāks, vismaz pelnīs kaut mazliet naudas. Varbūt man tomēr būs jāmeklē īsts darbs, viņš gudroja,/« drīzumā nenotiks kāds brīnums.

"Denij?" Keilija atkal iejautājās. "Prāta policija pieprasa atskaiti no tavas galvas."

Viņš atvēra acis. Pamirkšķināja tās.

"Es esmu pārsauļojies."

"Nabadziņš!"

"Un smiltis grauž visās maliņās."

"Ak vai…"

"Un vēl es domāju… varbūt esmu pārāk vecs, lai mani sauktu par Deniju. Varbūt ir laiks kļūt par Denjelu."

Viņa mazliet padomāja. Sarauca pieri.

"Nē, nedomāju vis."

"Man rit paliks divdesmit seši gadi."

"Un tad? Tev būs dzimšanas diena. Tas nenozīmē, ka tev jāmaina vārds."

Viņš pagrozījās sēdekli.

"Nerunāsim par mani," viņš teica, satvēra Keilijas plaukstu un pielika pie lūpām. Noskūpstīja viņas pirkstus, kas garšoja pēc sāls. "Parunāsim par tevi."

Keilija iesmējās.

"Ko tad par mani?"

"Varu saderēt, ka tu nevari vien sagaidīt, kad atgriezīsies mājās. Pazemināsi akciju kursu. Nopirksi veselu kaudzi vērtspapīru. Uzzvanlsi pa tālruni…"

"Nav pareizi teikt - uzzvanlsi," viņa paskaidroja.

"Vai nav vienalga…"

Viņa nopūtās un izslēdza radio.

"Zinu, ka tev tas viss šķiet garlaicīgs…"

"Nē, nemaz," viņš iebilda. "Manuprāt, bizness varbūt ir pat interesantāks par mākslu - es domāju, kā darbības vide."

Keilija iesmējās.

"Tu tā saki tikai tāpēc, ka tev jāiet uz Džeika izstādes atklāšanu un jāpielabinās visiem galeriju īpašniekiem."

Viņš saviebās, taču jutās atvieglots, ka aukstā atmosfēras fronte šķita pārgājusi.

"Gribi nākt līdzi?"

Viņa papurināja galvu un raidīja uz viņa pusi dzēlīgu smaidu.

"Nu ko…"

"Tu labāk izmazgāsi matus un noskatīsies Volstrīta nedēļas apskatu…"

"Tā es neteicu."

"Nē, tu tā neteici, bet…"

Viņa iesmējās.

"Kopīgas smadzenes."

Denijs ievaidējās.

"Varbūt es palikšu mājās un izmazgāšu matus - tie ir pilni ar smiltīm."

Keilija papurināja galvu.

"Tu nedrīksti…"

"Ko nedrīkstu?"

"Pievilt Džeiku. Un es ari nedrīkstu. Viņš paļaujas uz mums. Un galu galā - nebūs jau tik briesmīgi."

"Būs gan," viņš iebilda un atkal ļāva galvai ar vieglu būkšķi atsisties pret logu.

Atklāšana notika galerijā "Petrus" Džordžtaunā.

šī galerija - viena vienīga telpa ar augstiem griestiem, neskaitāmiem prožektoriem un rožainām ķieģeļu sienām - atradās tajā pilsētas daļā, kas Denijam vienmēr šķita interesanta un pat noslēpumaina. Tā bija K iela, "zemais rajons". Pusjūdzi uz austrumiem šī iela pārvērtās par kanjonu ar stiklotu augstceltņu krastiem, kurās mitinājās juridiskās firmas un nevalstiskās organizācijas, piemēram, Panamerikas veselības organizācija. Taču šeit, kur kādreiz bija brīvlaisto vergu geto, iela pusduci kvartālu garumā stiepās gar Potomakas upi - un zem Vaithērstas šosejas, kas bija uzbūvēta uz paaugstinājuma.

No "pilsētas apbūves plānošanas" viedokļa šis K ielas posms bija īsta katastrofa. Un Denijam šī izstādes atklāšana arī nebija labāka.

Ja viņš vēl reizi dzirdēs vārdus "vēsākais jūlijs visā pilsētas vēsturē", viņš, goda vārds, bēgs projām - pat ja šādi vēl vairāk saruks jau tā trūcīgais pasākuma apmeklētāju "pulks". Bija tikai pāris duči cilvēku, un neviens no tiem neizrādīja ne mazāko interesi par milzīgajiem audekliem, kas karājās pie sienas. Spriežot pēc tukšo trauku uzkrāšanās atkritumu tvertnēs, galerijas apmeklētāji bija nākuši šurp iedzert par brīvu, nevis skatīties gleznas.

Pa kreisi no viņa kāda balss uzstājīgi apgalvoja:

"Līdz tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajam gadam šādu datu nemaz nebija, tāpēc to var īsti uzskatīt par vēsāko tikai kopš tiem laikiem."

Man pietiek, Denijs teica sev. Pazūdam no šejienes! Keilija, iestrēguši sarunā ar pārlieku nopietno Džeika māti, jau kādas piecpadsmit minūtes raidīja viņam izmisīgus skatienus. Viņš jau bija izpildījis savu pienākumu attiecībā uz dažādajiem klātesošajiem spīdekļiem - "Post" kritiķi, "Flash Art" žurnālistu. Vēl ilgāk palikt nebija jēgas, un viņš jau bija pusceļā pie Keilijas, kad viņam ausī iedūdojās kāda čukstoša balss:

"Vai tas esi tu, Denij Krej?"

Lavinija. Neviens īsti nezināja, cik viņai gadu, taču fotogrāfijās viņa bija redzama kopā ar Džonu Kenediju un Endiju Vorholu, Pegiju Gugenheimu un Lū Rīdu. Vašingtonas mākslas aprindu leģenda Lavinija vadīja galeriju "Neons" Vašingtonā un "Kunst- blitz" Berlīnē.

"Jā, es," viņš atbildēja, piespiežot Laviniju sev klāt rituāla apskāvienā. "Vismaz man tā šķiet." Viņš ar plaukstas virspusi pieglauda savus īsi apgrieztos spurainos matus.

Viņa ieķiķinājās, it kā Denijs būtu pateicis kaut ko ļoti asprātīgu, un caur biezi nokrāsotajām skropstām uzmeta viņam gandrīz koķetu skatienu. Keilija, pamanījusi Deniju kopā ar Laviniju, pacēla uzacis un raidīja viņam uzmundrinošu smaidu.

"Ceru, ka tas esi tu," Lavinija paziņoja, "jo tieši tu esi tas vīrietis, kuru es meklēju." Viņa pasniedza savu tukšo vīna glāzi. "Ielej, lūdzu - baltvīnu… un tad es vēlos ar tevi par kaut ko aprunāties."

Viņi izgāja galerijas mazajā dārziņā, lai Lavinija varētu uzsmēķēt. Gaiss bija tik smags un tveicīgi mitrs, ka dūmi, šķita, nemaz necēlās uz augšu, bet izplūda virs zemes kā migla. Viņš centās izspiest no Lavinijas atsauksmes par Džeika izstādi (jo Džeiks to, protams, vēlēsies zināt), taču viņa nevēlējās par to runāt, papurinot savas slavenās blondās "krēpes".

"Tas nav mans lauciņš," viņa īsi paskaidroja.

"Kāpēc ne? Viņš ir labs."

Lavinija nepielūdzami papurināja galvu.

"Nē, nav labs. Viņa krāsu palete ir pārāk drūma un viņš visu laiku atkārtojas. Taču klausies," viņa strauji mainīja sarunas tematu, "ne jau par viņu es vēlos runāt. Gribu runāt par…" viņa iebikstīja Denijam krūtīs ar sarkani lakotu nagu, "tevi'"

Pagāja tikai brīdis, un viņš jau lidinājās kā mākoņos. Viņa pastāstīja, ka redzējusi kādu viņa skulptūru Salvadoras bankā Adamsmorganā un tā viņai tiešām patikusi. Tik ļoti, ka viņa sāku- si meklēt citus viņa darbus. Viņa redzējusi dažas litogrāfijas, ko viņš bija aizdevis kādam restauratoram Džordžtaunā, gleznu, ko bija iegādājušies Kefrici un kas tagad karājās viņu mūzikas istabā, un instalāciju, ko viņš darinājis galerijai "Torpedo Factory" Aleksandri jā.

"Es to dievinu!"

"Kuru?"

"To! Tos! Visus!"

"Tas ir brīnišķīgi. Tiešām!"

Taču ne jau par to bija runa. Svarīgākais bija tas, ka galerijas "Neons" izstāžu grafikā bija parādījies "logs".

"Patiesībā," viņa atzinās, "tas ir tikai tāds mazs vēdlodziņš - divas nedējas oktobrī. Tava izstāde tiktu atklāta piektdienā, piektajā oktobrī." Vai viņu tas interesē?

"Nu…"

"Tev būtu jāiekārto izstāde trešdien un ceturtdien - trešajā un ceturtajā datumā." Tad viņai kaut kas iešāvās prātā. "Tev taču ir pietiekami daudz darbu?"

Viņš nedomādams pamāja ar galvu.

"Protams, bet - kas noticis? Es domāju…"

Lavinija nicīgi nošņācās un pacēla skatienu pret debesīm.

"Viens no maniem "projektiem"," viņa atzinās. "Jauns, spožs un… sirgst ar maniakālo depresiju. Nedomāju, ka viņš tiks uz kājām pirms Ziemassvētkiem, un nevaru tik ilgi gaidīt - man jāvada galerija, nevis klīnika." Viņa apklusa ar samulsušu sejas izteiksmi. "Nu kā?"

Viņš mirkli vilcinājās, neveikli paraustīja plecus un teica:

"Jā - protams!"

"Brīnišķīgi!"

Pēc tam Denijam bija vēl jāuzkavējas, jo šķita kaut kā nepieklājīgi aiziet pirms Lavinijas.

Pēc brīža viņam līdzās parādījās Keilija, joprojām kopā ar Džeiku un viņa māti.

"Vai tā nebija Lavinija Trevora?" viņa satraukta jautāja. "Ko viņa gribēja?"

Denijs negribēja neko sākt stāstīt Džeika klātbūtnē. "Neons" ir daudz lielāka un ietekmīgāka galerija nekā "Petrus". Viņš paraustīja plecus.

"Viņai vajadzēja, lai kāds atnes vīnu un pakavē laiku, kamēr viņa uzvelk dūmu."

"Vai viņa kaut ko teica?" Džeiks jautāja. "Par izstādi? Kā viņai patīk?"

Denijs atkal paraustīja plecus.

"Piedod! Viņa runāja tikai par kādu savu draugu, kas cieš no maniakālās depresijas."

Keilija slepus ieskatījās pulksteni. Pirmdienās viņai bija jāceļas pussešos, lai pirms tirgus atvēršanās izlasītu rīta laikrakstus un uzrakstītu savu interneta sleju. Denijs saspieda viņas plaukstu. *

"Domāju, ka tev laiks doties mājās. Es atradīšu kādu, kas mani aizvedīs." Keilija pasmaidīja. Viņa nojauta, ka Lavinija kaut ko ir piedāvājusi.

Pusstundu pēc Keilijas aiziešanas beidzot projām devās arī Lavinija, atvadoties no Denija ar vieglu sazvērniecisku rokas mājienu. Sajā brīdī Denijs nolēma palikt līdz pasākuma beigām. Džeiks bija pārāk iereibis un nevarēja sēsties pie stūres.

Mājupceļā Džeikam bija vajadzīgs mierinājums.

"Tas bija tizli," viņš gaudās, iedzerdams malciņu no pustukšas "Merlot" vīna pudeles.

"Bija lieliski," Denijs iebilda.

'Tiešām?" Džeiks jautāja, reizē neticīgi un cerīgi.

"Protams! Pilnīgs triumfs."

Viņa draugs kaut ko norūca un paraudzījās ārā pa logu.

"Neko nenopirka."

"Tas nav galvenais," paskaidroja Denijs, lai gan savā ziņā Džeikam bija taisnība. "Vispirms jāizrāda darbi - un pēc tam tos varēs ari pārdot. Tam ir vajadzīgs laiks."

'Tu domā?" "Jā."

Džeiks piešķieba galvu un ar aizdomu pilnu skatienu nopētīja Deniju.

"Par ko tu tā priecājies?"

"Es?" Denijs nicīgi atcirta. "Es nepriecājos. Esmu galīgi drūms."

Viņa draugs brīdi par to padomāja, tad pamāja ar galvu un aizvēra acis.

"Tas labi/' viņš noteica un gandrīz tūlīt sāka krākt.

Varbūt Denijs pats sev bija piesaucis nelaimi, taču pēc Džeika aizvešanas viņa sajūsma sāka noplakt. Patiesībā viņam bija daži izstādei piemēroti darbi, taču ar tiem nepietika. Viņam būs jāsagādā ari visi pārdotie darbi un arī tie, kuri atstāti glabāšanā pie draugiem. Un instalācija "Torpedo Factory", kas tik ļoti bija patikusi Lavinijai, varēja sagādāt nopietnus sarežģījumus. Tas bija dažādu tehniku apvienojums, un viņam vairs nebija iespēju izveidot tik sarežģītus video efektus, kādi nepieciešami šādam darbam. Montāžas iekārta, ko viņš izmantoja mākslinieku kooperācijā, vairs nebija pieejama, jo tās īpašnieks bija to atprasījis, lai uzsāktu biznesu, veidojot "video piemiņas veltījumus" mirušiem mājdzīvniekiem (spriežot pēc atsauksmēm, ienesīga nodarbe).

Vēl viens sarežģījums - visinteresantākā viņa skulptūra un katras izstādes centrālais objekts bija "Bābele II". Tā bija pārsteidzoša konstrukcija, kas sastāvēja no vairāk nekā astoņiem tūkstošiem caurspīdīgu lego klucīšu, kas veidoja gandrīz neredzamu pilsētu, kuras centrā bija sešas collas augsta trīsdimensiju hologramma, kas attēloja Volteru Mondeilu3 lūgšanā pie Kurta Ko- beina zārka. Hologrammas attēls bija tik satriecoši un neaizmirstami skaists, tikpat smalks un gaistošs kā attēloto cilvēku izzūdošā slava. Vienīgā nelaime bija tāda - kā lai nogādā šo darbu veselu un nesabojātu galerijā "Neons"?

Nav ko lauzīt galvu, viņš nolēma. Man ir divi mēneši, lai izdomātu, kā rīkoties.

Tā kā viņš brauca ar Džeika "Volkswagen", auto novietot bija pavisam viegli. Atrast vietu paša Denija automobilim - milzīgam, aprūsējušam septiņdesmit sestā gada "Oldsmobile" - Adamsmor- ganā vienmēr bija grūts uzdevums.

Kad viņš uzskrēja divus kāpņu posmus, lai pavēstītu Keilijai par Lavinijas piedāvājumu, viņa bija pat lielākā sajūsmā nekā viņš pats.

"Es zināju, ka tā būs!" viņa iesaucās, apskaujot viņu. Keilija atvēra ledusskapī glabātu "Mumm's" pudeli ("tā bija paredzēta tavai dzimšanas dienai, bet vienmēr jau var nopirkt citu").

Denijs neko nenojauta, kad tūlīt pēc pusnakts iezvanījās tālrunis. Keilija pacēla klausuli un pēc tam pasniedza to viņam ar jautājošu skatienu.

"Džūda Belzers/' viņa teica.

Denijs papurināja galvu. Šis vārds viņam nebija zināms. Sveša bija ari balss un runātāja savādais akcents - pa daļai angļu, pa daļai kāds citāds, ko viņš nevarēja pazīt.

"Kreja kungs?"

"Denijs."

"Kā vēlaties. Atvainojiet, ka zvanu tik vēlu, bet…"

"Tas nekas," Denijs atbildēja.

"Es esmu advokāts."

"Skaidrs."

"Kāds mūsu kopīgs draugs ieteica man piezvanīt jums."

"Un kurš tas būtu?" jautāja Denijs.

"Viens no daudzajiem jūsu cienītājiem firmā "Fellner Associates"," paskaidroja jurists. "Es tikko esmu ieradies no Milānas un jau rīt dodos uz Sanfrancisko. Vai jūs varētu - vai būtu kaut mazākā iespēja - satikties ar mani rīt no rīta? Saprotu, ka zvanu pēdējā brīdī, bet…"

"Nezinu…"

"Man ir kāds priekšlikums, kas, manuprāt, var jūs interesēt. Mēs varētu satikties Reigana nacionālās lidostas Admirāļu klubā."

Denijs sarāvās. Viņš bija nodzīvojis Vašingtonas apkārtnē lielāko daļu sava mūža. Lidostu viņš bija pieradis dēvēt gluži vienkārši par Nacionālo.

"Denij?"

"Jā, es klausos."

"Es domāju - ap desmitiem?"

Denijs nezināja, ko atbildēt. Izstāde galerijā "Neons" būs liels sasniegums, taču tas nenāks viegli. Viņam daudz kas jāpaveic, lai tai sagatavotos. Bet no otras puses - ar bankā noguldīto tūkstoti nepietiks ilgam laikam. Un dzīvot uz Keilijas rēķina viņš nevar - nedrīkst.

Klusuma brīdis laikam bija ieildzis, jo Belzers atkal iejautājās:

"Denij?"

"Jā, protams - desmitos būs labi."

"Admirāļu klubā?"

"Jā. Nacionālajā lidostā."

Tikai tad, kad jau bija nolicis klausuli, Denijs pēkšņi apjauta, ka viņi nebija pat papūlējušies noskaidrot, kā pazīs viens otru. Taču nezin kāpēc viņam šķita, ka tas nesagādās grūtības. Kaut kas, ko viņš bija saklausījis Belzera balsī, - drīzāk tonis, nevis akcents -, lika Denijam domāt, ka šis jurists jau zina, kā viņš izskatās. Un varbūt arī daudz vairāk.

TREŠĀ NODAĻA

Viņš izskatījās… pieklājīgi.

Tā Denijs secināja, stāvēdams spoguļa priekšā ar dvieli ap gurniem, tikko iznācis no dušas. Pareizi sejas vaibsti, zilas acis, tīra āda. Diezgan garš, slaids augums un tīri labā formā cilvēkam, kurš nenodarbojas ar sportu. Lai gan patiesībā… divreiz nedēļā viņš spēlēja futbolu "Mali" stadionā un kopā ar Keiliju skrēja Rokkrīkas parkā tajās (jāatzīst, retajās) reizēs, kad piecēlās tikpat agri kā viņa. Tāpēc nekāds vārgulis viņš tomēr nebija.

Kopumā viņš izskatījās gluži pieņemami, lai gan varbūt pārāk "spurains" pirmajai tikšanās reizei, sevišķi ar juristu. Piemēram, mati. Brūni, īsi apgriezti "ezītī", ar vietām izbalinātiem šķipsnu galiem (pateicoties Keilijai, kurai laikam bērnībā pietrūka leļļu, ar ko spēlēties). Varbūt, ja viņš ieziestu matos mazliet želejas un atsukātu tos atpakaļ (Peta Railija stilā), nebūtu tik uzkrītoši - varētu domāt, ka saulē izbalējuši.

Viņš pārvilka suku pār matiem, piešķieba galvu un vēroja savu atspulgu spogulī - nav slikti, tikai viņš izskatās pēc pirāta. Pēc jauna un labsirdīga, tomēr pārāk dēkaina pirāta, un lietišķa tikšanās nav tam īstā vieta.

Tur vainīgs tetovējums. Un pīrsings.

Tetovējums bija kāds abstrakts pirmatnējo cilšu ornaments, kas vijās augšup ap viņa labo plecu. Pīrsings bija trīs zelta gredzeni viņa kreisās auss malā un vēl viens - labajā uzacī. Zaudētu derību rezultāts.

Taču tam visam nav nekādas nozīmes. Tetovējums zem krekla nebūs redzams, un rotas var ātri izņemt. To paveicis, viņš atkal bija īsts savas mātes dēls - patīkams jauneklis bez acīm redzamām dumpīguma pazīmēm.

Iegājis guļamistabā, viņš atvēra sienas skapi un izņēma drēbes, ko glabāja tieši šādām situācijām - "Zegna" uzvalku un kaklasaiti, ko Keilija bija iegādājusies veikalā "Glad Rags" (lepnā modes preču veikalā), "Cole-Haan" kurpes (saglabājušās no augstskolas izlaiduma), īpaši smalks "Joseph Abboud" krekls. Šis ietērps bija tumšs un lietišķs - bēru vai gangsteru stilā, atkarībā no tā, kā uz to raugās. Denijam tas lika pasmaidīt, jo šis lepnais uzvalks un spožās kurpes viņam šķita kā maskēšanās tērps.

Tomēr no diplomāta koferīša viņš atteicās. Paņēma aploksnei līdzīgu ādas mapi, kurā ielika dzeltenu lietišķo bloknotu un "Mark Cross" pildspalvu, ko tēvs bija viņam uzdāvinājis rožainu cerību un lielummānijas uzplūdos.

Braukdams metro uz lidostu, viņš lasīja laikrakstu " Washington Post" - pareizāk sakot, komiksu "Doonesbury", stila un sporta lappuses. Tad viņš jau bija lidostā, ļaužu pūlī, kas steidzās uz termināli B un ārā no tā. Atradis kādu apsargu, viņš apjautājās tam, kā nokļūt "American Airlines" atpūtas salonā, un atbilstoši norādēm devās uz trešo stāvu termināļa dienvidu galā. Tur līdzās koka durvīm uz sienas bija misiņa plāksne ar uzrakstu ADMIRĀĻU KLUBS.

Piezvanījis pie durvīm, Denijs iegāja lielā, plašā telpā ar stikla sienu tālākajā galā. Apkalpotājs pie dežuranta letes lūdza Deniju pierakstīties kā apmeklētājam un norādīja uz telpas stūri, kur pavērās skats uz vienu no rosīgākajiem lidostas skrejceļiem.

Džūda Belzers sēdēja augstā atzveltnes krēslā, kas izskatījās pēc ādas troņa, un vēroja Deniju tuvojamies gar tukšu krēslu un divāniņu rindām. Netālu no viņa sēdēja trīs vīri lietišķos uzvalkos, grauzdami medū apceptus riekstiņus un malkodami koka- kolu. Lai gan viņi nesarunājās, bija skaidri redzams, ka viņi ir kopā - labi ģērbtu bandinieku komanda, kas sargā sava karaļa teritoriju.

Denijam viņi šķita vienādi kā kserokopijas - visi vecumā pāri trīsdesmit, drukna auguma, ar pavisam īsi apgrieztiem bieziem melniem matiem. Viņš nodomāja, ka tos būtu grūd atšķirt citu no cita. Izcēlās vienīgi vidū sēdošais, kura labā uzacs bija pāršķelta uz pusēm - gandrīz vai izskatījās, ka viņam ir trīs uzacis.

Belzers bija ģērbies līdzīgi saviem miesassargiem (vai kas nu viņi bija). Viss bija tumšs - no uzvalka līdz melnajiem matiem un cieši pieguļošajām saulesbrillēm. Tās viņš, Denijam tuvojoties, noņēma, atklājot brūnas acis ar neizdibināmu skatienu. Kad viņš piecēlās, lai sarokotos, Denijs vispirms pamanīja spieķi ar sudraba rokturi, uz kura vīrietis atbalstījās, zelta "Rolex" rokaspulkste- ņa spīdumu un ādas zābaku, kas slēpa kādu kājas sakropļojumu.

"Denijs Krejs."

"Džūda Belzers."

Belzers bija stalts un atlētisks, viņa rokasspiediens bija spēcīgs, un viņš bija diezgan izskatīgs, lai samulsinātu jauno sievieti, kas parādījās viņiem līdzās un apjautājās, vai viņi vēlētos kaut ko iedzert. Šis jurists atgādināja īstu kinozvaigzni, un Denijs redzēja, kā viesmīle pūlas izgudrot, kurš no viņai zināmo slavenību zvaigznāja pārstāvjiem viņš ir. Piesarkusi un stomīdamās, samulsusi lielajā centībā viņiem pakalpot, viņa beidzot aizsteidzās izpildīt pasūtījumu - kafiju Denijam, "Pellegrino" Belzeram.

Belzers atkal uzlika saulesbrilles un atvainojās.

"Manas acis nepanes spožu gaismu," viņš ar nožēlu paskaidroja.

"Tā," Denijs teica, iekārtodamies atzveltnes krēslā. "Nu esam satikušies."

"Jā." Belzers pasmaidīja, paliecās uz priekšu un bez jebkāda ievada paziņoja tikšanās iemeslu. "Es vēlētos nolīgt jūs nelielai kaitējumu pārbaudei."

"Nolīgt mani?"

Belzera plaukstas pavērās kā atšķirta grāmata.

"Neliela privāta izmeklēšana. Jūs taču ar to nodarbojaties, vai ne?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Protams."

"Nu tad…" Baltzobains smaids. "Man ir klients - Itālijas biznesmenis - Zerevans Zebeks…" Advokāts apklusa, it kā gaidīdams kādu atbildi. Kad tādas nebija, viņš turpināja: "Nu jau kādu laiku pret Zebeka kungu tiek vērsta… nezinu, kā to pareizāk nosaukt… kampaņa ar mērķi sagraut viņa reputāciju."

Denijs savilka seju līdzjūtīgā izteiksmē, kad pienāca viesmīle ar dzērieniem.

"Kad tas sākās?" viņš jautāja.

"Pirms dažiem menešiem/' atbildēja Belzers. "Kads no Flo- rences laikrakstiem - "La Repubblica" - sāka publicēt baumas…"

"Par ko?"

"Par Zebeka kunga uzņēmumiem. Mūsu pirmā reakcija…"

"Kas tur bija teikts?" jautāja Denijs. Nepatīkami pārsteigts par to, ka ticis pārtraukts, Belzers sarauca pieri. "Es domāju - es gribēju zināt, kādi ir šie apvainojumi," Denijs paskaidroja.

Advokāts papurināja galvu, aizvēra acis un nepacietīgi atmeta ar roku, it kā atsveicinādamies no kāda nepatīkama cilvēka.

"Kāda tam nozīme? Tie ir pilnīgi nepamatoti."

Denijs atlaidās krēslā, malkoja kafiju un ļāva klusumam ieilgt, lai gan tas nebija viegli. Jurista ķermeņa valoda pauda reizē aizkaitinājumu un nicīgumu.

Beidzot Belzers nopūzdamies piekāpās.

"Nu labi, viņi apgalvo, ka viņš ir saistīts ar mafiju, tirgojas ar ieročiem… piesārņo vidi, darbojas negodīgi. Viņi padara to par īstu sātana iemiesojumu."

Denijs pasmaidīja.

"Lai gan… patiesībā…"

Belzers paraustīja plecus.

"Viņš ir riska kapitālists. Noslēpumains? Protams. Bet tas taču pieder pie lietas, vai ne? Mēs runājam par cilvēku, kurš ir ieguldījis simtiem miljonus dolāru daudzos mazos uzņēmumos, no kuriem daži darbojas ļoti, ļoti veiksmīgi - un nākotnē varbūt kļūs vēl veiksmīgāki. Mēs runājam par visjaunākajiem zinātnes sasniegumiem - robotu tehnoloģijām un MEMS, nevis par Telepizza."

Denijam nebija ne jausmas, kas ir MEMS, taču viņš saprata, ko Belzers vēlas pateikt. Pēdējā pusotra gada laikā, strādādams firmā "Fellner Associates", viņš bija pārliecinājies, ka augsto tehnoloģiju valstībā valda nežēlīga konkurence un miljardiem dolāru ieguvumi un zaudējumi uznāk kā tropiskās lietusgāzes. Advokāts acīmredzot uzskata, ka viņa klientu nomelno kāds konkurents.

"Kāpēc tad viņš neiesūdz apmelotāju tiesā?" viņš jautāja.

Belzers iedzēra ūdeni un paliecās uz priekšu ar plēsonīgu smaidu sejā.

"Tāds jau arī ir galvenais iemesls, vai ne? Tāpēc mēs arī esam šeit."

"Ak tā."

Vecākais vīrietis atlaidās sēdeklī.

"Mēs zinām dažus šajā lietā iesaistītos - tabloīdu darboņus un tamlīdzīgus. Taču nav nekādas jēgas vajāt tos. Mums jāsameklē šo baumu avots - jānoskaidro, kas aiz tā visa slēpjas."

Denijs padomāja par to. Varbūt tur viņš varētu kaut kā līdzēt.

"Viens no cilvēkiem, par kura saistību ar šo lietu mēs zinām," turpināja Belzers, "bija amerikānis."

"Ak tā…"

"Vīrs, uzvārdā Terio."

"Kā jūs varat būt tik pārliecināts?" Denijs apjautājās.

Belzers vēsi paraudzījās uz viņu.

"Varbūt tas jums nav jāzina." Kad jaunākā vīrieša sejā bija redzamas šaubas, advokāts paraustīja plecus. "Tika noklausīta viņa saruna ar reportieri."

"Noklausīta?"

Belzers pamāja ar galvu.

"Jūs gribat teikt… sēžot pie blakus galdiņa, vai… jūs izmantojāt slepenu mikrofonu?"

Belzera seja saviebās tēlotā sašutumā.

"Nekad savā mūžā neesmu izmantojis slepenos mikrofonus," viņš iebilda. Tad pēc mirkļa piemetināja: "Man ir cilvēki, kas ar to nodarbojas." Dzirdot šo piezīmi, Denijs pasmaidīja. Taču viņš laikam šķita arī noraizējies, jo advokāts steidzās viņu mierināt: "Tas notika citā valstī, Kreja kungs. Likumi ir atšķirīgi."

Denijs domīgi pamāja ar galvu.

"Un kas man būtu jādara?"

"Ja mēs varētu aplūkot Terio kunga papīrus…"

"Viņa "papīrus"," Denijs atkārtoja. "Kādus "papīrus"?"

Belzers paraustīja plecus.

"Kādi nu ir pieejami. Un, ja mēs varētu uzzināt, ar ko viņš runāja, vai ar ko vēl viņš runāja, - tas būtu vēl labāk."

Pēkšņi sākām runāt pagātnes laikā, Denijs nodomāja.

"Runāja?"

Belzers pamāja ar galvu.

'Terio kungs ir miris."

Denijs izbrīnā iepleta acis.

Jurists sagrozījās krēslā.

"Par to stāstīja ziņās."

Denijs paraudzījās uz viņu, it kā atvainodamies.

"Es tikko atgriezos pilsētā," viņš paskaidroja. "Mēs ar draudzeni bijām Ziemeļkarolīnā un…"

"Par to rakstīja avīzēs," teica Belzers. Viņš pavicināja gaisā pirkstu. "Ziņoja televīzija, radio."

Denijs mirkli apdomājās.

'Tātad šis vīrs bija… kāda svarīga persona? Ja jau iekļuva avīzēs…"

Belzers papurināja galvu.

"Nē," viņš paskaidroja. "Viņš nebija "svarīga persona". Viņš bija koledžas profesors. Interesantākais bija veids, kā viņš nomira, nevis viņš pats."

Denijs iedzēra malciņu kafijas un paliecās uz priekšu.

"Veids, kā viņš nomira?"

Belzers vēroja aiz loga uz skrejceļa nolaižamies "Boeing 737". Pēc mirkļa viņš teica:

'Terio kungs iemūrēja sevi."

Denijam šķita, ka viņš laikam pārklausījies. Pagāja daži mirkļi.

"Kā, lūdzu?"

Belzers atkal pagriezās pret viņu.

"Es teicu, ka Terio kungs iemūrēja sevi."

Tas ir valodas pārpratums, Denijs secināja. Šā vīra angļu valoda ir nevainojama, taču tā tomēr ir nevainojami apgūta svešvaloda, tāpēc viņš varbūt gribēja teikt pavisam ko citu.

"Sakot "iemūrēja" - jūs domājat… kā… Edgara Alana Po stāstā?"

Belzers pamāja ar galvu.

"Tikai Terio kunga gadījumā - tas bija paša rokām paveikts darbs."

Jaunākais vīrietis krietnu brīdi sēdēja nekustīgi, neteikdams ne vārda. Tad viņa tēlotā savaldība izsīka, un viņš ar neticīgu smiekliņu atslīga sēdeklī.

"Atvainojiet, bet… "paša rokām paveikts darbs"?"

Belzers apstiprinoši nolieca galvu.

"Viņš pats sevi dzīvu apraka."

Denijs dzirdēja sevi iesaucamies:

"Kol?"

Belzers pamāja ar galvu.

"Bet… kā tas vispār iespējams?" Denijs jautāja.

Advokāts neizpratnē pašūpoja galvu. Tad viņš sarauca pieri un mēģināja paskaidrot:

"Policija stāsta, ka viņš esot aizbraucis uz kaut kādu iestādi ar nosaukumu "Home Depot" un nopircis visu nepieciešamo. Tad uzbūvējis sev apkārt tādu kā mazu istabiņu."

Denijs nespēja tam noticēt. Šāda doma bija prātam neaptverama.

"Bet kāpēc? Kāpēc lai kāds jebkad darītu ko tādu? Ir taču šaujamieroči! Tilti! Tabletes!"

Belzers gandrīz sapņaini pašūpoja galvu.

"Acīmredzot viņš bija zaudējis prātu."

Par to nav šaubu, nodomāja Denijs.

"Protams, viņš bija zaudējis prātu, taču… es gribēju teikt: kas viņam lika to darīt? Pat vājprātīgu cilvēku rīcībai ir iemesli. Tie tikai ir vājprātīgi iemesli."

Belzers atmeta ar roku - reizē bezpalīdzīgi un vienaldzīgi.

"Nešaubos, ka jums ir taisnība."

Denijs pamāja ar galvu un pieglauda ar roku matus. Beidzot piespieda sevi atkal pievērsties runām par darbu.

"Tātad Terio kungs bija mīklaina persona. Bet kāpēc es? Gribēju teikt - es saprotu, kāpēc jūs vēlaties noskaidrot visu par šo jūsu klienta apmelošanas kampaņu, bet - kāpēc nevēršaties firmā "Fellner Associates"?" Pirms advokāts paspēja atbildēt, Denijs turpināja: "Saprotiet mani pareizi - es jūtos pagodināts. Tikai… Viņi ir izcila profesionāļu komanda. Es esmu tikai viens cilvēks. Manas iespējas ne tuvu nav salīdzināmas ar viņējām."

To viņš nemaz nevēlējās teikt, taču šo acīm redzamo patiesību nevarēja arī noklusēt. Viņš ir tikai pusslodzes privātdetektīvs, kuram nav pat licences, bet "Fellner Associates" ir ducis biroju pusducī valstu un simt divdesmit pilna laika darbinieku - pat bijušais CIP direktora vietnieks. Firma abonē simts noslēpumainas datu bāzes, tai ir "Rolodex", kas piebāzts pilns ar vārdiem un tālruņa numuriem, lai piesaistītu ekspertus visdažādākajos jautājumos - no "apšaubāmiem dokumentiem" līdz datu ekspertīzei. Tāpēc šis jautājums "Kāpēc es?" nekādā ziņā nebija lieks.

"Patiesībā," atzinās Belzers, "jūs jau iepriekš esat strādājis Zebeka kunga labā."

Denijs bija pārsteigts.

"Tiešām?"

Advokāts pamāja ar galvu.

"Jūs bijāt… to laikam sauc "llgumdarbinieks"."

"Jā."

"Tieši tā. Jūs palīdzējāt atrisināt kādu lietu, ar ko "Fellner" nodarbojās Zebeka kunga pārvaldītājsabiedribas labā."

Denijs papurināja galvu.

"Atgādiniet man to!"

"Sistemi di Pavone."

Denijs mirkli apdomājās. Viņš bija daudz ko paveicis "Fellner" uzdevumā, taču tik sīka mēroga uzdevumus, ka reizēm pat neuzzināja klienta vārdu. "Sistemi di Pavone" neko neatsauca atmiņā, taču to atzīt šķita nepieklājīgi.

"Ska-aidrs."

"Zebeka kungs uztic "Fellner" daudz - kā lai saka? - ar darbu saistītu uzdevumu. Galvenokārt padziļinātu izpēti, dažas uzņēmumu apvienošanās un pārpirkšanas. Taču Terio gadījums ir citāds. Tas ir personisks uzbrukums." Belzers apklusa, lai pārliecinātos, ka Denijs ir sapratis šo domu, tad turpināja: "Tāpēc nav nekādas vajadzības iesaistīt "Fellner". Mēs vēlētos nošķirt Terio lietas izmeklēšanu no pārējiem darbiem, tomēr paturot visu… vienā uzņēmumā, tā sakot."

Denijs saprotoši pamāja ar galvu. Viņam bija skaidrs, kam tas būtu izdevīgi. Tad viņš pagrozījās sēdeklī un paliecās uz priekšu. Tagad būtu jāsāk runāt par samaksu, un tas nav viegls jautājums. "Fellner" viņam maksāja divdesmit piecus dolārus stundā, bet no- strādināja divtik. Tāpēc varbūt vajadzētu prasīt trīsdesmit piecus. Vai varbūt pat piecdesmit (ja viņš spētu to izdarīt pārliecinoši).

Lidostas skaļruņos atskanēja kāds paziņojums, un Belzers ieskatījās pulkstenī.

"Cikos izlido jūsu lidmašīna?" Denijs apjautājās.

Belzers mazliet izslēja zodu.

'Tad, kad likšu."

Pagāja bridis, līdz Denijs to saprata, bet, kad bija sapratis, viņš dzirdēja sevi sakām:

"šķiet, es varētu jums palīdzēt, bet… vai jūs nevarētu pateikt mazliet konkrētāk, kas jūs īsti interesē?"

"Kristjens Terio," mazliet aizkaitināts, atkārtoja Belzers. "Pavisam vienkārši. Kas viņš bija? Kādi bija viņa plāni?"

"Jūs teicāt, ka viņš bija profesors."

"Viņš strādāja Džordža Meisona universitātes Filozofijas un reliģijas pētījumu nodaļā," Belzers paskaidroja. "Grūti saprast, kāpēc cilvēks ar šādu nodarbošanos gribētu kaitēt Zebeka kungam. Tāpēc mēs vēlētos uzzināt ko vairāk par viņa draugiem un kolēģiem - cilvēkiem, ar kuriem viņš sagājās, ar kuriem sarakstījās, ja tādi bija. Varbūt kāds izmantoja viņu kā starpnieku vai varbūt viņam par to maksāja."

"Par ko tieši?"

"Par mana klienta nomelnošanu."

"Vai es varētu izlasīt šos rakstus?" Denijs jautāja. "Tie man varētu palīdzēt."

Belzers apdomājās.

"Vai jūs lasāt itāliešu valodā?"

Denija izskats pauda nožēlu.

Belzers paraustīja plecus.

"Nu ko - varbūt mēs varam likt tos iztulkot jūsu vajadzībām, lai gan patiesībā… šaubos, vai tie varētu būt noderīgi." Viņš uz brīdi apklusa un tad mainīja tematu. "Mūs ārkārtīgi interesē visi materiāli, ko jūs varētu iegūt - papīri, datora datnes, jebkas. Var būt interesanti dati - par saistību ar Zebeka kungu -, ko mēs spētu saskatīt, bet jūs ne."

"Pierādījumus, kas varētu būt noderīgi jūsu klientam."

Belzers nolaida atplestās plaukstas uz galda kā atvērtas grāmatas lapas.

'Tieši tā. Jo vairāk datu mēs iegūsim, jo labāk. Turklāt mēs vēlētos, lai jūs izpētītu Terio kungu tā, it kā šī būtu uzņēmumu agresīvas pārņemšanas situācija."

"Tātad… jūs vēlaties, lai es sastādītu viņa personības raksturojumu."

"Tieši tā. Jo detalizētāk, jo labāk."

"Aktīvu pārmeklēšana?"

Jurists pamāja ar galvu.

"Paturot prātā to, ka Terio kungs bija profesors, nevis Nigēri- jas diktators. Aktīvu pārmeklēšanā varētu noskaidrot, kas viņam maksāja."

Denijs noklepojās.

"Tas viss varētu būt iespējams," viņš teica, "tikai man jāzina, kāds budžets ir jūsu rīcībā."

Advokāts atmeta ar roku.

"Budžets ir… neierobežots. Mēs samaksāsim visus jūsu izdevumus. Un jūsu algu, kāda tā ir - simt dolāru stundā?"

Denijs centās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi. Viņš tikko centās saņemt drosmi, lai paaugstinātu samaksu līdz trīsdesmit pieciem vai četrdesmit dolāriem stundā, bet Belzers pats piedāvā simtu! Viņš dziļi ievilka elpu.

"Tā būs labi," viņš izspieda.

Belzers pasmaidīja.

"Zinu, ka jūs esat mākslinieks, Kreja kungs…"

"Dens."

"Un vēl tikai sākat savu karjeru. Es jums šajā ziņā labprāt palīdzētu, ja vien tas kalpo klienta interesēm."

"Protams."

"Un esmu dzirdējis par jums lieliskas atsauksmes."

"Tiešām?" Tas šķita tik neiespējami, ka Denijs nespēja novaldīt nervozu smiekliņu.

'Tiešām," neatlaidās Belzers. "Redzēju vienu jūsu darbu izstādē "Les Yeux de Monde" - nospodrinātu alumīniju. Ļoti jauks. Esmu dzirdējis, ka "Torpйdo Factory" izstādīts kāds jūsu darbs. Neesmu to redzējis, bet esmu lasījis, ka jūs izstādē ieguvāt pirmo vietu."

Denijs jutās glaimots un ari mazliet nobijies. Acīmredzot arī pašam Belzeram detektīva darbs nebija svešs.

"Kad šis uzdevums būs paveikts," Belzers turpināja, "varbūt es varētu uzmest aci jūsu… šedevram."

"Vispār man būs izstāde," Denijs ieminējās. "Oktobrī - galerijā "Neons"."

"Lieliski. Es nemēdzu bieži pirkt mākslas darbus, tomēr daži man ir, tāpēc - kas zina?" To pateicis, Belzers pasniedza Denijam aploksni ar Admirāļu kluba logotipu. "Jūsu priekšapmaksa," viņš paskaidroja. "Te ir pieci tūkstoši iesākumam - par jūsu laiku un izdevumiem. Ja jūs uzskaitīsiet visus tēriņus, mēs vajadzības gadījumā papildināsim šo summu."

Šī bija Denija pirmā priekšapmaksa. Parasti viņam bija jāgaida pat divus mēnešus, kamēr "Fellner" rēķināja viņa darba stundas un izdevumus. Tada skaidras naudas summa vienā rāvienā pirms darba sākšanas bija kaut kas satriecošs.

'Tātad…"

"Dariet visu, kas nepieciešams," paziņoja Belzers. Tad viņš, balstoties uz spieķa ar sudraba rokturi, piecēlās un no žaketes iekškabatas izņēma vizītkarti. Uz tās reljefā iespiedumā bija rakstīts tikai tālruņa numurs - nekā vairāk.

'Tas ir mans mobilais tālrunis," Belzers paskaidroja. "Zvaniet, kad būsiet kaut ko uzzinājis." Tad viņš pagriezās un, viegli pamājot ar roku pār plecu, atspieda spieķi biezajā grīdas paklājā un devās projām.

Denijs palika stāvam ar vizītkarti rokā, domādams: Simt dolāru stundā, astoņas stundas dienā, piecas dienas nedēļā - kur palika puiši ar medū apceptajiem riekstiņiem?

Viņš paraudzījās apkārt. Tie bija pazuduši.

Četri tūkstoši nedēļā, sešpadsmit tūkstoši mēnesī… Tikai sēdēdams metro vagonā, viņš atļāvās domās izteikt jautājumu, kas viņam nelika mieru: Kas tie par advokātiem, kuriem ir miesassargi?

CETURTĀ NODAĻA

Tas bija sapnis, un pat sapņodams viņš zināja, ka tas ir tikai sapnis. Tomēr…

Viņš stāvēja uz klints kraujas okeāna malā, drebēdams bailēs no augstuma. Viņš turēja rokā Belzera vizītkarti, taču to nebija iespējams izlasīt. Lai kā viņš sasprindzināja redzi, skaitļi izplūda un pagaisa, tad pārvērtās par burtiem, kuri, tikko parādījušies, atkal pārvērtās par citiem burtiem.

Tieši līdzās gultai zvanīja tālrunis, izraujot viņu no miega. Viņš negribēja atbildēt. Viņš gribēja izlasīt vizītkarti. Tas bija ļoti svarīgi. Taču viņa roka, paklausot kādam instinktam, neveikli pasniedzās pēc klausules. Pusaizmidzis viņš pievilka to pie auss.

"Daudz laimes dzimšanas dienā, dēls!" atskanēja viņa tēva dimdošā balss.

Denijs nomurmināja kaut ko nesaprotamu un, mirkšķinādams acis, paslējās uz elkoņa.

"Es centos pierunāt viņu pagaidīt," ierunājās māte, "bet tu jau zini, kāds viņš ir."

"Labrīt, mamm, tēt." Viņš nožāvājās un izberzēja acis. Vecāki zvanīja no vasaras mājiņas Menas štatā, ko bija uzcēlis viņa vectēvs.

"Pulkstenis ir pusastoņi," tēvs paziņoja uzspēlētā pārsteigumā un tēlotā vientiesībā. "Pusastoņos visi jau ir piecēlušies! Tā tas pasaulē iekārtots!"

"Daudz laimes dzimšanas dienā, Denij," māte iedūdojās. "Un piedod, ka pamodinājām."

"Kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu!" tēvs pavēstīja.

Denijs klusi iesmējās.

"Tas nekas. Man tik un tā rādījās slikts sapnis."

"Manuprāt, tēvam būtu jāiemācās cienīt tavu diennakts ritmu," māte uzstāja. "Mākslinieki darbojas citādā režīmā nekā mēs, pārējie. Es to saprotu."

Tēvs nicīgi nosprauslājās.

"Es to saku nopietni, Frenk!" Viņa vecāki kā parasti ne tik daudz runāja ar viņu, kā viņa klātbūtnē labsirdīgi ķildojās savā starpā. Vecāku mīlestība vienam pret otru bija viņa dzīves pamats. Viņš bija jaunākais no trim Kreju ģimenes dēliem un noteikti pats miermīlīgākais. Atšķirībā no Kevina un Šona Deni- jam patika tēva zobošanās, un parasti viņš prata arī pienācīgi atbildēt.

"Kāds sapnis?" apjautājās tēvs. "Atkal tas pats murgs, ka esi trīsdesmit gadus vecs…"

"Paklau!"

"Bezdarbnieks?"

"Man ir tikai divdesmit seši!"

Vecais vīrs sajūsmā ieaurojās.

"Frenk! Viņam šodien ir dzimšanas diena."

"Atvaino. Divdesmit sešus gadus vecs," tēvs domīgi atkārtoja. "Saņēmis labāko izglītību, ko par naudu var nopirkt…"

"Frenk!"

Izkāpis no gultas, Denijs slāja uz virtuvi, vilkdams tālruņa vadu sev līdzi.

"Padesībā," viņš paziņoja, "man ir labi jaunumi. Man būs izstāde. Oktobri. Galerijā "Neons"."

'Tiešām," tēvs atbildēja, pēkšņi kļuvis nopietns.

"Tas ir diezgan nozīmīgs pasākums," Denijs paskaidroja, liedams ūdeni elektriskajā tējkannā.

"Ak, Denij!"

Viņš sāka gatavot kafiju, klausīdamies mātes runas plūdos par to, cik talantīgs viņš ir un ka visi zina - tas ir "tikai laika jautājums". Beidzot tēvs vairs nevarēja to izturēt un mainīja sarunas plūdumu, pēkšņi ierunādamies ar dīvainu, nesaprotamu akcentu:

"Mēs dosimies uz zaļajām pļavām - tā gan, mēs ar tavu mammīti!"

"Ko jūs darīsiet?"

"Brauksim uz dzimteni, dēliņ - uz divpadsmit dienām un vienpadsmit naktīm. Dublina, Voterforda, Kerija un Korķa. Tas dk būs ko vērts!"

Denijs iesmējās. Uz zaļajām pļavām. Cik viņam bija zināms, neviens viņa ģimenes pārstāvis nebija bijis Īrijā veselus simt gadus.

Pirms iešanas uz darbu Keilija bija pagatavojusi dzimšanas dienas brokastis, un Denijs ķērās pie tām, klausīdamies vecāku čalošanu par gaidāmo ceļojumu. Tāpat kā Denijs, Keilija (vismaz gandrīz vienmēr) bija veģetāriete, taču viņi ēda piena produktus un retumis arī zivis. Viņi aizbildinājās ar to, ka tas ir nepieciešams, lai uzņemtu omega-3 eļļas. Ar zaļumiem izrotātā šķīvī bija novietots kūpināts lasis un kausētais siers, bet Hem apkārt - plāni sagriezti, caurspīdīgi sīpolu gredzendņi. Tosteri gaidīja magoņu beigele4 . Denijs pastiepa roku, nospieda slēdzi un vēroja, kā maizīte kļūst zeltaina.

Blakus pie sāls un piparu trauciņiem bija pieslieta apsveikuma kartīte. Uz biezā krēmkrāsas papīra bija attēlots rotaļu lācīds ar dzimšanas dienas torti, gatavodamies nopūst svecītes. Atvēris kartīti, Denijs atrada ar roku rakstītu apsveikumu: Daudz, daudz laimes dzimšanas dienā, Mīļum!!! K.

Tad ūdens tējkannā uzvārījās un Denijs uzlēja to maltajai kafijai, pacietīgi klausīdamies tēva monologā par Keiliju. (Pa kuru laiku viņš no Dublinas tika līdz Keilijai? Denijs nobrīnījās.)

"Viņa ir lieliska meitene," tēvs klāstīja, "un kādu dienu viņa pamodīsies un sapratīs, ka dzīvo kopā ar slaistu…"

"Slaistu? Tēt, kurā gadsimtā mēs dzīvojam?"

Tēvs kaut ko norūca.

"Klau," viņš paziņoja, "mēs tev nopirkām dāvanu, bet tava māte nenosūtīja to laikus."

Māte iečinkstējās.

"Cerēju, ka tu varbūt atbrauksi ciemos - kaut vai tikai uz nedēļas nogali. Tavs tēvs gatavojas pirkt jaunu laivu - tāpēc viņam noderētu tavs padoms."

Tēvs iesvilpās.

'Tev tā dāvana patiks, puikiņ! Tai ir savs pipariņš."

"Pat pārāk daudz pipariņu, ja gribi zināt manas domas!" māte iesaucās. "Taču tev, dēliņ, noteikti nav vairs laika pļāpāt. Vēlreiz daudz laimes dzimšanas dienā!"

"Paldies!"

Tosteris izslēdzās.

"Mēs mīlam tevi, mīlam, mīlam!"

"Es ari jūs mīlu."

Pulksten desmitos Denijs sēdēja pie virtuves galda ar klēpjda- toru, jau gandrīz stundu ceļodams internetā. Vispirms viņš devās uz Džordža Meisona universitātes vietni, kur atrada, šķita, visu Terio kontaktinformāciju - adresi, tālruņa numuru, e-pasta adresi un faksa numuru. Filozofijas un reliģijas pētījumu nodaļai bija sava vietne, kurā bija ievietotas ziņas par visiem tās darbiniekiem. Spriežot pēc tur rakstītā, Terio bija ieguvis universitātes diplomu tūkstoš deviņi simti septiņdesmit astotajā gadā Džordžtaunā. Pēc divpadsmit gadiem viņš Džona Hopkinsa universitātē bija saņēmis zinātņu doktora grādu. (Pēc tik ilga laika? - Denijs nobrīnījās.) No Hopkinsa universitātes devies strādāt par pasniedzēju Bostonas universitātē un tikai pēc tam nokļuvis Džordža Meisona universitātē. Pēdējo desmit gadu laikā viņš bija publicējis kādu duci rakstu specializētajos žurnālos, bet tūkstoš deviņi simti deviņdesmit piektajā gadā bija izdota grāmata "Starojošais kaps. Vientuļnieki un ekstāze agrīnajā kristietībā".

Spriežot pēc "Amazon" informācijas, šī grāmata vairs nebija nopērkama, tāpēc Denijs devās uz Alibris.com, kur atrada lietotu eksemplāru par mazliet vairāk nekā divdesmit astoņiem dolāriem. Pasūtījis grāmatu un samaksājis par piegādi nākamajā dienā, viņš devās uz " Washington Post" vietni, jo zināja, ka tur varēs lejupie- lādēt visus šajā laikrakstā publicētos rakstus par Terio un viņa nāvi. Viņš noskaitās, atklājot, ka šī lapa ir slēgta un nav zināms, kad tā tiks atkal atvērta - varbūt jau pēc dažām minūtēm, bet varbūt tikai pēc vairākām stundām.

Viņš pagatavoja vēl kafiju plastmasas traukā ar papīra filtru un mēģināja vēlreiz. Nekā.

Nopūties viņš pašūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ, apsvērdams citas iespējas. "Post" redakcijā viņš nevienu tik labi nepazina, lai varētu lūgt izpalīdzēt, toties daudzi viņam pazīstami cilvēki varēja piekļūt "Nexis" - neprātīgi dārgai datu bāzei, kuras elektroniskajos arhīvos noglabāti tūkstošiem laikrakstu un žurnālu rakstu nesaīsināti teksti. Firmai "Fellner" bija šīs datu bāzes abonements, ko viņš varētu izmantot, taču… nē. Belzers negribēja iesaistīt firmu šajā izmeklēšanā, un Denijs ievēros šo prasību. Viņš rīkosies kā vecajos laikos - ies uz bibliotēku.

Paķēris piezīmju bloknotu, viņš nokāpa piecus kāpņu posmus lejā uz vestibilu, pārbaudīja pastu un, neko neatradis, nokāpa vēl dažus pakāpienus un izgāja uz ietves. Viņa dzīvoklis atradās diezgan noplukušā trīsstāvu ēkā Mintvudpleisā, kādu simt pēdu attālumā no Kolumbijas ielas, kur allaž valdīja troksnis un rosība.

Viņš apsvēra iespēju braukt ar mašīnu, taču nolēma labāk nekustināt Brūno briesmoni no vietas. "Oldsmobile" ne tikai bija nepieciešama īpaši liela stāvvieta, tam vēl joprojām bija Virdžīnijas štata numuri, un tas nozīmēja, ka to nedrīkst atstāt ilgāk par divām stundām daudzās vietās, kuras paredzētas tikai Vašingtonas iedzīvotājiem. Turklāt nedarbojās gaisa kondicionētājs, starteris raustījās, un auto novietošana kaut kur citur, nevis stāvlaukumā, vienmēr bija apgrūtinoša. Viņš brauks ar autobusu. Skaļruņos dunēja salsas ritmi, bet bezpajumtnieki stāvēja uz ielas, norādot autovadītājiem uz stāvvietām (neatkarīgi no tā, vai viņiem tās bija vajadzīgas). Bērni ar skrituļdēļiem līkumoja gājēju straumē. Pie ielas stūra labi ģērbusies baltā sieviete stāvēja ietves malā, strīdēdamās ar nepielūdzamu melnādainu policistu, kurš rakstīja soda kvīti viņas "Jaguar" automobilim.

"Bet kāpēc es nedrīkstu šeit novietot auto?" viņa noprasīja. "Jūs neesat nosaucis iemeslu! Tas vien, ka skaitītājs nedarbojas, nenozīmē, ka ari stāvvieta nefunkcionē."

Denijs, to dzirdot, pasmaidīja. Vēl nekad līdz šim viņš nebija dzirdējis kādu lietojam vārdu "nefunkcionē" - tikai ne sarunās, tikai ne Adamsmorganā, kur puse iedzīvotāju nerunāja īsd smalkā literārā valodā.

Gaidot autobusu pieturā pie bankas, viņa krekls jau sāka lipt pie muguras, bet tad viņam pēkšņi ienāca prātā, ka visi izdevumi tiek segti. Un ne tikai izdevumi - par simt dolāriem stundā viņš neizdara klientam labu pakalpojumu, braukdams ar autobusu.

Tā nu viņš apturēja pirmo tuvojošos taksometru un pēc piecām minūtēm izkāpa pie Klīvlendas parka bibliotēkas Konekti- kutas avēnijā. Parasd viņš nemēdza apmeklēt bibliotēkas. Noņemties ar mikrokartēm bija tīrā sodība, un arī mikrofilmas nebija labākas. Visbiežāk viņam neizdevās bibliotēkā atrast meklēto, bet, ja tomēr atrada, tad kopējamais aparāts izmeta blāvi pelēkas kopijas, kuras, paņemot rokā, ātri saburzījās. To visu viņš nevarēja ciest.

Par laimi, Terio nāve bija diezgan nesens notikums, tāpēc vajadzīgie laikraksti vēl atradās plauktos. Tikai nekā daudz gan tajos nebija.

"Washington Post" bija nekrologs ar nelaiķa fotogrāfiju. Denijs kādu bridi pētīja viņa seju, taču neko īpašu tajā nevarēja saskatīt. Terio bija patīkama izskata vīrietis, krietni pāri trīsdesmit, ar laipnu smaidu un iesirmu bārdiņu. Pats nekrologs bija īss, Terio dzīve tajā bija aprakstīta bezpersoniskos teikumos, kas beidzās ar frāzi "radinieki nav palikuši". Tomēr dažas interesantas ziņas bija atrodamas. "Post" rakstīja, ka Terio sešus gadus bijis jezuītu priesteris, bet tad atteicies no zvēresta un kļuvis par pasniedzēju. (Tāpēc pagāja tik ilgs laiks, Denijs nodomāja.)

"Washington Times" raksts bija drīzāk ziņa, nevis nekrologs. Tika aprakstīti apstākļi, kādos dka atrastas mirstīgās atliekas, pieminot ari pastnieka un Fērfaksas grāfistes šerifa vietnieku - līķa atradēju - vārdus. "Times" rakstā bija citēts arī patologanatoma slēdziens, ka nāvi izraisījis ūdens zudums organismā divdesmit trešajā vai divdesmit ceturtajā jūlijā.

Laikrakstos nekā nozīmīga vairāk nebija, tāpēc Denijs ieskatījās "Periodisko izdevumu rādītājā", meklējot profesora rakstus. To bija diezgan daudz, un Denijs visus ierakstīja savā bloknotā, veidojot tādu kā bibliogrāfisko rādītāju. (Ja ari no tā nebūs nekāda cita labuma, tas vismaz noderēs, rakstot ziņojumu, ja neko vairāk nebūs izdevies uzzināt.) Pārskatot rakstu nosaukumus, viņš redzēja, ka visjaunākie darbi ir "Sinkrētisms Rietumkurdistānā" un "Uzeljurta - yezidis Vadkāns".

Denijs uzskatīja sevi par labi izglītotu cilvēku, tomēr par Kur- distānu viņam nekas nebija zināms. Un kur nu vēl par yezidis. Par Kurdistānu enciklopēdijā bija paskaidrots šādi:

…Tradicionāla reliģija, plašs plakankalnu un kalnu apgabals, ko apdzīvo galvenokārt kurdi, liela daļa mūsdienu Turcijas austrumu, Irākas ziemeļu un Irānas ziemeļrietumu teritorijas (un ari nelieli Sīrijas ziemeļdaļas un Armēnijas apgabali).

Pēc Denija domām, šis apvidus bija īsts politiskā vājprāta viesuļvētru perēklis, nekas vairāk. Viņš necik daudz nezināja par šo pasaules nostūri. Tikai kā jau parasti - diktatori un putekļi. Amatniecība un spīdzināšana.

Atšķīris citu enciklopēdijas sējumu, viņš atrada vienu vienīgu skaidrojumu vārdam "yezidis" - "sinkrētiska reliģija Tuvajos Austrumos".

Ar to ari bibliotēkas apmeklējums bija galā. Izgājis uz Konek- tikutas avēnijas, viņš itāliešu veikalā "Vace" nopirka picas šķēli un pēc tam apturēja taksometru, lai brauktu uz Džordža Meisona universitātes pilsētiņu Fērfaksā. Izrādījās, ka šoferis bija tikai nesen atbraucis uz šo valsti. Šim bijušajam Libērijas diplomātam bija nepieciešama liela palīdzība, pat lai atrastu Virdžīniju, tomēr Denijs līdzēja viņam tur nokļūt, rādīdams ceļu uz Kībridžu un pēc tam pa sešdesmit sesto šoseju garām Beltvejai.

Meisona universitāte, kas atradās priekšpilsētā piecpadsmit jūdžu attālumā no Vašingtonas, bija valsts augstskola, kuras labā slava arvien nostiprinājās un ari studentu skaits strauji pieauga. Denijs zināja, kur tā atrodas. Pirms pāris mēnešiem viņš bija aizvedis Keiliju uz Deiva Metjūza koncertu netālajā "Nissan" paviljonā.

Kāpdams lēzenajā pakalnā uz apmeklētāju centru un gudrodams, vai taksometra šoferis viens pats atradīs ceļu atpakaļ uz pilsētu, Denijs jautāja sev, vai tikai viņš tukši nenosit laiku. Galu galā - ko viņš cerēja atrast? Droši vien neko, ja tā padomā. Tomēr augstskolas apmeklējums bija nepieciešams pieturas punkts izmeklēšanā, citādi viņš klienta acīs šķitīs pēdējais nejēga. (Kā-jūs gribat teikt, ka nemaz neaizgājāt uz viņa darbavietu?)

Tāpēc viņš iegāja apmeklētāju centrā, kur muskuļaina jauna sieviete iedeva viņam bukletu ar otrā pusē attēlotu teritorijas karti.

"Jums jāiet uz Robinsona ēku," viņa paskaidroja. "Reliģijas pētījumi atrodas otrajā stāvā."

Dodoties uz "Robinsona ēku", viņš centās sacerēt kādu ieganstu. Kaut ko pavisam vienkāršu. Neuzkrītošu. Piemēram… Labdien, es esmu ģimenes draugs. Domāju, ka vajadzētu ielūkoties Kriša kabinetā, lai zinātu, cik grūti būs izvākt viņa mantas. Vai - labāk: Pirms dažām nedēļām aizdevu viņam grāmatu. Cerēju, ka varbūt tā būs uz viņa galda.

Tie, protams, bija meli, taču pavisam nekaitīgi, turklāt šādu ieganstu safabricēšana bija viņa darba sastāvdaļa. Citādi nevar strādāt par privātdetektīvu.

Taču šoreiz izrādījās, ka iegansts nemaz nebūs vajadzīgs. Nodaļas sekretāre - puķainā kleitā ģērbusies sieviete ar masīvu žokli - paskaidroja, ka nelaiķa profesoram nemaz nebija sava kabineta.

"Jūs gribat teikt - viņam tāda vairs nav?" Denijs jautāja.

Sekretāres mutes kaktiņi savilkās iecietīgā smaidā.

"Savā ziņā," viņa paskaidroja. "Es gribēju teikt - viņam, protams, bija kabinets, taču… mūsu augstskola tik ātri aug! Kad profesors devās akadēmiskajā atvaļinājumā, mums bija jāatdod viņa telpa doktoram Morisam, kas bija ieradies no Oksfordas kā vieslektors."

"Ak tā," Denijs vīlies atbildēja.

"Profesors Terio varēja atkal atgriezties savā kabinetā," sekretāre paskaidroja. "Doktors Moriss jau pirms vairākiem mēnešiem bija devies atpakaļ uz Angliju, taču profesors T. nezin kāpēc kavējās ar ievākšanos. Nebija jau ari jāsteidzas, un acīmredzot viņam prātā bija citādas domas, taču…" Viņa sapurināja sirmās cirtas un cieši aizmiedza acis.

"Atvainojiet," Denijs teica.

"Mēs nebijām draugi vai kā tamlīdzīgi saistīti. Tikai… tikai tas bija tik briesmīgi. Ikreiz, kad iedomājos viņu tur iekšā…" Viņa nodrebi nājās un atkal cieši aizmiedza acis.

Pēc mirkļa Denijs jautāja:

"Cik ilgi viņš bija akadēmiskajā atvaļinājumā?"

Sekretāre papurināja galvu.

"Kā parasti. Gadu. Viņš veica pētījumu. Dzirdēju, ka viņš esot bijis Tuvajos Austrumos - Ankarā vai kur citur. Un vēl viņš laikam bija ari Romā."

"Skaidrs… Vai jūs zināt, kad viņš atgriezās?"

"Pirms pāris mēnešiem," atbildēja sekretāre. "Rudenī viņam bija jāturpina pasniegšana. Tā nu mums bija jāatceļ abi viņa kursi. Par laimi, neviens tos nebija pieprasījis."

"Kā jūs domājat, kāpēc viņš tā rīkojās?" Denijs jautāja.

Viņa papurināja galvu.

"Nav ne jausmas. Es viņu uzskatīju par tādu cilvēku, kas nekad neizdarītu… to, ko viņš izdarīja. Viņš bija ļod reliģiozs. Lai gan droši vien, no reliģijas viedokļa, tā īsti nebija pašnāvība. Viņš tikai… radīja apstākļus, lai…" Viņa atkal nodrebinājās.

"Jūs domājat, ka viņš bija reliģiozs?" Denijs jautāja. "Cik man zināms, viņš atteicās no priestera amata."

"Ak, viņš zaudēja savu aicinājumu, tas tiesa, bet ticību ne." Viņa nopūtās un piešķieba galvu. "Kā jūs teicāt - kas jūs esat?"

"Denijs Krejs."

"Un jūs esat… draugs?"

Denijs papurināja galvu.

"Es strādāju juridiskajā firmā, kas ir doktora Terio testamenta izpildītāji," viņš stāstīja, pats brīnīdamies par šiem vārdiem. Kur es to izrāvu? "Mēs vēlamies pārliecināties, vai mūsu rīcībā esošais viņa testaments ir visjaunākais."

Šis paskaidrojums, šķita, apmierināja sekretāri. Grumbas pierē izzuda, un sejā atgriezās smaids.

"Es gribētu zināt," Denijs turpināja, "vai varētu satikt kādu no viņa kolēģiem?"

Sekretāre uzmeta viņam greizu skatienu.

"Tagad? Jūs laikam jokojat! Tagad ir brīvlaiks! Te neviena nav, dkai mēs - vergi. Ja jūs pienāktu pēc pāris nedēļām…"

Denijs teica, ka tā arī darīs, un gāja projām, paņēmis līdzi kursu katalogu, kurā uzskaitīti visi fakultātes mācībspēki un rudens semestrim paredzēde lekciju kursi. Šķirstīdams katalogu pa ceļam uz studentu savienību, viņš atklāja, ka Terio bija paredzēts lasīt lekcijas islama misdcismā un vadīt vecākā kursa semināru kaut kādā disciplīnā ar nosaukumu "Melnie raksti".

Sajutis izsalkumu (pulkstenis bija gandrīz trīs), viņš aizgāja uz kafetēriju un pa mobilo tālruni izsauca "Red Top" taksometru. Tad badīgi notiesāja veģetāro burgeru un izgāja ārā. Taksometrs piebrauca vēl pēc piecām minūtēm (kuras, kā Denijs aprēķināja, izmaksā apmēram astoņus, komats, trīsdesmit trīs dolārus). Viņš lika šoferim vest viņu uz Fērfaksas grāfistes tiesas namu.

Tur viņš cerēja atrast profesora testamentu. Tajā vismaz būtu norādīts testamenta izpildītājs, kāds, kurš zinās, kur palikuši Terio papīri. Tā kā radinieku profesoram nebija, viņa manta droši vien paliks testamenta izpildītāja ziņā.

Tiesas nams bija samērā labi organizēta un kārtīga iestāde, ko Denijs jau iepriekš bija vairākkārt apmeklējis. Tomēr pagāja gandrīz stunda, līdz varēja aplūkot testamentu, turklāt tas sagādāja vilšanos. Šajā pirms pieciem gadiem sastādītajā dokumentā Terio īpašumi dka novēlēti "bāreņu nama priesteriem un mūķenēm, kas mani uzaudzināja" - Katoļu māju birojam Bruklinā, Ņujorkā. Par testamenta izpildītāju tika iecelta juridiskā firma, kura bija sastādījusi šo testamentu.

Saņēmis atgādinājumu, ka pulkstenis ir pieci un tiesas nams tiek slēgts, Denijs pierakstīja uzzinātās skopās ziņas un pievienojās sastrēgumstundas gājēju straumei, kas devās uz tuvāko met- rostaciju. Pēc pusstundas, vilcienam rībot garām Ārlingtonas kapsētai, domas par Terio pārtrauca pēkšņa apjausma, ka šodien ir viņa dzimšanas diena, - un laimīgā apziņa, ka viņš tikko nopelnījis septiņsimt dolārus.

Paldies tev, Jēzu!

PIEKTĀ NODAĻA

Un paldies arī par šo brīnišķīgo sievieti, domāja Denijs, kopā ar Keiliju iedams pa Kolumbijas ielu. Viņa bija Dienviddakotas meitene, nākusi no pilsētiņas ar nosaukumu Pjēra, turklāt šo nosaukumu viņa mēdza izrunāt un ari cidem ieteica izrunāt nevis kā franču valodā, bet gan pavisam vienkārši un strupi kā Dakotā - "tā ir Pēra," viņa uzstāja. "Gluži vienkārši Pēra."

Pagājušā gada Ziemassvētkos Denijs viesojās Keilijas vecāku mājās. Draudzenes dzimtais novads viņam šķita drūms, kails un nemīlīgs. Zeme bija kā dēļu grīda - vienmuļš smilškrāsas līdzenums, kas plešas līdz apvārsnim, - un temperatūra spēja noslīdēt neiedomājami zemu. Mīnus desmit. Mīnus divdesmit. Cik liels aukstums ir iespējams? Kādu cilvēks var izturēt? Un viņas ģimene… Viņa bija jaunākais bērns un vienīgā meita astoņu bērnu ģimenē, un visi viņas septiņi brāļi bija liela auguma, veselīgi, spēcīgas mie- sasbūves vīri. Grūd saprast, kā šajā neskaitāmās paaudzēs zemnieku un traktoru tirgotāju dzimtā varēja rasdes dk smalks, apgarots un apburošs radījums kā šī sieviete viņam pie rokas. Keilija gan nepiekrita viņa vērtējumam. "Laikam nekāda neglītene neesmu" - dkai dktāl viņa bija ar mieru atzīt savu skaistumu.

Taču latīņamerikāņu izcelsmes vīrieši Astoņpadsmitās un Kolumbijas ielu krustojumā domāja citādi. Kad pāris pagāja viņiem garām, viens no vīriem pacēla skatienu uz debesīm un nomurmināja kādu lūgšanu, bet viņa draugs sastinga kā zibens ķerts. Mazliet sagrīļodamies, viņš uzsita pa muguru trešajam puisim un iesaucās: "Chica sabrosa, chavo!5 " Un tad visi trīs sāka skaļi smieties.

Denijs un Keilija apstājās pie zooveikala, jo viņai atkal bija uznākusi "zvēriņu mīlestība". Viņai ārkārtīgi patika dzīvnieki, taču viņu īres nama saimnieku stingrie noteikumi liedza viņai piepildīt šo mīlestību. Katru svētdienu viņa pētīja nekustamo īpašumu sludinājumus, meklēdama kādu "mājdzīvniekiem draudzīgu" dzīvesvietu. Viņa vilka Deniju skatīties mājokļus, taču situācija īres drgū bija nelabvēlīga un piedāvātie mitekļi visi kā viens, De- nija vārdiem izsakoties, bija "īstas suņabūdas".

Keilija bija jau paspējusi sadraudzēties ar zooveikala īpašnieci Magdu. Šovakar viņai un Denijam kā parasti bija jāieiet veikalā, lai viņa varētu paņemt rokās un apmīļot kārtējo kucēnu (šoreiz - "ūdru dzinējsuni").

Pēc piecām minūtēm viņi ieradās savā iecienītajā itāliešu restorānā "I Matti", kur zāles pārzinis sagaidīja viņus ar teatrālu sveicienu "Buona sera!6 " Abām rokām satvēris Keilijas plaukstas, Marko kā vienmēr jautāja, vai Denijs izturas pret viņu labi. Kad viņa atbildēja apstiprinoši, itālieša bargo sejas izteiksmi nomainīja smaids un viņš pavadīja viesus pie vislabākā galdiņa ar skatu uz ielu.

Kad pārzinis bija aizgājis, Denijs nomurmināja:

"Šis puisis ir tevī iemīlējies - tu to zini, vai ne?"

Keilija dkai pacēla acis pret debesīm un atmeta ar roku.

'Tas taču ir Marko. Viņš tā izturas pret visiem."

"Kā tad! Un tāpēc mums tiek ierādīts šis galdiņš - deši mums un vēl pilsētas mēram, ja viņam paveicas. Domāju, ka tas nav dk vienkārši."

"Nu ko…" Viņa paraustīja plecus.

Pagaidījusi, līdz tika pieņemts viņu vakariņu pasūtījums, Keilija teica:

"Pastāsti man par lietu!"

"Lietu?"

Viņa nosarka.

"Jā! Tā taču ir, vai ne? Tu izmeklē kādu lietu, tāpat kā Nero Vulfs."

Denijs sarauca pieri.

"Nero Vulfs bija resns. Un vecs. Un nekad neizgāja no sava dzīvokļa."

"Nu labi," Keilija piekrita. "Bet citādi?"

Viņš paraustīja plecus.

"It kā tīri labi,Vismaz ienesīgi."

Drīz tika atnests šķīvis ar bruschetta pomodoro7 un "Greco di Tu- fo" glāzes, un Denijs pastāstīja Keilijai par neveiksmīgo Džordža Meisona universitātes apmeklējumu.

"Un pēc tam es devos uz desu namu."

"Ko tur?"

"Pēc viņa testamenta."

"Bet kāda jēga? Es domāju - testaments varētu būt interesants, taču…" Iekožot maizītē, tā izjuka, un izslīdēja eļļaini tomātu gabaliņi. "Eh!" viņa nomurmināja un sastūma tos kaudzītē uz šķīvja. "Nemaz nezinu, vai pratīšu tikt galā ar makaroniem," viņa atzinās.

Bija jau pagājuši desmit gadi, kopš Keilija bija pārvākusies no Pērās uz austrumiem, tomēr Denijs joprojām varēja saklausīt viņas runā līdzenumiem raksturīgos platos patskaņus, tāpat kā saskatīt viņas augstajos vaigu kaulos siū cilts asinis. Viņa bija baudījusi vislabāko izglītību un apguvusi smalkākās manieres, tomēr pat Svortmoras koledža, Hārvarda universitāte un Vašingtona nespēja iznīdēt viņā mītošo fermeru meičas garu. Viņa prata ne dkai braukt ar traktoru, bet arī salabot tā motoru.

Denija bruschetta pārsprāga, kad viņš tajā iekoda, un Keilija iesmējās.

"Mēs laikam vēl neesam gatavi pusdienošanai sabiedrībā," viņa secināja. "Bet kas tur īsti bija ar to testamentu?"

"Manuprāt, šis vīrs bija bārenis," Denijs atbildēja.

"Tiešām? Kāpēc?"

"Viņš atstāja visu savu īpašumu labdarības iestādei Ņujorkā. Citādi neko jēdzīgu tiesu namā neizdevās uzzināt. Testaments ir piecus gadus vecs, un tajā nekas nav teikts par viņa papīriem. Nav nekādu "norādījumu, kā rīkoties ar personiskajām mantām" - nekā."

"Bet testamenta izpildītājs?" viņa jautāja.

Denijs papurināja galvu.

"Tikai juridiskā tirma - tā pad, kas sastādīja testamentu."

"Tātad…" Keilija sarāvās. "Viņam nebija draugu? Radinieku?"

"Cik man zināms - neviena."

"Briesmīgi!"

Tik raksturīgi Keilijai, Denijs nodomāja. Just līdzi cilvēkam, par kuru viņa neko nav pat dzirdējusi. Turklāt šis cilvēks jau ir miris.

"Kas tad notiks ar viņa papīriem?"

"Nezinu."

"Tev taču atļaus tos paņemt, vai ne?"

Denijs sarauca pieri.

"Hmm… varbūt ne."

"Kāpēc?"

'Tāpēc, ka ir iesaistīti advokāti, bet advokātiem ir dīvaina attieksme pret "papīriem" un… oficiāli tie pieder mantiniekiem."

"Tu domā - tai labdarības…"

"Katoļu māju birojam Bruklinā. Tas ir bāreņu nams. Es pārbaudīju."

"Bet viņi taču ļaus tev tos aplūkot, vai ne?"

Denijs domīgi pamāja ar galvu.

"Jā-ā… varbūt ļaus. Bet varbūt ari ne."

Keilija riskēja nokost vēl kumosiņu no maizītes. Beidzot viņa ieteicās:

"Tātad patiesībā… tu neko īsti neesi ieguvis."

Denijs bezpalīdzīgi paplēta rokas.

"Es saņemu simt dolārus stundā, un tas ir vismaz kāds ieguvums. Galu galā - ja tā padomā, kas ir vissliktākais, kas var notikt? Atrisināt šo lietu. Tūlīt pat. Ko tad es par to iegūtu?"

Pēc stundas viņi bija atgriezušies dzīvoklī, juzdamies bezgala laimīgi divatā.

"Un tagad - patiesi satriecošs saldēdiens," apsolīja Keilija un, zilajām acīm iemirdzoties, pazuda guļamistabā. Denijs vēroja viņu aizejam pavedinošā gaitā, gurniem šūpojoties. Tur ir vainīgs vīns, viņš nodomāja. Divas glāzes, un pazūd visi aizspriedumi. Patiesība bija tāda, ka, par spīti puritāniskajai audzināšanai, viņas dzimumtieksme bija gluži vai neremdināma. "Kādā citā gadsimtā," viņa reiz ķircināja Deniju, "mani mocītu miesas alkas." Taču tie bija citi laiki. Toties tagad, Denijs nodomāja, mēs esam šeit un tagad,- kad viņa pabāza galvu pa guļamistabas durvīm un uzmeta viņam skatienu.

"Neej nekur!"

Viņš nekur neies. Taču gaidīdams viņš uz Iīmlapiņas uzrakstīja atgādinājumu Piezvanīt advokātam par īpašumu un pielīmēja to pie ledusskapja durvīm. Tad viņš pamanījās ātri piezvanīt Dei- tonbīčas informācijas birojam un pieprasīt steidzami sagatavot visu Terio tālruņa zvanu sarakstus mēnesi pirms viņa nāves.

"Ne tikai numurus/' Denijs paskaidroja, "vārdus arī." Viņš sauca savas Visa kartes numuru un derīguma termiņu, kad Kei- lija "iepeldēja" dzīvojamajā istabā, tērpusies melnā, caurspīdīgā harēma stila pidžamā.

"Oho!" viņš iesaucās, un Keilija iesmējās, redzot, cik steidzīgi un neveikli viņš mēģina nolikt tālruņa klausuli. "Vai varu tev kaut ko piedāvāt?"

"Piemēram, ko?"

"Nezinu. Sevi?"

No rīta, kad Denijs iznāca no dušas, viņa jau sen bija aizgājusi.

Aptinis ap vidukli dvieli, viņš pagatavoja tasi kafijas un tad piezvanīja Elfredam Dankērkam - advokātam, kurš nodarbojās ar Terio īpašumu. Lai gan Belzers nebija neko minējis par pretenzijām uz Terio īpašumu, šķita prātīgi neko neizpaust nelaiķa profesora advokātam.

"Lasīju ziņu par Terio kunga nāvi," Denijs teica, "un arī nekrologu laikrakstā "Post"."

"Jā?"

"Es gribētu zināt par māju…"

"Kā, lūdzu?" advokāts šķita padesi samulsis.

"Vēlos uzzināt, kad tā būs pārdošanā."

Dankērks pat nepūlējās slēpt pretīgumu, kādu viņā izraisīja šāds bezjūtīgs aprēķins, taču viņš neatraidīja Deniju - vismaz ne pilnīgi.

"Piezvaniet Spensera nekustamo īpašumu firmai," viņš ieteica. "Viņi ar to nodarbojas."

Denijs tā arī izdarīja.

"Els Dankērks man ieteica piezvanīt," viņš paskaidroja nekustamo īpašumu aģentei. "Viņš teica, ka jūs nodarbojaties ar Terio īpašumu."

"Jā," atbildēja sieviete. "Mēs ar to nodarbojamies."

"Nu tad es labprāt to aplūkotu."

"Jā… tas ir ļoti jauki - tikai jāteic, ka mazliet pāragri. Sarakstā tas tiks iekļauts tikai nākamajā nedēļā."

"Ak tā," Denijs neslēpa vilšanos.

Tad nekustamo īpašumu aģente steidzās viņu mierināt.

"Varu jums parādīt māju!" viņa apsolīja. "Tikai nevaru jums to pārdot. Vēl ne! Bet, ja tā jūs tiešām interesē, mēs varam to aplūkot rit no rīta."

Nebija ieteicams braukt uz Adelas Slivinskas biroju ar Briesmoni - šis auto nerada cilvēkos labu iespaidu par tā vadītāju. Tāpēc viņš labāk izvēlējās taksometru. Adela bija četrdesmit gadus veca, ar stīvu blondu matu ķiveri ap galvu un mazītiņu deguntiņu, kas šķita neiederīgs viņas sejā, - dzīvespriecīga sieviete ar baltu "Mercedes", uz kura numura zīmes bija rakstīts MĀJĪGS.

"Man patīk jūsu auto numurs," Denijs ieminējās, kad viņi izbrauca no stāvvietas, lai dotos uz Rietumu piecdesmitās šosejas pusi.

"Es gribēju MĀJA vai varbūt MĀJAS, bet šie vārdi jau bija aizņemti. Tā nu man atlika vienīgi MĀJĪGS, lai gan…"

"Kas?"

"Dažkārt to mēdz pārprast."

Denijs klusi iesmējās.

Nekustamo īpašumu aģente bēra savu runājamo par hipotēku kredītiem un aizdevējiem, par jaunu un vecu māju priekšrocību salīdzinājumu, kamēr "Mercedes" traucās rietumu virzienā, garām dārgu pilsētas namu rajoniem, līdz pēkšņi viņi bija nokļuvuši laukos.

"Vai nav pasakaini?" aģente iejautājās, kad viņi bija nogriezušies uz grambaina ceļa. "Šis ir viens no pēdējiem Fērfaksas nostūriem, kas nav piebūvēts pilns līdz pēdējai collai."

Māja no ārpuses izskatījās mazliet noplukuši, tomēr no pircēja viedokļa tai nebija būtisku trūkumu. Gluži pretēji - tā bija, pēc izskata spriežot, ērta māja labā kārtībā, ar vara notekcaurulēm un milzīgu ozolu, kas ar saviem zariem pasargāja jumtu no pēcpusdienas saules. Māja bija tīra un spodra, dzīvojamās istabas grīdu rotāja asinssarkani Austrumu paklāji. Pie sienām vienkāršos koka rāmjos karājās ar roku izkrāsotas deviņpadsmitā gadsimta gravīras - tuksneša ainavas, pārpildītas karavānu apmetnes un Austrumu tirgus skati.

Skaistas bildes, Denijs nodomāja, turklāt īstas - nevis kaut kādi "K-Mart" pirkti atdarinājumi.

Mēbeles bija palietotas, bet ērtas - vienkāršas koka mēbeles, biezi polsterēti dīvāni un krēsli. Sekojot Adelai, kas pa ceļam atvēra un aizvēra durvis tukšiem sienas skapjiem un diezgan bēdīga izskata vannasistabai, Denijs nokļuva virtuvē, par kuru Adela paziņoja:

"Lietojama. Taču, ja tā būtu mana, es nomainītu visu šo vecmodīgo aprīkojumu. Uz karstām pēdām!"

Tad viņa veda Deniju garām "veļas mazgātavai" un "jaukam, lielam pieliekamajam - tas ir noderīgs", līdz, nokļuvusi pie nobružātām baltām durvīm, viņa vilcinoties apstājās.

"Un šī ir darbistaba," viņa nopūtās. "Es ļoti atvainojos par nekārtību - cerams, jūs saprotat, ka rādu jums māju, pirms tā ir pārdošanā. Man vēl nav bijis laika šeit uzkopt." Atvērusi durvis, viņa pakāpās sānis, ļaujot Denijam ieiet istabā pirmajam.

Viņš bija sagatavojies ieraudzīt īstu haosu, taču darbistaba bija gluži kārtīga, tikai diezgan maza un piekrauta. Daži melni dokumentu skapji un pārpildīti grāmatplaukti. Koka rakstāmgalds ar plakano datora monitoru papīru kaudžu un grāmatu grēdu vidū. Dažas grāmatas bija ļoti vecas, un viss bija putekļiem klāts. Zem galda - "Dell Dimension" dators. Pie vienas sienas Turcijas austrumdaļas, pie otras - Vatikāna karte.

Pirmo reizi Denijs sajuta, ka sāk tuvoties mērķim.

"Te ir mazliet smacīgi," Adela ieteicās.

"Nē, šī ir jauka istaba," Denijs viņu mierināja, apstādamies, lai nopētītu viena grāmatplaukta saturu.

Kā jau bija gaidāms, lielākā daļa grāmatu bija zinātniski darbi, veltīti dažādiem reliģijas aspektiem. Plānās grāmatiņās bija aprakstīta gan viduslaiku svēto, gan mistiķu dzīve un darbi, bet biezākos sējumos apcerēti visdažādākie ezotēriskie temati - no Elizabetes laikmeta jūdiem līdz arābu un itāliešu valodā sarakstītiem izdevumiem, kuru saturu Denijs pēc nosaukumiem nevarēja nojaust.

Adela sarauca degunu.

"Protams, tā ir daudz plašāka, nekā izskatās tagad, kad ir tik piekrauta," viņa paskaidroja. "Un šie iebūvētie plaukti ir ļoti izdevīgi."

Denijs pamāja ar galvu.

"Jā," viņš piekrita. "Tādi ir ļoti noderīgi."

"Man šajā mājā īpaši patīk plašums - tik brīva pāreja no vienas telpas uz citu. Tas ir plānojuma dēļ - tas ir tik ērts!"

Denijs māja ar galvu, taču neklausījās. Viņa uzmanību bija piesaistījis kāds grāmatplaukts, kas atradās tieši aiz profesora rakstāmgalda. Neparasti šķita tas, ka šīs grāmatas atšķirībā no pārējos plauktos novietotajām bija jaunas un košas. Viņš aši pārlaida skatienu nosaukumiem:

Lipidu caurulītes un molekulārās tehnoloģijas paradigma

Hermētiskā apokalipse

Proteīnu bāzes datori

Tomasa Vona maģiskie raksti

Nanotehnoloģija un kvantuma nometne

"Šī ir brīnišķīga istaba grāmatu kolekcijai," jūsmoja Adela. "Tik daudz vietas plauktos."

Denijs turpināja māt ar galvu.

"Adela, vai jūs daudz lasāt?"

"Vispār - jā," viņa atbildēja. "Pašlaik es lasu Margaretas At- vudas jauno grāmatu…"

Denijs piekrītoši kaut ko noņurdēja un izņēma no plaukta kādu grāmatu, ļaujot tai uz labu laimi atvērties viņa rokā. Viņš izlasīja pirmo pamanīto teikumu:

"Nanotehnoloģija ir māksla un zinātne, kas nodarbojas ar sarežģītu, praktisku ierīču izgatavošanu ar atoma precizitāti." Ko tu neteiksi, viņš pie sevis nomurmināja, apsverot šos vārdus. Padomā tikai.

Taču ne jau par to viņš domāja. Viņa prātu nodarbināja tas, ka šis ir ļoti savāds grāmatu sakopojums, kurām lielākoties nav gandrīz nekā kopīga ar Terio darbības jomu. Turklāt tās šķita arī savstarpēji visai nesaderīgas. Terio bija reliģijas pētnieks, bet visa šī lasāmviela ir… par ko? Maģiju un tehnoloģijām? Alķīmiju un molekulāro tehnoloģiju? Izskatījās, it kā Terio būtu bijis šizofrēniķis, kas ar vienu kāju stāv viduslaikos, bet ar otru - trīstūkstošajā gadā.

Aģente klusu, tikko dzirdami nošķaudījās. Apčī!

"Uz veselību!"

Viņa pasmaidīja - it kā nokaunējusies - un pagriezās, lai ietu projām. Taču, kad Denijs viņai nesekoja, viņa apstājās durvīs.

"Jums patīk šī istaba, vai ne?"

"Patiesībā," viņš atzinās, "es ieinteresējos par datoru." Viņš norādīja uz to. "Kas notiks ar datoru, kad māja dks pārdota?"

"Ak tā, to pārdos izsolē kopā ar pārējo īpašumu," viņa atbildēja, izņemdama no kabatas papīra salveti un slaucīdama degunu. "Domāju, ka to nokārtos izsoļu firma "Law's"."

"Un dokumentu skapji?" Denijs jautāja, it kā nejauši atvērdams kādu atvilktni un ielūkodamies tajā.

"Kā jau es teicu…"

Standarta formātā. Sakārtoti alfabētā. Mazas, glītas etiķetes.

"Viss jāpārdod!" Adela līksmi iesaucās.

"Skaidrs."

Viņa pagriezās uz papēža, un Denijam bija vien jāseko.

Viņi izstaigāja augšstāva guļamistabas un ielūkojās bēniņos, kas bija gandrīz tukši. Tad atgriezās pirmajā stāvā un izgāja ārā. Aizslēdzot durvis, Adela apjautājās:

"Kā jums patika?"

Denijs atzinīgi pasmaidīja.

'Tiešām jauka, bet… kā ar pagrabu?" Ja jau skatīdes, tad visu.

Nekustamo īpašumu aģente viņam saulaini uzsmaidīja.

"Ja vēlaties," viņa atbildēja un veda viņu uz mājas sētas pusi. Notupusies, lai atvērtu pagraba durvju sarežģīto slēdzeni, viņa, pēkšņi norūpējusies, pacēla skatienu.

"Jūs taču, cerams, neesat māņticīgs?"

Denijs neizpratnē raudzījās pretī un papurināja galvu.

'Terio kungs… aizgāja… šajā pagrabā," viņa paskaidroja.

"Nevar būt!"

"Par to bija rakstīts avīzēs," viņa piebilda. "Pašnāvība."

Denijs sarāvās.

"Daži cilvēki baidās no šādām vietām," viņa teica.

Tad slēdzene bija vaļā un Denijs noliecās, lai palīdzētu attaisīt durvis, kas vērās ar sarūsējuša metāla čerkstoņu. Aģente gāja pa priekšu, pārspīlēti uzmanīgi kāpjot lejā pa pakāpieniem, tad ieslēdza griestu apgaismojumu, kas vārgi iemirgojās.

"Man noteikti jānomaina tā spuldze," viņa nomurmināja. Viņai bija taisnība. Pagrabs bija pelēks un drūms. "Lai nu kā - tāds tas ir. Paskatieties, cik daudz vietas'. Var ierīkot plauktus - vai ari varbūt izkrāsot sienas un novietot biljarda galdu. Vai esat precējies?"

"Vēl ne," viņš norūca un spēra pāris soļu garajā taisnstūrveida telpā. Viņa acis lēnām aprada ar mākslīgo pustumsu, un viņš apjauta, ka raugās tieši uz sagrauto sienu, aiz kuras bijušais mājas īpašnieks bija beidzis savas šīszemes gaitas.

"Skrūvsols ir labs," Adela steigšus iejaucās, cenzdamās novērst viņa uzmanību. "Stabils kā klints un - neesmu jautājusi, taču nešaubos, - tas ir darba kārtībā."

Denijs pamāja ar galvu, nemaz īsd neklausīdamies. Viņš vēlējās izpētīt šo mūri (vai drīzāk - tā atliekas), bet kaut kas viņu atturēja. Viņa krūtīs uzliesmoja adrenalīna vilnis, un telpa pēkšņi šķita neizturami smacīga. Kādu mirkli viņš pat nespēja paelpot.

Tad nekustamo īpašumu aģente pagriezās un devās augšup pa pakāpieniem.

"Tas nu būtu viss," viņa nočivināja.

Denijs atvieglots sekoja viņai ārā no pagraba, lai dotos turp, kur bija novietots "Mercedes". Pa ceļam viņi pagāja garām atvērtai atkritumu tvertnei, un viņš pamanīja, ka tā ir līdz pusei pilna.

"Apžēliņ!" iesaucās Adela. "Kā jūs domājat - vai attiecīgais dienests to savāks, ja es piezvanīšu?"

"Droši vien." Viņš aizcirta vāku un vilka tvertni līdzi. Tai bija riteņi un rokturis, tomēr pavilkt to pa granti un uzcelt uz ietves apmales nebija viegli.

Kad viņi bija atgriezušies nekustamo īpašumu birojā, Adela pa savu mobilo tālruni izsauca taksometru. Tad iedeva Denijam visus materiālus par māju, piespraužot mapes ārpusē savu vizītkarti. Visbeidzot viņa apveltīja Deniju ar rokasspiedienu un saulainu smaidu.

"Apdomājiet to," viņa ieteica, "un dodiet man ziņu, ja ir kādi jautājumi."

Pagāja gandrīz stunda, līdz viņš atkal nokļuva savā dzīvoklī, bet, ieradies tur, ārpusē pie durvīm atrada "UPS" nākamās dienas gaisa pasta piegādes sūtījumu. Tā bija grāmata, ko viņš bija pasūtījis no "Alibris". Viņš paņēma to un ienesa dzīvoklī. Nosviedis paciņu uz galda, viņš pamanīja uz grīdas mētājamies faksa sūtījumu, kur to bija izsviedis aparāts.

Fakss bija no Deitonas informācijas biroja. Pirmā lappuse bija rēķins par "Biznesa pakalpojumiem: četrsimt divdesmit pieci, komats, piecpadsmit dolāri." Viņš mazliet nobrīnījās par šiem piecpadsmit centiem, toties otrajā lappusē bija tas, ko viņš meklēja: tālsarunu zvanu saraksts, ko Terio bija veicis sava mūža pēdējā mēnesī. Sarakstā bija katra zvana laiks, datums, ilgums un abonenta vārds.

Saraksts bija īss, taču Denijs pamanīja, ka rosīga sazvanīša- nās notikusi iepriekšējā dienā pirms Terio nāves, un visi šie zvani bijuši uz kādu no trim vietām - Oslo, Stambulu vai Paloalto.

Šis nesaderīgais apvienojums viņu mulsināja. Paloalto un Stambula šķita kā Helēna Kellere un Slajs Stallone. Ja tam vēl piemet klāt Oslo, tā šķiet kā… tēvocis Skrūdžs. Kas gan šīm pilsētām varētu būt kopīgs?

Viņš paraudzījās uz abonentu vārdiem. Stambulā zvanu adresāti bija Remijs Barzans un "Agence France Presse". Uz Paloalto tika zvanīts kādam cilvēkam, vārdā Džeisons Peitels. Bet zvani uz Oslo bija adresēti numuram, kura īpašnieks bija Ole Gunnars Rolvāgs Oslo institūtā. Neviens no šiem vārdiem Denijam neko neizteica, taču par Turciju viņš jau bija kaut ko dzirdējis - un pavisam nesen. Viņš paraudzījās pa logu, pūlēdamies atcerēdes. Un pēc mirkļa atcerējās ari. Tā bija sekretāre Džordža Meisona universitātē. Viņa pastāstīja Denijam, ka Terio pirms pāris mēnešiem bija atgriezies no akadēmiskā atvaļinājuma. Un to viņš bija pavadījis "Ankarā vai kur citur". Un Romā.

Tātad šiem zvaniem ir kāda saistība ar viņa pētījumiem, Denijs secināja. Tiktāl viss šķiet skaidrs, jo Paloalto nozīmē Stenforda universitāti, bet Stambula - droši vien tur Terio nodarbojās ar saviem pētījumiem. Par islama misticismu un tumšajiem rakstiem (lai kādi elles brīnumi tie būtu).

Bet, no otras puses - "Agence France Presse" ir ziņu aģentūra, un, ja Terio apmeloja Belzera klientu, ļoti iespējams, ka "AFP" šīs ziņas izplatīja. Tāpēc varbūt tā tomēr ir norāde.

Kas attiecas uz Oslo…

Viņam ienāca prātā, ka varbūt vajadzētu piezvanīt uz vienu vai vairākiem no šiem numuriem un mēģināt kaut ko noskaidrot. Taču nē. Denijs zināja, ka parasti sunim var iespert tikai vienu reizi. Labāk nogaidīt un mēģināt vēl kaut ko uzzināt. Pa to laiku varēs izdomāt kādu zvanīšanas ieganstu.

Turklāt, viņš nodomāja, Belzers, iespējams, vēlēsies piedalīties. Vispār laikam jāpiezvana Belzeram. Jāpiesakās. Jāziņo par to, ko izdevies uzzināt.

Taču vēl ne. Vispirms jāpiezvana aģentam, kas nodarbojas ar nelaiķa īpašumu, kādam vīram, vārdā Hovijs Kalpepers firmā "Law's Auctions". Viņa tālruņa numurs bija Adelas iedotajā brošūrā, un viņš atbildēja pēc pirmā zvana.

"Kalpepers!" Izsoļu vīram bija sirsnīga laucinieka izruna un mazliet stostīgi smiekli. Kad Denijs jautāja, vai viņš varētu iegādāties Terio piederējušo datoru un dokumentu skapjus, pavecajam aģentam paspruka smiekli, kas pārgāja atvainošanās vārdu plūdos. "Atvainojiet, dešām, es jau labprāt. Taču es nevaru! Nevaru un viss! Nekādā ziņā nedrīkstu sākt izpārdot īpašumu pa daļām pirms tā likvidēšanas dienas."

"Vai droši zināt?"

"Un kā vēl! Tas būtu pret visiem noteikumiem."

"Man tiešām ir vajadzīgs dators un daži dokumentu skapji," Denijs paskaidroja. "Un es nodomāju - jūs jau saprotat, ka lietoti tie būtu lētāki, nekā iegādājoties tos "Staples"."

"Jā, skaidrs - droši vien tas būtu izdevīgs pirkums, tomēr… jums būs jāpagaida."

"Cik ilgi? Kad ir izsole?"

Kalpepers kaut ko nomurmināja klausulē, un Denijs dzirdēja, kā viņš šķirsta kāda uzskaites žurnāla lappuses. Beidzot viņš ierunājās:

"Te nu ir… Pirmajā oktobrī. Tieši divpadsmitos dienā - Mana- sā! Ja vēlades, varu jums aizsūtīt visu īpašumu sarakstu un karti, kas palīdzēs atrast izsoles vietu. Vai tas jums ko līdzēs?"

Denijs atbildēja, ka līdzēs gan, un nosauca savu adresi. Tad viņš nolika klausuli un ieskatījās pulkstenī. Bija gandrīz pusviens - tas nozīmēja, ka Sanfrancisko bija pusdesmit. Piemērots laiks zvanīšanai, taču… viņu gaidīja darbs. Viņam šodien bija jābūt galerijā no vieniem līdz pieciem, un nokavēt viņš nepavisam nevēlējās. Pat ja tās būtu tikai desmit minūtes, galerijas vadītājs - neirotisks brits, vārdā Ians - izrādītu pasīvo agresiju un staigātu sabozies visu pēcpusdienu. Teikt viņš neko neteiktu. Tikai rādītu bezgala "skābu ģīmi", saindējot visu apkārtējo gaisotni.

Tomēr vēl bija laiks, ja viņš pasteigtos.

Izņēmis no maka Belzera vizītkarti, viņš piezvanīja uz numuru, kas bija tās vienīgais saturs. Tad ieklausījās signālos. Kad jurists atbildēja, dzirdamība bija pārsteidzoša. Nevis tā, it kā sarunas biedrs atrastos blakusistaba - drīzāk tā, it ka viņš butu Denija galvā.

"Ciao."

"Labdien, te… Dens Krejs."

"Ak, Dens. Lā-ā-ā-bi."

"Domāju, ka jāpiezvana. Man ir pāris ziņojumu."

"Jau tik ātri?" Belzers iepriecināts atjautāja. "Jūs tiešām esat veikls."

Denijs pastāstīja par tālruņa zvanu sarakstu, ko ieguvis no "kāda avota Floridā".

"Terio veica vairākus zvanus deši pirms… hmm… ieslēgšanās pagrabā. Vai vēlades, lai turpinu?"

"Kā jūs to domājat?"

"Cilvēki, kuriem viņš zvanīja - es varētu mēģināt tos iztaujāt."

"Nē-ē-ē," atbildēja Belzers. "Tas jums nav jādara, Den. Ja jūs atsūtītu man sarakstu pa faksu, es tālāk rīkotos pats." Advokāts nosauca numuru ar Sanfrancisko kodu.

"Aizsūtīšu tūlīt pēc tam, kad būsim beiguši runāt."

"Lieliski," teica Belzers.

"Vēl es biju aizgājis uz viņa māju," Denijs pastāstīja.

"Kā māju?"

"Terio. Tā ir lauku māja."

"Skaidrs."

"Tur ir dators - kas varētu mūs interesēt - un daži dokumentu skapji."

"Vai tajos" kaut kas ir?"

"Patiesībā ir gan. Tie izskatījās pilni. Man nebija laika neko izlasīt, bet, ja tas jūs interesē, viss īpašums tiks pārdots izsolē pirmajā oktobrī."

"Līdz tam jau vēl vairāki mēneši!" advokāts vīlies iesaucās.

"Zinu."

"Vai mēs nevaram izteikt kādu… pirmpirkuma piedāvājumu?"

"Šaubos," atbildēja Denijs. "Es runāju ar izsoļu firmu un…"

Belzers nomurmināja kaut ko Denijam nesaprotamu. Pēc brīža viņš jautāja:

'Tad tas ir viss, vai ne?"

"Pagaidām? Jā, tā varētu teikt," Denijs piekrita.

"Bene? - tiktāl viss skaidrs. Ziņojiet man regulāri, un es nešaubos, ka mums izdosies visu izdibināt. Ciao!" To pateicis, advokāts nolika klausuli.

Denijs uzvilka melnās kokvilnas bikses un zaļo "Tommy" Ba- hamu stila kreklu, ko Keilija bija viņam uzdāvinājusi Ziemassvētkos. Stāvēdams vannasistabā pie spoguļa, viņš ielika zelta gredzentiņus kreisās auss augšpusē. Tad ietriepa matos želeju, sabužināja tos ar pirkstiem un metās lejā pa kāpnēm.

Lai ietaupītu laiku, viņš brauca uz galeriju ar Briesmoni - lai gan Ianam nepatīk, ka tas tiek novietots "Wexler" stāvvietā. Denij, tas ir tik milzīgs kā tāds sasodīts lidmašīnu bāzes kuģis. Tas aizņem divas vietas. Un izskatās pēc ķēma. Tur viņam bija taisnība. Automobiļa sākotnējais krāsojums bija metāliskā bronzas krāsā, bet laika gaitā tas bija izbalējis līdz blāvi brūnam tonim. Plastmasas instrumentu panelis bija ieplaisājis, priekšējie sēdekļi - izjodzījušies, bet atpakaļskata spogulis bija piestiprināts ar līmes pikām, kas izpūstas ar Keilijas līmes "pistoli". Ar vienu galonu9 degvielas šis auto nobrauca divpadsmit jūdzes (pa šoseju) un nedēļā patērēja divas kvartas10 eļļas.

Vārdu sakot, šis auto bija pilnīgi nepareizs - no vides aizsardzības, estētikas un tehnikas viedokļa. Tomēr Denijam tas patika. Viņš auto bija saņēmis kā dāvanu no vectēva (kurš bija to rūpīgi kopis ilgus gadus, līdz vecāmāte paziņoja, ka vairs tajā nesēdīsies iekšā), tāpēc nekas par to nebija jāmaksā. Un kāda tam bija skaņa! Pagriežot aizdedzes atslēgu, motors atdzīvojās ar rēcienu - ar īstu rēcienu.

Protams, to novietot stāvēšanai bija tikpat viegli kā traktora piekabi, taču, ja vien izdevās atrast vietu, Denijs bija iemanījies to darīt itin veikli. Viņam bija nekļūdīga platības un automobiļa izmēru izjūta, tāpēc viņš prata iespraukties šaurās stāvvietās bez acīmredzamas piepūles, taču Keilijai reizēm no bailēm ļodzījās ceļi.

Ielīgojis nelielajā stāvlaukumā galerijas sētas pusē, Denijs novietoja Briesmoni līdzās lana "Z-3 Roadster". Izskatījās, it kā milzenis būtu novietots Rodeo ielā - un Denijam bija jāatzīst, ka tas viņam sagādā zināmu gandarījumu.

Galerijā viņš ieraudzīja Ianu stāvam blakus kādai apmēram piecdesmit gadu vecai sievietei - viņš bija atspiedis zodu dūrē, bet elkoni atbalstījis uz otras rokas. Viņi abi cieši vēroja kādu mazu, ņirbošu akvareli, kurā bija attēlots lietus šaustīts pīļu dīķis. Visbeidzot Ians pacēla rokas un nomurmināja kaut ko par "gredzenveida kompozīciju".

Laiks vilkās gausi.

Apmēram pusstundu Denijs pavadīja zālē, palīdzēdams sievietei baltā linu kostīmā izvēlēties gleznu, kas "izceltu" cinobra krāsu mēbeļu auduma gabalā, ko viņa bija paņēmusi līdzi. Ians nespēja tam noticēt un izbrīnā iepleta acis ikreiz, kad sieviete pacēla auduma paraugu te pie viena, te cita mākslas darba, neizlaižot pat Raušenberga" litogrāfiju, kuras cena bija piecciparu skaitlis. Pēc tam atlikušo pēcpusdienas daļu Denijs pavadīja, iepakodams pārdotos mākslas darbus, aizpildīdams nosūtīšanas veidlapas un… mocīdamies pretrunās. Te nu viņš niekojās par deviņiem dolāriem stundā, lai gan varētu nopelnīt desmitreiz vairāk, okšķerēdams Belzera uzdevumā. Taču viņš labi zināja, ka nedrīkst pamest šo "ikdienas darbu". Privātdetektīva darbs bija neprognozējams, un, darbojodes individuāli, viņa vienīgais klients varēja jebkurā brīdī pārtraukt izmeklēšanu. Turklāt, Denijs atgādināja sev, viņš nevēlas aizvainot lanu, lai gan viņš nav Denijam patīkamākais cilvēks (un pat ari ne patīkamākais galerijas īpašnieks).

Piecos Denijs palīdzēja Ianam aizslēgt dunas un pievienojās blīvajai satiksmes straumei ļod lēnā braucienā uz Fērfaksas apgabalu. Pavadījis ceļā stundu un četrdesmit divas minūtes, Denijs beidzot tomēr nokļuva Kriša Terio lauku mājā. Viņš izkāpa no auto un, juzdamies kā noziedznieks, devās izņemt no tvertnes atkritumu maisus. Uz mirkli viņam ienāca prātā, ka varbūt ir kāda iespēja iekļūt mājā un, ticis iekšā, viņš varētu lēni un nesteidzīgi izpētīt profesora darba materiālus. Tomēr ne. Svešu atkritumu pievākšana nav nekāds lielais grēks, bet pavisam kas cits būtu ielauzdes citu mājā un okšķerēt mapēs. Kamēr atkritumi atrodas ielas malā, tos var ņemt katrs, kas grib. Tie skaitās kopīgs īpašums.

Tāpēc viņa rīcību nevar uzskatīt par ielaušanos. Tieši pretēji - Denijs gan to vēl nekad nebija darījis, taču "miskastu revīzija" nav nekas neparasts. Katrā detektīvu firmā ir cilvēks, kas ar to nodarbojas.

Ar šausmām viņš ieraudzīja, ka maisi atrodas pāris collu dziļā ūdenī. Par laimi, neviens no tiem nebija saplīsis. Viņš aizvilka maisus pāri zālienam uz mašīnu, atvēra bagāžnieku un iesvieda tajā guvumu. Tad brauca atpakaļ uz Adamsmorganu, viegla pūstošu augļu smārda pavadīts.

No rīta viņš vietējā "CVS" veikalā nopirka burku "Vicks VapoRub", tad pārgāja pāri ielai uz "Martin's" saimniecības preču veikalu. Tur viņš iegādājās pāris plēves gabalu, paciņu gumijas cimdu un "vismodernāko" gaisa atsvaidzinātāju ar nosaukumu "Ozium". Tad aizstiepa visus pirkumus uz divus kvartālus tālāk novietoto Briesmoni un brauca uz darbnīcu.

Tā atradās kādreizējā universālveikala trešajā stāvā Floridas un Desmitās ielas stūrī Ziemeļaustrumu rajonā. Izlaupīta un saspridzināta pēc M. Lutera Kinga slepkavības, šī ēka bija kļuvusi par grafiti apķēpātu ķieģeļu graustu. Vecos akmens pamatus apjoza gružu un saplēstu stiklu kaudzes, tuvumā pastāvīgi apgrozījās neskaitāmi sīki narkotirgoņi un panīkuši dzērāji.

Lai cik nožēlojama nebūtu šī ēka, pati darbnīca bija gaismas pārpilna un neparasti plaša. Turklāt par smiekla naudu. Lai gan pirmais stāvs jau pirms divdesmit gadiem bija aizmūrēts ar ķieģeļiem, visus pārējos stāvus rotāja milzīgi logi, pa kuriem pavērās skats pāri geto uz pilsētas nomalēm.

Denija "ateljē", kā Keilija jokojot to sauca, atradās ēkas ziemeļrietumu stūri - taisnstūrveida telpa ar desmit pēdu augstiem griestiem un veselu rindu logu no grīdas līdz griestiem abās ārējās sienās.

Telpas ziemeļrietumu stūrī bija ierīkots Denija "kabinets" - to piepildīja vecs tērauda rakstāmgalds, noplucis dīvāns un apdilis ādas krēsls. Blakus uz sagrabējuša dokumentu skapja bija novietots televizors, bet dažas pēdas tālāk uz letes pie mazas izlietnes stāvēja elektriskā tējkanna.

Šī telpa bija Hemingveja savulaik aprakstītās "tīrās, labi apgaismotās telpas" industriāla līdziniece, tikai par "spodru" gan to nevarētu nosaukt. Dēļu grīdas bija notraipītas ar krāsām, it kā Džeksons Poloks12 būtu pārcietis lēkmi, turot abās rokās krāsu otas. Vienā telpas stūri atradās metināšanas aparāts līdzās samudžinātu armatūras stieņu kaudzei, kuras skulpturālo ieceri De- nijs vairs neatcerējās (ja vien viņš to kādreiz vispār bija zinājis). Otrā telpas pusē Dž. Edgara Hūvera ziepjakmens krūšutēls - piemiņa no Denija koledžas laikiem - ar stingu skatienu raudzījās pasaulē aiz logiem. Kāds pusducis audeklu bija atslieti pret sienu blakus durvīm, kuras izskatījās tā, it kā tās būtu tikušas izgāztas - un ne vienreiz vien. Lielākā daļa šo gleznu bija tapušas pirms vairākiem gadiem, kad Denijs bija tikko beidzis koledžu un dzīvoja Maljorkā kopā ar skaistu (tikai mazliet neprātīgu) holandiešu mīmi.

Iegājis darbnīcā ar Terio atkritumiem un "Martin's" pirkumiem, Denijs pēkšņi atcerējās, ka ir pēdējais laiks pārskatīt visus darbus, kas atrodas šeit, un tos, kas aizdoti draugiem. Tad viņš zinās, ar ko rēķināties, kad pienāks laiks rīkot izstādi galerijā "Neons".

Nometis atkritumu maisus uz grīdas, viņš ieslēdza televizoru (radio bija sabojājies) un pārlaida skatienu telpai. Kas te ir? Ko no tā visa var rādīt izstādē? Dažas stiepļu skulptūras, pāris kolāžu, topoša "instalācija", kuras centrs ir izteiksmīgs balts siluets uz grīdas. Sākumā tas šķiet kā ar līmlenti uz grīdas apzīmēts slepkavības upura ķermeņa apveids. Taču, aplūkojot tuvāk, parādījās kas cits - pat veselas divas savādības. Izaugums plecu daļā, kas varētu būt spārni vai to aizmetņi, un rūpīgi uzgleznota plauksta atmestas rokas galā. Spārni un plauksta radīja neizprotamu un mulsinošu iespaidu, jo skatītājs nevarēja droši zināt, vai tie ir topoši vai izzūdoši. Vai tās ir atliekas - vai zīmes? Vai šī būtne ir kritusi - vai gatavojas celties gaisā? Pat Denijs to nezināja.

Viņš bija gandrīz veselu nedēļu nopūlējies, lai pareizi izveidotu siluetu (un plaukstu), un tagad viņš gribēja nopirkt sarkanus mirgojošus policijas mašīnu bākuguņu lukturus. Kad pār šo tēlu šaudīsies zibošas gaismas un fonā skanēs Hendeļa "Mesija", instalācijas radītais iespaids būs satriecošs. Un varbūt ne tikai.

Vēl ir ari "Bābele II".

Denija jaunākais darbs, kas, saules apspīdēts, stāvēja telpas vidū, bija spokains un tomēr arī nenoliedzami skaists - caurspīdīga pilsēta ar noslēpumaino hologrammu pašā tās sirdī. Dienas gaismā šis gaisā vīdošais attēls vēl vairāk radīja viņa iecerēto rē- gaino iespaidu - bālganā un izplūdusī hologramma bija kā satraucoša halucinācija.

Viņš atrāva logus, izklāja uz grīdas plēvi un iesmērēja katrā nāsī mazliet "Vicks VapoRub" - cerībā, ka ziede nomāks skābeno smaku, kas plūda no atkritumiem. Pēc tam izbēra vienu no maisiem uz plēves un uzvilka rokās vienreizlietojamos gumijas cimdus.

Šie atkritumi sen vairs nebija svaigi, taču nebija ari tik ļauni, kā viņš bija baidījies. Izskatījās, ka Terio varbūt bijis veģetārietis. Vismaz gaļas atlieku maisos nebija, tātad nebija ari tārpu. Toties mušas gan bija - vesels mākonis pacēlās gaisā un sāka riņķot virs plēves paklāja.

Denijs ar slotaskātu pamaisīja gružus, irdinot tos, lai redzētu, vai nav kādu medicīniska rakstura atkritumu. Ko viņš varēja zināt - varbūt Terio bija narkomāns, diabētiķis vai hemofīlijas slimnieks. Taču nebija redzamas ne adatas, ne pārsēji, ne arī citi priekšmeti, kas varētu būt nokļuvuši saskarē ar asinīm. Visvairāk bija dažādu iepakojumu - tukša "Cherios" kaste, olu režģis, daži jogurta trauciņi, dažas nolobītas kukurūzas vālītes, melnas no pelējuma. Bija kafijas biezumi un "Melitta" filtri, dažas saspiestas kokakolas bundžas un pusducis "Dasani" ūdens pudeļu. Sagumzīta kurpju kaste, kurā kādreiz atradušās "Nike Predator" (desmit ar pusi izmērs), un daudz vecu avīžu. Viņš nav bijis otrreizējās pārstrādes piekritējs, Denijs nodomāja.

Svarīgāks atradums bija dažas rokrakstā rakstītas zīmītes, līm- lapiņas ar tālruņu numuriem, atgādinājumiem, īsiem sarakstiņiem (sviests, puravi, jogurts, maize), aploksnes un rēķini, reklāmsūtīju- mi, katalogi un kredītkaršu kvītis. Denijs atlika visus papīrus pie malas, lai izpētītu tos vēlāk. Pašlaik svarīgāk bija pēc iespējas ātrāk iedabūt atkritumus atkal maisos un ārā uz ielas, kamēr smaka nav pārņēmusi visu darbnīcu.

Tikai tagad viņš pamanīja, ka televizorā ieslēgts Keilijas "dzimtais" kanāls - MSNBC, kur pāris analītiķu spriedelēja par "bāzes punktiem" un gaidāmo federālo sanāksmi. Keilijai MSNBC bija aizraujošāks nekā "L/2" koncerts. Dzīvoklī šis TV kanāls, šķita, bija ieslēgts nepārtraukti, un viņa draudzene kā apburta sekoja vērtējumu paisumiem un bēgumiem, godkāriem centieniem un e-komercijas jaunumiem, "Doiv" indeksu vidējām vērtībām.

Pirmo reizi apjautis, ka viņas interese par finansēm ir ne tikai darbs, bet arī aizraušanās, viņš to uztvēra ar aizdomām - it kā būtu uzzinājis kādu tumšu noslēpumu. Denijam šķita, ka šāda

Keilijas interese varētu liecināt par kādu nopietnāku viņas rakstura trūkumu - proti, alkatību - un šāda nosliece īsti labi neiederētos nākotnes dzīvē kopā ar mākslinieku. Taču drīz vien viņš saprata - lai gan Keilijas aizraušanās ar finansēm, protams, ir saistīta ar naudu, tai nav nekā kopīga ar patēriņu. Viņa neinteresējās par iepirkšanos. Keilijai akciju tirgi bija sava veida sacīkšu skrejceļi, kur viņai bija jāsasniedz tālredzības un analīzes spēju rekordi. Pad nauda bija dkai rezultātu mērvienība, līdzīgi tiesnešu hronometram.

Denijs to visu saprata, tomēr nespēja pievienoties Keilijas jūs- mošanai - ne par pašu tirgu, ne TV kanāliem, kas to atspoguļo. Viņam MSNBC bija drīzāk kā vizuālas miega zāles - runājošas galvas, kas nemitīgi kaut ko dudina virs neizprotamu sarkanu un zaļu simbolu virknes. Viņš labprāt būtu pārslēdzis kanālus, bet rokas bija netīras. Vismaz kaut kāda skaņa fonā bija, turklāt tāda, kurai pavisam viegli var nepievērst uzmanību.

Drīz viņš bija ticis galā ar vienu maisu un sastūmis "atradumus" vienā plēves malā. Sabāzis pārējo atpakaļ maisā, viņš cieši aizsēja sarkano aizvelkamo auklu un nolika maisu sānis. Tad izbēra uz plēves otra maisa saturu un, notupies uz grīdas, sāka šķirot drazas, laiku pa laikam paceļot skatienu uz televizoru.

Skaitļi ekrānā lielākoties bija zaļi - tas bija labi, jo tas nozīmēja, ka Keilija pārnāks mājās labā garastāvoklī. Viņam ienāca prātā, ka būtu jauki izveidot kādu darbu, izmantojot Volstrīta simbolus. Varbūt viņš varētu radīt instalāciju ar kādu akciju kursu rādītāju. Panākt, lai tas viļņojas, nevis rit. Vai ari ne tikai viļņojas? Varbūt uzlikt to uz pieres kādam vīram smalkā biznesa uzvalkā? Un nevis kuram katram vīram - Vīram cilindrā no Magrita slavenās gleznas.

Varbūt tomēr ne. Tas būtu pārāk pašsaprotami.

Drīz viņš jau bija gandrīz pabeidzis otrā drazu maisa izskatīšanu, pie sevis gudrojot par akciju kursu rādītāju. Vai viņam būtu jālūdz "Dow Jones" atļauja, lai varētu to izmantot? Vai arī viņš varētu to gluži vienkārši ierakstīt videokasetē un tad ar to paspēlēties - savā jaunajā videomontāžas iekārtā.

Tiesa gan, viņam tādas nav. Vēl nav. Pagaidām viņš Belzera uzdevumā bija nostrādājis četrpadsmit stundas - tas nozīmē tūkstoš četrsimt dolārus. Tā ir liela nauda tik īsam laikam, tomēr vēl tikai piliens jūrā. Viņam vajag divdesmit tūkstošus - vai piecpadsmit, ja izdosies dabūt iekārtu par vairumtirdzniecības cenām.

Šī doma lika viņam piebremzēt - burtiskā nozīmē. Šo uzdevumu veicot, nebija jāsteidzas. Galu galā - var taču rīkodes mierīgi. Un rūpīgi. Nopūdēs viņš pievērsa skatienu televizoram un ieraudzīja kādu korespondentu stāvam pie filmā "Pa naža asmeni skrejošais" redzētam cietoksnim līdzīgas ēkas. Kas tā ir par vietu? - Denijs nobrīnījās, kamēr korespondents stāstīja viņam, ka Silīcija ielejas iemītniekus satriekusi CTO13 slepkavība.

Denijs nezināja un pat negribēja zināt, kas ir CTO, bet šī ziņa piesaistīja viņa uzmanību, jo MSNBC nav tas televīzijas kanāls, kas stāstītu par slepkavībām.

Korespondents, matiem plīvojot, saulē piemiedzis acis, stāvēja līdzās plāksnei ar uzrakstu VSS. "…kalnos, un tāpēc jāteic, ka šejienieši ir dešām pārbijušies, un ne tikai tāpēc, ka šis uzņēmums, kā zināms, meklēja investīcijas, taču šādi notikumi padara naudas aizdevējus tramīgus. Policija ziņo, ka Peitela kungs tika atrasts šorīt agri no rīta pavisam attālā Modžavas tuksneša nostūrī, nomaļā vietā, kur cilvēki reti iegriežas - pat tūristi. Varas iestādes atzīst, ka upura atrašana - kurš bija ar optiskās šķiedras vadu piesiets pie džošua koka14 un acīmredzot spīdzināts, - ir īsts brīnums, turklāt tas notika tik ātri."

Peitels?

Ekrānā atkal parādījās TV studija, kur izskatīga aziātiskas izcelsmes sieviete jautāja:

"Ko par to saka uzņēmums, kurā Peitela kungs strādāja? Vai viņi ir snieguši paziņojumu?"

"Vēl ne, Pema."

Denijs kā apstulbis raudzījās ekrānā ar muļķīgu smaidiņu sejā. Nevar būt! Tas ir kāds cits - noteikti kāds cits!

Joprojām nespēdams atraut skatienu no televizora ekrāna, Denijs vēroja, kā no ēkas iznāk pusmūža vīrietis tumšā uzvalkā, un viņam tūlīt uzklūp korespondents. Vīrietim bija kupli rudi mati un šaudīgs skatiens, un bija skaidri redzams, ka viņš grib aizbēgt, taču kameras objektīvs turēja viņu gūstā kā ar starmešiem apžilbinātu briedi.

"Vai jūs pazināt upuri?"

Tādu Peitelu droši i'ien ir simtiem, nodomāja Denijs. Bobs, Ravi, Omārs…

"Visi pazina Džeisonu." Ko?! Džeisons?! "Mūsu uzņēmums nav tik liels. Vai jūs mani atvainotu…"

"Viņš bija VSS tehnoloģiju direktors, vai ne?" jautāja korespondents.

"Jā," vīrietis atbildēja, skatienam šaudoties pa labi un pa kreisi, it kā meklējot glābiņu.

"Vai jūs varat pastāstīt, pie kā viņš strādāja?"

"Nē." To pateicis, vīrietis pazuda no kadra.

Velna milti, nodomāja Denijs. Vai Belzers to zina? Varbūt jāpiezvana viņam. Vai drīzāk ne. Vairāku Džeisonu Peitelu pastāvēšanas iespējamība Kalifornijā ir niecīga, taču tas nav izslēgts. Pirms jaunumu (ja tie tādi ir) pavēstīšanas Belzeram jāpārliecinās, vai noslepkavotā vīra tālruņa numurs ir tāds pats kā tas, uz kuru zvanīja Kriss Terio.

Denijs gan ne mirkli nešaubījās, ka tas ir tas pats cilvēks. Citādi nevar būt. Divi cilvēki gājuši bojā drausmīgā nāvē. Viens spīdzināts, otrs iemūrēts. Varbūt tālruņa zvani bija tikai sagadīšanās, bet Denijs tā nedomāja. Lai ko ari kāds apgalvotu, "cigārs" gandrīz nekad nebija vienkārši tikai cigārs.

Bet vispirms jāpabeidz iesāktais.

Novērsies no televizora, viņš atkal ķērās pie atkritumiem, izņēma Džordža Meisona futbolkomandas spēļu sarakstu, ķīniešu restorāna līdzņemamo ēdienu ēdienkarti un lūgumu vēstules no "Greenpeace" un Paralizēto veterānu asociācijas. Visbeidzot viņš pēdējo reizi apmaisīja drazas ar slotaskātu, tad sastūma tās atpakaļ maisā un aizsēja to.

Plēve bija gluma no augu gļotām. Denijs iedomājās, ka to varētu notīrīt, bet tad nolēma, ka prātīgāk būs no tās atbrīvoties. Tāpēc viņš iegrūda plēves loksni un gumijas cimdus trešajā maisā un nonesa visus trīs maisus pa rezerves kāpnēm pagrabā un no turienes - uz ielas.

Atgriezies viņš paostīja gaisu un izņēma "Ozium" baloniņu. Vēcinādams to pa gaisu kā diriģenta zizli, viņš apsēdās uz grīdas un sāka izskatīt savāktos papīrus.

Lielākoties nekā interesanta tajos nebija. Pāris kredītkaršu piedāvājumu, daži pazīstami katalogi, caurumotas kvītis par Terio

veiktiem maksājumiem "Virginia Power", "AOL", "Sprint" un "DirecTV". Fērfaksas apgabala bibliotēkas atgādinājums par nokavētu atdošanas termiņu grāmatai "Radīšanas mūžīgie dzinēji".

Tad viņš to pamanīja. Atkritumos samirkušu "FedEx" kvīti ar deviņpadsmitā jūlija datumu. Tā bija tā pati diena, kad Terio bija zvanījis Džeisonam Peitelam un kādam vīram Turcijā, tā pad diena, kas bija minēta "Washington Post" rakstā, - un arī tā pad diena, kad Terio, spriežot pēc "Home Depot" čeka, bija iegādājies materiālus savam pašdarinātajam kapam. Denijs pieslējās sēdus un mēģināja izlasīja kvīd.

Saņēmējs: Pjero Inzaghi, S. J.

Adrese bija mitrumā izplūdusi, tinte izšķīdusi, tomēr, samie- dzis acis, viņš izburtoja uzrakstīto:

Via delta Scrota N. 42, A

Roma, Itālija

Šis vīrs, vārdā Inzaghi, droši vien ir priesteris - jezuīts, spriežot pēc uzvārdam pievienotajiem burtiem. Varbūt sens draugs - Denijs nodomāja - vēl no tiem laikiem, kad pats Terio bija priesteris. Denija skatiens slīdēja tālāk, kur zem saņēmēja adreses bija norādīta muitas informācija.

Paku skaits: 1 Kopīgā masa: 7,8 mārciņas Preces apraksts: dators IBM Thinkpad (lietots) Kopīgā muitas vērtība: 900 dolāru

Jēziņ, dieviņ! - Denijs nodomāja. Par to gan Belzers priecāsies! Tas tik būs…

Velns parāvis!

Viņš pēkšņi apjauta, ka izmeklēšana beigusies. Viņam necik daudz nav atlicis, ko darīt. Klients nevēlējās, lai viņš zvana kādam no cilvēkiem, kuru saistību ar nelaiķi viņš bija noskaidrojis, - Rol- vāgam, Barzanam vai Peitelam. Un īpašuma izsole tā kā tā notiks pēc diviem mēnešiem. Varbūt Belzers vēlēsies, lai viņš piedalās solīšanā, taču tas arī būs ne vairāk kā pāris stundu darbs. Bet klēpjdators atrodas Itālijā. Un arī klients ir no Itālijas. Tātad tas arī ir viss. Acīmredzot no šā brīža Belzers pārņems lietu savās rokās.

Stāsta beigas.

Beigas.

SESTĀ NODAĻA

Tikai tā nebija. Tās nebija beigas.

Vēl bija jāuzraksta ziņojums un jānoskaidro daži pēdējie jautājumi. Apsēdies pie rakstāmgalda, viņš atvēra intemetā "FedEx" sūtījumu izsekošanas lapu, lai uzzinātu, vai Terio dators ir nokļuvis Romā. Tā arī bija.

Pēc tam bija jānoskaidro, vai Kalifornijā nogalinātais Džeisons Peitels ir tas pats, kuram Terio bija zvanījis.

Ir vairākas iespējas to uzzināt, Denijs nodomāja. Piemēram, viņš var piezvanīt uz Deitonas datu avota iedoto numuru un paklausīties, kas atbildēs. Tomēr ne. Ja tas ir tas pats Džeisons Peitels, tad neviens neatbildēs vai arī klausuli pacels policisti - un tas var visu sarežģīt.

Drošāka rīcības metode, ko viņš arī izvēlējās, bija tā Džeisona Peitela, kura tālruņa numurs viņam bija, kredīta pārbaude. Protams, īsti likumīgi tas nebija. Kredītu ziņojumus drīkstēja izsniegt tikai dažiem prasītājiem - tos varēja saņemt namīpašnieki, kas izīrēja dzīvokļus, darba devēji, kā arī apdrošināšanas sabiedrības, parādu iekasēšanas aģentūras un uzņēmumi, kas piešķir klientiem kredītu. Bez tiem un paša kredītvēstures īpašnieka nevienam citam šādas ziņas nebija pieejamas - vismaz teorētiski.

Toties praksē bija tikai jāizveido fiktīvs konts kādā no kredītu ziņojumu aģentūrām. Firmai "Fellner Associates" bija vairāki šādi konti, kuros tika izmantoti tādi nosaukumi kā, piemēram, "Frenklina nekustamie īpašumi", "Pirmā Manasas Investīciju banka" un "Herimana universālveikali". Denijs dažkārt izmeklēšanas vajadzībām bija veicis šādas kredītu pārbaudes, tāpēc viņam ātri vien izdevās atrast vajadzīgo paroli kādā no vecajiem bloknotiem.

Viņš devās uz "Experian" vietni un ievadīja trūcīgās ziņas, kas bija viņa rīcībā - Peitela vārdu un uzvārdu, kā arī no Floridas uzzināto tālruņa numuru. Tad noklikšķināja vienā no ekrānā redzamajiem lodziņiem, norādot, ka vajadzīga ir tikai teksta "augšējā rinda". Šādi viņš uzzinātu tikai Peitela pašreizējo adresi un darbavietu, bet ne finanšu informāciju, un ar to viņam pietika. De- nijam nebija nekādas vajadzības noskaidrot, cik Peitels pelnīja un vai viņš laikus maksāja rēķinus. Viņš tikai gribēja zināt, vai šis cilvēks ir ticis nomocīts līdz nāvei.

Ievadījis datus, Denijs nospieda taustiņu IEIET, atlaidās krēslā un gaidīja. Pēc brīža ekrāns nomirgoja un parādījās informācija - Peitela vārds, uzvārds, adrese un tālruņa numurs. Pēc tam vārdi:

Very Small Systems, Inc. Tehnoloģiju direktors

jēziņ, viņš nodomāja. Tas ir tas pats cilvēks.

Vispirms viņš gribēja zvanīt Belzeram. Taču Sanfrancisko vēl bija pārāk agrs rīts, tāpēc viņš nolēma nogaidīt. Viņš pat mēģināja izmest visu šo notikumu no galvas.

Izņēmis no rakstāmgalda augšējās atvilktnes nelielu piezīmju grāmatiņu, viņš to pāršķirstīja, līdz atrada meklēto - skulptūru, gleznu, litogrāfiju un citu darbu sarakstu, galerijās izvietoto un draugiem aizdoto darbu uzskaitījumu. Pavisam to bija piecpadsmit, no kuriem kādi deviņi vai desmit viņam pašam vēl patika. Pievienojot studijā esošos darbus un tos, kas bija viņa dzīvoklī, viņš varbūt varēs savākt divdesmit izstādes cienīgus darbus.

Pārgājis pāri telpai pie logu rindas, kas atradās pie tālākās sienas, viņš raudzījās pāri koku galotnēm, nemaz tās īsti neredzot. Iztēlē viņš izstaigāja galeriju "Neons", iekārtojot izstādi. Galeriju veidoja divas lielas telpas ar ļoti augstiem griestiem un mazāka telpa otrajā stāvā. Lielākā daļa viņa darbu glīti ietilptu vienā no lielajām zālēm, atvēlot dažus pārpalikumus augšstāvam. Taču visu galeriju aizpildīt viņš nekādi nespēja - ar esošajiem darbiem.

Varbūt labi vien ir, ka Belzera izmeklēšana beigusies. Man steidzīgi jāķeras pie darba.

Uz mirkli atmiņā atausa Lavinijas vēsais, vērtējošais skatiens, asinssarkanās lūpas un lietišķais tonis.

'Tev taču ir gana daudz darbu?"

Šodien ir - kāds datums? - desmitais augusts. Izstāde būs piektajā oktobrī. Tātad viņam ir gandrīz divi mēneši laika. Tiesa gan, katru nedēļu divdesmit stundas jānostrādā Iana galerijā. Ja viņš no turienes neaizies. Viņš uz brīdi apsvēra šo iespēju. Varbūt tā būtu pat labāk. Izstāde ir svarīgāka par visu, ko viņš dara galerijā. Bet no otras puses - cik ir viņa bankas kontā? - tūkstotis. Kaut ko viņš saņems arī no Belzera. Pārāk maz. Un, gatavojot izstādi, viņam būs papildu izdevumi. Tas nozīmē - ja viņš aizies no Iana galerijas, viņam būs jāiztiek no… Keilijas žēlastības. To gan viņš nevēlējās.

Visvairāk viņam vajadzēja videoiekārtu. Ar to viņš varētu paveikt tik daudz. Taču tas laikam nebija lemts. Viņš bija Belzera uzdevumā nostrādājis apmēram divdesmit piecas stundas - ar to nepietika pat saņemtā avansa atpelnīšanai. Viņam vēl bija jāuzraksta ziņojums, un bija ari neliela cerība, ka Belzers vēlēsies, lai viņš piedalās izsolē un mēģina nosolīt dokumentu skapjus. Tā varbūt viņam izdosies savākt pavisam trīsdesmit stundas. Apmēram pusi no summas, kas nepieciešama pirmajai iemaksai par labu sistēmu.

Sarūgtināts viņš paņēma stiepļu griežamās šķēres un sāka pārstrādāt mobilo objektu, ko bija atlicis malā iepriekšējā nedēļā. Tas bija ļoti smalks darbs, ko viņš bija izgatavojis no biezas vara stieples, sakrokojot un salokot to līdzīgi gleznotam Alberta Einšteina portretam. Piekārts pie griestiem neilona auklā, mobilais objekts lēni griezās ap savu asi, visai pasaulei izskatīdamies kā uzzīmēts tieši gaisā. Tas bija interesants eksperiments, un Denijs ar to lepojās, tikai, lai tas būtu pārliecinošs, tam jāizskatās nevainojami no visām pusēm. Lai kā arī objekts pagrieztos un lai kur arī stāvētu skatītājs, nedrīkst būt ne mazāko šaubu - tas ir Einšteina attēls.

Bet tas vēl nebija panākts. No aizmugures tas vairāk atgādināja Džeriju Garsiju15 . Ar šķērēm un knaiblēm Denijs locīja stiepli uz visām pusēm, vienuviet pievienojot metāla pavedienu, citur to noņemot. Drīz viņš bija pilnībā iegrimis darbā, aizmirsis visu. Bija tikai paša rokas un stieples šajās rokās - tēls, apveids, pārsteigums.

Viņš strādāja gandrīz stundu, līdz - gluži piepeši - pacēla skatienu un atgriezās realitātē. Šī pāreja bija tik dziļa un momentāna kā peldētājam, izlaužoties caur ūdens virsmu un nokļūstot no vienas valstības citā. Viņš atkāpās, piešķieba galvu un vēroja objektu. Tad apgāja tam apkārt. Nav slikti, viņš secināja. Mazāk pēc Džerija. Vairāk pēc Alberta.

Taču tagad viņš nokavēs darbu, ja nepasteigsies. Viņam bija jābūt galerijā vienos, bet tagad jau bija bez ceturkšņa viens. Tomēr viņš vēl mirkli aizkavējās, lai skumji paraudzltos uz "Bābeli II". Tas bija labākais darbs, ko viņš jebkad bija radījis. Tas noteikti jāparāda izstādē. Tomēr joprojām nebija skaidrs, kā to pārvietot neizjaucot.

Visu atlikušo pēcpusdienu viņš strādāja galerijā. Piezvanīja Keilija. ("Tev zvana," lans nīgri norūca.) Viņa teica, ka ilgāk aizkavēsies darbā. Viņa pastāstīja arī, ka ir spiesta atteikties no nedēļas nogales plāniem. Rīt viņai būs jābrauc uz Sietlu - kaut kāda ārkārtas situācija galvenajā birojā.

Pēc tam, kad bija iegriezies Džeiks, lai aizņemtos divdesmit dolārus, lans neizturēja un uzklupa Denijam ar samocītā tonī izteiktiem pārmetumiem par "personiskiem tālruņa zvaniem un apmeklētājiem darbavietā". Denijs pacietīgi klausījās, laiski rotaļādamies ar gredzeniem ausī un klusībā juzdams nožēlu par šo puisi, kurš pat nespēj paskatīties viņam acīs. Gandrīz kauns klausīties. Viņam jau sāk trūkt elpas.

"Labi," Denijs atbildēja, kad lans it kā bija beidzis savu sakāmo. "Neuztraucies."

Tas viņu atkal aizkaitināja.

"Neuztraukties?" lans iesēcās. "Es neuztrauktos, ja…" Un tā tālāk.

Denijs vairs neklausījās, bet, kad lans beidzot bija visu pateicis, tomēr nespēja noklusēt.

"Atceries," viņš atgādināja, "tu man maksā tikai deviņus dolārus stundā."

ja lans nebūtu iztērējis visus spēkus iepriekšējā dusmu izvirdumā, Denijs nodomāja, tad tagad viņš uzsprāgtu.

Pēc darba Denijs iegriezās "Mixtec" notiesāt porciju risu ar pupiņām, noskalojot to ar pāris pudelēm "Negra Modelo".

Tad viņš atgriezās dzīvoklī, uzrakstīja ziņojumu un, izmantojot programmu "Quick Books", pievienoja tam savus izdevumus un nostrādātās stundas. To paveicis, viņš piezvanīja Belzeram, lai pastāstītu par Terio atkritumos atrasto "FedEx" kvīti.

"Lieliski pastrādāts," Belzers viņu uzslavēja. "Tas bija ļoti gudri."

"Paldies!"

"Un viņš aizsūtīja datoru uz Romu?"

"Tieši tā," Denijs atbildēja. "Priesterim vārdā Inzaghi."

"Inzaghi… Un kā jūs zināt, ka viņš ir priesteris?"

'Tāpēc, ka pēc viņa uzvārda ir burti S. J." Kad advokāts neatbildēja, Denijs piebilda: "Society of Jesus'6 . Tas nozīmē, ka viņš ir jezuīts."

"Zinu, ko tas nozīmē," atbildēja Belzers. "Es tikai domāju… Roma."

"Skaista pilsēta," Denijs pajokoja, "ja jums vajadzīgs kāds, kas apciemo krietno svēto tēvu… Esmu jūsu rīcībā."

Viņam par lielu pārsteigumu, uz šo ierosinājumu atbilde bija ilgs klusuma brīdis. Beidzot Belzers ierunājās:

"Man šķita, ka jūs nerunājat itāliski."

Denijs iesmējās.

"Es nerunāju, ja nu vienīgi - protu pasūtīt pastu. "Penne pen- tie penne. Vino."" Viņš apklusa. "Tas būtu - trīs porcijas penne un… hmm, mazliet vīna."

Belzers klusi iesmējās.

"Es par to padomāšu," viņš apsolīja. "Piezvanīšu jums no rīta."

Jā, kā tad, Denijs nodomāja. Gaidīšu ar nepacietību.

Viņš zieda marmelādi uz grauzdētas maizītes, kad pēkšņi iezvanījās tālrunis. Viņam par bezgalīgu pārsteigumu, tas izrādījās Belzers.

"Es tā padomāju," jurists teica, "varbūt tā pat būtu priekšrocība."

"Kas?"

"Tas, ka jūs esat amerikānis. Tik ļoti tipisks amerikānis. Un nezināt valodu."

Denijs sarauca pieri. Vai viņš runāja nopietni?

"Es īsti nesaprotu. Kā gan tas varētu palīdzēt? Es pat nevarētu pajautāt viņam par datoru. Mēs taču runājam par to - vai ne? Par priesteri - un datoru?"

"Protams! Bet, ja jums būtu ļoti pārliecinoša loma - un atbalsts ar tālruņa zvanu? Jūs varētu pateikt priesterim, ka esat detektīvs - policijas detektīvs, kas izmeklē Terio kunga nāvi."

Šis ierosinājums bija tik negaidīts un pārsteidzošs, ka Denijs, lai gan dzīvoklī atradās viens, savilka seju izbrīna grimasē. Jūs noteikti jokojat, viņš nodomāja, klusuma brīdim starp viņiem ieilgstot.

Pēc mirkļa Belzers ierunājās:

"Den?" '

"Jā…"

"Es tikai gribēju teikt…"

"Es ar… neko tādu nenodarbojos," Denijs paskaidroja.

"Kā nu ne," Belzers iebilda. "Tieši ar to jūs nodarbojades. Vai tad jūs neizlikāties par mājas pircēju, kad zvanījāt nekustamo īpašumu aģentei?"

"Jā, protams, bet tas ir pavisam kas cits nekā uzdošanās par policijas virsnieku. Vienā reizē tie ir nekaitīgi meli, bet otrā - kriminālnoziegums."

"Tikai ne Itālijā," paskaidroja Belzers. "Fērfaksas apgabala šerifa vietniekam Romā nav it nekādas varas, tāpēc uzdošanās par tādu būtu drīzāk ekscentrisks izlēciens, nevis noziegums. Jūs taču neapgalvosiet, ka jums ir kāda juridiska vara… ne gluži." Belzers bridi klusēja, tad turpināja: "Un nezaudēsim mūsu galveno mērķi. Zerevans Zebeks tiek noķengāts visā Eiropā, un tas viņam liek zaudēt miljonus. Viņš to var atļauties, tas ir jāatzīst. Viņš ir ļoti bagāts cilvēks. Taču viņš nav vienīgais, kas no tā cieš. Kad notiek uzbrukumi tādam uzņēmumam kā "Sistemi di Pavone", kaitējums dek nodarīts daudziem cilvēkiem. Piegādātāji zaudē naudu, strādnieki zaudē darbu. Tas ir lavīnas efekts."

"Saprotu, bet…"

"Neliela mānīšanās vēl nav pasaules gals. Es taču nelūdzu jūs darīt kaut ko nelikumīgu."

"Zinu, bet…"

"Jūs varētu pamēģināt," Belzers ieteica.

"Jūs domājat…"

"Aizbrauciet! Novērtējiet, kāds tur ir komforta līmenis."

Denijs bridi to apsvēra. Iedomājās: Roma! Iedomājās: Projām no Iana! Tad dzirdēja sevi sakām:

"Un ja es to darīšu?"

"Jums ļoti labi samaksās."

"Un kas tieši man būs jādara?"

"Parunājiet ar priesteri! Mēģiniet atdabūt datoru."

Denija sejā parādījās neticīga izteiksme. Kā lai es to panāku?

"Došu jums desmit tūkstošus dolāru," Belzers turpināja. "Papildus jūsu stundu algai un izdevumiem. Varbūt priesteris pārdos jums datoru. Ja tā - lieliski, varat paturēt atlikumu. Patiesībā man ir gluži vienalga, kā jūs to panāksiet. Tikai ceru, ka liksiet lietā savu iztēli un izgudrosiet ieganstu, kas pārliecinās katru. Un, ja tomēr jums nekas neizdosies, - neko darīt, būsiet saņēmis labu samaksu par iztērēto laiku."

Denijs nezināja, ko atbildēt. Viņam nepatika tā doma - izlikties par policistu. Pat ja tas nav nelikumīgi, tas ir netīri. Tāpat kā ložņāšana atkritumos. Ari tā ir likumīga rīcība, taču tāda, ko negribētos izpaust savā biogrāfijā. Un tas vēl nav viss… Iepriekšējā vakarā viņš bija noskatījies turpinājumu ziņai par "krustā sišanu tuksnesī". Vērojis sievieti sarkanā kostīmā stāvam pie milzīga džošua koka, miedzot acis tuksneša saulē. Viņa stāstīja, kā Peite- la ķermenī bija iedurts desmitiem cholla kaktusu adatu. Es uzzināju, Džon, ka šīs adatas ir tik asas un cietas, ka, iesperot kaktusam pat ar visbiezākajiem ādas zābakiem, tās izduras cauri. Un tomēr viņš nebija noasiņojis līdz nāvei. Sākotnējās pazīmes liecina, ka Peitela kungs miris no ūdens zuduma organismā.

Tāpat kā Terio, nodomāja Denijs. Tā bija vēl viena sakritība un, tāpat kā pirmā, tā viņu biedēja. Un pats Belzers arī. Šis tips ir pārāk "glauns", pat būdams advokāts. Un ari mazliet blēdīgs. Citādi neierosinātu kaut ko tādu kā izlikšanos par policistu.

No otras puses… tiek piedāvāti desmit tūkstoši dolāru. Varbūt viņam tiešām izdosies nopirkt datoru no priestera. Varbūt tam nemaz nav vajadzīgs šāds krāms. Vatikānā noteikti jau ir kaudzēm datoru. Varbūt pat pāri galvai.

Viņš piedāvās, teiksim… divus vai trīs tūkstošus, paturot sev… septiņus vai astoņus. Un, pat ja svētais tēvs atteiksies pārdot to sasodīto kasti, Denijs tik un tā pelnīs astoņsimt dolārus dienā par to vien, ka aizies ar viņu aprunāties.

"Kā jau teicu, mēs samaksāsim visus izdevumus," Belzers atgādināja.

"Ahā." Denijs vienreiz bija bijis Itālijā - tūlīt pēc koledžas beigšanas, kopā ar Džeiku, mugursomām plecos. Un toreiz, pārtiekot "piknikā" no maizes un siera un nakšņojot jauniešu mītnēs, uzturēšanās šajā valstī bija gandrīz pārdabiski dārga - viņiem pat neizdevās nokļūt līdz Romai. Trīs vai četras dienas viņi noslaistījās Florencē, iztērēdami divām nedēļām paredzēto naudu. Ilgāk viņi to nevarēja atļauties, brauca ar autobusu uz "zābaka papēdi" un tur sameklēja kuģi uz Korfu. Nesasniegts palika Vatikāns un daudz kas cits. Varbūt tagad pienācis laiks redzēt Romu…

Un vispār - cik ilgi jālido? Septiņas vai astoņas stundas? Labi - lai būtu desmit stundas ceļā - no Adamsmorganas līdz Spāņu kāpnēm. Ja tā parēķina, tad viņš nopelnīs veselu tūkstoti tikai par došanos šajā ceļojumā.

Par ko īsti tu domā? Cilvēks ir miris. Tu paziņoji viņa vārdu, un tagad viņš ir miris. Bet tev prātā tikai darba stundas. Tu kļūsti par netīru okšķeri, viņš teica sev. Iekšējā balss atbildēja: Godīgi sakot…

Denijs papurināja galvu. Tās jau ir slimīgas iedomas - iztēloties sevi kā Visuma centru, uzņemties nopelnus un vainu visā, kas noticis, lai gan viņš taču neko nezina par Džeisonu Peitelu, kura nāvei, visticamāk, nav nekāda sakara ar Belzera klientu Zere- vanu Zebeku.

"Vai jūs vēl klausāties?" Belzers jautāja.

"Ko? Jā! Protams. Un… hmm… es labprāt to izdarīšu." Ķēms tāds.

"Lieliski! Man prieks."

"Tikai neko nevaru apsolīt."

"Protams, ne. Jūs tikai varat pacensties - tas ir viss, kas no jums tiek prasīts." Neilga pauze. "Kā jūs domājat - cik drīz jūs varētu doties ceļā?"

Jo drīzāk, jo labāk, Denijs nodomāja. Ja vēl tik daudz jādara izstādei galerijā "Neons"…

"Patiesībā visizdevīgākais laiks varētu būt… gandrīz vai tūlīt pat."

"Rītvakar?"

"Rītvakar būtu labi."

"Es jums aizsūtīšu pretī mašīnu - reiss ir astoņos no Dalisa lidostas. Gādāšu, lai šoferim ir līdzi viss, kas jums būs vajadzīgs, - biļetes, dokumenti…"

"Kādi dokumenti?"

"Biļetes, protams, būs uz jūsu vārda, tāpēc jums vajadzēs pasi. Taču es domāju par vēl kādu dokumentu. Tā būs apliecība, kur teikts, ka jūs esat - kas? Fērfaksas apgabala policijas darbinieks vai šerifs, vai kas nu viņiem ir." Kad Denijs neatbildēja, BeLzers piemetināja: "Kā jau mēs runājām…"

"Bet varbūt tas nemaz nebūs vajadzīgs," Denijs cerību pilnā balsī ieminējās.

"Ja jūs varat izdomāt kādu citu ieganstu - tikpat labu un ari iedarbīgu -, man nav iebildumu. Bet, ja nevarat…"

Denijs smagi nopūtās.

"Labi."

"Tad viss ir norunāts. Buon viaggio, Danielo17 !"

Keilija bija sajūsmā par Denija braucienu un neatlaidīgi uz- . stāja, ka vēloties doties līdzi. Taču tas nebija iespējams, un viņi abi to zināja. Galu galā viņi, vēlot labu veiksmi, atvēra pudeli "Old Vine" sarkanvīna.

"Saki, ko vēlies," viņš jautāja. "Man taču tev vismaz kaut kas jāatved. Ko vien tu vēlies!"

"Man pietiks ar T kreklu," viņa atbildēja ar tēlota naivuma izteiksmi sejā. "Ja tu varētu atrast kaut ko ar Kolizeja attēlu, tas būtu lieliski. Man tā apnikušas dārglietas!"

Nākamajā vakarā Denijs stāvēja pie loga, gaidīdams mašīnu, un vēroja, kā stāvvietā ieslīd milzīgs ogļmelns "Mercedes" un apstājas, aizņemot divas vietas. Atkal kāds biezais, Denijs nodomāja, gudrodams, kad beidzot parādīsies viņa vedējs. Pagāja minūte, vēl viena. Beidzot viņš pamanīja, ka "Mercedes" vadītājs izkāpj no auto un lēni dodas uz Denija īres nama durvju pusi. Un pat tad, tikai atskanot dzīvokļa durvju zvanam, Denijs beidzot apjauta, ka limuzīns domāts viņam.

Šoferis - drukns vīrs ap četrdesmit - bija kā izkāpis no žurnāla "GQ" - eleganti tērpies tumšā uzvalkā, baltā kreklā ar stingru apkaklīti, kaklasaiti un melnu filca platmali galvā. Izrāvis Denijam no rokas ceļasomu, viņš aiztipināja līdz limuzīna pakaļgalam, atvēra un turēja pavērtas aizmugurējās durvis.

'Tas jums," viņš teica, norādot uz ādas diplomāta koferīti, kas gulēja uz sēdekļa. Cenzdamies - gan diezgan neveiksmīgi - izturēties nevērīgi, Denijs pūlējās apslēpt smaidu, kas bija savilcis viņa seju kā krampjos.

"Paldies!" viņš atbildēja, ieslīdēdams aizmugurējā sēdeklī, it kā justos tur kā mājās.

Bumm!

Limuzīna skaņas izolācija bija apbrīnojama. Tieši viņiem aiz muguras atkritumu furgona vadītājs, nespēdams pabraukt garām, nepacietīgi skandināja signāltauri. Denijs nojauta, ka šis signāls ir visai skaļš, taču viņš to tik tikko varēja sadzirdēt. Bet limuzīna vadītāju tas it nemaz neuztrauca. Viņš nesteidzīgi noglabāja De- nija ceļasomu bagāžniekā, apgāja apkārt automobilim, iekāpa un piesprādzēja drošības jostu. Tad sakārtoja cepuri, raudzīdamies atpakaļskata spogulī, un pasmaidīja.

"Va-a-ram br-raukt," viņš paziņoja, runādams ar savādu akcentu, ko Denijs īsti nevarēja raksturot.

Varbūt Centrāleiropas.

Kad limuzīns sāka ripot, Denijs nopētīja bagātīgo aprīkojumu visapkārt. Tur bija neliels televizors, pusducis žurnālu un maza šampanieša pudelīte sudraba spainītī ar sadrupinātu ledu. Slīpēta stikla vāzītē slējās asinssarkana roze, pildot gaisu ar burvīgu smaržu. Pasniedzies pār plecu, Denijs ieslēdza lasīšanas apgaismojumu, kas izkliedēja limuzīna tonēto stiklu radīto pustumsu.

Tas viss bija ļod iespaidīgi, mazliet mulsinoši - un jautri. Taču, aplūkojis žurnālu kaudzīd, viņš samirkšķināja acis. "Art in America". "Daruma". "Bomb". "Asian Art". Tie nenoliedzami bija izraudzīti, domājot par Denija - un vienīgi Denija - gaumi.

Lai cik glaimojoši tas nebūtu, atverot uz sēdekļa nolikto diplomāta koferīti, viņš atkal sajuta neskaidras bažas. Koferītī viņš atrada mobilo tālruni, tā instrukciju un īsu zīmīti. Tas mums palīdzēs sazināties, bija rakstīts zīmītē. Amerikas mobilie Eiropā nedarbojas, bet viesnīcas tālruņi nav droši. Iesaku izmantot šo, kad tas ir nepieciešams. B. Denijs ieskatījās instrukcijā, kur sešās valodās bija paskaidrots, ka šis tālrunis ir digitāla ierīce ar iebūvētu datu šifrēšanu uz Eiropā pieņemtā GSM standarta pamata.

Kopā ar mobilo tālruni koferītī bija ari ādas mape. Tajā Denijs atrada lidmašīnas biļeti un ceļojuma aprakstu, kā ari apartamentu - apartamentu! - pasūtījuma apstiprinājuma talonu viesnīcā "Hotel d'Inghilterra". Ceļojuma aprakstam bija piesprausta vizītkarte ar uzrakstu "Paulina Pastorini. Tulkojumi" un aploksne ar Belzera solītajiem viltus policista dokumentiem. Tajā atradās neliela paciņa dārga izskata vizītkaršu un laminēta apliecība. Gan vizītkartes, gan apliecību rotāja iespiests mazs zelta vairodziņš. Denijs izbrīnīts ieraudzīja, ka apliecībā ir viņa fotogrāfija (kur viņi to dabūjuši? - viņš nobrīnījās) un vārds Frenks Millers (det.).

Bija pat policista žetons - metāla gabals ar spārniem un numuru sešsimt sešdesmit pieci. To ieraudzījis, Denijs nobijās ne pa jokam. Ja nu viņu aptur, ejot lidostā caur metāla detektoru? Kā viņš izskaidros viltotu dokumentu - turklāt policijas dokumentu - nēsāšanu? Nomierinies, viņš pavēlēja sev. Neviens neskatīsies ne uz žetonu, ne apliecību. Un, pat ja skatīsies, tādu nēsāšana nav pretlikumīga. Viņš tos ieliks ceļasomā un nodos bagāžā.

Līdz Dalisa lidostai bija jābrauc kādas četrdesmit minūtes. Denijs izņēma biļetes, lai noskaidrotu aviolīnijas nosaukumu un izlidošanas laiku, - un, bezgala izbrīnīts, atklāja, ka lidos pirmajā klasē. Taču tas viņu nevis iepriecināja, bet gan vēl vairāk saasināja nelāgās priekšnojautas. Limuzīns, apartamenti viesnīcā, pirmās klases biļetes. Kur es esmu iepinies? - viņš jautāja sev.

Aiz letes sēdošā aģente apveltīja viņu ar starojošu smaidu, reģistrējot viņa biļed, un piestiprināja viņa armijas krājumu izpārdošanā pirktajai ceļasomai zīmīti PRIORITĀTE / PIRMĀ KLASE. Pavisam drīz viņš jau bija ērti atlaidies sēdeklī, kas atgādināja ādas klubkrēslu, malkoja šampanieti un vēroja Vašingtonu pamazām izzūdam lejā zem spārniem. Viņš jutās kā septītajās debesīs - vai drīzāk - justos, ja ceļasomā nebūtu tā žetona.

Žetons bija slikta zīme. Tas viņā izraisīja nemieru. Uzdoties par policistu ir tā ne visai… vismaz labie puiši tā nemēdz darīt. Un reizē ar to radās kāds jautājums - ļoti interesants jautājums, tik būtisks jautājums, ka Denijs neuzdrošinājās pat domāt par to.

ja nu es spēlēju nepareizajā pusē?

septītā nodaļa

Lidostā pie izejas no pasu pārbaudes stāvēja bariņš cilvēku, tostarp arī pusducis šoferu, kas laiskojās, gaidot savus pasažierus. Denija šoferis izrādījās drukns maza auguma vīrs ar biezām melnām uzacīm. Viņš turēja ar roku rakstītu zīmi:

KREJS SISTEMI Dl PAVONE

Ieraudzījis Deniju vērojam zīmi, šoferis smaidīdams panāca uz priekšu.

"Sinjors Krejs?"

"Si[s ."

"BenvenuttiP9 " Paņēmis Denija ceļasomu, viņš možā solī devās Denijam pa priekšu cauri lidostai. "Parle ltaliano?20 " viņš pār plecu iejautājās.

"Nē."

Šoferis izteiksmīgi paraustīja plecus.

"Non importa. Man vajag "Hotel d'Inghilterra", labi?"

"Si."

"Molto bene2l ."

Izgājis no lidostas, Denijs sagrīļojās, sajutis karstuma vilni, troksni un dīzeļmotoru izplūdes gāzes. No sajūsmas par gaidāmo Romas apmeklējumu viņš nebija varējis aizmigt lidmašīnā, tāpēc tagad lidojuma nogurums ieplūda kā biezs sīrups viņa asinsvados. Tad jau šoferis bija nostājies viņa priekšā, pavēris aizmugurējās durvis spožam jaunam "Alfa Romeo", kas bija novietots neatļautā vietā - taksometru stāvvietā. Dažu pēdu attālumā smalkā formas tērpā ģērbies policists godbijīgi pamāja ar galvu šoferim, kurš atbildēja sveicienam ar vieglu galvas palocīšanu. Tad viņi devās ceļā.

Romas industriālās priekšpilsētas Denijam šķita tādas pašas kā jebkuras lielas pilsētas nomales. Nezālēm aizauguši un atkritumiem piemētāti klajumi pletās starp rūpnīcām, biroju ēkām un automobiļu firmām, kas bija vienveidīgi modernas, neglītas un garlaicīgas. Ja neņem vērā oleandru krūmu dzīvžogu, kas atdala šosejas braukšanas joslas, viņš varētu atrasties jebkurā pasaules vietā - jebkurā karstā vietā. Saule bija kā kvēlojošs uguns plankums bezkrāsainajās debesīs.

Taču drīz vien - vai viņš bija iesnaudies? - viņi jau bija pilsētā, un viņu pēkšņi apņēma tās senlaicīgo drupu varenība ua majestātiskums, kas nevienu neatstāja vienaldzīgu. Šoferis brauca garām Tibrai, kas izliecās ap milzīgu pili, tad šķērsoja upi, nokļūstot plašā un mulsinošā laukumā. Iztraucējot bariņu mūķeņu, "Alfa" izslīdēja caur augstiem akmens vārtiem, kas veda ēnainā, zaļojošu koku pārpilnā parkā. Pārsteigts par šo klusuma saliņu, Denijs paliecās uz priekšu un jautāja:

"Kas tas ir? Dovc?-2 "

"E la Villa Borghese23 ," vadītājs atbildēja. "Naturalmente24 ."

Viņi izbrauca no parka gandrīz tikpat ātri, kā bija tajā iekļuvuši. Tagad viņi atradās rosīgā satiksmes maģistrālē, blīvā automašīnu straumē, sānu pie sāna ar daudziem "Fiat", "Vespa" un pircēju pūļiem. Antikvāri mākslas saloni bija cieši līdzās modes preču veikaliem - "Missoni", "Zegna", "Gucci", "Bulgāri". Šķita, ka viņš ir nokļuvis ilustrēta žurnāla reklāmas pielikumā. Tad satiksmes straume sāka vilkties gliemeža gaitā, un "Alfa" vadītājs piesardzīgi virzīja auto cauri burzmai, īgni rūkdams gan uz gājējiem, gan pārējiem autovadītājiem. Denijam par izbrīnu, viņš ne reizi nelika lietā skaņas signālu, bet aprobežojās tikai ar dusmīgu purpināšanu un lamāšanos.

Tad pūlis sāka sarukt, "Alfa" nogriezās kādā bruģētā ielā un pēc brīža apstājās pie izklāta nodiluša sarkana paklāja. Denijs dzirdēja, kā tiek atslēgts bagāžnieks, kad vadītājs izlēca no auto un uzsauca durvju sargam. Acumirklī tika atvērtas auto aizmugurējās durvis, un Denijs izkāpa pie vecmodīgas viesnīcas ieejas - masīvas okera krāsas mūra sienas ar uzrakstu ALBKRGO D'ING- HILTERRA.

* * *

Denijs piereģistrējās viesnīcā. Darbinieks aiz letes paņēma viņa pasi. Šoferis jau bija pazudis. Vecīgs izsūtāmais aizveda Deniju uz viņa numuru.

Kā jau bija solīts, tie bija apartamenti - divas savienotas istabas, kas izskatījās pēc teātra dekorācijām. Logus sedza samta aizkari, apslāpējot gaismu un ārpasaules skaņas. Lielākās istabas vidū uz apaļa mahagonija koka galda stāvēja puķu pušķis un ziedu maigā smarža sajaucās ar mēbeļu vaska pikanto aromātu.

Otrā istaba bija stipri līdzīga pirmajai. Tā bija reizē dīvaina un grezna - tās lielāko daļu aizņēma iespaidīgu apmēru koka gulta ar neiedomājami biezu matraci. Uz plānas dūnu segas pie gultas galvgaļa bija sakrauts vesels kalns mīkstu spilvenu. Lai izmēģinātu matraci, Denijs atlaidās uz muguras gultā - tikai uz mirkli, viņš teica sev, tikai, lai atvilktu elpu, - un juta acis aizkrītam.

Vēla pēcpusdiena.

Satrūcies viņš pamodās ar neskaidru apjausmu, ka ir kaut ko nokavējis, un izlēca no gultas. Basām kājām pa austrumniecisko paklāju viņš aizgāja līdz dušas telpai un iegāja marmora kabīnē. Ūdens straume aizskaloja lidojuma noguruma paliekas.

Pēkšņi viņš sajuta izsalkumu un prieku par atrašanos Romā. Ātri apģērbies, viņš noskrēja lejā pa kāpnēm vestibilā un ārā Boc- ca di Leone ielā. īpaši nedomājot, kurp dodas, viņš klīda kopā ar ļaužu pūļiem, līdz bija nokļuvis uz Spāņu kāpnēm. Apmaldīda- mies ieliņu labirintā kāpņu augšgalā, viņš līkumoja pa mazajām šķērsieliņām. Pēc divdesmit minūtēm viņš iznira Via Veneto ielā, bez mazākās nojausmas par to, uz kuru pusi atrodas viesnīca.

Atkritis krēslā kafejnīcas "Cafe de Paris" ārpusē, viņš pasūtīja sviestmaizi ar mozzarella sieru un tomātiem ("ai, si, si - a Caprese, signore"), pudeli "Pellegrino" ūdens un kampari kokteili. Tad atlaidās sēdeklī un vēroja garāmgājējus.

Tie bija smalki un eleganti ļaudis. Sievietes visas kā viena bija tievas un skaisti saposušās - tāpat arī vairākums vīriešu. Šķita, visi smēķēja un nevienam nebija mugursomas. Vienīgi tūristiem. Kāda puse no tiem izskatījās pēc amerikāņiem, kas pārlieku uz- barojušies. Denijs, par laimi, nebija resns un bija uzāvis kājās savas labākās kurpes - "Cole-Haan" mokasīnus. Tomēr šajā itāliešu pūlī viņš jutās gandrīz noplucis, tērpies "Gap" haki krāsas biksēs un visparastākajā polo kreklā.

Viņam ir divas iespējas, viņš nodomāja. Var tūlīt pat ķerties pie darba (kā jau čakls puisis) vai ari ļauties bezrūpīgai atpūtai - pavadīt pāris stundu kafejnīcās, lasot "Herald Tribune" un baudot la dolce vita25 .

Grūta izvēle, tomēr darba tikums ņēma virsroku. Samaksājis rēķinu ar Visa karti, viņš pārgāja pāri ielai pie "Banco Ambrosiano" bankomāta. Izvilinājis no aparāta pusmiljonu liru, viņš apturēja taksometru, lai atgrieztos viesnīcā.

Viņš atkrita augstā atpūtas krēslā pie loga un sēdēja ar tālruni rokā, klusībā atkārtojot nelielo runu, ko bija sagatavojis lidojumā no Vašingtonas. Nopriecājies, ka zina, ko teikt, viņš ievadīja tālrunī "FedEx" kvītī atrasto numuru, nospieda pogu SŪTĪT un gaidīja. Klausulē uzreiz atskanēja pīkstieni. Denijs paliecās uz priekšu, atbalstot elkoņus uz ceļiem un sasprindzinot uzmanību. Taču viņam atsaucās ierakstīta balss: "Ciaol Avete raggiunto Inzaghi. Non posso ora venire al telefono…26 "

Vienīgie pazīstamie vārdi bija ciao, Inzaghi un telefono, taču viņš saprata, kas ar tiem bija domāts. Priesteris bija kaut kur izgājis.

Viņš piezvanīs no rīta. Neko citu Denijs pašlaik nevarēja uzsākt. Svētais tēvs Inzaghi bija vienīgais iemesls, kāpēc viņš bija ieradies Romā. Ja priesteris ir izbraucis no pilsētas vai atteiksies tikties ar Deniju, tad… nu ko, Belzera klients būs veltīgi iztērējis lielu naudu. Taču tā ir tikai paša klienta liksta, nodomāja Denijs. Es tur neko nevaru darīt. Ja Belzers gribēs, lai viņš paliek viesnīcā "Inghilterra" dienu, nedēļu vai mēnesi, ik pēc pāris stundām zvanot vienam un tam pašam cilvēkam, tā ir viņa darīšana - un De- nijam nebūs iebildumu.

Izņēmis no minibāra pudeli "Peroni", Denijs atlaidās krēslā un ar pulti ieslēdza televizoru. Drīz viņš bija iegrimis saspringtā "UEFA" kausa izcīņas spēlē, laimīgi nepievēršot uzmanību tādam sīkumam, ka tā notikusi pirms vairākiem mēnešiem. Kādā brīdī otrā puslaika vidū iezvanījās tālrunis, un Denijs atbildēja ar izklaidīgu:

"Jā!"

"Kreja kungs?" Tā bija sievietes balss - pazema, ar vieglu akcentu.

Viņš nospieda TV pults skaņas izslēgšanas pogu.

"Denijs Krejs klausās."

"Es esmu Paulina Pastorīni - jūsu tulks. Ceru, sinjors Belzers teica, ka es ar jums sazināšos?"

"Jā-ā!"

"Nu tad vispirms ļaujiet apsveikt jūs ar ierašanos Romā…"

"Paldies…"

"Un pajautāt, vai varu jums palīdzēt. Vai jums ir viss vajadzīgais?"

"Šķiet, ka ir," Denijs atbildēja, "tikai… es mēģināju sazvanīt kādu cilvēku…"

"Jā?"

"Jā. Un man neizdevās. Viņš ir priesteris. Manuprāt, viņš strādā Vatikānā."

"Jā?"

"Man ir viņa tālruņa numurs, taču tur atsaucas tikai automātiskais atbildētājs. Un tas, protams, ir itāliski, tāpēc…"

Klusi smiekli - ļoti seksīgi.

"Ja vēlaties… es varētu piezvanīt viņam jūsu vārdā. Pajautāt, vai viņš runā angliski."

Denijs mirkli padomāja un sarauca pieri.

"Tas ir diezgan sarežģīti," viņš ieteicās.

"Saprotu. Jūsu draugs man to paskaidroja. Taču nav nekādu grūtību. Teikšu, ka palīdzu jums rīkot tikšanās."

"Nu tad…"

"Detektīvs Millers, vai ne?"

"Jā."

"Tad es no rīta viņam piezvanīšu," tulkotāja paziņoja. "Uzreiz no paša rīta."

"Lieliski." Viņš centās neizrādīt sapīkumu, tomēr zināja, ka īsti labi tas neizdodas. Viņam nepatika tas, ka tulkotāja zina par "detektīvu Milleru", taču viņai tas, protams, ir jāzina.

"Sarunāšu jums tikšanos ar viņu," sieviete apsolīja. "Ja viņš nerunā angliski, tad kopā ar mani, ja runā - tad bez manis. Vai tā būs labi?"

"Lieliski!"

"Tad tā arī darīšu. Un kādi ir jūsu plāni? Vai rīt… esat brīvs?"

"Kā putns," Denijs atbildēja.

"Kā, lūdzu?"

'Teicu - esmu brīvs kā putns."

Viņa atkal iesmējās - tik melodiski.

"Protams! Jums mani jāatvaino, bet mums Itālijā nav šāda teiciena. Un labi vien ir, jo Romā visvairāk sastopamie putni ir baloži - un tos ir grūti nosaukt par "brīviem". Tie drīzāk ir - kā lai pasaka? - bez mājām."

Tagad bija viņa kārta smieties, un to viņš ari atļāvās.

Kad saruna bija galā, viņš atvēra vēl vienu pudeli "Peroni" un piezvanīja uz Štatiem, lai noklausītos atstātos ziņojumus.

Pirmā ziņa bija no Džeika - viņš zvanīja, lai palepotos, ka ir pārdevis gleznu. Piezvani man, vecīt! Manus darbus pērk!

Otrā ziņa bija no Keilijas - viņa zvanīja uz mājām no Rietumkrasta, lai paziņotu savu tālruņa numuru viesnīcā "Oyster Point Inn". Es tev' mīl', Denij, puisīt! Ciao!

Pēc tam māte: Es tikai gribēju pieteikties. Atgādināt tev, ka mēs otrdien braucam uz Īriju. Kevins zina, kā mūs sazvanīt, ja būs kāda vajadzība. Un tad - gandrīz sazvērnieciskā tonī: Varbūt atbrauciet šurp abi ar Keiliju, kamēr mūsu šeit nav? Atstāšu atslēgas vecajā vietā. Kapteinis paliks pie Hačinsas kundzes.

Pēdējā ziņa: Den? Labdien, te zvana Adela Slivinska no "Remax". Diemžēl man ir sliktas ziņas. Nezinu, cik nopietni jūs domājāt par Te- rio māju, taču, ja vien negribējāt to pirkt nojaukšanai… Smaga nopūta. Māja ir pagalam. Pagājušajā naktī bija ugunsgrēks, un tagad… nekas nav palicis pāri. Taču gribu, lai jūs zinātu, ka varu piedāvāt vēl vienu māju tajā pašā rajonā, un, manuprāt, jums tā noteikti patiks. Tad viņa atvadījās, nosaucot veselu virkni numuru.

Te nu bija Terio mapes, Denijs nodomāja, nosviežot tālruni uz dīvāna. Viņš piecēlās, aizgāja pie loga, pavēra aizkarus un raudzījās lejā uz ielu. Tas sāk mani biedēt, viņš nodomāja. Vispirms Terio - pēc tam Peitels, un tagad māja. Pārāk daudz vardarbības. Lai gan mājas dedzināšana varēja būt arī vandalisms. Droši vien tas arī bija vandalisms. Veca māja - neviens tajā nedzīvo. Dīvaini nostāsti par "kapu pagrabā". Droši vien vainīgi puišeļi no netālajām pilsētas mājām.

šāds pieņēmums bija mierinošs, un viņš vēlējās tam nodcēt. Viņš iztēlojās, kā pusaudži piedzeras, salec tēva mašīnā un traucas uz Terio māju. "Metālisti". Tie droši vien bija kādi "metālisti" - redzēja māju televīzijas pārraidē, saklausījās briesmu stāstus - un nolēma uzrīkot paši savu šausmu filmu. Ielauzās mājā, sāka ālēties, varbūt dedzināja sveces un… izcēlās ugunsgrēks. Kā lai zina, kas īsti notika?

Viņš aizmiga ap desmitiem, sēdēdams pie televizora un skatīdamies CNN, uzcēlis kājas uz kafijas galdiņa. Nakts vidū viņu no slikta sapņa pamodināja piedzērušu amerikāņu bariņš, kas ste- berēja pa ielu zem loga, aurodami: "Gumijpīlīt, mana mīļā!"

Pašu sapni viņš nemaz neatcerējās - vien to, ka tas viņu nobiedēja. Viņš neatcerējās arī, kā izģērbās un tika līdz gultai, tomēr laikam viņš to bija izdarījis. Jo, kad īsi pēc sešiem no rīta spoža saules gaisma iespīdēja pa logiem, viņš bija ērti iekārtojies zem segas.

Vēl bija pārāk agri kaut ko uzsākt, tāpēc viņš devās ārā meklēt "Herald Tribune" - cerībā, ka tajā varētu būt raksts par Džeisonu Peitelu. Lielākā daļa veikalu vēl bija slēgti, bet viņš atrada avīžu kiosku Via del Corso ielā. Nopircis laikrakstu, viņš devās ar to uz kafejnīcu Piazza Colonna laukumā.

Tur viņš krietnu brīdi stāvēja pie letes, vērodams, kā notiek apkalpošana. Vispirms jāsamaksā par pasūtījumu kasierei, tad viņa to paziņoja kādam no bārmeņiem, un tad varēja doties to saņemt.

Kafejnīca bija pārpilna ar tirgotājiem un pārdevējām, biznesmeņiem, kas devās uz darbu, tur bija ari pāris itāliešu kareivju ar - kaut kas neticams! - spalvām pie cepures. Trīs vīri netīros zilos darba kombinezonos - laikam tikko beiguši maiņu - stūri spēlēja kārtis un dzēra kafiju ar brendiju. Visi smaidīja un bija pacilātā omā. Saule kvēloja. Tas viss tik ļoti atšķīrās no Vašingtonas, un Deniju šāds skats uzmundrināja. Ja tikšanās ar Inzag- hi jau būtu sarunāta, viņš varētu paņemt brīvu pēcpusdienu un apskatīt Siksta kapelu. Pastaigāties Villa Borghese, nopirkt dāvanu Keilijai.

Kad viņa cappuccino bija gatavs, Denijs apsēdās uz augstā sēdekļa pie bāra letes, kas bija pārklāta ar vara plāksni, un sāka meklēt avīzē rakstu par Peitelu. Taču tāda nebija. Un kāpēc gan tam būtu jābūt? Tā bija tikai kārtējā slepkavība Amerikā. Katru dienu droši vien nodek ap desmit tādu.

Un ugunsgrēki mājās. Ari tie nodek bieži.

Saules gaisma plūda pa kafejnīcas logiem, zeltaini iekrāsojot gaisā samilzušos cigarešu dūmu mākoņus. Patiesību sakot, nodomāja Denijs, es labprāt ātrāk tiktu vaļā no tā visa. Romā bija labi, bet viss šis pasākums ar Belzeru viņu biedēja. Bija pārāk daudz sliktu jaunumu - pārāk daudz vardarbības saistībā ar to. Un, lai kā viņš par to priecātos, pats šis uzdevums bija pārāk "lepns", pārāk izdevīgs, lai tas nebūtu aizdomīgi.

Denijs beidza tiesāt otru mazo pusmēness formas maizīti un noslīdēja no sēdekļa. Gluži vienkārši dari, kas jādara, viņš pavēlēja sev. Tiec ar to galā! Tas nav nekas briesmīgs. Uzdod priesterim jautājumu, un viņš tev atbildēs jā vai nē - vai nu tu vari dabūt datoru, vai nevari. Pēc tam tu varēsi lidot uz mājām un ķerties pie darba - pie sava īstā darba.

Kad viņš atgriezās viesnīcā, bija jau gandrīz pusastoņi. Vestibilā viņu gaidīja tulkotāja. Viņa pienāca pie Denija, kad viņš pie letes prasīja numura atslēgu.

"Kreja kungs? Es esmu Paulina."

Denijs īsti nezināja, kādu bija iztēlojies šo sievieti - varbūt ap gadiem četrdesmit, cienīgu, elegantu, ar brillēm uz acīm. Taču būtne, kas stāvēja viņa priekšā, bija pavisam citāda - tumšmataina skaistule, noteikti ne vecāka par trīsdesmit gadiem. Tāds izsmalcināts krāšņums noteikti maksā lielu naudu. Viņa bija tērpusies salātzaļā linu kostīmā ar dziļu izgriezumu - svārki bija ļoti īsi - un brūnās krokodilādas augstpapēžu kurpēs.

"Sveiki!" Tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

Viņa žilbinoši pasmaidīja, koķed nopētot viņu caur biezajām skropstām.

"Domāju, ka jūs būsiet vecāks," viņa paziņoja.

"Es domāju, ka jūs būsiet vecāka."

Atkal šie melodiskie smiekli.

"Skaidrs. Nu ko, atvainojiet, ka… uzrados šeit bez brīdinājuma. Iesim iedzert kafiju?"

Negaidot atbildi, viņa apgriezās uz papēža un devās uz viesnīcas bāru - kafejnīcu. Denijs paklausīgi sekoja kā suns - reizē piesardzīgs un satraukts, nespējot atraut skatienu no lēkājošās svārku apakšmalas, šie svārciņi bija gandrīz nepiedienīgi īsi, un, kad viņa uzrausās uz sēdekļa pie bāra un sakrustoja kājas, Deni- jam šķita, ka viņš ir zaudējis runas spējas.

Par laimi, viņu priekšā zibenīgi iznira viesmīlis, izglābjot De- niju no nepieciešamības uzsākt sarunu. Tulkotāja pievērsa viņam skatienu.

"Cappuccino?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Jā," viņš ar pūlēm izdvesa.

Kad viesmīlis bija aizgājis, viņa teica:

"Atvainojiet, ka es te tā… uzrados. Bet jūs neatbildējāt uz tālruņa zvanu. Un man nepatīk balss pasts, tāpēc…" Viņa paraustīja plecus, ar šo vieglo kustību piesaistot uzmanību garajam, graciozajam kaklam un smalkajiem atslēgas kauliem. "Nodomāju - atstāšu viņam zīmīti. Un tad…" - patiesi žilbinošs smaids - "jūs atnācāt!"

"Ahā!" Denijs atbildēja, neticēdams pats savām ausīm - cik muļķīgi tas izklausījās. Saņemies! "Un… hmm… ko jūs rakstītu tajā zīmītē?"

Atkal šie dzirkstošie smiekli.

"Par svēto tēvu Inzaghi, protams. Domāju, ka vislabāk zvanīt viņam agri no rīta, pirms viņš paspējis aizklīst savās dienas gaitās…" Viņa paplēta rokas un pavicināja tās pa gaisu. "Nezinu, lūgšanās vai kur citur. Sapratu, ka man nav ne jausmas, ko priesteri visu dienu sadara. Domāju - uz kurieni viņi iet? Bet tagad es zinu!"

"Tātad jūs viņu sazvanījāt!"

"Jā!"

"Un ko tad tēvs Inzaghi sadara visu dienu?"

"Viņš sēž Vatikāna bibliotēkā - un vergo."

"Ko' viņš dara?"

"Viņš… kā lai to pareizi pasaka? Digitalizē inkunābulas."

"Nevar būt," Denijs brīnījās.

Viņa līksmi pamāja ar galvu.

"Un inkunābula - kas tā tāda?" Denijs gribēja zināt.

"Tad jau labi," Paulina atbildēja. "Es baidījos, ka jūs zināsiet, kas tās ir, jo es pad nezināju - man bija jf jautā. Un, ja jūs zinātu, bet es ne, tas būtu slikti, jo vārdu zināšana taču ir mans pienākums." Viņa paliecās tuvāk viņam, it kā nenojauzdama par sava tērpa dziļā izgriezuma satriecošo ietekmi. Viņš centās neskatīties, bet tikpat labi varētu pretodes Zemes pievilkšanas spēkam. Vienā mirklī viņa skatiens pārslīdēja brūni iedegušajai ādai un sasniedza gaišākos apaļumus - viņas krūšu maigās ēnas un viegli izspiedušies galiņi…

"Inkunābulas," viņa, acīm mirdzot, paziņoja. "Es domāju, ka tie ir kaut kādi mazi spociņi, vai ne? Taču izrādās, ka tās ir tikai grāmatas, kuras iespiestas pirms tūkstoš piecsimtā gada. Šis priesteris, Inzaghi, ir speciālists. Grāmatu vai datoru - vienā no šīm jomām. Varbūt pat abās. Taču viņš arhīvos strādā tik ilgi, ka visi viņu iesaukuši par "Rex Topo"."

Denijs uzmeta viņai jautājošu skatienu. "Rex Topo?"

Viņas acis iezibējās.

"Viņš ir Peļu karalis! Par pelēm sauc priesterus, kuri strādā ar grāmatām! Un viņš - viņš ir šo peļu karalis." Viņa graciozi piecēlās no sēdekļa. "Atvainojiet mani uz mirkli." Smaidīdama viņa lepni aizsoļoja, ar savu augumu kā ar magnētu piesaistot visu klātesošo skatienus.

Pēc mirkļa parādījās viesmīlis. Lepni un izveicīgi kā blekdže- ka kāršu dalītājs viņš uzbūra divas porcelāna tasītes, līdz pusei pilnas ar kafiju, mazu baltu krūzīti ar pienu, alvas un stikla trauciņu ar četru veidu cukuru.

Denijs iedzēra malciņu gardās kafijas un ieklausījās apkārtējo sarunu murdoņā. Vēl viens malciņš, un tad troksnis aprāvās - pēkšņs klusuma brīdis lika viņam pacelt skatienu. Un tur viņa nāca - soļoja šurp, somiņai kārdinoši šūpojoties pie gurna. Grūd bija uz viņu neskatīties.

"Pie kā es paliku?" viņa jautāja, noliekot somiņu uz letes un uzraušoties uz sēdekļa.

"Jūs stāstījāt par pelēm."

"Pareizi!" Viņa iedzēra malciņu kafijas, nolika tasīti un kļuva nopietna. "Kā jau teicu, šorīt runāju ar Inzaghi. Un pastāstīju, kāpēc jūs vēlaties viņu satikt - tikai vispārīgi. Teicu, ka tās ir policijas darīšanas saistībā ar profesora Terio nāvi."

Denijs pamāja ar galvu.

"Un viņš teica…?"

"Sarunāju jums kopīgas pusdienas. Pasūtīju galdiņu lieliskā mazā restorāniņā Via dei Cartari ielā. Domāju - ja jūs uzcienāsiet viņu ar bagātīgu maltīti, mazliet vīna - varbūt daudz vīna -, tad viņš varētu jums palīdzēt."

"Un jūs? Vai jūs ari būsiet?"

Viņa papurināja galvu.

"Viņš lieliski runā angļu valodā. Tekoši un pareizi. Viņš ir studējis Skodjā. Jums bez manis būs labāk."

"Par to gan es šaubos," viņš iebilda un tūlīt pat to nožēloja. Varbūt vēl piemiegt ar aci, ja jau sāku tādā garā?

Viņas acis iemirdzējās.

Viņš jutās kā nelietis. Lai gan viņš (vēl) neko nebija izdarījis, lai gan nebija šai sievietei pat pirkstu piedūris, viņš jau bija nodevis Keiliju, kļuvis viņai neuzticīgs, vismaz savā iztēlē.

"Ak tā," tumšajām acīm jautri mirdzot, atbildēja Paulina, "paldies. Tomēr, manuprāt, jums divatā būs daudz labāk."

Denijs nožēlā paraustīja plecus. Pasniedzies pēc mazās piena krūzītes uz letes, viņš pielēja kafijai mazliet piena un samaisīja. Tajā brīdī viņa skatienu piesaistīja Paulinas somiņa, kas gulēja uz letes. Tā bija no zīda, jaunu brokoļu krāsā, un tās aizvelkamā aukla bija vaļā. Somiņas iekšienē viņš pamanīja baltu papīra stienīti - "Tampax" tamponu - un tam līdzās tumšzilu pistoles stobru.

Viņš steidzīgi atrāva skatienu, bet tad zaglīgi palūrēja vēlreiz. Viņš bija dzirdējis, ka, raugoties uz pistolēm, tās neizskatās īstas - drīzāk atgādina rotaļlietas. Šī bija tik maza, ka varētu būt rotaļlieta, tomēr par tās īstumu nebija ne mazāko šaubu. Pistole viņas somiņā bija biedējoši īsta un viegli noslēpjama. Aiz jostas nēsājams ierocis. Varbūt tas ir normāli, Denijs nodomāja. Varbūt Romā tādai sievietei kā Paulina ir vajadzīga aizsardzība. Varbūt Romā visas izskatīgās sievietes ir bruņotas.

"Tātad," viņa turpināja, "es uzrakstīšu restorāna nosaukumu, labi? Pasūtīju galdiņu uz pusvieniem." To pateikusi, viņa izvilka no somiņas pildspalvu un uzrakstīja nosaukumu uz robainā papīra glāžu paliktņa.

"Cik ilgā laikā tur var nokļūt?" Denijs jautāja, paņemdams glāžu paliktni.

Viņa savieba seju burvīgā grimasē un pašūpojās no vienas puses uz otru.

"Ja iesiet kājām - divdesmit minūtes." Žilbinošais smaids. "Ja brauksiet ar taksometru - ilgāk." Tad viņa aši ieskatījās pulkstenī, pamāja viesmīlim un ar roku parādīja, it kā rakstītu gaisā.

"Es samaksāšu," Denijs teica.

"Labi, jo man tiešām jāsteidzas," viņa atbildēja, pieceldamās kājās un nogludinādama svārkus. "Ja jums kaut ko vajadzēs, piezvanīsiet man, labi?"

"Jā." Viņš piecēlās.

Tad viņa pieliecās tuvāk, matiem pieskaroties viņa sejai. De- nijs juta dārgu smaržu aromātu, kad viņa to noskūpstīja - vispirms uz viena vaiga, tad uz otra. Atšķirībā no gaisīgajiem skūpstiem, pie kuriem viņš bija pieradis galerijā, šie bija daudz jūtamāki, un otrais - arī ilgāks. Viņas lūpas pavērās, un viņš juta uz vaiga viņas elpu. Tad Paulina atrāvās, uzlikusi izstieptās rokas viņam uz pleciem.

"Ak, nē," viņa ieķiķinājās. "Es jūs nosmērēju ar lūpukrāsu." Sieviete parīvēja Denija vaigu ar salveti, tad, apmierināta ar paveikto, nometa salveti uz letes. "Buona Fortūna!27 "

Un tad, pirms viņš paspēja bilst kaut vārdu, viņa bija pazudusi.

"Mazais restorāniņš" nebija tik vienkāršs un pieticīgs, kā De- nijs bija iztēlojies. Tur nebija rūtainu galdautu un ar rafiju aptītu "Chianti" pudeļu. Tas bija iekārtots izmeklētā minimālisma stilā ar tumšzilām sienām un gaisīgiem baltiem audumiem rotātiem galdiņiem. Denijs nosauca savu vārdu zāles pārzinim, un tas viņu pavadīja pie galdiņa līdzās logam, kur sēdēja apaļīgs maza auguma vīrietis ap piecdesmit gadiem. Pamanījis Deniju tuvojamies, viņš piecēlās.

"Investigatore2i \" viņš teica, godbijīgi pamādams ar galvu. "Priecājos."

Viņi sarokojās. Vīrietis bija ģērbies tumšzilā uzvalkā, kura labākie laiki jau bija aiz muguras. Spīdīgi apdilušie piedurkņu gali liecināja par ilgu kalpošanu, tāpat kā mazie caurumiņi vienā no piedurknēm - Denijs secināja, ka tos atstājušas Vatikāna kodes. Vienīgā liecība par šā vīra garīdznieka kārtu bija mazs zelta krustiņš, kas bija piesprausts pie žaketes atloka zem zoda.

Viesmīlis ieradās ar ēdienkartēm un apjautājās par dzērieniem. Denijs nepavisam nebija radis dzert pie pusdienām, tomēr viņš ierosināja pasūtīt pudeli vīna un lūdza Inzaghi to izvēlēties. Priesteris labprāt piekrita. Uzlicis lasāmās brilles, viņš ar skeptisku sejas izteiksmi pētīja vīnu karti, tad aizcirta tās vākus un pasniedza to atpakaļ viesmīlim. Sekoja īsa vārdu apmaiņa, un viesmīlis devās pēc prasītās pudeles.

Inzaghi atlaidās krēslā, spodrinādams lasāmās brilles un vērodams savu galdabiedru.

"Jūs esat ļod jauns," viņš paziņoja.

Denijs paraustīja plecus.

"Es domāju - lai būtu detektīvs."

Denijs pamāja ar galvu.

'Tad jūs laikam esat ļod gudrs."

Denijs novaldījās, lai atkal neparaustītu plecus, taču nezināja arī, ko teikt. Tāpēc pamāja ar galvu, nodomādams: Nav labs iesākums.

Taču priesteris šķita to nemanām.

"Ziņa par Kristjena nāvi," viņš teica, "mani dziļi satrieca." Viņš pašūpoja galvu. "Es to atklāju, kad nevarēju ar viņu sazināties. Sūtīju e-pasta vēstules vienu pēc otras. Zvanīju, taču… nekā. Tad nu piezvanīju uz universitāti. Un viņi man pastāstīja. Pašnāvība!" Viņš papurināja galvu, it kā lai aizgaiņātu netīkamas domas.

"Tātad tas jūs pārsteidza?" Denijs jautāja.

"Pārsteidza? Protams! Nenoliegšu, ka viņam bija savas rūpes un raizes. Taču jums jāsaprot - šis cilvēks ļoti mīlēja dzīvi! Viņam bija lieliska humora izjūta. Lai gan…" Priesteris pieliecās tuvāk un piebilda, it kā atklādams lielu noslēpumu: "Viņa joki bija briesmīgi."

Denijs pasmaidīja.

"Kā tā?"

Inzaghi uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

"Varbūt vainīga valodas barjera? Mana angļu valodas prasme ir…"

'Teicama!"

"Nē, nē. Tā ir tikai pieņemama. Un Kriss - viņš bija iecienījis vārdu spēles. Manuprāt, briesmīgas vārdu spēles, bet… varbūt es tās nesaprotu valodas nezināšanas dēļ."

Denijs pieklājīgi pamāja ar galvu.

"Piemērs!" Priesteris paziņoja. "Es jautāju jums: kas ir tik smieklīgs vārdos "hei-ho, Terio"?"

Denijs klusi iesmējās.

"Nekā sevišķa."

Tas ir kāds bērnu dzejolītis, viņš nodomāja, tikai neatcerējās, kāds īsti.

"Es arī tāpat domāju," piekrita priesteris. "Tie vispār nav smieklīgi. Taču ikreiz, kad viņš tos pateica, viņš nevarēja novaldīties. "Hei-ho, Terio." Un tik smējās!" Priesteris papurināja galvu.

"Jādomā, tas nenotika pārāk bieži."

Inzaghi, skumji smaidot, pamāja ar galvu.

"Kristjenam - bieži. Tas bija viņa - kā to sauc? - "atgādinājuma jautājums" tad, ja viņš bija aizmirsis paroli," viņš paskaidroja. Tad smaids pagaisa, un priesteris sadrūma. "Es viņu pievīlu."

Denijs samulsa.

"Kāpēc jūs tā domājat?"

Tēvs Inzaghi paraustīja plecus.

"Jo viņš bija draugs!" Priesteris dusmīgi nopūtās. "Man vajadzēja būt iejūtīgākam. Vajadzēja kaut ko ievērot! Taču… es neko pat nenojautu." Viņš cerīgi paraudzījās Denijam acīs, meklēdams līdzcietību.

"Manuprāt, šādas domas nomoka daudzus," Denijs paskaidroja, "ja kāds nomirst… šādi. Pat ja tas ir bijis nelaimes gadījums, viņi domā: ja es būtu bijis kopā ar viņu, viņš tagad būtu dzīvs. Taču parasti šādās reizēs neviens nevar līdzēt. Nebūtu varējis līdzēt."

Parādījās viesmīlis ar "Barbaresco" pudeli, atkorķēja to ar lepnu žestu un gaidīja Inzaghi vērtējumu. Kad priesteris piekrītoši pamāja ar galvu, viesmīlis piepildīja glāzes un pieņēma pusdienu pasūtījumu. Kad viņš bija aizgājis, Inzaghi paliecās uz priekšu un kautrīgi iejautājās:

"Detektīv, sakiet…"

"Jā?"

"Sakiet, vai… es varētu apskatīt jūsu dokumentus?"

Šis jautājums Deniju pārsteidza nesagatavotu, lai gan, protams, tā nedrīkstēja būt. Viņa krūtīs uzbangoja adrenalīna vilnis, un lūpas savilkās nervozā smaidiņā. Mānīšanās tālruņa sarunā nav nekas briesmīgs, melošana ir daudz ļaunāka, bet šāda rīcība - kā lai to pareizi nosauc - ir nepiedodama. Uzdoties par policistu. Ko gan viņš domāja?

"Protams," viņš atbildēja un, iebāzis roku žaketes kabatā, izvilka Belzera sagatavoto apliecību. Viņš pasniedza to priesterim, kurš to paņēma ar vainīgu sejas izteiksmi.

"Tas ir tikai tāpēc, ka esat tik jauns," viņš taisnojās. "Es biju gaidījis mazliet vecāku cilvēku." Tikko uzmetis skatienu apliecībai, Inzaghi nokaunējies pasniedza to atpakaļ. "Es atvainojos."

Denijs papurināja galvu.

"Piesardzība nāk dkai par labu - nekad neko nevar zināt."

'Tiešām," priesteris piekrita.

'Tātad… vai jums pastāstīja, kā tas notika?"

"Nē." Inzaghi aizdomīgi paraudzījās uz viņu un papurināja galvu. "Kāda tam būtu nozīme?"

"Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu šeit. Tā bija ļod neparasta "pašnāvība"."

Priesteris sarauca pieri.

"Kāpēc tā?"

Denijs pastāstīja, kādos apstākļos tika atrasts Terio līķis, un vēroja priestera seju, tam apjaušot satriecošo ziņu, - līdzjūtību nomainīja pretīguma vilnis. Kad Denijs bija beidzis stāstīt, Inzaghi lēni iedzēra malku vīna, tad nosusināja lūpas ar salved.

"Ak, Dievs! Tas ir smieklīgi. Es gribēju teikt - ak!"

Denijs bēdīgi raudzījās uz viņu.

"Taču!" Inzaghi pacēla pirkstu, lai izceltu savu vārdu svarīgumu. "Taču!" viņš atkārtoja, kratīdams pirkstu kā Fidels. "Tas nav nekas nedzirdēts."

Denijs samirkšķināja acis.

"Nav?"

Priesteris svinīgi pašūpoja galvu.

"Vismaz es kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi. Visbiežāk cilvēki kaut kur lec - vai varbūt nošaujas," Denijs skaidroja. "Vai iedzer tabletes, vai dara ko tamlīdzīgu."

"jā, protams, jums taisnība. Taču ticības kontekstā - kristietības kontekstā - šādai rīcībai ir sena vēsture."

"Tiešām?" Denijs bija pārsteigts. Viņa reliģiskā izglītība bija minimāla. Protams, viss ir iespējams, taču, ja ļautiņiem būtu paradums Jēzus vārdā iemūrēdes sienās, viņš vismaz kaut ko par to būtu dzirdējis. "Sena vēsture?"

Priesteris lēni iedzēra malku vīna, tad atkal pielēja glāzi pilnu un ar baudu aplūkoja dzēriena krāsu pret gaismu, kas plūda no blakus esošā loga.

"Pasaule," viņš paziņoja, "ir pestīšanas ienaidniece. Un tā tas ir bijis vienmēr. Tas ir dvēseles kaujas lauks, vieta, kur miesa sastopas ar sātanu. Aizej no pasaules, un sātans netiks tev klāt." Iedzēris vēl malciņu, viņš pieliecās tuvāk. "Viņus sauca par "ana- horētiem" - tas ir no latīņu valodas vārda anachoreo, kas nozīmē "es aizeju". Paši agrīnākie vientuļnieki devās tuksnesī un dzīvoja alās. Lielākie savādnieki bija stilīti, kas pavadīja savu mūžu stabu galos."

"Stabu?"

"Antīkajās drupās," priesteris paskaidroja.

"Un tur viņi pavadīja savu mūžuV. Sēdēdami staba galā?"

Priesteris pamāja ar galvu.

"Lielāko daļu sava mūža," viņš apstiprināja. "Vēlāk - viduslaikos - viņus… iemūrēja. Baznīcu sienās. Ziemeļpuses sienās."

"Iemūrēja," Denijs atkārtoja.

"Cik man zināms, tas ir pareizais vārds. Tas nozīmē per sep- pellire vivo. Dzīvs aprakts. Tas ir pareizais vārds, vai ne?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Jā-ā," viņš piekrita, "tas ir pareizais vārds."

"Es jau tā domāju, taču dažkārt man angļu valodā… kaut kas aizmirstas. Šie anahorēti tika ievietoti mazās cellēs - anahorītos - aiz altāra. Šīm cellēm bija mazi lodziņi - tādas spraugas sienās -, lai svētie vīri varētu skatīties dievkalpojumu un saņemt ēdienu. Taču, nokļuvuši tur, viņi nekad vairs neizgāja ārā. Durvju tur nebija."

Denijs jutās kā apstulbis. Viņš iztēlojās, kā tas varēja izskatīties - ne jau pašam vientuļniekam, kurš droši vien nebija pie pilna prāta, bet pārējiem ļaudīm, kuri gāja baznīcā lūgt Dievu. Acis, kas lūr no sienas. Viņš nodrebēja.

Inzaghi klusi iesmējās.

"Tie bija ne tikai vīrieši," viņš piebilda. "Bija ari anahorētes. Un, tāpat kā vīrieši, kad viņas tika iemūrētas, viņas kļuva par "ticības cietumniecēm", viņas "pasaulei bija mirušas". Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Viņu it kā nemaz nebija, ja nemin to, ka viņām bija nepieciešama pārtika."

"Jēziņ!" Denijs nomurmināja.

"Jums vajadzētu izlasīt Kriša grāmatu," priesteris ieteica. "Tā ir mazliet akadēmiska, diezgan gausa, tomēr noteikti ir to pūļu vērta - sevišķi nodaļa par tiem, ko viņš sauc par "anahorētiem pret pašu gribu"."

Denijs sarauca pieri.

"Un kas tad tie bija?"

"Tie," paskaidroja Inzaghi, "bija anahorēti, kuri negribēja tādi būt. Vīrieši un sievietes - bērni un zīdaiņi -, kuri tika iemūrēd pret pašu gribu."

Viesmīlis atnesa salātus, katru porciju bagātīgi apkaisīja ar svaigi maltiem pipariem no piparu dzirnaviņām un atkal pazuda, klusi pateicis "prego

'Tie anahorēti, kuri negribēja tādi būt…" Denijs iejautājās.

"Jums tiešām vajadzētu izlasīt Kriša grāmatu. Vai jums tā ir?"

Denijs pamāja ar galvu.

""Starojošais kaps". Jā, es to paņēmu līdzi."

"Tur viss ir aprakstīts," Inzaghi paskaidroja.

"Šovakar paskatīšos."

Priesteris paraustīja plecus.

"Vai zināt," viņš, paliecies uz priekšu, noslēpumainā tonī teica, "jāatzīst, man nav īsti skaidrs, kāpēc jūs vispār atbraucāt, detek- tīv. Ja jau Kriss izdarīja pašnāvību…"

'Tar to jau ir runa," Denijs atbildēja. "Mēs neesam pilnīgi pārliecināti, ka tā bija pašnāvība."

Priesteris izdvesa klusu "ā-ā-ā". Nesakot ne vārda, viņš nolika dakšiņu uz galda, nolaida rokas klēpī un ieskatījās Denijam tieši acīs.

"Iespējams," amerikānis paskaidroja, "Terio kunga nāve bija slepkavība."

Priesteris lēni pamāja ar galvu.

'Tas jau būtu ticamāk," viņš piekrita.

Tagad bija Denija kārta izrādīt pārsteigumu.

"Tiešām?"

Inzaghi turpināja māt ar galvu.

"Aizbraucot no Romas, Kriss bija nelaimīgs. Viņš bija par kaut ko noraizējies. Varbūt pat ne tikai noraizējies. Drīzāk nobijies."

Pēkšņi Denijam bija jāsāk pa īstam tēlot detektīva lomu.

"Un kāpēc tā?"

"Ar viņu kaut kas notika."

"Romā?"

"Nē/' priesteris atbildēja. "Turcijas austrumos."

Tas atbilst, Denijs nodomāja. Terio tur bija pavadījis daļu sava akadēmiskā atvaļinājuma un pat pēc atgriešanās Štatos bija zvanījis uz Stambulu, tāpēc…

"Ko viņš tur darīja?"

Inzaghi bēdīgi paplēta rokas.

"Veica pētījumus."

"Kādus?"

"Jaunai grāmatai. "Sinkrētisma avatari30 "." Priesteris pasmaidīja. "Nosaukumi viņam īsti nepadevās."

Denijs domīgi sarauca pieri. Viņš gandrīz vai zināja, ko šie vārdi nozīmē. Pirms pieciem vai sešiem gadiem viņš tos pa ausu galam bija dzirdējis Rietumu civilizācijas vēstures kursā otrajā koledžas gadā. Jāpadomā - avatars. Viņš sarauca pieri.

Ieraudzījis Denija apmulsumu, Inzaghi iežēlojās par viņu.

"Kristjens pētīja dažu Tuvo Austrumu reliģiju dibinātājus - tādu reliģiju, kas aptvēra citu reliģiju elementus."

"Piemēram…?"

"Mani31 un Zoroastru32 ," priesteris atbildēja. "Baha Ullahu33 un šeihu Adi."

Pirmie trīs vārdi šķita kaut kur dzirdēti, it kā būtu parādījušies kādā jautājumā ar dažādiem atbildes izvēles variantiem tajā pašā otrajā koledžas gadā. Tie atbilda trim mazpazīstamām reliģijām - maniheismam34 , zoroastrismam35 , bahaismam36 . Bet šeihs Adi viņam nenozīmēja neko - un tā bija pat labāk. Šerifa detektīvam par tādām reliģijām nekas nebūtu zināms. Tāpēc viņš tikai noņurdēja "Hmm", iemalkoja vīnu un ar dakšiņu ielika mutē sa- lātlapas gabaliņu.

Tēvs Inzaghi atkal nāca palīgā.

'Tie visi bija reliģisko sektu dibinātāji Vidējos Austrumos."

"Tik daudz es sapratu."

"Tātad jūs esat kaut ko par tiem dzirdējis?"

Tagad bija Denija kārta paraustīt plecus.

"Par vairākumu no viņiem."

"Bet ne par šeihu Adi."

Denijs pamāja ar galvu.

"Tā jau es domāju," teica Inzaghi. "Yesidis nav tik plaši pazīstami."

"Yesidis?"

"Šeihs Adi. Viņš bija yesidis vadonis."

Denijs bezpalīdzīgi pabolīja acis, apjaušot, cik aizdomīgi viegli ir tēlot ne pārāk gudra detektīva lomu.

"Tā ir kurdu cilts," paskaidroja priesteris. "Etniska apakšgru- pa."

Denijs drūmi pamāja ar galvu. Kurdi, viņš nodomaja. Vēl tikai kurdu mums trūka. Patiesībā viņš neko no tā visa nezināja. Piemēram, par kurdiem. Vienīgais, ko viņš par šīs tautības ļaudīm zināja, bija tas, ka viņi dzīvo Turcijā vai Irākā (vai varbūt Irānā). Un tiek vajāti! Tas arī viss. Tikai pāris faktu, un tās ir visas viņa zināšanas par kurdiem.

"Šeihs Adi bija viņu pravietis," Inzaghi piebilda un, atkal paņēmis dakšiņu, uzdūra uz tās saujiņu zaļumu.

"Kāds pravietis?"

"Yesidis," priesteris atbildēja. "Kriss devās uz turieni pētīt "Melnos rakstus"." Inzaghi pasmaidīja. "Tā ir viņu Bībele," viņš piebilda. "Viņu Svētie raksti."

Denijs atlaidās krēslā, jo viesmīlis bija atnesis otro ēdienu - kārdinoša izskata steiku mācītājam un ar melnu trifeļu drupatām apkaisītus linguini makaronus Denijam. Viņš gudroja, kā veiklāk novirzīt sarunu uz datoru. Viņš dīki iejautājās:

"Kāpēc viņi tos sauc par "Melnajiem rakstiem"?"

Inzaghi domīgi košļāja steika kumosu, apsvērdams jautājumu. Tad atbildēja:

"Kas zina? Yesidis rīcībā man gandrīz nekas nav skaidrs. Iedomājieties - šie cilvēki pielūdz Pāva eņģeli!"

Denijs nespēja tam noticēt.

"Viņi pielūdz pāvus?"

"Sātanu," atbildēja priesteris.

Denijs iesmējās.

"Atvainojiet, svēto tēv, bet… kāds sakars pāviem ar sātanu?"

Inzaghi pasmaidīja - ne jau tīši ar pārākuma apziņu, tomēr…

"Tie ir sātana simboli."

"Pāvi?"

"Jā."

Denijs mirkli padomaja.

'Tātad jūs apgalvojat, ka šie kurdu ļaudņi… pielūdz velnu?"

"Tieši tā. Taču ne visi kurdi, nebūt ne visi. Lielākā daļa kurdu ir musulmaņi."

"Tikai tie - kā viņus sauca? - yesidis."

"Tieši tā. Yesidis godā sātanu."

Denijs bija apstulbis.

"Jūs gribat mani izjokot."

Priesteris pašūpoja galvu, košļādams steiku.

"Jūs domājat - to… sātanu?"

Inzaghi pamāja ar galvu un sāka skaidrot, ka, lai gan agrāk yesidis esot bijis vairāk, tagad to esot tikai ap miljonu.

"Viņi ļod ilgi tika vajāti," viņš pastāstīja. "Jūs jau varat iedomāties. Viņi ir briesmīgi cietuši - gan kā kurdi, gan kā yesidis. Viņiem bija jāiztur divtik smagi triecieni."

Denijs paraustīja plecus.

"Nu jā, bet, ja jau pielūdz sātanu, tad jārēķinās ar to, ka cidem tas nepatiks."

Inzaghi iesmējās.

'Tas nav tā, kā jūs domājat," viņš paskaidroja. "Viņi neupurē bērnus un nelidinās apkārt uz slotaskātiem. Viņi ir pieņēmuši apzinātu lēmumu godināt sātanu, jo "Melnajos rakstos" ir teikts, ka astotajā dienā Dievam apnika pasaule un Viņš to atdeva velnam. Viņiem velns nav ļaunuma iemiesojums - viņš ir Tavuss, tāds kā galvenais eņģelis."

"Kā Lucifers."

"Kā Lucifers, kurš nav kritis, - jā."

"Tas ir interesanti," Denijs teica, "bet… atgriežoties pie Terio… Jūs teicāt, ka viņš bija nelaimīgs, jo Turcijā kaut kas bija noticis."

Priesteris sagrozījās krēslā, it kā pēkšņi justos neērti.

"Jā."

"Un? Kas notika?"

Inzaghi dziļi ievilka elpu.

"Kā Kriss pats teica?"

"Jā."

"Nu ko, Kriss teica - zinu, ka tas izklausās bezjēdzīgi, bet… viņš teica, ka esot redzējis sātanu."

Šādas izjūtas briti apzīmē ar vārdu "mēms no pārsteiguma", un Ians šādi izsakās vienmēr, kad tikai ir izdevība. Tieši tā tagad jutas Denijs. Krietnu bridi viņš nezinaja, ko teikt. Beidzot viņš atguva runas spējas:

"Ko?"

"Viņš teica, ka esot redzējis sātanu." Nervozs smiekliņš.

"Nevar būt!"

Priesteris pašūpoja galvu.

Denijs nezināja - smieties vai raudāt.

Lai gan viņš tika audzināts katoliskā garā, tomēr reliģijai viņa ģimenē nekad nav bijusi liela nozīme. Sirds dziļumos viņš pieļāva iespēju, ka Dievs varbūt pastāv. Viņš bija viens no daudzajiem "atkritušajiem katoļiem", kas drīzāk bija agnostiķi. Baznīcas loma Kreju dzimtas ikdienā bija tikai formāla, ja nu vienīgi dažas patiesi dievbijīgas neprecētas krustmātes turpināja to apmeklēt. Kreji bija ar mieru laulāties baznīcā, viņi varēja tur kristīt savus bērnus (Denija kristību apliecība brūna papīra aploksnē glabājās mātes rakstāmgalda apakšējā atvilktnē). Baznīca varēja rīkot bēres un palīdzēt atvadīties no aizgājējiem. Daži ģimenes locekļi, sevišķi vecāka gadagājuma ļaudis, pat vairāk vai mazāk regulāri apmeklēja dievkalpojumus - tiesa gan, Denija vecāki šādu vecumu vēl nebija sasnieguši. Taču neviens viņa ģimenē (ja nemin krustmātes) nebija reliģiozs. Neviens īsti neticēja velnam.

Ļaunums ir reāls, to Denijs zināja, bet tam nav iemiesojuma. Sātans ir apmēram tikpat īsts kā… Zobu feja.

"Un kā tas izskatījās?" Denijs beidzot jautāja. "Ar ragiem, ar asti vai kā?"

Priesteris, mazliet samulsis, pašūpoja galvu.

"To Kriss neteica. Tikai to, ka viņš esot braucis ar "Bentley"."

"Sātans."

"Jā."

"Un kur tas notika?" Denijs jautāja.

"Kaut kur Turcijas austrumos." Inzaghi ar viltīgu smaidu paliecās uz priekšu un piebilda: "Jums droši vien šķiet, ka sātanam piederētos "Rolls-Royce", vai ne?"

Denijs nedroši iesmējās. Kā viņam būtu jāatbild? Ko teiktu policists? Vai šis garīdznieks viņu pārbaudīja vai ķircināja?

"Dīvaini," viņš noteica.

"Piekrītu."

Kad viesmīlis novāca traukus, Denijs nolēma ķerties pie galvenā jautājuma. Izņēmis no Terio atkritumiem izzvejoto "FedEx" kvīti, viņš jautāja Inzaghi, vai varētu aplūkot profesora datoru.

"Mēs ceram, ka tajā varētu atrast kādas norādes. Kaut ko, kas varētu palīdzēt izmeklēšanā."

Priesteris sarauca pieri, un Denijs nodomāja: Sākas.

"Man tā diemžēl nav," Inzaghi atbildēja. "Tas nav pie manis."

"Kāpēc?" Denijs jautāja.

"Tas vēl atrodas muitā." Priesteris pastāstīja, ka vēl jāsamaksā importa nodoklis - vairāk nekā divi miljoni liru jeb apmēram piecsimt dolāru. Līdz nodokļa samaksāšanai dators paliks Leonardo da Vinči lidostas kravas terminālī. "Jūs jau zināt, kā tas ir," Inzaghi paskaidroja. "Es lūdzu finansējumu, taču līdz tā saņemšanai var paiet vairāki mēneši. Un, patiesību sakot, lai gan pārnēsājamais dators ir jauka lieta, man to nemaz īsd nevajag. Darbam varu izmantot citus datorus."

"Kāpēc tad viņš jums to sūtīja?"

Inzaghi klusi iesmējās.

"Tā bija tikai dāvana. Vienmēr esmu vēlējies klēpjdatoru, bet Kriss - vienmēr žēlojās par tā svaru. Atceros, kā viņš mēdza jokot - "pārnēsājams dators" esot oksimorons."

Denijs iesmējās.

"Tātad viņš jums atdeva to, ko pašam nevajadzēja…"

"Tieši tā!" priesteris piekrita. "Tikai izrādās, ka nemaz ne tik lēti. Ja viņš būtu sūtījis to uz manu biroju Vatikānā, tas jau būtu pie manis. Taču viņš to sūtīja uz manu dzīvokli Via della Scrofa ielā. Tas ir Romā, un tāpēc jāmaksā Cēzaram, kas tam pienākas."

Denijs mirkli padomāja, tad paliecās uz priekšu, atbalstījies ar elkoņiem uz galda.

"Kā būtu, ja es jums to dabūtu?" viņš jautāja. "Es varu samaksāt nodokli no šerifa departamenta līdzekļiem. Kad būšu to izskatījis, gādāšu, lai jūs to saņemat atpakaļ."

Priesteris savilka lūpas, atlaidās krēslā un pārdomāja šo priekšlikumu. Pēc mirkļa viņš piekrītoši nolieca galvu, it kā teikdams: Norunāts. Tad iebāza roku kabatā, izvilka glīd noformētu vizītkarti un pasniedza to Denijam.

"Augšējais ir mana dzīvokļa tālruņa numurs "Casa Clera". Es parasd esmu mājās vakaros. Taču mani vienmēr var sazvanīt pa mobilo - protams, ja neesmu baznīcā. Tad es to izslēdzu."

"Lieliski," Denijs atbildēja. Viņš uzskribelēja sava mobilā tālruņa numuru Frenka Millera vizītkartes otrā pusē un pasniedza karti priesterim.

"Es jums iedošu vēstuli muitai," Inzaghi apsolīja. "Un arī deklarācijas kopiju. Nekādiem sarežģījumiem lidostā nevajadzētu būt."

"Tas ir ļod laipni," Denijs atbildēja.

"Nepavisam," priesteris iebilda. "Jūs palīdzat man, es - jums."

ASTOTA NODAĻA

No restorāna viņi abi devās uz Vatikānu, un Denijs sekoja In- zaghi senu ieliņu labirintā - tās bija tik šauras, ka pat vasaras pēcpusdienā tur valdīja krēsla. Reizēm, nogriezušies ap stūri, viņi nokļuva spožas saules gaismas pielietā laukumā. Pēc brīža viņi nogriezās ap citu stūri, un zeltainā gaisma izbālēja, kļūstot sudrabaina.

Viņi šķērsoja Tibru pa gājēju dltu nedaudz uz rietumiem no milzīgās "Castel Sant' Angelo". Šis tilts bija kā savdabīgs brīvdabas tirdziņš, kur melnīgsnēji arābi un apātiski afrikāņi pārdeva visdažādākās preces - sākot ar hašišu, lietussargiem un karikatūrām, līdz baterijām darbināmiem alvas zaldātiņiem, kas rāpo pa zemi, turot šautenes kaujas gatavībā.

Karstums valdīja Via della Conciliazone - plašā bulvārī, pa kuru tūristi un tūristu autobusi varēja nokļūt tieši Sv. Pētera laukumā, kur, gaidot pāvesta parādīšanos, bija uzstādīts milzumdaudz saliekamo krēslu. Inzaghi pavadīja Deniju cauri vārdem, kur sardzē stāvēja šveiciešu gvardi, tad pa senlaicīgu sānceliņu, kas viņus ieveda plašā pagalmā - "Cortille della Pigne". Šis pagalms, ko apņēma un norobežoja tumšbrūnu ēku arkāde, bija sadalīts kvadrātos ar bruģētiem celiņiem un zālieniem, bet centrā šalca strūklaka. Derrijs nopriecājās, pagalma tālākajā galā ieraugot milzīgu priežu čiekuru - tas bija izgatavots no marmora un šķita vismaz astoņas pēdas augsts - uz krāšņi izgreznota kapiteļa.

"No kurienes tas šeit radies?"

Inzaghi paraustīja plecus.

"Dāvana," viņš teica. "Vai laupījums."

Izgājuši caur arkādēm, viņi iegāja ēkā, kuras iekšiene bija gandrīz tikpat moderna kā ārpuse - senlaicīga. Inzaghi pie neliela dežurantu galdiņa pierakstīja savu un Denija vārdu, tad abi devās uz eskalatoru. Nobraukuši divus kāpņu posmus zemāk, viņi drīz vien nokļuva tādā kā mezonīnā - spoži apgaismotā stiklotā uzgaidāmajā telpā. Aiz stikla atradās grāmatu un manuskriptu pazemes glabātava - tās bija sakrautas, pieslietas un novietotas bezgala garos plauktos. Turpat līdzās uzraksts uz nelielas plāksnītes vēstīja: ARCliNIO SEGRETO37 .

"Pirms kādiem desmit gadiem šeit dka veikta vērienīga atjaunošana - drīzāk pārbūve," pastāstīja Inzaghi. "Manuskriptiem vairs nepiedka vietas. Un tagad mums ir tas! Četrdesmit trīs kilometri lētu metāla plauktu. Pa tiem varētu skriet maratonu." Priesteris pasmaidīja. "Vai jūs varētu mirkli uzgaidīt - es nokārtošu papīrus."

Denijs palika divatā ar vecīgu mūķeni, kas sēdēja aiz senlaicīga rakstāmgalda, nepievēršot viņam ne mazāko uzmanību. Viņa klusi runāja ar austiņām un mikrofonu aprīkotā tālrunī, neatraujot skatienu no "Silicon Graphics" monitora un ar labo roku klikšķinot datora peli.

Drīz Inzaghi atgriezās ar biezu aploksni.

"Atvainojiet, ka bija jāgaida tik ilgi," viņš teica, "bet es jums sagatavoju deklarācijas kopiju un arī vēstuli, kas pilnvaro jūs saņemt datoru manā vietā. Es nezinu, vai tāda vēstule dešām ir nepieciešama, taču…" viņš iesmējās, "mēs esam Itālijā, un, jo vairāk papīru, jo labāk."

"Paldies!"

"Vai jūs pastāstīsiet man, ko uzzināsiet?"

"Noteikti," Denijs apsolīja. Viss norit lieliski, viņš nodomāja. Pats grūtākais uzdevums, kas viņu biedēja visvairāk - melošana priesterim, izliekoties par policistu, - jau bija gandrīz galā. Un tas nemaz nebija tik briesmīgi. Gluži pretēji - tas tika paveikts tik labi, ka šis izpalīdzīgais cilvēks bija pat sagatavojis viņam vēstuli.

"Kā jūs domājat, cik ilgi jums tas būs vajadzīgs?" Inzaghi apjautājās.

Amerikānis vilcinājās ar atbildi. Viņš nevarēja iedomāties, kāpēc Belzeram būtu jāpatur dators ilgu laiku. Bet ko gan viņš var zināt? Ja datnes izrādīsies šifrētas, to atšifrēšana var prasīt laiku. Bet, no otras puses - kad datnes būs nokopētas, dators vairs nebūs vajadzīgs.

"Ne pārāk ilgi," Denijs apsolīja, "ja mums nepaveiksies. Ja mēs kaut ko atradīsim, ja tur būs kādi pierādījumi…" Viņš nepabeidza teikumu un izteiksmīgi paplēta rokas. 'Tad varbūt paies kāds laiciņš," viņš atzinās.

Inzaghi pamāja ar galvu.

"Saprotu. Nu ko - jums ir mans tālruņa numurs, un man ir jūsējais."

"Tieši tā."

'Taču es domāju - varbūt šodien vairs nav vērts mēģināt."

"Ko mēģināt?" Denijs jautāja.

"Doties uz lidostu," Inzaghi atbildēja. Tad viņš uzsita ar pirkstu pa savu rokaspulksteni. "Tagad jau ir trīs, un ielās tādi sastrēgumi… jūs nepaspēsiet."

"Muita ir atvērta līdz pieciem," Denijs iebilda. "Es pārbaudīju."

Inzaghi pamāja ar galvu.

"Protams! Taču tas nozīmē, ka jau četros tur vairs neviena nebūs." Klusi pie sevis smiedamies, priesteris pavadīja Deniju līdz eskalatoram, tad pamāja atvadu sveicienu ar tik neviltotu smaidu, ko Denijs, lēni iznirstot no bibliotēkas dzīlēm, nespēja aizmirst līdz pat viesnīcai. Šā cilvēka labsirdība bija nomācoša.

Taču pēcpusdiena gan tāda nebija. Saule mirdzēja, un Roma bija dzīvības pārpilna. Uzbraucis ar liftu savā viesnīcas numurā, Denijs izņēma no kofera grāmatu "Starojošais kaps". Viņš bija to saņēmis no "Alibris" jau pirms dažām dienām, taču vēl nebija atšķīris. Tagad viņš redzēja, ka grāmatiņa ir diezgan plāna un tās apvāku rotā Terio fotogrāfija - tā pati, kas bija publicēta laikrakstā "Washington Post" pie viņa nekrologa. Pasitis grāmatu padusē, Denijs ar liftu nobrauca lejā, izgāja ārā un apturēja taksometru.

"Villa Borghese," viņš pavēlēja šoferim un, sajutis sevī drosmi, piebilda: "Per favore3 *."

Brauciens nebija ilgs, un, kā jau viņš bija gaidījis, parks bija lieliski piemērota vieta lasīšanai vasaras pēcpusdienā. Milzīgas platānas meta ēnu pār zālieniem un soliņiem. Pastaigājās mīlas pārīši. Bērni rotaļājās. Gelato39 pārdevēji stūma pa taciņām savus nelielos ratiņus. Denijs nopirka mazu trauciņu pistāciju saldējuma, apsēdās un sāka lasīt.

Grāmatas "Starojošais kaps" pirmā puse bija veltīta agrīnajiem anahorētiem. Izklāstot viņu dzīvesstāstus, Terio apgalvoja, ka Svētais Antonijs no Ēģiptes un viņa sekotāji visvairāk bija atbildīgi par vientuļnieku izplatību Rietumos. Tas bija tāpēc, apgalvoja Terio, ka reliģiskie vientuļnieki vienmēr piesaistīja sekotājus. Paradoksālā kārtā - jo dziļāka bija viņu nošķirtība - jo tālāk tuksnesī viņi aizgāja, jo lielākas izredzes tiem bija sapulcināt kuplu sekotāju svītu. Tam bija arī pozitīvas sekas - tieši vientuļnieku ordeņi saglabāja rakstīto vārdu arī viduslaikos, šādi izglābjot Rietumu civilizāciju no gara tumsības.

Tas viss bija interesand, taču Denija uzmanību īpaši piesaistīja kāda nodaļa grāmatas beigu daļā. Pievēršoties tematam par "anahorētiem pret pašu gribu", Terio aprakstīja kādu balādi vai tautas dziesmu, kas esot vairāk nekā tūkstoš gadu veca. Šī dziesmiņa ar nosaukumu "Iemūrētā sieva" ir labi pazīstama no Bom- bejas līdz Bukarestei. Tai esot vairāk nekā septiņsimt versiju dažādās valodās un dialektos.

Dienvidslāvu variantā sieviete dek iemūrēta cietokšņa mūros. Turcijā - karavānu apmetnes sienā. Persijā - dltā. Un vienmēr tas tiekot darīts "labas veiksmes dēļ" vai, iemūrējot tiltos, - lai pielabinātos upes dieviem, kurus šīs šķērsošanas būves sadusmoja.

Vissāpīgākā no šīm dziesmām Denijam šķita no Transilvāni- jas nākusī. Tajā ir stāstīts par mūrniekiem, kuri tālu no mājām smagi strādā, lai uzceltu klosteri, - taču viņu darbs naktī tiek iznīcināts. Vainīgi esot "gari", un vīri uztraucas - vai riešām viņi nekad nevarēs atgriezdes mājās? Domājot par šo likstu, mūrnieku priekšnieks dzird balsi, kas vēsta, ka upes garus pielabināt var tikai, upurējot sievieti. Pirmā sieviete, kas atnāks pie šīs būves, ir jāiemūrē dlta pamatos. Atvieglots par to, ka risinājums atrasts, mūrnieks izstāsta uzzināto saviem darbabiedriem, un visi tā arī vienojas: pirmā sieviete, kas atnāks uz būves vietu, tiks dzīva aprakta. Nākamajā rītā visi satraukti vēro ceļu, un tiešām drīz vien tālumā parādās sieviete. Viņai tuvojodes, mūrnieka satraukums pārvēršas šausmās, redzot, ka tā ir viņa jaunā sieva, kas atnākusi no tālienes un atnesusi ziedus, ēdienu un vīnu. Mūrnieks lūdz Dievu, lai tas liek viņai griezties atpakaļ, doties projām, taču tā nenotiek. Tā nu viņa tiek iemūrēta sienā, bet viņas vīrs mirst no bēdām.

Analizējot šo dziesmu, Terio atzīst, ka tās nozīmei ir bijis tikpat daudz interpretāciju kā variāciju tās vārdiem. Dažiem postmodernajiem pētniekiem šī dziesma ir "nāvējoša laulības dzīves metafora" (kurā sieviete tiek "tēlainā nozīmē iemūrēta laulībā, lai aizsargātu viņas tikumību"). Kādā citā komentārā dek apgalvots, ka dziesmā aprakstīta "serbu simboliska iemūrēšana" musulmaņu iebrucēju varā.

Taču Terio uzskatīja, ka šī dziesma jāuztver burtiski. Pēc viņa domām, "Iemūrētā sieva" ir ne vairāk, ne mazāk kā mutvārdu vēsture - tautas vēstījums par vēsturisku tradīciju, ar kuru saskaņā sievietes un bērni dka dzīvi aprakti, lai nodrošinātu veiksmi lieliem celtniecības darbiem. Kā šādas prakses piemēru Terio min sievietes - kā tiek apgalvots, jaunavas - iemūrēšanu Lejas Man- deršeidas pils sienā Vācijā. Vēl viens piemērs - Tilta vārti Brēme- nē. Kad šī celtne deviņpadsmitajā gadsimtā tika nopostīta, tās pamatos atrasts bērna skelets. Citi pierādījumi atrasti Anglijas baznīcu un Francijas katedrāļu restaurācijas darbos. Terio garāmejot piemin arī to, ka, pēc dažu zinātnieku domām, arī bērnu dzejolītī "Londonas tilts" ir stāstīts par šādu rīcību. Ne saukta, ne aicināta, šī dziesmiņa atausa Denija atmiņā.

Londonas tilts nokritīs, Nokritīs, nokritīs. Londonas tilts nokritīs, Mana daiļā kundze. L ieciet to aiz atslēgas, Atslēgas, atslēgas, Lieciet to aiz atslēgas, Mana daiļā kundze.

Ja tā padomā, šim pantiņam nav nekādas jēgas. Kāda atslēga? Ko likt aiz atslēgas? Vai tas bija jāsaprot šādi - iesēdināt aiz atslēgas kādu daiļu kundzi, lai neļautu Londonas tiltam nokrist? Jēziņ! Šermuļi skrien pār miesu.

Kopumā tā bija visai biedējoša lasāmviela, diezgan pasausi uzrakstīta, tomēr aizraujoša. Tik ļoti aizraujoša, ka, beidzot aizvēris grāmatu, Denijs pārsteigts atskārta, ka pienācis vakars. Viņam nemanot, parka apgaismojums bija nodzisis un garās pēcpusdienas ēnas bija saplūdušas ar aizvien sabiezējošo tumsu.

Piecēlies no sola, viņš devās uz to pusi, kur tālumā vīdēja gaisma, neskaidrs gaišums, cerībā, ka tas ir Piazza del Popolo. Taču tas pat nebija svarīgi. Viņš bija nogrimis domās un neraizējās par to, ka var apmaldīties. Agrāk vai vēlāk viņš atradīs taksometru, kas aizvedīs viņu uz viesnīcu, kur varēs mierīgi paēst vakariņas un doties pie miera. Bet pagaidām viņš gausi slāja pa parku, garām Trešās pasaules dzejnieku un revolucionāru statujām, turēdams grāmatu "Starojošais kaps" satvertu plaukstās aiz muguras. Pirmo reizi Denijs sāka prātot, vai Kriss Terio dešām izdarīja pašnāvību. Bet ja nu viņš bija "anahorēts pret paša gribu"? Kurš gan varētu kaut ko tādu pastrādāt? Aprakt cilvēku dzīvu?

Viņš atvairīja šo domu, bet nākamā nebija labāka. Ja tā bija pašnāvība un Terio tiešām iemūrēja pats sevi, par ko gan viņš domāja? Denijs gudroja. Par ko viņš domāja, ieliekot pēdējo bloku?

No rīta bija karsts, un gaiss svilināja viņa ādu, kamēr Denijs stāvēja Leonardo da Vinči lidostas muitas birojā, gaidīdams zīmogu. Aiz letes smalki saposies jauns vīrietis ar kūpošu cigareti lūpu kaktiņā neveikli klabināja aizvēsturiskas rakstāmmašīnas taustiņus. Šis muitas ierēdnis veica to apbrīnojami nopietni, it kā senajā rakstāmrīkā slēptos grūti atminama mīkla. Laiku pa laikam viņš gausi uzsita pa jaunas rindas pārslēgšanas sviru, piemiedza acis dūmos un turpināja klabināt. Visbeidzot viņš pārtrauca rakstīt un ļod nesteidzīgi pārlasīja uzrakstīto.

"Va bene40 ," viņš paziņoja un, pagriezis rokturi, izņēma papīra lapu. Piecēlies viņš pastūma to pāri letei Denijam. "Parakstiet!"

Denijs paklausīja, un pēc tam muitas ierēdnis apzīmogoja un arī parakstīja papīru. Tad viņš norādīja uz skaitli (tas bija viens miljons četrsimt astoņdesmit trīs tūkstoši) un teica:

"Tagad maksājiet."

Denijs atkal paklausīja un noskaitīja naudaszīmes no biezā žūkšņa, ko tajā pašā rītā bija izņēmis no bankas. Ierēdnis tās pārskaitīja un noglabāja atvilktnē zem letes. Tad aizslēdza atvilktni, nomurmināja kaut ko Denijam nesaprotamu un pazuda blakus- telpā. Pēc brīža viņš atgriezās, nesdams rokās paku, un pasniedza to Denijam gluži kā kroni uz samta spilvendņa.

"Grazie\"

"Prego!"

Atpakaļceļā uz viesnīcu Denijs sēdēja taksometra aizmugurējā sēdeklī, nolicis kastē iesaiņoto datoru sev blakus. Viņš bija nolēmis tūlīt pat sūtīt to ar "FedEx" Belzeram, taču tad viņam ienāca prātā, ka būtu neapdomīgi izlaist datoru no rokām, iepriekš nenokopējot tā saturu. "FedEx" parasti nemēdz pazaudēt sūtījumus, taču visādi var gadīties, un, ja tieši šoreiz tā notiks, tad viņam būs jāzaudē milzīga naudas summa. Labāk ierakstīt datnes disketē, lai nodrošinātos ar rezerves kopiju.

Paklausot Denija rīkojumam, šoferis apturēja taksometru pie maza, eleganta biroja preču veikaliņa Via del Corso ielā. Atstājis auto ietves malā un vadītāju lasām futbola avīzi, Denijs iegāja veikalā un nopirka kastīti diskešu un dažas pasta uzlīmes. Tad viņš atgriezās viesnīcā, savā numurā, kur, apsēdies uz gultas malas, ar vēstuļu atgriežamo nazi uzmanīgi atvēra paciņu.

Kā jau viņš bija cerējis, "Thinkpad" bija ielikts melnā auduma pārvalkā kopā ar visiem tā piederumiem, tostarp ārējo diskešu iekārtu un adapteriem, kas nepieciešami pieslēgšanai Itālijas elektrības kontaktiem. Jau pēc mirkļa dators bija ieslēgts un darba gatavībā. Viņš nekavējoties atvēra galveno mapi.

Tur viņš atrada ap duci mapju, kurās atradās tekstu datnes. Pārējās bija sistēmas un programmu datnes, kas viņam nepavisam nebija vajadzīgas. Tāpēc viņš izveidoja tādas pašas mapes disketē un nokopēja tajās teksta datnes. Visbeidzot viņš ieslidināja disketi kādā no viesnīcas "Inghilterra" aploksnēm, uzrakstīja uz tās "Terio" un noglabāja aploksni savā ceļasomā. Tad viņš atkal iesaiņoja datoru pārvalkā un ielika atpakaļ kartona kastē.

Bija pienācis laiks zvanīt Belzeram. Laiks saņemt samaksu.

Advokāta tālruņa numurs bija uzrakstīts uz viņa vizītkartes, un Denijs zvanīja, izmantojot Belzera doto mobilo tālruni. Savienojums bija tīrs - pilnīgs klusums, ko pārtrauca tāla elektronisku skaņu murdoņa. Tad:

"Prego."

"Hmm… Vai varētu runāt ar Belzera kungu?"

Balss atmaiga.

"Denjel! Mans draugs! Kā jums patīk Mūžīgā pilsēta?"

"Fantastiski! Man trūkst vārdu."

"Brīnišķīgi! Vai jums ir kādi jaunumi man?"

"Man ir jums labi jaunumi/' Denijs atbildēja.

"Tiešām! Tad jau jūs būsiet ticies ar priesteri."

"Vēl labāk - es dabūju datoru."

"Ko?!? Lieliski!"

"Jā, tāpēc - kā es varētu nogādāt to jums?" Krejs jautāja, turēdams gatavībā pildspalvu. "Es domāju, ka varētu nosūtīt ar "FedEx"…"

Belzers klusi iesmējās.

"Jā, droši vien varētu gan. Taču mēs varam arī ietaupīt mazliet naudas."

"Labi… kā tad…"

"Varbūt "FedEx" vietā izmantot liftu?"

"Ko?" Denijam šķita, ka viņš kaut ko pārprads.

"Es teicu, ka jūs varētu atbraukt ar liftu un atnest man datoru. Esmu trešajā stāvā."

Denijs samirkšķināja acis. Nodomāja: Vai tas ir joks? Nolēma, ka nav vis. Pajautāja sev: Ko viņš te dara? Cik ilgi viņš jau šeit ir? Nezin kāpēc doma par to, ka Belzers, Denijam nezinot, vienlaikus ar viņu uzturas tajā pašā viesnīcā, iedvesa nemieru. Radās klaustrofobiska sajūta. Bet no otras puses - kāpēc viņš nedrīkstētu šeit uzturēties? Varbūt viņš vienmēr apmetas šajā viesnīcā un tāpēc pasūtīja šeit numuru arī man. Varbūt viņam Romā ir darīšanas. Galu galā tas nemaz nav svarīgi. Tas tikai ievērojami atvieglos Denija darbu.

"Kurā numurā?" viņš jautāja.

Belzers atkal iesmējās. Tad atbildēja:

"Visos."

"Visā stāvā?"

Denijs gandrīz vai varēja dzirdēt advokātu paraustām plecus.

'Tas ir drošības apsvērumu dēļ," Belzers paskaidroja. "Lai nu kā - man patīk, ka mani neviens netraucē, un te jau ir dkai daži numuri."

"Tikai daži numuri"? Par piecsimt dolāriem diennaktī?

"Tūlīt būšu klāt," Denijs apsolīja.

Viņš ar liftu uzbrauca trešajā stāvā, kur uzreiz bija redzams, ka tā tiešām ir Belzera valstība. Kad durvis atvērās, drukns vīrs melnā lietišķā uzvalkā piecēlās no cieta krēsla un tuvojās liftam.

Viņš nopētīja Deniju no galvas līdz kājām, tad godbijīgi izslējās un pamāja uz vestibila pusi, kur stāvēja divi citi vīri.

Denijs sekoja šai norādei un atrada advokātu gaidām viņu vecmodīgā bibliotēkā ar riekstkoka sienas paneļiem.

"Den!" Belzers iesaucās, apiedams apkārt senlaicīgam koka rakstāmgaldam, lai sarokotos ar Deniju. Viņš atkal bija ģērbies labi piegrieztā tumšā uzvalkā un uzlicis brilles ar pelēkiem stikliem - ne gluži saulesbrilles, tomēr diezgan tumšas, lai apslēptu viņa acis. "Nespēju pat izteikt, cik iepriecināts esmu. Tiešām!" Saņēmis Denija roku, viņš veda to pie ovāla galda, kas atradās pie senlaicīga loga ar skatu uz ielu. "Vai tas ir tas?" viņš jautāja, paņemdams no Denija paku.

"Jā, tas pats," Denijs atbildēja. Tad viņš apsēdās ādas klubkrēslā un vēroja, kā Belzers nopēta paku. Pamanījis, ka tā ir tikusi atvērta, viņš uzmeta Denijam jautājošu skatienu.

"Gribēju pārliecināties, ka ar to viss ir kārtībā," Denijs paskaidroja.

Belzers pamāja ar galvu un apsēdās pie galda. Tajā brīdī istabā ienāca viesmīlis ar paplāti un ielēja viņiem pa glāzei ūdens ar ledu.

"Iedzersiet kaut ko?" piedāvāja Belzers, ar manikirēto roku apvelkot gaisā apli.

"Nē, paldies, es…"

"Cigāru? Kafiju?"

Denijs papurināja galvu.

"Nē, tiešām - es neko nevēlos."

Ar rokas mājienu aizraidījis projām viesmīli, it kā tas būtu muša, kas lidinās gaisā starp viņiem, Belzers izņēma "Thinkpad" no iepakojuma. Novietojis to uz galda starp sevi un Deniju, viņš pacēla monitoru un pavirzīja uz priekšu ieslēgšanas pogu. Pagāja kāda minūte, līdz atskanēja darba uzsākšanas signāls, un tad Denijs redzēja, kā jurists sāka klabināt taustiņus.

Viņš īsti nevarēja pateikt, ko Belzers dara - ekrāns bija pavērsts uz otru pusi -, taču Denijs nojauta, ka advokāts pārmeklē Terio mapes, meklējot kaut ko noteiktu. Vai varbūt ne. Varbūt viņš pārskatīja visu pēc kārtas.

Pagāja piecas, tad desmit minūtes. Brīžiem Belzers apstājās, lai izlasītu vai pārlasītu kādu viņu ieinteresējušu punktu. Denijs nepievērsa viņam lielu uzmanību - tikai sēdēja turpat, domās rēķinādams nostrādātās stundas un pūlēdamies atcerēties, ko tieši teica Belzers, kad viņi vienojās par datoru. Es jums došu desmit tūkstošus dolāru… Papildus jūsu stundu algai… Varbūt priesteris pārdos jums datoru, ja tā… varat paturēt atlikumu.

Kaut ko tamlīdzīgu.

Denijs iedzēra malciņu ūdens un sāka rēķināt. Pusotra miljona liru ir apmēram sešsimt septiņdesmit pieci dolāri. Tik daudz viņš samaksāja muitai par datoru. Jautājums ir šāds: Vai tas bija "izdevums"? Vai arī tas attiecās uz nosacījumu "izlūgties, aizņemties vai nozagt"? Neesi alkatīgs, viņš norāja sevi. Tev būs paveicies, ja šis tips samaksās par stundām visu, kas pienākas. Tas ir pārāk vienkārši. Par desmit taukšķiem kādam vajadzēja uzbruki man ar šaujamo vai ko tamlīdzīgu. Tātad tas nav izdevums. Tā ir darījumu slēgšanas izmaksa. Tātad atliek… ap deviņiem tūkstošiem dolāru. Ja vien Belzers nepatur datoru, jo tad Denijam būtu jānopērk priesterim cits "Tltinkpad". (Vislabāk - lietots.) Cik tāds maksā? Ap tūkstoti? Šeit tomēr ir Itālija. Pieņemsim, ka divus.

Tomēr… ļaunākajā variantā: ja Belzers paturēs datoru, Denijs tomēr šajā darījumā iegūs septiņus ar pusi tūkstošus dolāru, kā arī samaksu par stundām. Tās jau ir piecdesmit astoņas, un uzskaite turpinās. Kopumā viņš, iespējams, nopelnīs ap piecpadsmit tūkstošiem. Ar to pietiks video iekārtai - vai vismaz tik daudz, lai Denijs varētu aizņemties trūkstošo no vecākiem.

Belzers vēl kādas piecas minūtes noņēmās ar datoru. Pāris reižu Denijs jau mēģināja kaut ko teikt - ko viņam darīt, palikt vai iet projām? -, bet jurists viņu apklusināja, viegli pamādams ar labo roku un neatraudams skatienu no ekrāna.

Visbeidzot viņš atvēra diplomāta koferīti, kas stāvēja uz grīdas pie galda, un izņēma CD disku. Ievietojis disku diskdzinī datora pamatnē, viņš iebīdīja to datorā un sāka rakstīt. Drīz cietais disks iedūcās - tā bija ritmiska, pulsējoša skaņa, kas šķita savādi neiederīga šajā deviņpadsmitā gadsimta telpā. Varbūt viņš kopēja datus - Denijs nevarēja droši pateikt. Tad, gandrīz pēc minūtes, dators apklusa. Belzers izslēdza to un aizvēra ekrānu.

"Esmu ļoti apmierināts ar jūsu darbu," viņš paziņoja, apveltīdams Deniju ar platu smaidu.

Denijs gandrīz nosarka.

"Paldies!"

Belzers papurināja galvu. Noņēmis saulesbrilles, viņš paņēma tās otrā rokā. Viņš mēdza tā darīt laiku pa laikam, un Denijs jau bija pamanījis, ka šo žestu viņš izmanto, lai uzsvērtu svarīgus jautājumus. Ietveršanas žestu.

"Nē. Man jāpateicas jums. Ja jūs nebūtu atradis to "FedEx" kvīti - turklāt vēl atkritumos…"

Denijs pieņēma šo uzslavu, pieticīgi paraustot plecus.

"Manuprāt," Belzers turpināja, "jūs esat interesants jauneklis - gudrs, veikls, ar radošu izdomu - un, cik man izdevies novērot, nekas jūs nespēj aizkavēt. Tādi cilvēki ir īsts retums."

Šāds slavinājums Deniju mazliet nobiedēja. Viņš gandrīz sarāvās, tomēr savaldījās un piespieda sevi raudzīties Belzeram tieši acīs. Pirmo reizi viņš pamanīja, ka šā advokāta acis pēc krāsas un izteiksmes atgādina dubļus.

"Paldies," viņš atbildēja.

"Tāpēc… es tā domāju… varbūt mēs varētu uzsākt regulāru sadarbību."

Denijs neizpratnē paraudzījās uz viņu.

"Kā jūs to domājat?"

"Es domāju - vēlos, lai jūs nākat strādāt pie manis. Pastāvīgi."

Denijs pat nepūlējās to apsvērt.

"Paldies," viņš atbildēja, "bet - diez vai. Tā man ir tikai tāda… papildu nodarbošanās." Viņš apklusa un gatavojās sākt runu par mākslu un par to, cik svarīga tā ir viņam, bet jurists viņu pārtrauca.

"Noklausieties visu, ko gribēju teikt," viņš sacīja. "Domāju, ka mēs varētu pārvērst jūsu stundu darba samaksu par algu. Jums būtu daudz jāceļo, taču mēs parūpētos, lai tas būtu pirmajā klasē. Tāpēc, manuprāt, jums nebūtu pārāk jācieš."

Denijs to apdomāja. Patiesība ir tāda, ka viņam tiešām patīk ceļot - sevišķi pirmajā klasē (ko viņš tagad bija izbaudījis tieši vienu reizi).

"Un uz kurieni man būtu jāceļo?" viņš jautāja.

Belzers paraustīja plecus.

"Klienta intereses ir ļoti daudzpusīgas. Uz Londonu, Maskavu, Tokiju… Losandželosu. Grūti pateikt. Es jūs iedomājos kā sava veida avāriju likvidētāju. Sarežģījumu novērsēju. Ja kaut kas atgadās, jūs kāpjat lidmašīnā, nokārtojat visu un ziņojat par to. Man.

Domāju, ka jums tas būtu interesanti - vismaz uz kādu gadu vai pāris gadiem." Tagad Belzers atkal uzlika brilles un atlaidās krēslā, it kā dodot Denijam laiku apdomāt priekšlikumu.

Un viņš domāja ari. Grūti bija pretoties kārdinājumam Veikt aprēķinu - simt dolāru stundā par četrdesmit stundām nedēļā, piecdesmit divām nedēļām gadā - tas iznāk… cik? Divsimt tūkstošu gadā? Nav slikti divdesmit sešus gadus vecam māksliniekam. Keilijas alga tad šķistu niecīga. Tomēr, no otras puses, tad viņš nebūtu mākslinieks, viņš strādātu pie šā tipa un…

Belzers raudzījās uz viņu.

"Atvainojiet?" Denijs jautāja.

"Es teicu, ka jums nav jāizlemj tūlīt pat. Apdomājiet to pāris dienu - un dodiet atbildi nedēļas nogalē."

"Nedēļas nogalē?"

"Mēs varam aprunāties par to Sjēnā. Es gribētu, lai jūs atbraucat uz Palio."

Palio, nodomāja Denijs.

"Kas ir Palio?"

Belzers sarauca pieri.

"Jūs jokojat."

Denijs papurināja galvu.

Advokāts pasmaidīja un paliecās uz priekšu. Atbalstījis elkoņus uz galda, viņš salika pirkstu galus kopā un sāka skaidrot:

"Tās ir vecākās un krāšņākās zirgu skriešanās sacīkstes pasaulē. Tās notiek divreiz gadā Campo - vienā no skaistākajiem laukumiem Itālijā, tiešām milzīgā laukumā, kas ir gliemežvāka formā. Katram no contrade sacīkstēs piedalās zirgs, tāpēc…"

"Kas ir contrade?" Denijs iejautājās.

"Contrada," Belzers precizēja. "Viena no Sjēnas senajām dzimtām." Tad viņš iesmējās. "Tas viss ļoti atgādina "Vestsaidas stāstu" - un "Romeo un Džuljetu". Monteki un Kapuleti - un es." Viņš atkal iesmējās. "Lai nu kā - tas sākas ar lielgabala šāvienu. Piecdesmit tūkstoši cilvēku sadrūzmējušies laukumā plecu pie pleca, zirgi skrien pa apli. Žokeji jāj bez segliem."

"Izklausās neticami."

Belzers atkal noņēma brilles un pieliecās tuvāk Denijam.

"Tas ir brīnišķīgi. Dzīve Itālijā apstājas. It kā sacīkšu skrējiena laikā visas valsts sirds pārstātu pukstēt. Jums kā māksliniekam…

tieši tāda ir īstā dzīve. Ļaužu pūļi, asinis, ātrums." Belzera dubļu krāsas acis cieši raudzījās uz Deniju, viņa pilnīgajās lūpās rotājās viegls smaids.

Denijs to apdomāja. Tieši tāda ir īstā dzīve? Drīzāk gan ne. Patiesībā tagad viņš visvairāk velējās saņemt naudu, ar nākamo lidmašīnu atgriezties Štatos un iegāzties gultā kopā ar Keiliju. Bet no otras puses…

"Kamēr jūs tur būsiet, varēsiet iepazīties ar Zebeku - viņš vēlas jūs satikt -, un mēs tūlīt pat varēsim izrakstīt jums čeku. Tas jūs tur jau gaidīs, kad ieradīsieties."

Denijs nezināja, ko teikt.

Jurists iesmējās.

"Tās ir tikai pāris dienas," viņš apsolīja. "Un mēs turpināsim jums maksāt stundu samaksu un izdevumus."

"Ne jau par to ir runa," Denijs paskaidroja. "Man drīz būs izstāde…"

Belzera skatiens aiz brillēm šķita paužam vilšanos, un Denijs apjauta, ka viņš laikam ir nepateicīgs. Advokāts ir tik neticami dāsns un… pēkšņi viņam ienāca prātā šausminoša doma. Ja viņš nedosies saņemt čeku, cik ilgs laiks paies, līdz viņam tas tiks nosūtīts? Un kad to atsūtīs - ja atsūtīs - vai tas būs par visu nopelnīto summu? Vai arī Belzers būs sācis pārdomāt savu dāsnumu? Un Zebeks? Būtu interesanti iepazīties ar tik ļoti bagātu un ietekmīgu cilvēku. Varbūt viņš kolekcionē mākslas darbus?

"Labi," Denijs izlēma. "Kāpēc ne? Ne jau katru dienu iznāk atbraukt uz Itāliju."

"Lieliski," Belzers nopriecājās. "Gaidīšu jūs rītvakar astoņos. Vakariņas brīvā dabā, tieši Campo. Tas ir īpašs vakars - tieši pirms sacīkstēm."

"Un kā es jūs atradīšu?"

Belzers paraustīja plecus.

"Dodieties uz Campo un meklējiet "Palazzo di Pavone", kas atrodas "Logge della Mercanzia". Lejā būs uzklāti galdi. Jūs redzēsiet karogus."

Denijs sāka meklēt kabatās pildspalvu.

"Nav vērts neko pierakstīt," Belzers teica. "Visi zina, kur tas atrodas. Meklējiet garu balkonu, kas pilns ar pāviem un to mēsliem. Tas Campo ir vienīgais." Viņš iesmējās un nepamanīja izbīli Denija skatienā.

Pāvi? Ko teica Inzaghi? Kaut ko par "Pāvu eņģeli".

"Jūs gribat teikt - viņam ir pāvi - tieši pilsētā?"

Belzers iesmējās.

"Kāpēc ne? Tie ir labāki par jebkuru sargsuņi - un Zebeks nespēja pretoties."

"Kam pretoties?"

"Pils kārdinājumam. Tā ir celta sešpadsmitajā gadsimtā, un, kad tā parādījās tirgū - jūs jau varat iedomāties. Tas bija tik ļoti atbilstoši."

Denijs neizpratnē sarauca pieri.

Belzers pasmaidīja.

"Es aizmirsu. Jūs nesaprotat itāliešu valodu." Viņš mirkli padomāja, tad paskaidroja. "Katrai contrada ir savs simbols. Parasti tas ir kāds dzīvnieks, bet ne vienmēr." Viņš apklusa. "Lai nu kā - viens no tiem ir il pavone - pāvs. Tāpēc, ja cilvēkam pieder uzņēmums ar nosaukumu "Sistenii di Pavone" un tā galvenais birojs atrodas Sjēnā… tad iegādāties pili, ko sauc "Palazzo di Pavone", ir gluži pašsaprotami. To laikam sauc par "firmas tēla veidošanu"." Paraustījis plecus, Belzers atspiedās ar spieķi pret grīdu un pieslējās kājās.

"Kā būs ar datoru?" pieceldamies apjautājās Denijs.

Belzers uzmeta klēpjdatoram vienaldzīgu skatienu.

"Kas ir ar to?"

"Apsolīju priesterim, ka pacentīšos atdot to viņam."

"Nu tad atdodiet," jurists atbildēja. Viņš ieskatījās savā "Rolex" pulkstenī. "Gandrīz aizmirsu." Viņš izņēma no žaketes kabatas brūnu aploksni un pasniedza to Denijam.

"Kas tas ir?"

"Jūsu ātrvilciena biļete uz Sjēnu. Tas izbrauc no stacijas desmitos trīsdesmit divās no rīta. Un te ir rezervēšanas talons "Villa Scacciapensieri"." Viņa skatiens pauda nožēlu. "Tā ir jauka viesnīca, tikai varbūt ne tik tuvu pilsētas centram, kā jūs vēlētos. Tomēr Palio laikā… mums ir paveicies, ka jums nebūs jāguļ teltī. Pilsēta ir pārpildīta."

Denijs nomurmināja, ka viņam nav nekādu iebildumu, un viņi sarokojās.

"Nu tad līdz ritvakaram."

"Astoņos," Belzers atgādināja. "Un pēc tam, nākamajā dienā jūs varēsiet vērot sacīkstes kopā ar mums no balkona. Tas desām ir iespaidīgi, un visi ir vienisprātis, ka skats ir neaizmirstams."

Nākamajā rītā Denijs brokastoja ilgi un nesteidzīgi, sēdēdams pie galdiņa viesnīcas "Inghilterra" miegainajā ēdamzālē. Viņam bija, par ko padomāt, un tas atsauca atmiņā vārdus no kādas senas dziesmas:

Vai man palikt Vai man iet?

No vienas puses: viņam ir sava dzīve. Un droši vien vispareizāk būtu atgriezdes pie šīs dzīves un atkal rauties darbā melnās miesās. Viņš varētu nopirkt nepieciešamo videomontāžas iekārtu un… kas zina? Varbūt izdosies pārdot pāris darbu. Tas arī ir viss, ko mākslinieks var vēlēties, - nopelnīt tik daudz naudas, lai varētu turpināt strādāt. Ja viņam kādreiz izdosies gūt patiesi lielus panākumus, tas, protams, būs apsveicami. Taču vissvarīgākais ir pats darbs. Nevis nauda.

"Vēl kafiju, sinjor Krej?"

Denijs pacēla skatienu. Pamāja ar galvu.

"Jā, lūdzu!"

Viesmīlis ielēja kafiju Denija tasē, palocīja galvu un aizgāja.

No otras puses… viņš varētu mest mieru centieniem patiesības un skaistuma vārdā, pāriet tumšajā pusē - protams, ne jau uz visiem laikiem, bet uz gana ilgu laiku, lai paspētu izbaudīt pasauli ar privātajām lidmašīnām un lepnām viesnīcām ar beļģu šokolādēm uz spilvena. Tieši to Belzers viņam piedāvā - iespēju "dzīvot ar plašu vērienu".

Tas ir kārdinoši. Taču kārdinājums - un acīmredzot runa bija tiklab par kārdinājumu kā par "izdevību" - izraisīja jautājumus. Piemēram - darīšanas ar "tumšo pusi". Pēc savas (tiesa gan, nelielās) pieredzes viņš zināja, ka bagābe reti cīnās par cēliem mērķiem. Tāda gluži vienkārši ir dzīves īstenība.

Un visā šajā pasākumā ar Belzeru viņam nebija ne jausmas, kuram ir taisnība un kuram nav, - un arī par to, kas īsti ir likts uz spēles. Jautājums bija šāds: vai viņam nav vienalga, kā pusē viņš atrodas? Viņam šķita, ka nav vienalga, taču, ņemot vērā Belzera piedāvājumu, viņš sāka raizēdes, ka nedaudzie tikumi viņam piemīt nevis godīguma, bet gan izvēles iespēju trūkuma dēļ. Varbūt viņš nemaz nav tāds labais puisis, par kādu vienmēr bija sevi uzskatījis. Varbūt drīzāk - sliktais puisis, kurš gaida izpausmes iespēju.

Denijs malkoja kafiju. Ar padku aplūkoja krēmkrāsas porcelāna tasīti. Tas nu ir jāatzīst - visa šī Terio un Belzera lieta ir kaut kādā ziņā nelaimīga. Viņš to juta. Pāvi, varmācība - tas viss ir kaut kā dīvaini. Viņam radās vēlēšanās pārmest krustu, bet tas…

Ak dievs, Denijs nodomāja, es sāku jukt prātā. Noskaities pats uz savu sirdsapziņu, Denijs palūdza rēķinu un atgriezās savā numurā.

Izvilcis no gultas apakšas Terio klēpjdatoru, Denijs apsēdās uz dīvāna un ieslēdza to. Varbūt tur atrodams kaut kas tāds, kas palīdzēs man izlemt. Kaut kas par Terio vai Zebeku…

Taču nekā tāda nebija.

Jo nebija nekā.

Nulle. Tukšums. Niente41 .

Denijs blenza kā apstulbis. Monitorā rēgojās tikai mirdzošu baltu gaismas punktiņu jūra. Uz mirkli viņš iedomājās, ka varbūt dators ir sabojāts, - taču nē, Belzeram tas darbojās. Vēl vakar. Viņš izslēdza un atkal ieslēdza datoru. Tas pats.

Viņš krietnu brīdi nosēdēja uz dīvāna malas ar datoru klēpī. Atcerējās, kā Belzers sēdēja bibliotēkā viņam pretī un raudzījās monitorā. Pēc brīža advokāts ielika datorā CD disku - lai nokopētu datnes. Vai vismaz tā Denijs nodomāja. Viena no diskiekārtām iedūcās. Un tagad…

Pēkšņi viņš saprata. Belzers nekopēja datnes. Viņš pārforma- tēja cieto disku un pārrakstīja to ar "DiskWipe" vai kādu citu programmu. Tāpēc bija vajadzīgs CD disks.

Denijs jutās piekrāpts. Domājot par to, viņš apjauta Belzera nodarījuma patieso nozīmi. Pirmo reizi viņš pilnīgi skaidri saprata, kurā pusē ir nostājies, - nepareizajā pusē. Datu izdzēšana pavisam citādā gaismā parādīja Belzeru un visu šo viņa pasūtīto "izmeklēšanu". Tā nebija izmeklēšana, bet gan pēdu noslēpšana. Nebija runa par to, ka Terio izplatīja nepatiesas ziņas, jo tad

Belzers pirms datora atdošanas Denijam būtu nokopējis datnes. Tie bija Terio vainas pierādījumi. Taču advokāts šo informāciju iznīcināja.

Tagad Denijs saprata. Viņš nebija labais vai ļaunais puisis. Viņš bija tikai kārtējais vientiesis, marionete citu rokās. Belzers nemaksāja Denijam par viņa gudrību -gudri bija "Fellner Associates" izmeklētāji. Belzers maksāja Denijam par viņa naivumu. Jo "Fellner" detektīvi redzētu cauri Belzera viltībai. Izmantojot firmas bagātīgos resursus, viņi būtu veikuši "Nexis" meklējumu par Ze- beka apmelošanu. Tad viņi liktu iztulkot atrastos materiālus. Un, ja izrādītos, ka tas neatbilst patiesībai, viņi saprastu, ka klients viņiem melo, - un atteiktos ar to sadarboties.

Denijs dusmās piesarka. Parasti viņš bija miermīlīgs, taču viņam piemita īru ātrā daba - un, ja viņš bija aizkaitināts, tad labāk viņam ceļā nestāties. Viņa māte par to raizējās. Denij, tu esi kā salauzts āmurs! Aizej pa gaisu, norāvies no kāta, un tev nemaz nerūp, kam vari trāpīt.

Taču šoreiz viņam tas rūpēja. Pat ļoti. Šoreiz viņš gribēja trāpīt Belzeram - un nevienam citam. Taču tādas iespējas nebija. Ne gluži. Tāpēc viņš nolika datoru, atlaidās uz dīvāna un raudzījās griestos. Ko lai tagad dara? - Denijs prātoja.

Atbilde radās vienā mirklī -jāsaņem nauda.

Apvainojot Belzeru, viņš neko nepanāks. Pareizāk būs izlikties, ka nekas nav noticis, saņemt naudu, kas viņam pienākas, un tad laipni atvadīties. Paldies par piedāvājumu, Belzera kungs, - tas bija ļo-o-o-ti interesants, - taču man ir jāgatavojas izstādei. Ciao!

Bet pagaidām viņš to "piečakarēs". Atjaunos datorā izdzēstās datnes, izmantojot rezerves kopijas. Belzers neko nezina par disketi un nekad arī neuzzinās. Priesteris saņems to, kas jāsaņem, - to, ko Terio vēlējās viņam nodot. Ja kaut kas tāds vispār ir. Varbūt šis dators nemaz nav nekāds vēstījums pudelē. Varbūt - kā domā arī Inzaghi - Terio tikai nosūtīja "Thinkpad" kā dāvanu draugam un neko vairāk. Tad priesteris var rīkoties tāpat kā Belzers - iztīrīt visas Terio datnes no datora atmiņas.

Taču kaut kas datorā tomēr bija, jo citādi Belzers nebūtu izdzēsis informāciju. Arī to Denijs nezināja - kāpēc Belzeram bija jāizdzēš šie dati. Denijs to nezināja. Un negribēja zināt. Denijs Krejs nogādās "Thinkpad" - ar atjaunotām datnēm - priesterim. Un uzreiz jutīsies daudz labak. Bet kas notiks pec tam - tā vairs nav viņa darīšana.

Taču tas nebija tik vienkārši. Belzers bija pārformatējis cieto disku, izdzēšot ne tikai Terio teksta datnes, bet arī "Windows" operētājsistēmu. Tātad vispirms bija jāatjauno operētājsistēma - Denijs neko tamlīdzīgu nebija darījis un arī nevēlējās mēģināt. Acīmredzot bija nepieciešams datorspeciālists - bet kur lai tādu atrod?

Izrādās, ka vēl viena lieliskas viesnīcas priekšrocība ir tās lieliskais durvju sargs. Džordžio pienākums bija rūpēties par viesiem - sagādāt viņiem visu, ko tie vēlas. Biļetes, galdiņus restorānos, informāciju, iepazīšanos - itin visu un jebko, jebkurā laikā. Paskaidrojis vecīgajam Džordžio savu vajadzību, Denijs atgriezās savā numurā, bet večuks sparīgi ķērās pie tālruņa. Viņa pūliņiem bija panākumi. Apmēram pēc stundas pie durvīm parādījās jauneklis ar apbružātu CD disku kārbiņu rokā. Tajā atradās operētājsistēmas "Windows 98" pirātiska kopija.

Sistēmas instalēšana puisim neprasīja daudz laika - tikai mazliet vairāk par pusstundu. Kad darbiņš bija paveikts, Denijs iedeva viņam simts dolāriem atbilstošu naudas summu un pavadīja līdz durvīm. Tad apsēdās pie datora un pa vienam vien atjaunoja Belzera izdzēstos tekstus. Tam bija nepieciešamas tikai kādas divas minūtes un, to paveicis, viņš piezvanīja Inzaghi.

"Atri gan," teica priesteris, nemaz nepūlēdamies slēpt pārsteigumu. "Domāju, ka jūs to turēsiet dienām ilgi."

"Tur nebija nekā tāda, ko mēs meklējām," Denijs paskaidroja. "Tātad! Kā to nogādāt jums? Es rīt braucu projām. Varbūt varētu nosūtīt ar "FedEx"."

Inzaghi vilcinājās.

"Varbūt, bet… uz kurieni jūs dodaties? Atpakaļ uz Štatiem?"

"Patiesībā es braucu uz Sjēnu."

"Uz Palio\ Protams! Brīnišķīga pilsēta - es jūs apskaužu. Neaizmirstiet apskatīt katedrāli. Tā ir izcila - pat pēc tam, kad ir redzēta Svētā Pētera katedrāle!"

"Es to atcerēšos."

Priesteris uz brīdi apklusa, it kā viņam tikko būtu ienākusi prātā kāda doma.

"Un kā jūs brauksiet?"

"Laikam ar vilcienu."

'Tad/' iesaucās Inzaghi, "es rīt no rīta dodos uz Fraskati. Mēs varētu satikties stacijā."

"Jūs droši zināt?"

"Pilnīgi. Galvenajā stacijas ēkā ir informācijas plāksne. Tā ir milzīga - jūs to noteikd pamanīsiet. Cikos ir jūsu vilciens?"

"Desmitos trīsdesmit divās."

"Nu tad satiksimies, teiksim… deviņos četrdesmit piecās. Tikai…"

"Kas?" Denijs jautāja.

"Uzmanieties no bērneļiem," priesteris brīdināja.

"Kādiem bērneļiem?"

"Čigānēniem. Viņi ir burvīgi, taču aptīrīs jūs tā, ka pat nemanīsiet."

DEVITA NODAĻA

Pūļi un putekļi, un troksnis.

Denijs un priesteris sēdēja cietos krēslos kafejnīcā "Termini Cafe", tieši pie ieejas dzelzceļa stacijā. Inzaghi sēdēja viņam pretī, apdnis ap roku "Thinkpad" pārvalka siksnu, lai piesargātos no mazajiem zaglēniem, kas siroja pa staciju, meklēdami vaļējus naudas makus un nepieskatītu bagāžu. Viņš piesardzīgi iemalkoja espresso un saviebās.

"Nav diez cik laba."

Denijs pamāja ar galvu, pat īsd neklausīdamies. Viņš domās jau bija aizklīdis nākotnē, tikai neskaidri uztverot pretī sēdošā cilvēka klātbūtni un stacijas kņadu. Viņš jau bija atstājis aiz muguras šo tikšanos, braucienu uz Sjēnu, Palio, gaidāmo neizbēgamo sarunu ar Belzeru - "paldies, bet nē". Viņš jau atradās tūkstošiem jūdžu attālumā, pērkot video iekārtu veikalā Lejas- manhetenā.

"Katrā provinces benzīntankā var dabūt labāku kafiju, detek- tīv," teica Inzaghi. "Man kauns par to, ka esmu itālietis."

Denijs paraustīja plecus. Detektīvs. Šis vārds lika viņam atgriezties īstenībā, atgriezties Itālijā. Viņš paraudzījās uz priesteri.

"Paklausieties," viņš teica. "Man jums kas jāsaka."

Inzaghi sarauca pieri. Detektīvs acīmredzot nebija dzirdējis ne vārda no viņa teiktā.

"Jā?"

"Ir tā, ka… ziniet, es patiesībā neesmu policijas detektīvs. Es esmu… izmeklētājs."

Inzaghi pamāja ar galvu. Un tad?

"Privātdetektīvs," Denijs piebilda.

Priestera acīs iezibējās pēkšņa ziņkāre.

"Es nestrādāju Fērfaksas apgabala šerifa birojā," Denijs paskaidroja.

"Bet…" Tagad Inzaghi tiešām bija samulsis. Viņš pacēla rokas, tad atkal tās nolaida. "Jūsu apliecība - es to redzēju. Fērfaksas apgabals." Viņš sarauca pieri. "Virdžīnijas štats. Un turklāt - jūs atnesāt man šo." Viņš ar plaukstas virspusi paplikšķināja pa datoru.

Denijs pamāja ar galvu.

"Zinu, bet… mans vārds ir Denijs Krejs. Un es patiesībā esmu mākslinieks - skulptors. Izmeklētāja darbs ir tikai piepelnīšanās, lai varētu samaksāt rēķinus. Reizēm iznāk mānīties un… atvainojiet."

Inzaghi bija izbrīnīts, taču dusmu viņa sejā nebija. Pēc brīža viņš jautāja:

"Kas tad jūs nolīga?"

Tas bija gluži pašsaprotams jautājums, taču Denijs nevēlējās uz to atbildēt. Tomēr viņš atbildēja. Izstāstīja Inzaghi par Belzeru un Zebeku. Beidzis stāstīt, viņš ar rādītājpirkstu apvilka apli gaisā sev pie galvas.

"Tas bija džing, džing. Es dzirdēju tikai kases aparāta šķindoņu. Un jau pēc mirkļa Belzers bija noķēris mani savos tīklos un padarījis par "detektīvu Milleru"."

Inzaghi atlaidās krēslā, sarauca pieri un pabungoja ar pirkstiem pa mazo galdiņu.

"Tāpat kā čigāni. Izmanto bērnus."

"Kā tā?"

"Viņi tāpat izmanto vientiesību."

Denijs nokaunējies paraudzījās lejup uz savām rokām.

"Es zināju, ko daru. Tas bija lielas naudas dēļ. Tāpēc es gan neteiktu, ka biju tik "vientiesīgs"."

Priesteris pasmaidīja.

"Neteicu to par jums. Es runāju par sevi."

Denijs vēl vairāk nokaunējās. Pēc brīža viņš pastūma krēslu atpakaļ.

"Nu tad," viņš teica, gatavodamies celties kājās.

Priesteris uzlika plaukstu uz viņa rokas.

"Es neesmu apvainojies. Svarīgākais ir tas, ka jūs man pateicāt patiesību - un es dabūju datoru. Neraizējieties par to!"

Denijs atviegloti uzelpoja. Atkal apsēdās krēslā.

"Paldies," viņš diezgan nedroši atbildēja. Inzaghi izturējās pret viņu iecietīgi, bet viņš pats šaubījās, vai ir to pelnījis.

Priesteris salika kopā plaukstas.

"Lai gan patiesībā," viņš ieteicās, "varbūt jums tomēr vajadzētu raizēties."

Denijs paraudzījās uz viņu.

Inzaghi paliecās uz priekšu.

"Es domāju - jums jābūt piesardzīgam."

Denijs paraustīja plecus.

"Es drīz jau braukšu uz mājām…"

"Nē. Jūs drīz brauksiet uz Sjēnu. Uz mājām - vēlāk." Viņš mirkli vilcinājās. "Es tikai gribu teikt - esiet piesardzīgs Sjēnā."

"Labi."

"Ļaujiet uzdot jums jautājumu," Inzaghi teica. "Šis Zebeks - cik jūs par viņu zināt?"

"Nedaudz."

"Tā jau es domāju," atbildēja priesteris. "Manuprāt, viņš ir ļoti noslēgts cilvēks. Varētu lasīt visus lielākos laikrakstus veselu gadu un ne reizi neatrast viņa vārdu. Ja nu vienīgi pieminētu garāmejot vai sarakstos."

"Kādos "sarakstos"?"

"Visbagātākie. Visietekmīgākie. Vis-vis… tādi un citādi. Viņš vienmēr ir pirmajās vietās - Anjelli, Berluskoni, Zebeks. Turklāt šis cilvēks - viņš pat nav itālietis."

"Nav?"

Priesteris papurināja galvu.

"Viņš ir turks - taču dzīvo Itālijā nu jau daudzus, daudzus gadus."

Denijs īsti nesaprata, kāda tam visam nozīme, un tas skaidri bija redzams viņa sejā.

Inzaghi pamanīja viņa apmulsumu.

"Doma ir tāda - nekādas pret Zerevanu Zebeku vērstas apmelošanas kampaņas nebija."

"Jūs droši zināt?"

Priesteris pamāja ar galvu.

"Pilnīgi. Par viņu gandrīz nekas nav rakstīts avīzēs - Itālijā vai kur citur. Es atceros fotogrāfiju žurnālā "Oggi". Viesības

Milānā. "Gucci" vai AIDS labdarības balle. Saraksti. Tas arī viss."

Denijs tam īsti negribēja ticēt.

"Ja jau viņš ir bagāts, varētu domāt…"

"Viņš ir slavens ar savu kāri uz tiesāšanos. Un tas varētu daudz ko izskaidrot. Protams, varētu būt ari citi iemesli."

"Piemēram - kādi?" Denijs nevēlējās izrādīt ziņkāri - viņš gribēja ātrāk izbeigt visu šo pasākumu -, tomēr nespēja novaldīties.

Priesteris saknieba lūpas.

"Varbūt viņš ir saistīts ar mafiju."

Denijs nobālēja.

"Vai vēl sliktāk," priesteris piebilda.

"Sliktāk? Kas var būt vēl sliktāk?"

Inzaghi paplēta rokas.

"Viņš ir turks. Gandrīz viss ir iespējams."

"Ko jūs ar to domājat?"

"Es domāju… valsti pārvalda armija un daži noteikti klani. Viņiem kopīgi pieder bankas un magoņu lauki, munīcijas rūpnīcas un kravas auto uzņēmumi. No malas viss izskatās gluži pieklājīgi - viņu partneri ir arī Rietumu korporācijas. Taču, manuprāt, ja papētītu dziļāk, atrastos vienošanās ar Libānas militāristiem abās tā saucamās "zaļās līnijas" pusēs. Bulgāru bandas. Politiskie grupējumi Armēnijā un Irākā, Irānā un Sīrijā. Plaukst kontrabanda. Salīdzinājumā ar to mūsu mafija šķiet tāds provinciāls veidojums."

"Kā jūs to visu zināt?"

"Es lasu "Le Monde"."

"Un jūs domājat, ka Zebeks…"

Priesteris pašūpoja galvu.

"Par Zebeku nezinu neko - vienīgi to, cik maz par viņu zinu. Zebeka kungs ir noslēpums. Bet arī jūs tāds esat."

Denijs pacēla rokas, it kā lai aizsargātos pret apvainojumu.

"Nu jau vairs ne, vairs jau ne."

"Kā nu ne. Vēl joprojām nezinu, kāpēc jums samaksāja par to, lai jūs dabūtu datoru."

"Belzers gribēja izdzēst datnes," Denijs paskaidroja. "Un to viņš arī izdarīja."

Priestera seja pauda vilšanos.

"Kad Kriss paziņoja, ka dāvinās man datoru, viņš teica, ka atstās tā diskā daļu savu darbu uzmetumu, lai es tos varētu izlasīt. Cerēju, ka varēšu kaut ko izdarīt viņa labā. Zināt - varbūt sagatavot pēcnāves publicēšanai jaunākos darbus, grāmatai paredzētos pētījumus. Tad jau laikam nekas neiznāks… Es…"

"Neraizējieties," Denijs viņu pārtrauca. "Es biju nokopējis informāciju disketē. Belzers to nezināja. Es atkal ierakstīju to datorā. Tātad, lai kas tur arī bija…" Viņš paraustīja plecus.

Inzaghi lūpu kaktiņi uz mirkli pacēlās, bet tad viņa seja atkal atguva nopietnu izteiksmi.

'Tas bija ļod laipni no jūsu puses. Taču tagad esmu par to pārliecināts. Jums nevajag braukt uz Sjēnu."

Denijs pabolīja acis.

"Algas diena, padre. Es noteikti kāpšu tajā vilcienā."

Un tā viņš arī darīja. Agrā pēcpusdienā ieradies pilsētā, Denijs no pārsteiguma samulsa, skatot šā Toskānas kroņa lepnākā dārgakmens skaistumu. Pilsēta bija īsta pērle zeltainas ainavas ietvarā, kur lauku saimniecības un olīvu birzis apņēma pilis un torņus, kas piekļāvās trim apaļīgiem pakalniem.

Pie dzelzceļa stacijas viņš atrada taksometru - apbružātu "Fiat" - un atlaidās sēdeklī, lai izbaudītu nervus stindzinošu braucienu pa šauru ceļu, kas vijās caur pakalniem, līkločiem rāpjoties arvien augstāk un augstāk. Seno akmens mūru ieskauta, Sjē- na te parādījās, te atkal pazuda skadenam, kamēr taksometrs virmojošajā vasaras karstumā līkumoja pa kalnu ceļiem.

"Jūs atbraucāt uz Palio, vai ne?" Šoferis bija maza auguma melnīgsnējs vīrs ar spilgtu zīda šalli ap kaklu - šis neiedomājamais rotājums izskatījās visai savādi kopā ar pabalējušo polo kreklu un pelēkajām biksēm. Šalle bija aveņsārtā un zaļā krāsā, un tās ielocēs vizēja zelta pūķis.

"Jā, tieši tā!" Denijs skaļā balsī atbildēja, lai pārspētu noslogotā motora troksni. "Uz Paliol"

Vadītājs divos pirkstos satvēra šalles audumu un pavilka to projām no sevis.

"Drago," viņš paziņoja, ieskatīdamies ieplaisājušajā atpakaļ- skata spogulī, lai pārliecinātos, vai Denijs saprata teikto.

Denijs atbildēja, mazliet pavelkot krekla apkaklīti un paziņojot savu piederību:

"ASV."

Vadītājs iesmējās, tad asi parāva stūri pa labi un atkal pa kreisi, jo melns "Renault" piespieda taksometru nobraukt uz grantētās ceļa nomales. Izgrūdis lamuvārdu virkni, šoferis pagriezās sēdeklī, lai apveltītu vainīgo auto ar niknu skatienu.

Tūlīt pēc tam bija Denija kārta nolamāties, jo no līkuma tieši pretī viņiem parādījās kravas furgons. Taksometra vadītājs negribīgi pievērsa skatienu ceļam un nospieda bremžu pedāli.

"Angļu valodā - pūķis," viņš paskaidroja. Auto pamazām atkal uzņēma ierasto pārmērīgo ātrumu, bet vadītājs bezrūpīgā tonī turpināja sarunu: "Mēs uzvarēsim, es domāju. Es redzēju zirgu." Viņš atlaida roku no stūres un skaļi nobučoja pirkstu galus. Atlaida no stūres ari otru roku un plaši to novēcināja. "Sis zirgs - labs skrējējs."

Denijs ilgojās, kaut šā vīra rokas atkal atrastos uz stūres. Atvieglojumu, iebraucot viesnīcas oļiem bruģētajā pagalmā, viņš pauda ar lielu dzeramnaudu, par spīti tam, ka šajā braucienā, kā jau Itālijā pieņemts, viņi divas reizes bija atradušies par mata tiesu no nāves. Denija māņticības neatņemams elements bija pārliecība, ka dāsnas dzeramnaudas palīdz atvairīt nelaimi.

Viesnīca atradās kalna nogāzē virs olīvu birzs, tik romantiskā ainavā, kādu vien var iedomāties. Reģistrējoties viņš atklāja, ka viņam atkal ir rezervēti apartamenti. Tie atradās nomaļus, ar skatu uz klusu pagalmu, kura sienas bija klātas ar vīteņrozēm. Gaisā miegaini dūca bites, pēc brīža strauji aiztraucoties tieši saulē. Putni viteroja. Ūdens burbuļoja. Visur bija novietoti terakotas puķ- podi, pārpilni ar ziediem un vīteņaugiem. Visapkārt valdīja rožu un lavandas aromāts.

Denija numura istabas bija patīkami vēsas un jauki iekārtotas, ar tumša koka sijām pie griestiem, stūrī ierīkotu kamīnu un marmora vannasistabu. Viņš gribēja tūlīt steigties uz pilsētu, dedzīgi ilgodamies izpētīt Sjēnu, tomēr nolēma vispirms uz terases iedzert kādu kokteili.

Viņš bija līdz pusei izdzēris otro glāzi kampari ar sodu, vērojot lejā zaļojošās olīvu birzis, kad redzeslokā iepeldēja Paulina Pastorīni. Pamanījusi Deniju, viņa viegli pamāja ar roku un nāca pāri terasei tik izsmalcinātā un jutekliskā gaitā, ko pienāktos atzīt par draudiem satiksmes drošībai.

Viņa bija tērpusies mandarīnu krāsas kleitā ar lencītēm, baltās augstpapēžu sandalēs un paslēpusi acis aiz dārgām saulesbrillēm. Kopā ar viņas gaišas kafijkrāsas ādu un kastaņbrūnajiem matiem iespaids bija satriecošs. Denija iekšējā balss uzstāja, ka viņš nemaz nepriecājas, redzot šo sievieti, ka labāk viņš justos viens, ka viņa var nest vienīgi nelaimi. Taču tas nelīdzēja. Ne mirkli. Šī sieviete bija īsts brīnums.

"Ak, šeit jūs esat," viņa teica, baltajiem zobiem mirdzot. Atmeta atpakaļ krāšņos matus. "Vai drīkstu piebiedroties?" viņa apjautājās un, negaidīdama atbildi, pavilka krēslu un apsēdās.

Uzreiz kā no gaisa uzradās viesmīlis.

"Signorina42 ?"

Viņa itāliski kaut ko nobēra. Viesmīlis pamāja ar galvu un pazuda. Maigi smaidīdama, viņa pielieca galvu un paraudzījās uz Deniju pāri saulesbriļļu stikliem.

Bembija acis, viņš nodomāja.

"Vai jūs bijāt ļoti, ļoti labs?" viņa jautāja.

Denijs sagrozījās krēslā, izmisīgi pūlēdamies izgudrot kādu asprātīgu atbildi.

"Laikam."

Viņa iesmējās.

"Vai jūs ieradādes uz Palio?" viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

"Es ierados jūsu dēļ," viņa paskaidroja. Tad mirkli klusēja. "Izrādīt jums pilsētu, tulkot - ko vien jūs vēlēsieties." Viņa paraustīja gleznos plecus.

Pēc brīža parādījās viesmīlis ar pudeli "Pinot Grigio" un divām glāzēm. Piešķiebis pudeli uz Paulinas pusi, viņš gaidīja viņas apstiprinājumu. Kad viņa piekrītoši pamāja, viņš veikli atvēra pudeli un ielēja mazliet vīna viņas glāzē. Kad viņa nogaršoja vīnu un jokojot lielā sajūsmā nočāpstināja lūpas, viesmīlis iesmējās. Arī Denijs iesmējās.

Viss noritēja tik bezrūpīgi, pilnīgā saskaņā ar pēcpusdienas laisko krāšņumu. Tāda ir bagātnieku dzīve, nodomāja Denijs. To raksta savā biļetē uz nākotni: P-a-u-l-i-n-a.

Kad vīna pudele bija gandrīz iztukšota, viņi lika piebraukt Paulinas auto - baltu "Lancia" - un devās lejā no kalna uz pilsētas pusi. Viņa bija prasmīga autovadītāja, simtreiz labāka par pirmītējo taksometra šoferi, un, meistarīgi pārslēdzot ātrumus, droši līkumoja pa visiem ceļa pagriezieniem. Denijs pieķēra sevi raugāmies uz viņas kājām un atrāva skatienu.

"Dzirdēju, ka jūs esat mākslinieks," viņa ierunājās.

Viņš pamāja ar galvu.

"Sinjors Belzers teica, ka jūs esot labs. īsts Pikaso!"

Denijs iesmējās.

"Kā tad - tāds es esmu. "īsts Pikaso"!"

"Viņš tā teica," Paulina paskaidroja. "Es tikai to atstāstu. Lai nu kā, bet mākslas darbus mēs redzēsim. Es jums parādīšu tādus brīnumus, ka jums acis atkārsies."

Kādu brīdi viņš nesaprata, kā tas bija domāts. Tad saprata.

"Žoklis," viņš paskaidroja.

"Kā, lūdzu?"

"Žoklis atkārsies. Tāds ir tas teiciens."

Viņa uzmeta tam ašu skatienu.

'Tiešām? Nevis acis? Žoklis atkārsies?" Viņas smiekli bija burvīgi, tomēr kaut kas tajos lika Denijam domāt, ka viņa tīšām sajaukusi šo izteicienu, cenzdamās būt "jauka" viņa acīs. "Kāda tam jēga?" viņa brīnījās. "Es, piemēram, neticu, ka no brīnuma žoklis var atkārties. Paskatīsimies, kā būs jums."

Reizē ar mākslas darbu aplūkošanu - slavenajām freskām "Pa- lazzo Publico", kas attēloja labo un ļauno valdību, katedrāli, tās sakristeju, Donatello ciļņiem un izsmalcināti rotāto marmora bruģi - viņa pastāstīja Denijam par Palio.

"Sjēna nemaz nav tik liela pilsēta, vai zināt? Varbūt tikai kādi sešdesmit tūkstoši cilvēku septiņpadsmit contrade." Viņa paraudzījās uz Deniju. "Vai zināt, kas ir contrada?"

Viņš pamāja ar galvu.

"Tāda kā rajona kopiena."

Viņa šķita patīkami pārsteigta.

"Apbrīnojami," viņa teica. "Amerikāņi gandrīz nekad to nezina." Viņa mirkli klusēja, tad turpināja. 'Tad jau jūs zināt, ka ikvienai contrada pilsētas ietvaros ir savas robežas - sava kapela, muzejs un izklaides klubs, savs svētais aizbildnis, karogs un totēms."

"Piemēram, Pūķis."

"Jā, piemēram, Drago. Ir arī Pantera un Vilks, taču ne visi ir tādi, kā jūs tos iedomājaties. Es gribu teikt - es zinu, ka jums Štatos šādi… simboli ir sporta komandām, taču tie galvenokārt ir… hmm… draudīgi radījumi. Spēcīgi. Ātri. Mežonīgi nikni. Taču šeit tā nav." Viņa melodiski ieķiķinājās. "Nepavisam."

"Kāpēc ne? Kā jūs to domājat?"

"Šeit ir Zoss, Gliemezis, Vilnis un Mežs. Pat Kāpurs." Viņa atkal ieķiķinājās, un Denijs nodomāja, ka iedarbojas iedzertais vīns. "Un pat ne tik glīts kā grāmatā "Alise brīnumzemē". Bez svītrām vai lepnām ūsām. Visparastākais zaļais tomātu kaitēklis."

"Nestāstiet nu!"

Viņa norāja Deniju, uzsitot viņam pa bicepsu ar burvīgi mani- kirētu pirkstu.

"Gan redzēsiet! Turklāt uzticība savai kopienai ir uz mūžu. Ja jau Gliemezis, tad uz visiem laikiem. Tas pats attiecas ari uz citiem simboliem. Var apprecēdes ar citai contrada piederīgo, taču nevar atteikties no uzticības savai."

"Un jūs pati?"

"Es?"

"Jā, kurai contrada jūs piederat?"

Atkal melodiskais smiekliņš. Pēc tam:

"Hmm… Kā lai to pasaka? Jaunajiem rajoniem." Viņa sāka smieties. Ari viņš pievienojās.

Aplūkojuši dažus agrīnos Mikelandželo darbus "Piccolo- mini" kapelā, viņi atkal izgāja ārā un ieraudzīja, ka pār pilsētu nolaidušās ēnas un saule sārti kvēlo virs rietumpuses pakalniem.

"Iesim uz Campo," Paulina ieteica un, saņēmusi Deniju aiz rokas, veda viņu caur pagalmu un mazu ieliņu labirintu.

"Mēs atrodamies Onda teritorijā," Paulina pavēstīja. "Tas ir Vilnis. Vai redzat?"

Tiešām. Onda karogi karājās no katra balkona - viļņojošas baltas un karaliski zilas joslas, pamīšus viena virs otras. Šis motīvs bija it visur - kā ģerbonis tas rotāja puķu kastes, bija uzkrāsots uz durvīm un pat iekalts apkārtējo ēku pamatu akmeņos. Viņiem priekšā mirgoja ielas laterna, un Denijs iesmējās, ieraugot, ka šī apgaismes ierīce izveidota zivs formā - stilizēta zivs, kas lēkā stilizētos viļņos.

"Vai zināt," jautāja Paulina, "ka sociologi no visas pasaules brauc šurp, lai pētītu contrada sistēmu? Tiešām tā ir! Viņi apgalvo, ka senos laikos contrades bija ciltis. Un šīs ciltis ir kā lielas ģimenes. Visi ir radi, saprotat? Tāpēc viņi rūpējas cits par citu. Bet ārpus contrada? Viņi vienmēr cīnās. Tagad, manuprāt, tieši šī sāncensība spēj noturēt pilsētu kopā."

Viņi šķērsoja nelielu laukumu, kur Palio šallēm rotājušies bērni spēlēja futbolu ar sarkanu gumijas bumbu.

"Un pašas sacīkstes?" viņš jautāja.

"Tās notiek divas reizes gadā," viņa paskaidroja. "Vienos un tajos pašos datumos neatkarīgi no tā, vai tā ir vai nav nedēļas nogale. Otrajā jūlijā un sešpadsmitajā augustā. Visas contrade nevar piedalīties abās. Vietas pietiek tikai vienpadsmit dalībniekiem. Tāpēc jūlijā piedalās tās sešas, kuras nebija pagājušā gada augustā, un vēl piecas, kuras tiek izlozētas. Bet augustā piedalās tās sešas, kuras nebija jūlijā, un arī piecas izlozētas."

"Un kas tad īsti tās ir? Grezna izrāde? Vai godīgas zirgu skriešanās sacīkstes?"

"Tā noteikti nav tikai izrāde. Zirgi iet bojā. Dažkārt žokeji. Reizēm pat kāds no skatītājiem."

"Jūs jokojat."

Viņa papurināja galvu.

"Ak, nē. Contrade iedzīvotāji uztver to ļoti nopietni. Tas viss notiek jau tūkstoš gadus. Tās ir veselu nedēļu ilgas svinības, tas tiesa. Grandiozs skats. Jūs redzēsiet - šis ir pēdējais vakars pirms cīņas, tāpēc tas būs viskrāšņākais. Taču visas šīs viduslaiku līksmības dienas un naktis - dziedāšana un karogu vicināšana - ir gluži civilizētas. Turpretī, kad pēc lielgabalu zalves sākas sacīkstes… tās ir gan brutālas, gan negodīgas. Rītdien jūs redzēsiet. Trīsreiz apkārt Campo, bez segliem, bet laukuma vidū stāv piecdesmit tūkstoši cilvēku, aurodami pilnā rīklē, kad zirgi traucas garām. Tas ilgst tikai pusotru minūti."

"Kāpēc jūs teicāt, ka tās ir negodīgas?"

Viņa paraustīja plecus.

"Tāda ir sacensību būtība. Viss ir iespējams. Viss ir atļauts. Vairākums žokeju nāk no Maremmas un labi prot rīkoties ar pātagu - taču biežāk viņi ar to apstrādā cits citu, nevis zirgus. Daži zirgi ir sazāļoti, un katru gadu kādi pāris zirgi iet bojā San Marti- no pagriezienā, kas ir polsterēts, tomēr ārkārtīgi bīstams." Viņa apklusa, tad turpināja. "Un, protams, viss jau iepriekš ir sarunāts. Vienmēr viss ir sarunāts, lai gan tas ne katru reizi notiek saskaņā ar ieceri, jo sacīkstes noris tik haotiski. Kādam žokejam ir samaksāts par to, lai tas zaudētu, bet kādam citam - lai tas aizšķērsotu ceļu vēl kādam. Tomēr iznākumā viss ir atkarīgs no zirgiem - jo dem nemaz nav vajadzīgs jātnieks, lai uzvarētu."

"Kā tā?"

Viņa papurināja galvu.

"Tas nav Kentuki derbijs. Puse žokeju pagriezienos nokrīt vai tiek nogāzti no zirgiem. Uzvar zirgs, kurš pirmais nokļūst pie finiša. Tāpēc galu galā jātnieks nemaz nav tik svarīgs."

"Kas uzvarēja jūlijā?"

Viņa sarauca pieri.

"Tas nebija Pavone." Viņa mirkli padomāja. "Laikam Istrice."

"Ļaujiet uzminēt," Denijs teica. "Strauss?"

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

"Dzeloņcūka."

Viņi pagriezās pa labi, sāka iet pa ļoti šauru ieliņu, un Pauli- na apturēja viņu, uzlikdama plaukstu uz viņa rokas, lai parādītu, ka karogi un citi rotājumi ir mainījušies. Tagad karogi bija tirkīza un zelta krāsā un it visur dižojās pāva ģerbonis ar lepni izplestām astes spalvām.

"Tagad mēs atrodamies Pavone teritorijā," viņa paskaidroja. 'Tā ir viena no centrālajām contrade."

Pēc mirkļa viņa pielika pirkstu pie lūpām.

"Klusu," viņa teica. "Klausieties!"

Viņš piešķieba galvu un tad sadzirdēja: apslāpēta neskaitāmu cilvēku sarunu murdoņa, ko caurauda mazliet skaļāka trauku, glāžu un galda piederumu šķindoņa. Šo troksni pavadīja tikko sadzirdama mūzika. Viņš saklausīja attālas trompešu skaņas.

"Brīnumaini, vai ne?" Paulina jautāja.

Viņi sāka iet tālāk. Paulina paklupa un satvēra viņa roku, atbalstoties pret to. Karstajā gaisā Denijs sajuta sievietes smaržas un pamanīja vieglu sviedru spīdumu uz viņas sejas, miklās matu cirtas uz pieres. Nogriezušies ap stūri, viņi izgāja cauri šauras arkādes vārtiem un pēkšņi viņus apņēma varena trokšņa vilnis.

Campo.

Šis laukums, ko apņēma mājas, kas ir vecākas par Ameriku, bija bruģēts ar pilsētai raksturīgo brūno akmeni - "apdedzināto sjēnu" - visdažādākajās krāsās. Pašlaik viss laukums bija pārvērsts par milzīgu brīvdabas dzīru vietu. Sakarsuši viesmīļi skraidīja šurpu turpu, nesdami paplātes ar makaronu, zivju un medījuma ēdieniem uz pāris simtiem piecdesmit pēdu gariem mielasta galdiem, pie kuriem bija cieši sasēdušies tūkstošiem svinību dalībnieku. Visur plīvoja īpatnēji un skaisti karogi - tie bija uz katra galda, karājās no katra balkona.

Visapkārt bija dzirdamas senlaicīgas dziesmas un trompešu pūtieni te atskanēja, te apklusa. Paspēris soli uz priekšu, Denijs tikai tagad pamanīja, ka stāv uz īpaši ierīkota skrejceļa. Ap laukumu senais bruģis bija pārklāts ar otrādi apgrieztām velēnām.

Paulina veda viņu uz Pavone contrada atvēlēto laukuma daļu, kur simtiem cilvēku mielojās pie divdesmit galdiem, kas visi bija pārklāti ar zelta krāsas audumu. Vimpeļi, šalles un pāva spalvas skaidri lika saprast, kā nometne šī ir. Paulina norādīja uz tumšbrūnu pili, kas slējās tumsā aiz galdiem. "Palazzo di Pavone," viņa teica. "Tur mēs būsim rit. Skats ir brīnumains."

Denijs paraudzījās uz garajiem, izliektajiem balkoniem, kur podos iestādītu palmu mežā pastaigājās pāvi.

"Un kas būs šovakar?" viņš jautāja. "Domāju, ka man būs jātiekas ar Belzeru."

Viņa savilka lūpas atvainošanās grimasē.

"Es šodien ar viņu runāju. Viņš ieradīsies vēlu un negrib, lai jūs palaistu garām visas izpriecas. Viņš teica, ka satikšoties ar jums rīt." Pamanījusi Denija vilšanos, Paulina piešķieba galvu un savilka pilnīgās lūpas vēl uzkrītošākā tūtitē. "Vai mana sabiedrība nav gana laba?"

"Nejautā…"

Viņa satvēra Denija roku un vilka viņu sev līdzi.

"Nāciet! Mēs esam pie trešā galda."

Lai gan Denijs nemaz nebija iedomājies par vakariņām, viņš pēkšņi apjauta, ka ir izsalcis. Labi ka tā, jo gardumi nāca aumaļām. Šķita, ēdienu skaits bija bezgalīgs, un katrs no tiem kopā ar citu vīnu. Viss garšoja lieliski, un Campo valdīja pacilāts noskaņojums. Mielastam turpinoties, atskanēja trompešu signāls. Sarunas pierima, un laukumā iestājās klusums, bet pēc tam sacēlās mežonīgu aplausu vētra, jo no kādiem arkas vārtiem laukumā ienāca viduslaiku tērpos ģērbušos vīriešu un sieviešu procesija. Cēlā gaitā viņi soļoja pa platu celiņu starp galdiem. Katras contrada pārstāvju parādīšanos sveica ar skaļiem saucieniem un dziesmām. Viņi nesa milzīgus karogus uz laukuma vidu, kur bija uzcelta lāpām apjozta pagaidu skatuve. Kad laukuma vidū iesoļoja Pavcme pārstāvji, dzīrotāji visapkārt Denijam visi kā viens piecēlās un sāka dziedāt, lēni šūpojot gaisā mazus karodziņus ar pāva emblēmu. No balkoniem viņiem aiz muguras bira konfeti - vesels virpulis zelta un tirkīzkrāsas spīguļu, kas pārklāja sēdētājus ar spožu rotu.

Bija pārāk liels troksnis, lai uzsāktu sarunu ar vēl kādu, ne tikai blakussēdētāju, taču Paulina bija vienīgā, ar kuru Denijs varēja runāt, šķita, neviens cits nesaprata angliski. Viņa tulkoja De- nija teikto, un, lai gan tas bija tik neveikli, ka diez vai vispār bija šo pūļu vērts, tomēr, kad viņa aizgāja satikt draugus pie citiem galdiem, viņš jutās pamests. Viņš varēja vienīgi apmainīties draudzīgiem smaidiem ar saviem galdabiedriem un pacelt glāzi, dzirdot šādus vārdus: Buona fortuna un Victoria a PavoneZ43 , kas skanēja bieži. Kad bija pienākusi kārta kafijai un vin santo, bet pēc tam grappa, bija jau pāri vienpadsmitiem.

Viņš gribēja atsveicināties, bet tajā brīdī Paulina bija trīsdesmit pēdu attālumā, pašā galda galā, iegrimusi dzīvā sarunā ar elegantu vīrieti sirmiem matiem. Viņa pacēla acis, uztvēra Denija skatienu un uzsmaidīja viņam.

Denijs norādīja uz savu rokaspulksteni, bezrūpīgi pamāja viņai un piecēlās. Laukums salīgojās. Vai…

"Grazie tutto**," viņš iesaucās. "Grazie mille/45 " Es tiešām tīri labi runāju itāliski, viņš nodomāja. "Arrivederci, mon amiciZ46 " Viņa galdabiedri iesmējās un pacēla glāzes.

"Denij!" Paulina teica, nostājusies viņam līdzās un satvērusi viņa plaukstu savējā. "Nezināju, ka jūs runājat itāliski!"

"Es arī ne," viņš nomurmināja.

"Bet uz kurieni jūs dodaties?"

"Uz viesnīcu." Viņš centās paspiest rokas visiem pie galda sēdošajiem.

"Tik ātri? Vēl nav pat pusnakts."

Viņš paraudzījās uz Paulinu.

"Esmu mazliet… noguris."

Viņa iesmējās.

"Manuprāt, jūs esat mazliet… piedzēries."

Viņš mirkli apdomājās.

'Tas ir iespējams," viņš atbildēja, pārspīlēti nopietni mājot ar galvu.

"Nu labi," viņa paziņoja, iedzerot pēdējo malciņu vin satīto. "Ejam!"

Denijs papurināja galvu.

"Es atradīšu taksometru."

"Nerunājiet muļķības! Mans pienākums ir rūpēdes par jums. Un turklāt šonakt jūs neatradīsiet taksometru. Tas nav iespējams."

Viņi gāja uz vietu, kur bija atstāta Paulinas mašīna. Denijs veltīja visu uzmanību bruģakmeņiem, jo pārvietošanās prasīja krietnu piepūli, bet Paulina grīļojās uz augstajiem papēžiem, pāris reizes paklupdama, uzgrūžoties viņam virsū, smiedamās, čukstēdama, pieskardamās viņa rokai, tērzēdama. Viņas pārdrošā ķiķināšana virmoja gaisā ap viņiem.

Tad viņi jau sēdēja "Lancia", kas rēkdams traucās augšup pakalnā uz viesnīcas pusi. Paulina ielika atskaņotājā CD disku, un atskanēja Telonija Monka47 mūzika. Denijs apcerēja, cik brīnišķīga ir šī nakts, cik brīnišķīga ir šī sieviete, kad viņas roka viegli pieskārās viņa gurnam. Viņš neticēja, ka tas gadījās nejauši.

Viņš visiem spēkiem centās būt uzticīgs, tiešām centās, taču tas nebija viegli. Tomēr viņš bija apņēmības pilns pārvarēt visus kārdinājumus, jo Keilija viņam bija īstā - par to viņš bija pārliecināts. Un, ja viņš piekrāps Keiliju, viņa to pametīs, jo uzticība viņai ir vissvarīgākā. To viņa lika saprast jau pašā sākumā.

Uz vējstikla parādījās dažas lietus lāses, taču ne tik daudz, lai Paulinai būtu jāieslēdz loga tīrītāji. Lāsītes turējās pie stikla kā dārgakmeņu piles, ko izgaismoja pretī braucošo automobiļu priekšējie lukturi. Paulina stāstīja par savu neseno ASV apmeklējumu - par to, cik liels tur viss esot.

"Mājas, mašīnas, ēdienu porcijas. Viss!"

Denijs piekrītoši pamāja un piespieda sevi atraut skatienu no viņas kājām. Līdz šim brīdim viņš jau bija paspējis izpētīt tās visos sīkumos.

"Un kā jūs?" viņa jautāja.

"Ko-es?"

"Vai jūs arī esat milzīgs?"

Teiciens "žoklis atkārās" tagad būtu vietā. Es tiešām esmu pārāk daudz iedzēris, viņš nodomāja. Jo viņa šo jautājumu noteikti nedomāja tā, kā viņam šķita. Tas noteikti ir dkai tāpēc, ka angļu valoda viņai ir svešvaloda.

"Nē," viņš atbildēja. "Esmu tikai mazliet garāks par vidējo augumu, un viss."

Viņa iesmējās, un viņas plauksta atkal noslīdēja gar viņa gurnu, kad viņa pārslēdza ātrumus, braucot ceļa līkumā.

Viņa nekad to neuzzinās, Denijs teica sev, domādams par Keili- ju. Viņa atrodas tūkstoš jūdžu attālumā, un šo abu sieviešu ceļi nekad nekrustosies, pat ne miljons gadu laikā. Viņa skatiens pievērsās Paulinas ceļiem un krēmkrāsas miesai virs tiem.

Ko nu tu, puis, darīsi?

Ko nu darīsi?

Viņš klusām nosmējās un novērsa skatienu.

"Par ko jūs smejaties?" Paulina jautāja.

Denijs papurināja galvu.

"Es atcerējos kādu albumu, ko savulaik mēdzu klausīties."

"Kuru?"

"Sikspārnis no elles."

Viņa šķita samulsusi.

"Es tādu nezinu," viņa teica.

Viņš paraustīja plecus.

"Tas nav svarīgi." Viņam ienāca prātā doma pastāstīt viņai par šo albumu un sevišķi par dziesmu, no kuras bija šie vārdi "Paradīze pie stūres". Labāk ne, viņš nolēma.

Viņam jāsaprot - nav svarīgi, vai Keilija to neuzzinās. Ne jau tas ir galvenais. Svarīgi ir nekrāpt, nemelot. Viņš bija saglabājis uzticību viņai gandrīz veselu gadu, un tā ir labāk. Noslēpumi saindē attiecības, un citas sievietes ir kā zemē ieraktas mīnas - nekad nevar zināt, kad tās uzsprāgs.

Viņas roka viegli atdusējās uz viņa ceļgala. Varbūt esmu pārāk piedzēries, lai atšķirtu, kas ir pareizi un kas nav, viņš cerēja.

Pēkšņi viņu priekšā parādījās viesnīca, un "Lancia" trokšņaini ieripoja "Scacciapensieri" pagalmā. Izslēgusi motoru, Paulina iztaisnoja kājas un izkāpa no auto. Tad pasvieda atslēgas izsūtāmajam un, satvērusi Denija roku, pieglauda galvu viņa plecam. Abi kopā viņi iegāja vestibilā un ar liftu uzbrauca trešajā stāvā.

Izgājusi gaitenī, viņa vilcinājās. Viņa numurs bija pa labi, bet viņas - pa kreisi.

"Nu ko," viņa teica, ar daiļajām mandeļveidīgajām acīm meklēdama viņa skābenu.

"Arlabunakt'," viņš nomurmināja. "Paldies! Tas tiešām bija jauki." Noliecies viņš viegli noskūpstīja to uz vaiga un steidzās uz savu numuru. Viņš juta reizē atvieglojumu un vilšanos. Apstājies trīssimt otrā numura priekšā, viņš neveikli pūlējās atslēgt durvis, lādēdams sevi par pēkšņajiem tikumības uzplūdiem. Kāda iekšējā balss - savdabīgi sirdsapziņas pārmetumi - sauca: Ko tu dari? Ko tu domā? Viņa ir skaista - tu esi piedzēries. Keilija atrodas sešu laika joslu attālumā! Viņa pat nedzīvo vienā dienā ar tevi! Baudi dzīvi!

Tomēr ne. Viņš uzvedās labi. Atslēga pagriezās slēdzenē, un naksnīgais kārdinājums palika aiz muguras. Iegājis vannasista- bā, viņš lēni izģērbās, nomazgājās un iztīrīja zobus. Viņam pašam nemaz nelikās, ka viņš būtu tik daudz iedzēris, taču vīns tiešām bija sakāpis galvā. Izkratījis no pudelītes pāris "Advil" tabletes, viņš norija tās, uzdzerot glāzi ūdens, cerēdams, ka tās mazinās rīt no rīta iespējamās paģiras. Tad izslēdza gaismu un devās uz gultu.

Un tur viņa bija - gultā, pa visu spilvenu izklādem madem un ķircinošu smaidu lūpās.

Žēlīgais Dievs, viņš nodomāja, stāvēdams istabas vidū vienos bokseršortos. Ko tagad? Pats to neapzinādamies, viņš pēkšņi apjauta, ka virzās uz gultas pusi, gluži kā pa lidostas slīdošo celiņu. Viņš nezināja, ko teikt.

Viņa izstaipījās, un viņas krūtis pacēlās.

"Vēl īsti neesmu beigusi rūpēties par tevi/' viņa iemurrājās un paplikšķināja ar roku pa gultu sev līdzās.

Tas jau ir par traku, viņš nodomāja. Es to nespēju. Ir tikai…

Viņa klusēdama pacēla segu, un vienā acumirklī, vairs nespēdams atraut skatienu, Denijs redzēja, ka viņa ir pilnīgi kaila. Viņa sejas izteiksmes uzjautrināta, Paulina iesmējās.

"Ko tu vēl gaidi, Pikaso? Rāpies iekšā!"

DESMITĀ NODAĻA

Gulēdams gultā ar aizvērtām acīm, Denijs te iegrima miegā, te iznira no tā, arvien skaidrāk apjauzdams to, ka istaba ir saules gaismas pārpilna. Neko neredzot, viņa redzesloks bija kā balta lapa - tukša, spoža un kvēlojoša. Taču viņu tas neuztrauca. Viņam tā patika labāk. Viņš negribēja celties. Vēlējās palikt turpat, nekurienes valstībā, gluži neatmostoties no sapņiem. Tomēr ne. Viņu gaidīja skaudrā dzīves realitāte un pienākumi. Tad, zinādams, ka viņu moka paģiras, viņš atvēra acis un tūlīt pat cieši aizmiedza tās, ieraugot rīta gaismas nežēlīgo uzliesmojumu.

Viņš gulēja domādams: Ak, vecīt…

Zaglīgi viņš pārvilka paceltu roku pār palagiem un atviegloti nopūtās, kad tā sataustīja tikai audumu un tukšu gaisu. Klusi ievaidējies, viņš ar pūlēm atkal atvēra acis, pieslējās sēdus un pārcēla kājas pār gultas malu. Tu esi draņķis, viņš teica sev.

Krietnu brīdi viņš tā ari sēdēja, saulei sildot muguru, raudzīdamies uz savām basajām kājām un ar mokām atsaukdams atmiņā iepriekšējo vakaru. Lorenceti freskas, Donatello ciļņi, Paulinas… viss.

"Ak, Jēziņ," viņš nomurmināja, atcerēdamies vārdus, ko bija teicis, frāzes, ko vēlu vakarā bija izrunājis. Tiesa gan, šīs frāzes bija gluži liekas. Viņa atmiņā nozibēja Sjēnas ainas - svētku galdi Campo laukumā, Paulinas skaistums un līksmā izturēšanās, ēdienu trauki, zili zeltainu spīguļu lietus no debesīm. Ko viņa teica? Ko tu vēl gaidi, Pikaso?

Ak vai, viņš jutās briesmīgi - sēdēdams uz gultas malas, viņš pārbaudīja savu paģiru pazīmes. Galvaskausa pamatnē pulsēja trula sāpe, un mazliet smeldza acu dzīlēs. Visā galvā bija jūtams arī tāds kā spiediens, it kā smadzenes būtu mazliet par lielu, lai tajā ietilptu. Tomēr kopumā viņš secināja, ka paģiras nemaz nav pārāk smagas. Viņš nemaz nebija tik ļoti piedzēries - viņam nav šāda attaisnojuma. Tomēr viņš nejutās labi. Gausi piecēlies kājās, viņš aiz- slāja uz vannasistabu, atgrieza krānu, iesmēla plaukstās ūdeni un piespieda tās pie vaigiem un acīm. Ūdens bija dk auksts, ka aizrāvās elpa, tomēr viņš sajuta atvieglojumu. Paraudzījies augšup, viņš ieraudzīja uz spoguļa tumšsarkanu nospiedumu. Skūpstu.

Pret hromēto zobu sukas turētāju bija atbalstīta uz viesnīcas vēstuļpapīra rakstīta zīmīte - adresēta Danielissimo:

Man jāstrādā firmā "Sistēma" (gar-r-laicī-ī-gi!). Atgriezīšos ap diviem,

lai aizvestu Tevi uz pilsētu. B. vēlas redzēt Tevi laukumā pustrijos. Hmm…

Kāda notte di amore^l To es nekad neaizmirsīšu - un neaizmirsti arī Tu.

Kvēlas bučas (Tu jau zini - kur)!

P.

Sasodīts, Denijs nodomāja, saburzot zīmīti. Notte di amore!

Viņš centās nedomāt par to, taču tas nebija iespējams. Pat pārbaudot dušas ūdens temperatūru, atmiņā nemitīgi zibēja pagājušās nakts ainas. Paulina dažādās pozās, viņas garša, viņas vēdera maigais izliekums, viņas krūšu viļņošanās. Ieejot duškabīnē, viņš pēkšņi apjauta, ka nebūtu īsd pareizi teikt, ka viņš ir pārgulējis ar šo sievieti. Drīzāk viņš ir to izbaudījis, gluži kā suns, kas vārtās zālienā.

Šis nebija viņa lielākais sasniegums.

Pacēlis seju pret dušas strūklām, viņš ļāva ūdenim noskalot sievietes pieskārienus un juta, kā paģiras pamazām pāriet. Kad telpa bija biezu tvaiku pilna un viņš atkal jutās kā cilvēks, viņš iznāca no stiklotās duškabīnes un noslaucījās smilškrāsas dvielī, kas bija viņa rokas biezumā.

Pēc tam viņš ar mazu dvielīti pūlējās notīrīt no spoguļa Pauli- nas skūpstu, taču viņam izdevās tikai pārvērst to par sārtu izplūdušu traipu. Atmetis ar roku šai nodarbei, viņš sasukāja matus un apģērbās. Viņa acis bija asinīm pieplūdušas. Būs jāsadabū saulesbrilles.

Visbeidzot viņš pa kāpnēm nokāpa lejā un uz terases mēģināja iegūt nepieciešamo enerģijas lādiņu ar dubulto espresso un lielu glāzi svaigi spiestas apelsīnu sulas.

Tas palīdzēja. Vismaz tā šķita.

Bija gandrīz pusdienlaiks. Saule kvēloja, dzeļot viņam acīs. Viesnīcas darbinieks pastāstīja, kur var iegādāties saulesbrilles, un lika izsūtāmajam izsaukt taksometru. Kad Denijs pagriezās, lai ietu, ierēdnis pasniedza viņam pasi.

"Grazie."

Viņš aizbrauca ar taksometru līdz pilsētas nomalei un nopirka tur pāri "Maui fim" saulesbriļļu. Tad atgriezās viesnīcā. Iedams uz savu numuru, lai sakravātu ceļasomu, viņš iedomājās par disketi, kurā glabājās Terio datnes. Viņam tā vairs nebija vajadzīga. Belzera uzdotais darbs bija galā, un informācija bija pie Inzaghi. Tomēr viņu māca ziņkāre, un nemaz nenāktu par ļaunu tajā ielūkoties pēc atgriešanās Štatos. Tāpēc viņš iesvieda disketi somā un aizvilka rāvējslēdzēju.

Atgriezies vestibilā, viņš apjautājās durvju sargam par vilcienu satiksmi no Sjēnas uz Romu. Viņam paskaidroja, ka diemžēl vilcieni kursējot reti. Uz Sjēnu ved tikai galvenās dzelzceļa līnijas atzarojums. Labāk būtu braukt ar autobusu.

"Nelaime ir tāda, ka man deviņos piecpadsmit jāpaspēj uz lidmašīnu."

"Bet jūs taču paliksiet uz Palio?" durvju sargs jautāja.

"Protams!"

"Tad, manuprāt, jums būs diezgan grūti paspēt laikā. Sacīkstes sākas četros, tātad vienīgā iespēja ir vilciens piecos četrdesmit astoņās uz Čiuzi. No turienes jūs varētu sešos četrdesmit piecās doties uz Romu. Tad jūs nokļūtu pilsētā ap…" Viņš apvilka ar roku gaisā apli uz vienu un otru pusi. "Astoņiem vai mazliet vēlāk. Tad ar taksi uz lidostu - vēl kāda pusstunda. Nezinu…" Viņš izskatījās reizē neticīgs un apbēdināts.

Denijs pamāja ar galvu.

"Tas ir diezgan saspringti, bet man ir pirmās klases biļete, tāpēc…"

'Tad," durvju sargs piekrita, "tas ir iespējams. Tomēr visai grūti. Es iedomājos, ka varbūt varētu braukt ar taksometru." Viņš savieba seju grimasē. "Taču šādā rosīgā nedēļas nogalē arī tas var nesa nākt."

"Un cik tas maksātu?" Denijs painteresējās, nodomādams - ar Vašingtonas taksometru šāds brauciens maksātu tūkstošus.

"Līdz Romai?" Durvju sargs paraustīja plecus. "Varbūt kādus divsimt dolārus."

Denijs lika durvju sargam to nokārtot, nolēmis, ka var atļauties šādus izdevumus, jo galu galā - ja viņš nepaspēs uz lidmašīnu, tad būs jāpaliek viesnīcā. Durvju sargs apsolīja pacensties, taču tas arī esot viss, ko viņš varot solīt. Signore jāsaprot, ka Palio notiek tikai divas reizes gadā.

"Cilvēku ir trīsreiz vairāk nekā parasti, bet taksometru skaits paliek tāds pats - vai saprotat?"

Denijs atbildēja, ka saprotot, un durvju sargs nosolījās darīt, ko varēs. Tad Denijs piegāja pie reģistratūras un izrakstījās no viesnīcas, atstājot savu somu pie ierēdņa, lai, atgriezies no pilsētas, varētu ātri paķert to un steigties projām.

Viņš sēdēja vestibilā, gaidīdams Paulinu, lai gan patiesībā nemaz nevēlējās viņu satikt un labāk gluži vienkārši aizbrauktu ar taksometru. Divdesmit minūtes pāri diviem viņš sāka domāt, vai ir vērts ilgāk gaidīt. Belzers ir aizņemts cilvēks, un Denijs nekādā ziņā negribēja nokavēt. Ja viņa neparādīsies piecu minūšu laikā…

Pirms viņš bija pabeidzis šo domu, atskanēja mobilā tālruņa zvans - uzstājīga un griezīga melodija. Denijs pacēla vāciņu un pielika tālruni pie auss, domādams, ka zvana Paulina.

Kāds aizsmakušā balsī izdvesa viņa vārdu.

"Denjels?!" Tā bija vīrieša balss.

"Jā-ā… Kas zvana?"

"Inzaghi. Vai jūs mani dzirdat?"

"Un kā vēl!"

"Ko?!"

"Es teicu, ka dzirdu. Varat nekliegt."

"Kur jūs esat?" priesteris noprasīja, gandrīz nemaz nepapū- loties pieklusināt balsi, kurā bija skaidri dzirdams satraukums.

"Sjēnā. Ceļā uz Palio. Es taču jums teicu."

"Nebrauciet! Jums draud briesmas."

"Kas?"

"Atgriezieties Romā! Mums jāparunā."

"Jāparunā? Par ko?"

"Klausieties! Es visu nakti skatīju tos ierakstus," priesteris pavēstīja, "un…"

"Kādus ierakstus?"

"Terio datnes, ko tad jus domājat? Tās, kas bija datorā. Tas ir briesmīgi! Jūs pat nevarat iedomāties, ko viņš ir pasācis, šis Ze- beks!"

"Kā to saprast?" Denijs jautāja. Pirms Inzaghi paspēja atbildēt, vestibilā iesteidzās Paulina, tērpusies mazā melnā kostīmi- ņā, ar lielu baltu cepuri galvā un milzīgām saulesbrillēm uz acīm. Denijs ieskatījās pulkstenī. Pustrīs. "Uzgaidiet mirklīti," viņš teica. Un piecēlās kājās.

"Atvaino, ka nokavēju," Paulina bilda, ar vienu roku pieturēdama cepuri. "Esi gatavs? Es pārcēlu tikšanos uz trijiem, taču mums jāpasteidzas."

Denijs apstiprinoši pamāja ar galvu, tad atkal ierunājās klausulē.

"Man jābeidz runāt. Es jums piezvanīšu pēc pāris stundām, labi?"

"Nē, Denij, nav "labi". Manuprāt, jums vajadzētu…"

Paulina, raudzīdamās uz viņu, satraukti rādīja uz savu rokas- pulksteni.

"Klausieties, lūdzu, atvainojiet, bet… man tiešām jāiet," Denijs teica tālruņa klausulē. "Es jums piezvanīšu, cik drīz vien varēšu." Tad, neuzklausot priestera iebildumus, viņš beidza sarunu un sekoja steidzīgajai Paulinai ārā uz mašīnu.

Mobilais iezvanījās atkal, bet, atskanot priestera balsij, Denijs izlikās, ka ir slikta dzirdamība.

"Es jūs nedzirdu," viņš paziņoja, pārkliedzot Inzaghi iebildumus. "Atvainojiet, svētais tēv! Saruna pārtrūkst."

"Neatlaidīgs," Paulina noteica, iesēzdamās "Lancia".

Apsēdies pasažieru sēdeklī, Denijs piesardzības dēļ izslēdza tālruni. Viņam ļoti gribējās zināt, kas priesterim sakāms, taču pašlaik vairāk par visu viņš vēlējās satikt Belzeru, saņemt naudu un steigties atpakaļ uz Leonardo da Vinči lidostu, lai paspētu uz lidmašīnu. Turklāt viņš nekādā ziņā nedrīkstēja runāt ar Inzaghi par Terio datnēm Paulinas klātbūtnē. Labāk viņš piezvanīs priesterim, kad būs ceļā uz Romu.

"Vai tev ir paģiras?" viņš jautāja Paulinai, kad auto pilnā gaitā ripoja lejā no kalna uz pilsētas pusi.

"Uf-f-f… un kā tu domā? Es mirstu." Viņa iesmējās, taču tas neizklausījās īsti priecīgi.

Drīz viņi ieradās pie pilsētas mūra. Lielos vārtus aizšķērsoja sarkanbalti krāsota barjera, ko uzraudzīja policists formas tērpā. Paulina apturēja auto uz svītrām apzīmētā bruģa ielas labajā pusē. Viņa izkāpa, bet motoru atstāja darbojamies.

"Šodien mašīnas nedrīkst iebraukt centro," viņa paskaidroja. "Es tevi izlaidīšu šeit. Ej tikai lejā no kalniņa. Visi ceļi ved uz Campo, un, nokļuvis tur, tu zināsi, uz kurieni doties. Kad būsi pie pils, ej uz vārtiem - tie atrodas zem garā balkona, zem kura mēs vakarvakarā sēdējām. Tavs vārds ir sarakstā." Viņa ieskatījās pulkstenī. "Tev nav jāskrien, taču nevajag arī… kavēdes, labi?"

"Bet tu?"

"Ak - nē." Viņa paraustīja plecus. "Es braucu uz Torino, man tur ir kāds darbiņš. Jātulko. Diezgan steidzami. Turklāt esmu jau daudzas reizes redzējusi Palio."

"Nu tad - paldies par visu!"

Viņa noņēma cepuri, slaidi ielidināja to auto aizmugurējā sēdeklī, atmeta matus, paliecās uz priekšu un, pirms Denijs bija paspējis to apturēt, noskūpstīja viņu uz lūpām.

"Ciao, Denij! Varbūt vēl kādreiz tiksimies. Bija jautri, vai ne?"

Nokļuvis Campo laukumā, Denijs spraucās caur nemierīgo ļaužu pūli, meklēdams Zebeka pili. Pētīdams sienas, kas apņēma seno laukumu, viņš pamanīja zili zeltainos karogus plīvojam pie kāda gara un izliekta balkona. Dodoties uz karogu pusi, viņš redzēja, ka galdi, kas vakar bija novietoti apkārt laukumam, ir pazuduši. Pie dažām laukumam pieguļošo ēku sienām karājās biezi polsterējumi. Kad viņš bija nonācis līdz atvērtajiem dzelzs vārtiem, kas bija rotāti ar metālā kaltiem pāviem, bija jau gandrīz trīs.

Aiz vārtiem, Palio karogiem rotātā ēnainā pagalmā, pie nelielas strūklakas stāvēja muskuļains apsargs. Viņš bija tērpies tāpat kā viss šā pasākuma apkalpojošais personāls - platās melnās biksēs, "Doc Marten" apavos un dārgā melnā T kreklā ar pavone emblēmu uz krūtīm. Burts "o" šajā vārdā bija izveidots kā tirkīzzila un zeltaina pāva spalvas "acs". Sargs pajautāja Denija vārdu un ieskatījās drukātā sarakstā. Atradis to, viņš čukstus kaut ko pateica mobilajā tālrunī un lika amerikānim uzgaidīt. Drīz parādījās valdzinoša izskata jauna sieviete, tērpusies zelta minisvārkos un zilā lenču blūzītē, kas nesniedzās līdz nabai.

"Sveikī-ī," viņa iedūdojās, runādama ar tādu kā vācisku akcentu. "Es esmu Veruška."

"Denijs," viņš izstomīja.

"Zinu." Piekļāvusies viņam, meiča cieši pieķērās viņam pie rokas un paziņoja: "Man par jums jārūpējas, labi?"

Ko viņš varēja atbildēt?

"Lieliski!" Abi kopā viņi kāpa augšā pa akmens kāpnēm, smieklu un klaviermūzikas skaņu virzienā, bet Denijs domāja: Es pazīstu šo sievieti, bet… ka? Es taču atcerētos. Tādu jau nav iespējams aizmirst? Viņa ir satriecoši skaista. Kāpņu augšgalā viņš pievērsās viņai. "Kā es jūs pazīstu?"

Viņa iesmējās.

"Nezinu."

Un tad viņam atausa gaisma - viņa ir viena no meitenēm "Vic- toria's Secret" katalogā. Keilija to saņēma katru mēnesi, un Veruška dižojās katrā otrajā lappusē.

Pēc brīža viņi bija nokļuvuši laikam gan viskosmopolītiskākajās viesībās Eiropā. Pie masīvām melnām "Steinway" klavierēm vientuļi sēdēja skandināvu dziedātāja, maigi žēlabainā balstiņā dziedādama: "Kad tu atstāji debesis?", bet visapkārt NATO ģenerāļi un arābu šeihi baltos apmetņos mijās ar diviem blondiem jauniešiem, kuri, pēc Veruškas teiktā, bija dzimuma maiņu pārcietuši vācu industrijas giganta mantinieki. Denijs ieraudzīja dažas televīzijā un žurnālos redzētas sejas. Veruška paskaidroja, kas ir pārējie. Tur bija baņķieri un biznesmeņi, rakstnieki un politiķi. Viņa saspieda Denija roku un norādīja uz kādu jaunekli, kas sēdēja viens, lasīdams komiksu grāmatu.

"Rivaldo," viņa sajūsmā pačukstēja.

Paķērusi no garāmejoša viesmīļa paplātes šampanieša glāzi, Veruška satvēra Deniju aiz rokas un izveda viņu uz balkona, kur pavērās plašs skats uz murdošo Campo. Lejā garām pilij soļoja bērni bundzinieki viduslaiku tērpos, bet kāda cita dalībnieku grupa svieda gaisā karogus.

"Kur ir zirgi?" Denijs jautāja.

Viņa pavadone iespurcās.

"Baznīcā," viņa paskaidroja. "Saņem svētību." Redzēdama Denija neticīgo sejas izteiksmi, viņa piekļāvās pie viņa rokas un iesmējās. "Tiešām!"

"Viņi ved zirgus uz baznīcu?"

"Uz kapelu - katrai contrada ir sava. Tad zirgus atved šurp un nostāda pie starta vārtiem." Viņa norādīja uz labo pusi. "Tie ir tur. Zirgus atved tikai dažas minūtes pirms sacīkšu sākuma, un tad laukums dek slēgts līdz pat to beigām." Viņa iemalkoja šampanieti. "Ja gribat slēgt derības, tad lieciet savu naudiņu uz Pavone."

"Vai dek slēgts daudz derību?"

Viņa nožagojās, ieķiķinājās un tad nopietni pamāja ar galvu. "Ojā."

Denijs smaidīja un turpināja bezrūpīgo tērzēšanu, taču īsta noskaņojuma viņam nebija. Visi šīs ballītes viesi bija bagāti un slaveni - vienīgi viņš ne. Tomēr viņš bija šeit - ar šo smalkās vejas karalieni pie rokas vēroja Palio no augšas. Kaut kas nav tā, kā vajag, viņš gudroja. Atbilde nebija ilgi jāgaida: Tu nespēlē savā līgā, puisīt. Tu jau sen esi iekļuvis pavisam citā līgā.

Protams, viņš nav nekāds neglītenis. Viņš patīk sievietēm, jo nenoliedzami ir jauns, labi kopts un ar glītu augumu. Viņš ari labi prot klausīdes un ir prasmīgs dejotājs. Tāpēc panākumu viņam nav trūcis. Taču līdz šim daiļas sievietes nebija viņam lipušas klāt kā dadži. Varbūt Bredam Pitam vai Džordžam Klūnijarn tā ir ikdiena, taču ne Denijam Krejam. Tikai… pēdējā laikā. Tātad ir divas iespējas - vai nu viņš pēkšņi ir tapis par iekārojamāko brīvo vīrieti pasaulē, vai ari Belzers tiešām ļoti vēlas viņu savervēt.

"Kur tad ir mūsu draugs?" viņš apjautājās.

Veruška neizpratnē paraudzījās uz viņu.

"Belzers," viņš atgādināja.

Šis vārds viņai neko neizteica.

"Zebeka advokāts," viņš paskaidroja.

Viņa papurināja galvu.

"Cik man zināms, mūsu namatēvam ir daudz advokātu. Taču diez. vai tos aicina uz viesībām."

Viņš jau gatavojās jautāt, kā to saprast, bet tad kāds no apsargiem - pēc izskata spriežot, kultūrists - pieskārās viņam pie pleca.

"Scusi49 - sinjors Zebeks jūs aicina."

Bēdīgi paraustījis plecus, atvadoties no savas pavadones (dāvanas, vai kā lai to nosauc), Denijs sekoja apsargam augšā pa marmora kāpnēm, tad pa garu gaiteni uz plašu un drūmu bibliotēku, kur viņu gaidīja Belzers, sēdēdams ādas atzveltnes krēslā aiz kokgriezumiem rotāta liela rakstāmgalda. Pie sienas viņam aiz muguras karājās skice gleznai "Marsija sodīšana", ko apgaismoja viens vienīgs gaismas stars. Nojauta vēstīja Denijam, ka šis zīmējums ir oriģināls - viens no pēdējiem, ko Ticiāns veica savā mūžā. Belzers norādīja uz kādu krēslu, un Denijs apsēdās.

"Vai tad mēs būsim divi vien?"

Belzers pamāja ar galvu.

Denijs šķita vīlies.

"Vēl nekad neesmu saticis miljardieri. Cerēju, ka varēšu iepazīties ar Zebeka kungu."

Advokāta lūpas savilkās ironiskā smaidā.

"Esat gan saticis. Pazīstat gan."

Pagāja mirklis, līdz šī ziņa nonāca līdz apziņai. Uzreiz nesapratis teikto, Denijs nejauši pameta skatienu pār plecu. Redzēja pie durvīm stāvam muskuļoto apsargu. Neviena cita nav. Tikai Belzers, viņš pats un apsargs. Tad viņš beidzot apjauta.

"Jūs jokojat," viņš teica un skaļi iesmējās.

Belzers pacēla uzacis un saknieba lūpas.

"Beidzot - detektīvs apjēdza!" viņš noteica.

Denijs neņēma ļaunā šo izsmieklu, taču nespēja noslēpt samulsumu.

"Es īsti nesaprotu. Kāda tam jēga? Kāpēc jūs tā rīkojāties?"

Belzers-Zebeks paraustīja plecus.

"Man patīk palikt neredzamam - sevišķi, ja ir tik daudz nelabvēļu." Pasniedzies rakstāmgalda augšējā atvilktnē, viņš izņēma biezu aploksni un pasvieda to Denijam. "Dienas nauda, prēmija un izdevumi. Pārskaitiet!"

Aploksnes smaguma sajūsmināts, Denijs papurināja galvu.

"Nevajag. Es ticu…"

"Pārskaitiet naudu!"

Denijs samulsis atvēra aploksni un izņēma simtdolāru banknošu žūksni. Pārcilājis tās pa vienai vien, viņš saskaitīja simt sešdesmit četras.

"Vai ir pareizi?" Zebeks jautāja.

Denijs pamāja ar galvu.

"Jā, tas ir…"

"Tagad dodiet man atpakaļ."

Denijs izbrīna raudzījas uz viņu.

"Ko?"

Zebeks izsdepa roku un pakustināja pirkstus. Denijs automātiski pasniedza naudu.

"Nevaru ciest, ja mani piečakarē," Zebeks atzinās.

Šie vārdi atskanēja tik draudīgi un negaidīti, ka Denijam šķita - viņš pārklausījies. Viņš vismaz cerēja, ka tā ir. Tomēr ne. Zebeks ielika naudas žūksni atpakaļ atvilktnē un aizslēdza to.

"Ko jūs darāt?" Denijs jautāja.

Zebeks izlikās nedzirdam šo jautājumu. Viņš paliecās uz priekšu un uzdeva citu:

'Tu esi ļoti līdzīgs Bruco, vai zini?"

"Bruco?"

'Tomātu tārpam. Viņš pašlaik ir mans ienaidnieks."

Denijs pamirkšķināja acis. Viss liecināja par to, ka viņš laikam nesaņems naudu, un no sarūgtinājuma viņam zeme sagrīļojās zem kājām.

"Par ko mēs runājam?"

"Par Palio," Zebeks atbildēja. "Jūs jau zināt, ka sacīkstēs ir favorīti - tāpat kā Kentuki derbijā. Šoreiz lielākās likmes ir uz diviem zirgiem - Pāvu un Tārpu. Pavone o Bruco." Ar labo roku viņš apvilka gaisā loku. "Bruco o Pavone. Es izteicu Bruco piedāvājumu, bet… ko var zināt? Jātnieks ir vietējais. Vairākums žokeju nāk no Maremmas, tāpēc viņi ir ļoti profesionāli. Ar viņiem var viegli sarunāt. Šis puika… manuprāt, viņš grib izrādīties meiteņu priekšā." Viņš papurināja galvu. "Tas nav prātīgi."

Denijs sarauca pieri. Šis miljardieris sāka viņam "krist uz nerviem".

"Vai tas būtu jāsaprot kā līdzība?"

Zebeks klusi iesmējās.

"Jā. Bet tas nav svarīgi. Pārējie jātnieki parūpēsies par Bruco. Par to viņiem ir samaksāts."

Denijs pamāja ar galvu, bet domas viņa prātā mežonīgi joņoja. Viņš domā, ka ir piekrāpts - un tā arī ir. Taču viņš to nekādi nevar zināt. Nevar droši zināt. Tāpēc visa šī… šī izrāde ir tikai pārbaude. Blefs. Man ir jāturas.

"Tātad - es tā saprotu, ka tu nenāksi strādāt pie manis," Zebeks turpināja, mainot sarunas tematu (bet varbūt ari ne).

Denijam šķita, it kā pēkšņi būtu nodzisusi spuldze. Tad lūk, kāda ir tā nelaime, viņš nodomāja. Viņš ir pieradis dabūt visu, ko vēlas, un katrs, kurš atsakās, uzreiz kļūst par ienaidnieku.

"Klausieties," Denijs iesāka. "Piedāvājums bija neticami dāsns, tomēr…"

Zebeks viņu pārtrauca, nicīgi nosprauslājoties. Miljardieris noņēma tumšās brilles, ieurbās ar skatienu Denija acīs, un klusums sabiezēja.

Denijam ienāca prātā kāds jautājums.

"Kā jūs zinājāt, ka es nolēmu nepieņemt jūsu darba piedāvājumu?"

Zebeks nospieda kādu pogu pultī rakstāmgalda malā. Tūlīt telpu piepildīja Inzaghi balss.

Atgriezieties Romā. Mums jāparunā.

Denija sirds salēcās, dzirdot savu balsi atbildam:

"Jāparunā? Par ko?"

Klausieties! Teica priesteris. Es īrisu nakti skatīju tos ierakstus, un…

Kādus ierakstus?

Terio datnes, ko tad jūs domājāt? Tās, kas bija datorā. Tas ir briesmīgi! Jūs pat nevarat iedomāties, ko viņš ir pasācis, šis Zebeks!

Sarunai turpinoties, Denijs arvien dziļāk iegrima krēslā, domādams: Nav labi, nav labi… Beidzot ieraksts bija izskanējis. Zebeks izslēdza aparātu.

"Kā jums tas izdevās?" Denijs jautāja. "Domāju, ka mobilie tālruņi šeit ir šifrēti. GSM standarts vai kā nu to sauc."

Zebeks pasmīnēja.

"Tev taisnība. Tā ari ir. Bet, klonējot viedkarti, iegūst otru tālruni, kas darbojas kā paralēlais." Viņš apklusa, ļaujot sarunas biedram izprast šo domu. "Tagad ļauj man uzdot jautājumu tev," viņš turpināja. "Ka tieši tu izdarīji? Nokopēji datnes? Vai tu atkal atjaunoji tās datorā?"

Denijs novērsa skatienu.

Zebeks sadrūma.

"Un šis trakais priesteris - viņš tevi sauc par Denjelu?"

Amerikānis paraustīja plecus.

Zebeks neticīgi pašūpoja galvu, izbaudot šo mirkli.

"Vai tu pat nepapūlējies izmantot policista apliecību, ko es tev iedevu?"

Denijs dziji ievilka elpu un paskatījās Zebekam deši acīs.

"jā," viņš teica. "Es to izmantoju." Viņš apklusa un tad mainīja tematu. "Vai jūs noklausāties visus, kas strādā jūsu labā?"

Zebeks to uztvēra kā lētu triku. Viņš saviebās un atbildēja:

"Tikai jauniņos." Tad viņš brīdi klusēja, un viņa acis samie- dzās. "Vai zini, Denjel, pirms mēģini kādu piečakarēt, tev tiešām būtu jāzina, ko tu vari aizkaitināt." Viņš piešķieba galvu un piebilda: "Vai tu vispār zini, ar ko es nodarbojos?"

Amerikānis papurināja galvu, cenzdamies neievērot miljardiera balss draudīgo toni. Viņu sāka pārņemt neliela panikas lēkme, un bija jāatgādina sev, ka tas ir tikai bargs rājiens. Ne jau pirmo reizi viņš saņem brāzienu. Galvenais ir saglabāt savaldību - un neaiziet bez naudas.

"Es jautāju, vai zini, ar ko es nodarbojos," Zebeks atkārtoja.

"Ar riska kapitāliem," Denijs atbildēja.

Zebeks saknieba lūpas.

"jāteic, manas intereses ir mazliet vairāk koncentrētas. Galvenokārt mēs ieguldām līdzekļus uzņēmumos, kuri nodarbojas ar proteīnu pārveidošanu un MEMS - visjaunākajiem izgudrojumiem. Tu tiešām nobrīnīsies, uzzinot par to pielietojumiem. Piemēram, šo." Viņš uzsita ar pirkstu pa melnu metāla kastīti, kas ar vadu bija savienota ar pulti uz viņa galda.

Pašam negribot, Denijam tas šķita interesanti.

"Kam tā ir domāta?"

"Tas ir prototips… personības motoru izveidošanai."

Denijs sarauca pieri. Pēc mirkļa viņš jautāja:

"Kas tas ir?"

"Kā lai to pasaka… Tu zini, kas ir dubultnieks, vai ne?"

"jā. Tas ir kāda cilvēka precīzs līdzinieks. Ja kāds ierauga savējo, tas nozīmē, ka būs jāmirst."

Zebeks pasmaidīja.

"Tā jau mēdz teikt, taču… tā ir tikai māņticība. Dubultnieki, par kuriem es runāju, - tie, kurus mēs izgatavojam, - ir virtuāli. Vismaz pagaidām." Viņa miermīlīgais balss tonis bija kaitinošs, viņš runāja aizbildnieciski, kā pacietīgs pieaugušais, pamācot neattapīgu bērnu. Denijs sāka zaudēt savaldību, jo vairāk tāpēc, ka viņš joprojām īsti nesaprata, par ko šis miljardieris īsti runā.

"Tas notiek šādi," Zebeks turpināja arvien draudzīgākā tonī. "Ja mums ir vienu minūti ilgs audio un video ieraksts - der arī mājas video -, tad mēs tos varam izmantot šablona izgatavošanai."

"Kas tas tāds?" Denijs jautāja.

"Šablons ir ļoti līdzīgs kredītkartei," Zebeks turpināja, it kā nebūtu dzirdējis šo jautājumu. "Taču tas ir kodēts ar algoritmu, kas iegūts no kāda noteikta cilvēka kustībām un runas. Šādi tiek iegūts tas, ko mēs saucam par "personības motoru". Ja es ievietoju kādu no šīm kartēm šādā kastē, mēs ar tās palīdzību varam atdzīvināt jebkuru attēlu vai balsi, ko es varu pārraidīt vai rādīt. Man tikai ir nepieciešams attēls. Vai skaņas ieraksts." Zebeks apklusa, izskatīdamies visai apmierināts ar sevi. "Mums Štatos ir iesniegti patentu pieteikumi. Pašlaik mēs veicam beta testēšanu. Vēl kādu gadu jāstrādā, taču - vai varat iedomāties, kāda ietekme tam būs filmu industrijā! Mēs varēsim uzņemt jaunas filmas ar mirušiem aktieriem, izmantojot viņu vecās lomas šablonu veidošanai. Un tas ir tikai šov- bizness. Ja ķeras pie politikas, kļūst vēl daudz interesantāk."

'Tomēr tās ir tikai filmas," Denijs atbildēja.

'Tikai? Diez vai. Kā būtu, ja šo principu pielietotu bioloģijā?" Zebeks mirkli klusēja, ļaujot Denijam aptvert šo domu, tad turpināja: "Piemēram, klonēšanā. Ir iespējams precīzi kopēt kāda cilvēka bioloģisko identitāti, taču ne tā personību. Pagaidām tā ir atstāta nejaušības ziņā. Tātad - pat ja tiek izgatavots ģenētisks dublikāts, tā tomēr ir tikai kopija - un tā izturas citādi. Līdzko šis klons sāk kustēties, visiem skaidrs, ka tas nav īstais. Bet, ja cilvēka ģenētisko mantojumu apvieno ar personības motoriem, ko mēs veidojam laboratorijās, var iegūt nevainojami atbilstošus dubultniekus."

Denijs neticēja ne vārdam. Turklāt - kas bija vēl svarigāk - tas viss viņam bija vienaldzīgs. Viņš vēlējās tikai saņemt naudu.

"Labu veiksmi," viņš noteica.

Uztvēris ironiju, Zebeks atrāvās.

"Jūs tam neticat?"

Denijs paraustīja plecus.

"Es parādīšu, ko ar to domāju," miljardieris apsolīja. Izņēmis no rakstāmgalda augšējās atvilktnes plastikāta kartīti, viņš ievietoja to melnajā kastē un nospieda slēdzi tās sānos. Izgaismojās zaļa gaismas diode. "Es izgatavoju to no skaņas ieraksta," viņš teica. 'Tā gan ir tikai balss, taču… tu redzēsi, ko es ar to domāju." Pievienojis pultij savu mobilo tālruni, Zebeks iedeva Denijam austiņas un lika uzlikt tās. Tad ar rokas mājienu lika apsargam nostāties viesim aiz muguras. "Gaetano, se dice niente, iuccide50 ." Atkal pievērsies Denijam, viņš paskaidroja: "Ja atvērsi muti, mans draugs pārlauzis tev kaklu." Ieraudzījis izbrīnu amerikāņa sejā, viņš piebilda: "Es nejokoju. Viņš to ir darījis jau iepriekš un dara to labprāt."

Plati smaidīdams, Zebeks sastādīja kādu numuru mobilajā tālrunī un atlaidās krēslā.

Uzlicis austiņas, Denijs dzirdēja tālruni zvanām atkal un atkal. Visbeidzot kāda balss atbildēja.

"Prego?"

Izdzirdot Inzaghi balsi, Denijs mēģināja pieceldes, bet atkal atslīga sēdeklī, sajutis aizmugurē uz kakla kādu roku. Šī roka bija liela, taču gandrīz pilnīgi bez svara.

Zebeks sāka runāt mikrofonā:

"Svēto tēv, zvana Denijs…"

Denijs noelsās. Tā bija viņa balss - tembrs, augstums, izruna - viss atbilda nevainojami. Tas viņu biedēja. Viņš juta draudīgi vieglo pieskārienu kaklam.

Austiņās viņš dzirdēja Inzaghi atviegloti nopūšamies.

"Es raizējos par jums. Kur jūs esat?"

"Sjēnā," Zebeks atbildēja.

"Brauciet projām no turienes! Es runāju nopietni, Denij, - jums nav ne jausmas, ar ko jums ir darīšana. Un, Dieva dēļ, netiecieties ar tiem cilvēkiem! Tas ir bīstami."

"Neraizējieties par to," Zebeks viņu mierināja. "Es šovakar braucu uz Romu - tad varēsim parunāt. Šie mobilie tālruņi - es tiem neuzticos."

Klausodes sarunu, Denijs ar pūlēm spēja noturēties sēdus. Zebeks tik nepārprotami runāja viņa balsī, ka gandrīz vai šķita - viņš ir nozadzis Denija dvēseli.

"Jums noteikd ir taisnība attiecībā uz tālruņiem," priesteris atbildēja. 'Tas man neienāca prātā. Cikos būsiet Romā?"

"Deviņos vai desmitos," Zebeks turpināja Denija balsī. "Vai mēs varam satikties pie jums mājās? Vēl neesmu rezervējis viesnīcu."

"Protams - tikai to nav viegli atrast," Inzaghi atbildēja. "Vai jums ir pildspalva?"

Denijs to vairs nespēja izturēt. Viņam bija jābrīdina Inzaghi. Taču miesassargs laikam bija nojautis viņa satraukumu, jo tvēriens uz Denija pleca kļuva ciešāks. Paliecies uz priekšu, viņš pacēla vienu no mīksti polsterētajām austiņām un čukstēja: "Nē!"

Denijs atslīga pret krēsla atzveltni, kad Zebeks atkārtoja Inzaghi norādījumus, kā nokļūt Vatikānam piederošajā mājā "Casa Clera". Tad saruna bija galā. Runātāji atsveicinājās, un Zebeks nolika klausuli. Viņš pievērsa Denijam dubļu krāsas acu skatienu un pasmaidīja.

"Ko tagad?" Denijs jautāja, juzdamies tik vientuļš un pamests kā vēl nekad.

Miljardieris pašūpoja galvu, paužot reizē nožēlu un neskaidrību. Tad spēcīgi atspiedās pret grīdu ar sudraba rotāto spieķi un pieslējās kājās.

"Ko lai dara ar tevi, Denij? No tevis tiešām ir grūti atbrīvoties, vai zini?"

Amerikānis sarauca pieri. Vienas dienas laikā viņš bija no zelta puisēna pārvērties par bīstamajiem atkritumiem. Ātri gan viņi visu aizmirst…

Zebeks izlikās, ka pārdomā šo jautājumu, soļodams šurpu turpu gar grāmatplauktiem.

"No vienas puses, mēs varētu mierīgi pārlauzt tev kaklu, pateikt, ka tu nokriti…"

Denijs nespēja tam noticēt.

"Vai tas nav pārāk bargi - tikai par to, ka nokopēju datnes disketē?"

Zebeks iesmējās.

"Es nejokoju," Denijs turpināja. "Jūs pats tā teicāt. Nezinu, kas notiek. Un tagad jūs sakāt, ka varētu nogalināt mani? Es tikai gribu saņemt naudu. Kas īsti notiek?"

Zebeks atmeta ar roku, noraidot šo jautājumu.

'Tagad tiešām nav laika iedziļināties sīkumos. Tāpēc es teikšu vienkārši - tu visu sačakarēji. Un punkts."

Denijs dziļi ievilka elpu un paliecās uz priekšu.

'Tur ārā ir milzumdaudz cilvēku," viņš murmināja, nepatīkami pārsteigts par to, cik vārga ir viņa balss. Viņam ienāca prātā, ka varbūt vajadzētu mesties virsū Zebekam, kaut ko apgāzt, sacelt troksni, sākt kliegt.

"No otras puses," Zebeks paziņoja, paceļot pirkstu, lai uzsvērtu savu vārdu svarīgumu, "tas nebūtu tik jautri." Pēkšņi miljardiera sejā parādījās plats smaids, un viņš apstājās. "Vai zini ko?"

Denijs papurināja galvu, viņa muskuļi saspringa. Ja Zebeks pacels skatienu - ja viņš paskatīsies uz apsargu -, Denijs metīsies pāri galdam kā izšauta lode.

"Vari būt brivs," Zebeks izlēma. 'Tā būs jautrāk. Tāpat kā skriešanās ar Bruco - īstas sacīkstes."

Amerikānis neizpratnē samirkšķināja acis.

"Kas?"

"Došu tev piecas minūtes. Pēc tam būsi kļuvis par medījumu."

Denijs paraudzījās uz apsargu sev aiz muguras, tad atkal uz Zebeku.

"Jūs esat zaudējis prātu. Es to domāju burtiski - jūs esat vājprātīgs. Medicīniskā nozīmē. Vai ne?"

Zebeks pamāja ar galvu.

"Iespējams." Ieskatījās pulkstenī. "Četrarpus minūtes." Pacēla skatienu un piešķieba galvu. "Tu vēl esi šeit?" Miljardieris neticīgi nosmīnēja.

Klusi nolamājies, Denijs pielēca no krēsla un metās uz durvju pusi, gandrīz vai gaidīdams, ka viņu apturēs, un gatavs atkauties no katra, kas mēģinās viņu notvert.

"Es vērošu no balkona!" Zebeks sauca viņam nopakaļ.

Izskrējis gaiteni, Denijs paspraucās garām bariņam NATO ģenerāļu, aizskrēja līdz kāpnēm un traucās lejā, lēkdams ik pa diviem pakāpieniem. Viesības ritēja pilnā sparā, visapkārt skanēja smiekli un mūzika, trauku šķindoņa un tērzēšana, simt cilvēkiem līksmi izklaidējoties. Taču uz viņu tas neattiecās. Viņš izskrēja pagalmā, taču pie durvīm viņam bija jāuzgaida, kamēr viens no apsargiem klusi kaut ko pateica mobilajā tālrunī. Beidzot sargs atrāva durvis un vienaldzīgi pamāja ar galvu: "Ciao."

Tad viņš atradās sacīkšu trasē, apmēram desmit jardu attālumā no sarkanbalti svītrotu barjeru nožogojuma. Aiz barjerām atradās piecdesmit tūkstoši itāliešu - un tūristu - saspiesti plecu pie pleca apmēram pilsētas kvartāla lieluma laukumā. Troksnis bija apdullinošs, gaiss - saules sakarsēts un smacīgs. Denijam pieskrēja klāt policists, sagrāba viņu aiz rokas un, satraukd žestikulējot, aizveda no trases un pastūma uz sablīvētā pūļa pusi. Iespiedies starp barjerām, Denijs iejuka ļaužu barā, cerēdams šādi paslēpdes no vajātājiem.

Viņš vēlējās skriet projām un neapstāties, pēc iespējas vairāk attālinoties no Zebeka. Taču pūlis bija Hk blīvs, ka pat iet bija bīstami. Viņš spēja vienīgi spraukdes garām blakus stāvošajiem, pārvietojoties maziem solīšiem. Tas bija gandrīz kā staigāšana plūstošajās smiltīs, nemitīgi atvainojoties. "Scusi, scusi…"

Pēkšņi ļaužu masa strauji sakustējās, un viņš juta, ka tā viņu nes kā straume, kurā viņš jutās tikpat bezpalīdzīgs kā upē iekritusi lapa. Viņš bija kļuvis par pūļa sastāvdaļu un varēja vienīgi mēģināt noturēdes kājās.

Viņš vēl nekad nebija bijis šādā ļaužu biezoknī - pat Taims- skvērā Jaungada naktī. Laukums bija piebāzts vairāk nekā rokkoncertā, drūzma lielāka nekā metro sastrēgumstundā. Visa teritorija bija kļuvusi par milzīgu aploku, kur valda neizturams karstums, velnišķīgs troksnis un kodīga sviedru, ķiploku un zirgu mēslu smaka. Apvienojumā ar adrenalīnu, kas kūsāja viņa sirdī, iespaids bija satriecošs. No visām pusēm viņam virsū spiedās cilvēku augumi. Ribās ietriecās kāds elkonis, mugurā dūrās kāda siksnas sprādze. Cilvēki nemitīgi pārvietojās, kādiem neredzamiem spēkiem mainot pūļa straumes virzienus. Contrada kompānijas sadevās rokās virs galvas, bezcerīgi mēģinot turēties kopā, straumē svārstoties šurpu turpu, smejoties un ķiķinot. Gaisā plīvoja karogi. Atskanēja dziesmas. Cilvēki sasaucās dažādās valodās un dialektos. Kaut kur rībēja bungas, bet labajā pusē noritēja kaut kāda ceremonija. Atskanēja svinīgs trompešu signāls, un pūlis sajūsmā ierēcās. Pacēlies pirkstgalos, Denijs redzēja, kā pie starta vārtiem tiek pievests bariņš zirgu.

Pagaidām viss labi, viņš nodomāja. Viņš bija kā adata siena kaudzē, un tikai brīnums palīdzētu Zebeka rīkļurāvējiem viņu atrast. Pakļaujoties pūlim, viņš ļāva tam nest sevi, līdz bija nokļuvis pašā Campo sirdī. Seit bija tāds kā "ciklona centrs" - salīdzinoši mierīga vieta, kur cilvēki sakrustotām kājām sēdēja uz bruģa, pārguruši no karstuma, trokšņa un ilgās gaidīšanas, kad sacensības sāksies.

Tā, protams, bija visneizdevīgākā vieta skrējiena vērošanai. Pat būdams sešas pēdas un vienu collu garš, Denijs bija spiests pa- sliedes uz pirkstgaliem, lai tikai pārlaistu skatienu pūlim. Katrs, kas ir mazāks augumā, redzētu tikai cilvēku pakaušus, tāpēc bērni un dažas meitenes sēdēja uz savu tēvu vai draugu pleciem.

Sacīkstes gan Deniju interesēja visai maz. Pacēlis skatienu uz apkārtējām ēkām, viņš pētīja balkonus, līdz pamanīja Zebeku. Miljardieris stāvēja blakus kādam pāvam, vērodams Deniju ar operas tālskati un mierīgi runādams pa mobilo tālruni.

Viņu skatieni sastapās (Zebeks bija noņēmis brilles), un Denijs sastinga nelāgā apjausmā. Campo bija lamatas, nāves bedre, kur visas izejas ir slēgtas un aizsūtīt kādu uz viņpasauli ir vienkāršāk par vienkāršu. Zebeka izsekots jau kopš iziešanas no pils, Denijs bija kustīgs mērķis, kas gaida savu likteni. Viss bija tik vienkārši. Bungām rībot, dziesmām, smiekliem un gavilēm skanot, neviens nepamanīs kādu amerikāni saļimstam ar dunci mugurā.

Ieraudzījis Zebeku, Denijs pēkšņi saprata, ko miljardieris dara ar mobilā tālruņa palīdzību. Viņš no attāluma vadīja medības, dodams norādījumus slepkavniekiem, kas vajāja Deniju.

Tagad bēgšanai atvēlētais laiks sen jau bija pagājis (ja tāds de- šām tika dots), un Denijs bija kļuvis par medījumu. Pametis apkārt drudžainu skatienu, veltīgi meklējot vajātājus, viņš nolieca galvu un ienira dziļāk pūlī. Tajā pašā mirklī kā pērkondārds norībēja lielgabala šāviens. Zirgu grupiņa kā daudzkrāsaina bulta metās uz priekšu no vārtiem, pūlis auroja, un Campo sāka līdzināties milzu batutam, kur tūkstošiem cilvēku lēkā uz vietas augšup, lejup. Denijam blakus kāda blondīne vicināja gaisā dūri, saukdama: "Oca, Oca, Oca51 !", sēdēdama uz pleciem savam puisim un bikstīdama ar papēžiem viņam ribās.

Noliecies, cik zemu spēdams, Denijs virzījās pa kreisi, uz to vārtu pusi, kas atradās vistālāk no "Palazzo di Pavone". Ja mazliet paveiksies, viņam varbūt izdosies pazust pūlī. Iespēja, ka šajā "siļķu mucā" kāds varētu viņam sekot, šķita neticama - tā vismaz viņam šķita, līdz viņš ieraudzīja ko tādu, kas lika šausmās sastingt.

Dažu pēdu attālumā viņa priekšā nozibēja pāva spalva, kas rotāja melnu T kreklu. Pacēlis skatienu, viņš ielūkojās deši Gaeta- no acīs. Vēl viens solis, un Denijs būtu nokļuvis deši viņa apkam- pieņos. Krietnu brīdi abi palika nekustīgi stāvam - kā stopkadrs trakojošā pūļa vidū. Zebeka izsitējam kreisajā rokā bija mobilais tālrunis, bet labajā - nazis.

Deniju izglāba futbolista instinkti. Nedomājot viņš nolaida labo plecu, izdarīja māņu kustību ar galvu un nevis vienkārši skrēja, bet drīzāk "līdaciņā" lēca pa kreisi. Gaetano sakustējās tajā pašā mirklī, taču nepareizā virzienā, metoties izklupienā ar milzu spēku - ja viņš būtu trāpījis mērķī, Denija iekšas būtu izritinātas pa zemi.

Atradis šauru eju, Denijs zaglīgi lavījās caur pūli, noliecis galvu zemāk par pleciem, lai viņu nevarētu saskatīt no apkārtējo namu balkoniem. Skatītāju neprāts bija sasniedzis augstāko pakāpi, de auroja vēl skaļāk, jo zirgi, pātagu kapāti, tuvojās finiša līnijai. Un tad viss bija galā, tikpat ātri kā sācies. Pūlis aizturēja elpu - un norima, aurošanai pārtopot vilšanās murdoņā, ko drīz pārskanēja sievietes kliedzieni un dusmīgu balsu izsaucieni.

Viņš kādu sadūra, nodomāja Denijs. Mezdamies virsū man, viņš būs kādu sadūris.

"E Pavonē52 ," kāds vīrieds žēlojās. "Pavone vince53 ."

Sievietes kliedzieni kļuva skaļāki un izmisīgāki.

Denijs lavījās uz vārtu pusi. Viņš cerēja, ka Zebeks viņu pazaudējis, taču droši to zināt nevarēja. Vairs nebija arī iespējams pārvietoties salīkušam. Palio skatītāji tagad atradās pūļa centrbēdzes spēku varā, pārpludinot pusduci izeju, pa kurām varēja izkļūt no laukuma. Tāpat kā visi pārējie, Denijs pārvietojās palēninātā kustībā, sīkiem solīšiem virzoties uz priekšu.

Apmēram divdesmit jardu attālumā slējās senlaicīga arka, un viņš bija pārliecināts - ja izdosies sasniegt to, viņš izglābsies. Ja ne citādi, tad vismaz varēs mesties skriešus. Taču tad viņš drīzāk nojauta, nekā redzēja kņadu kreisajā pusē un pagriezies pamanīja Gaetano laužamies caur pūli, izmisīgi pūloties panākt savu upuri.

Slepkavnieku pavadīja dusmīgi ļaužu izsaucieni, kas pārauga izbiļa kliedzienos, kad Gaetano sagrāba kādas sievietes seju un pagrūda viņu nost no ceļa. Vīrietis, kurš, iespējams, bija viņas vīrs, sašutumā gribēja pārmācīt nekauņu, bet sabruka uz ceļiem, kad ļaundaris ar galvas triecienu pārlauza viņam degunu. Bērni iespiedzās, kāds sita ar dūri, un pūlis panikā sašūpojās. Denijam līdzās tumšmataina sieviete ar rūpīgi izzīmētām uzacīm sāka no bailēm šņukstēt.

Denijs saprata, kā viņa jūtas. Tikai desmit pēdu attālumā no izejas pūlis bija tik cieši sablīvēts, ka draudēja masu panika. Ja tā sāktos, viss šis cilvēku bars kļūtu par saspiestas miesas blāķi un visi tiktu sabradāti. Denijs gatavojās šādai iespējai, neapzināti aizturot elpu, kad zeme šķita sagrīļojamies. Tad pūlis sakustējās un viņš izlidoja pa vārtiem kā no pudeles izšauts šampanieša korķis.

Tas bija kā "lielais sprādziens" Palio garā - pūlis gāzās ārā no Catnpo uz visām pusēm, attālumam starp cilvēkiem pieaugot līdzīgi attālumam starp zvaigznēm. Denijs no gausiem soļiem pārgāja teciņos, bet pēc tam metās skriešus. Izvēloties vismazākās pretestības ceļu, viņš, līdzīgi sprinterim šķēršļu joslā, traucās pa karogiem rotātu senu ieliņu. Pa kreisi, pa labi, pa kreisi, šķērsieliņā, pēc tam caur arku - viņš skrēja, līdz vairs nejaudāja. Visbeidzot, aizelsies un zaudējis spēkus, viņš, smagi elpodams, atspiedās pret kādu veikala skatlogu. Viņam nebija ne jausmas, kur atrodas, kā vienīgi - zemāk nogāzē par Campo.

Aiz stūra parādījās tumšmataina sieviete lavandas krāsas svārkos, vezdama pie rokas kombinezonā ģērbtu mazu meitenīti. Ieraudzījusi Deniju smagi elpojam un noturējusi viņu par piedzērušu, viņa pārgāja uz otru ielas pusi, bet meitenīte paslēpās mātes svārkos, apdnot sev apkārt lavandas krāsas audumu.

Otrā ielas pusē kafijas bārā stāvēja kāds ducis vīru, vērodami televīzijā sacīkšu ierakstu. Atguvis elpu, Denijs sāka iet, virzīdamies lejup pa ieliņu, cenzdamies izgudrot, kur atrodas, kurp dodes un ko darīt. Vispirms, viņš nodomāja, jāpiezvana Inzaghi. Priestera tālruņa numurs bija pierakstīts uz papīra gabaliņa, kas atradās viņa makā, un viņam vēl bija arī Zebeka dotais mobilais tālrunis.

Lai gan Denijs zināja, ka miljardieris noklausās visus viņa zvanus, tas viņu neatturēja zvanīt priesterim. Zebeks jau tagad centās nogalināt viņus abus, tāpēc Denijs varēja atļaudes brīdināt Inzaghi. Galu galā katru no viņiem var nogalināt tikai vienreiz.

Tālrunis nozvanīja četras reizes - tad ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Denijs gaidīja signālu un atstāja ziņu, kas, cerams, bija puslīdz sakarīga: Mūsu tikšanās nenotiks. Jums jābēg. Viņš zina par datnēm. Noklausieties atbildētāju! Zvanīšu jums ik pēc pāris stundām.

Apmēram šādiem vārdiem, tikai ar daudzām "izsaukuma zīmēm".

Nākamais uzdevums - jādabū no viesnīcas soma. Tajā bija biļetes un viss pārējais. Pase viņam bija līdzi. Tad viņš ar taksometru aizbrauks uz kādu citu pilsētu, kur Zebeks viņu nemeklēs. Tad ar vilcienu uz Romu, uz viesnīcu un rīt no rīta - ar lidmašīnu uz mājām. Atgriezies mājās, viņš mēģinās tikt skaidrībā. Izpētīs disketē ierakstītās Terio datnes. Iesaistīs FIB. Darīs visu nepieciešamo.

Bet vispirms jādabū soma. Viesnīcā atgriezties nedrīkst. Zebeks noteikti licis to novērot. Taču viņš var piezvanīt uz viesnīcu un palūgt durvju sargu atsūtīt somu ar taksometru.

Iegriezies kafejnīcā, kas atradās kādā Pūķa contrada šķērsielā, Denijs pasūtīja dubulto espresso un sāka meklēt makā viesnīcas kartīti. Atradis to, viņš palūdza bārmenim atļauju izmantot bāra tālruni. Tad piezvanīja uz "Scacciapensieri" un lika pasaukt durvju sargu.

"Cerēju, ka jūs varētu atsūtīt man pretī taksometru," Denijs teica.

"Ja vēlaties, sinjor…"

"Un man vajadzēs manu ceļasomu," Denijs atgādināja. "Es to atstāju reģistratūrā."

Durvju sargs klusi iesmējās.

"Laikam būs kāds pārpratums! Sinjora Zebeka darbinieki - viņi pirms brīža paņēma jūsu somu. Bet tas nekas, jo viņi vēl ir šeit. Gaida jūs ārā. Tāpēc jums, manuprāt, nevajadzēs taksometru. Vai vēlades runāt ar kādu no viņiem?"

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Viņš atrada ceļabiedrus - trīs britus, kas bija atbraukuši "atvaļinājumā" no Liverpūles konfekšu fabrikas, un, tāpat kā Deni- jam, viņiem Sjēnā nebija, kur palikt. Toties auto viņiem bija - nomāts "VVV Golf" - un atšķirībā no Denija viņi bija pārāk stipri piedzērušies, lai sēstos pie stūres.

Viņš tos ieraudzīja, izgājis no pilsētas - tie ceļmalā tukšoja gaišalus bundžas un neveikli noņēmās ar domkratu bezcerīgos pūliņos nomainīt pārdurtu riepu.

"Ei!" iesaucās viens no viņiem, pacēlis domkratu gaisā. "Draugs! Vai nevari pateikt, kā tikt galā ar šito stulbo verķi?"

Tas bija jaunmodīgs šķēru tipa domkrats, ar kuru Denijs tiešām prata rīkoties. Drīz riepa bija nomainīta, un jaunie draugi pateicības uzplūdos iesprieda Denijam rokās "Holsten" alu un piedāvāja aizvest viņu visur, kur vien viņam vajag, - ja vien viņš pats ari sēdēs pie stūres.

Viņi nolēma doties uz Sandžiminjano, kas atradās apmēram divdesmit jūdžu attālumā. Tā ir viena no slavenākajām Itālijas kalnu pilsētām, kuras apvārsni rotā vesela rinda dīvainas formas, mazliet draudošu sargtorņu, kas, skatoties pret sauli, mazliet atgādina bērna zīmējumā attēlotu Manhetenu.

Denijs atstāja "puišus" nelielā pansijā un devās meklēt taksometru, kas varētu aizvest viņu uz Romu. Bezcerīgi. Cits pēc cita visi Sandžiminjano taksisti apveltīja viņu ar sērīgiem skatieniem vai smējās tieši sejā. Galvenais jau nav pats brauciens uz Romu, viņi paskaidroja. Atpakaļceļš ir pārāk garš un apgrūtinošs. Viņi atgrieztos ne ātrāk kā nākamajā rītā. Kārtīgs naudas žūksnis palīdzētu viņus pārliecināt, bet Denijam tāda nebija.

Labāka veiksme viņam uzsmaidīja autobusu stacijā, kur viņš uzzināja, ka pēc pusstundas atiet ekspresis uz Florenci. Tur viņam būtu jāpagaida piecpadsmit minūtes, līdz aties cits ekspresis uz Romu. Vai varbūt Florencē izdosies atrast taksometru. Viņš nopirka biļeti uz Florenci, iegāja kafejnīcā otrā ielas pusē un pasūtīja pudeli "Peroni". Tad izņēma mobilo tālruni un sāka zvanīt Inzaghi.

Šoreiz viņš nemaz negaidīja automātisko atbildētāju, bet pārtrauca savienojumu pēc trešā signāla. Nebija jēgas atkārtot to pašu ziņu, ko viņš jau vienreiz bija ierunājis. Turklāt mobilais sāka viņam iedvest nemieru.

Vai ar tā palīdzību nevar viņu izsekot?

Viņš atcerējās kādu ziņu sižetu par sievieti, kura tika nolaupīta kopā ar auto. Iesprostota mašīnas bagāžniekā ar mobilo tālruni, viņa bija piezvanījusi uz deviņi, viens, viens un atstājusi savienojumu atvērtu. Policisti bija izsekojuši, kā zvans pārvietojas no viena uztveršanas torņa uz citu. Drīz vien viņi saprata, ka sieviete pārvietojas uz dienvidiem pa divdesmit devīto šoseju (vai kāda nu tā bija). Tad viņi aizšķērsoja ceļu un izglāba upuri.

Avīzēs bija rakstīts, ka policija esot noteikusi zvanītājas koordinātas "trijstūri", taču tas nebija pareizi. Sievietes auto brauca lauku apvidū, tāpēc zvana signālu visu laiku uztvēra ne vairāk kā viens tornis. Tāpēc policija varēja noteikt tikai to, kurā kvadrantā viņa atrodas un cik tālu no torņa tā centrā.

Ja nolaupītāji būtu atradušies pilsētā, kur ir daudz uztveršanas torņu, policija varētu noteikt koordinātu trijstūri, izmērot laiku, kas paiet, līdz signāls nokļūst trijās dažādās vietās. Tad sievietes atrašanās vietu varētu noteikt ar dažu pēdu precizitāti.

Vai Zebeks var ko tādu paveikt? Denijs raudzījās uz tālruni savā rokā. Drīzāk ne, viņš secināja Pat ja miljardieris bija pieslēdzies policijai vai vietējās tālruņu firmas tīklam, Denijs taču nedomāja atstāt vaļēju savienojumu vai ilgi palikt uz vietas. Tāpēc viņam it kā nekas nedraud, ja vien…

Ja vien šis tālrunis nav modernāks par tā amerikāņu "līdziniekiem" - un tas ir gluži iespējams. Zebeks skaidri lika saprast, ka viņa rīcībā ir visjaunākās tehnoloģijas gandrīz visās iespējamās jomās. Tas nozīmē, ka šis aparāts varētu būt aprīkots ar "uzlaboto 911" - "drošības līdzekli" Orvela stilā, kas būs obligāts vi- siem ASV mobilajiem tālruņiem no divtūkstoš piektā gada. Šie jaunie tālruņi būs aprīkoti ar ģeopozicionēšanas ierīcēm un pārraidīs signālus, kas ļaus noteikt to atrašanās vietu ar precizitāti līdz piecdesmit metriem.

Pie velna, Denijs nodomāja. Iztukšojis dzēriena glāzi, viņš, iedams ārā, iemeta tālruni atkritumu kastē un atgriezās autobusu stacijā. Pēc stundas viņš jau bija Florencē un vēl pēc divdesmit minūtēm sēdēja autobusā, kas devās uz Romu. Šoreiz viņa sēdvieta bija autobusa priekšgalā, un viņam bija dota iespēja tiešā tuvumā gribot negribot baudīt šīs dienas video piedāvājumu.

Tā bija Disneja filma - "Dīvainais mājupceļš" -, un to sāka rādīt tūlīt pēc tam, kad autobuss izripoja no pieturas.

Denijs nīgri vēroja, kā divi noklīduši suņi un to mazais, rosīgais draugs kaķis mēroja ceļu bīstamajā pasaulē, lai atkal atgrieztos pie saviem saimniekiem. Gandrīz divas stundas jaukie pūkainie kustonīši izvairījās no briesmām, nemitīgi iekuļodes bīstamās situācijās un veiksmīgi no tām izkļūstot, turklāt visu laiku sarunājoties itāliski.

Denijs zināja, ka šī filma paredzēta bērnudārza vecuma skatītājiem, taču šis stāsts viņu neviļus aizrāva. Varbūt tas bija tāpēc, ka šie klejojošie dzīvnieciņi tāpat kā viņš bija briesmās un izmisīgi pūlējās atrast ceļu mājup. Vai varbūt stāsts bija dziļāks, nekā šķita - varbūt tas bija "Odisejas" pārstāsts "mājdzīvnieku versijā". Viņš cerēja, ka tā ir, jo citādi viņam būtu jāatzīst, ka viņa emocionālais briedums ir kā piecgadīgam bērnam.

Ians tieši tā arī nodomātu.

Ians nežēlīgi izsmēja Denija noslieci uz populāro kultūru. "Atvērtība nav nekas slikts," viņš reiz ieminējās, "taču nedrīkst kļūt par miskasti ar atvērtu vāku." Tas bija tāpēc, ka Denijs spēlēja ielu basketbolu, klausījās "Cowboy Junkies" un uzskatīja, ka "Krazy Kat"54 ir interesantāks par Endiju Vorholu.

Keilijai šī Denija īpašība šķita apburoša. Viņš varēja Kenedija centrā ar baudu klausīties Verdi, taču tikpat apmierināts viņš jutās arī, vērojot šovu "Izdzīvotājs".

Keilija. Atceroties Keiliju, viņam prātā ienāca Paulina, bet viņa savukārt atsauca atmiņā nepatikšanas, kurās viņš ir iekūlies, - šeit, tur un visur. Viņš neviļus klusi ievaidējās, bet blakus sēdošā sieviete, to dzirdot, pasmaidīja un dedzīgi māja ar galvu uz televizora pusi. "Si," viņa čukstēja, "e cosi triste55 ." Viņš pamanīja, ka viņas acis ir miklas, un - vēl ļaunāk - tādas bija arī viņējās.

Autobusam mijkrēslī ripojot uz priekšu, viņš raudzījās savā atspulgā loga stiklā un sāka kaulēties ar Dievu. Tās bija sarežģītas vienošanās, kurās laulība un uzticība tika saistītas ar iespēju palikt dzīvam. Tiesa gan, nevarētu teikt, ka viņš tic Dievam. Vismaz ne pārāk. Tomēr nevarēja ari teikt, ka netic. Laikam tomēr tālajā bērnībā dziļi ieaudzinātā katoliskā būtība bija saglabājusies, ja jau viņš nodomāja, ka, izglābjot Inzaghi, viņš būtu paveicis labu darbu. Galu galā šis vīrs ir priesteris.

Viņa iztēlē atkal parādījās Zebeka seja - bagātnieks urbjas viņā ar savu tumšo acu skatienu, vicina spieķi pa gaisu: Vai zini, Den- jel, pirms mēģini kādu piečakarēt, tev tiešām būtu jāzina, ko tu vari aizkaitināt. Denijs atcerējās šaurajā kapā iemūrēto Krišu Terio, tuksnesī krustā piesisto Džeisonu Peitelu, nodedzināto Terio māju. Visur, kur bija iesaistīts Zebeks, šķita, izvēle ir tikai viena - pa- kļaujies vai mirsti.

Viņš atcerējās, ko miljardieris bija teicis tālruņa sarunā, atdarinot Denija balsi. Viņš teica priesterim, ka būšot Romā deviņos vai desmitos - stundu vai divas stundas agrāk, nekā Denijs paspēs ierasties. Zebeks zināja, ka Denijs klausās sarunu, tāpēc viņš noteikti zināja arī to, ka Denijs centīsies brīdināt priesteri. Viņš mēģinās zvanīt Inzaghi, bet, ja tas neizdosies, brauks pie tā uz mājām.

Denijam ienāca prātā, ka varbūt tieši to Zebeks ir iecerējis - kā rezerves plānu tad, ja Denijam izdotos izbēgt no uzbrucējiem Campo laukumā. Šādi varētu ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Taču Denijs to nepieļaus. Nokļuvis Inzaghi dzīvoklī, viņš sacels traci - iedarbinās ugunsgrēka signalizāciju, izsauks policiju, darīs visu, kas vien būs nepieciešams. Viņš bija cieši apņēmies brīdināt priesteri. Tā vai citādi - viņam ir jāmēģina.

Tāpat kā Pelēcim.

Mazajā ekrānā, kas nenovēršami rēgojās acu priekšā, suns Pelēcis cīnījās, cik varēja. Viņš kopā ar draugiem bija iesprostots dzelzceļa depo, tik tikko izglābās no preču vilciena riteņiem, bet tad, izkrituši cauri sapuvušiem dēļiem, viņi iegāzās dziļā bedrē. Kaķis un jaunākais suns pamanījās izrāpties no tās pa slidenajām sienām, bet Pelēcis bija pārāk vecs un arī pārāk noguris pēc visa pārciestā. "Lec, Pelēci, lec!" lūdzās kaķis Sasijs.

"Nespēju noticēt, ka es to skatos," Denijs klusībā murmināja. "Mani grib nogalināt, bet es birdinu asaras tāpēc, ka kāds kino krancis iekritis bedrē."

Runājot dzīves apnikuma pārņemta cilvēka balsī, Pelēcis liek saviem draugiem zvēriņiem "continuare senza de mi56 ". Denijs zināja, ko nozīmē šie vecā suņa teiktie vārdi, un zināja arī to, ka Disneja filmu studija neļaus šim jaukajam cane57 aiziet bojā kādā lūžņu bedrē. Tomēr, kad autobuss beidzot iebrauca Romas stacijā un Pelēcis, izsprucis nezin no kurienes, metās sava mazā saimnieka apskāvienos, Denija sirds iepukstējās straujāk.

"Ecco/"58 paziņoja autobusa vadītājs. Automātiskās durvis šņācot atvērās, izlaižot pasažierus sutīgajā Romas naktī. Betona laukumā, kur autobusi apstājās, drūzmējās ļaudis, kas bija atnākuši sagaidīt radus un draugus, bet aizbraucēji spraucās tiem garām uz autobusiem. Atbraucēji pulcējās ap vīriem ar formas cepurēm galvā, kuri vilka to bagāžu no glabātavām zem autobusu saloniem. Skaļruņos dunēja nesaprotami paziņojumi.

Denijs sekoja pūlim autobusu stacijā un pēc tam ārā uz ielas. Haotiski ļaužu bariņi gaidīja taksometru it kā brīvi izvēlētās vietās ielas malā. Rinda vai kāda tamlīdzīga kārtība šeit laikam nebija pazīstama. Desmit minūtes veltīgi nostāvējis, Denijs paspraucās garām kādai labi ģērbtai sievietei sarkanā tērpā, kas nikni savicināja rokas un skaļā balsī iebilda, kad viņš ieslīdēja balta taksometra aizmugurējā sēdeklī. Kad šoferis viņu uzrunāja itālis- ki, Denijs pasniedza viņam vizītkarti ar Inzaghi adresi.

Vadītājs uzmeta tai skatienu, tad atvēra logu un uzbļāva sarkanā tērptajai sievietei, kurai pietika nekaunības uzsist pa auto sāniem. Tad viņš klusi iesmējās. "Andiamo59 ," viņš noteica, un taksometrs strauji atrāvās no ietves malas.

Denijs bija ievērojis, ka Romas centrā laikam nav lielu galveno ielu. Brauciens līdz Via delia Scrofa ilga divdesmit minūtes, un tajā bija vismaz tikpat daudz pagriezienu - un viņi vēl nebija galā. Lietus lāses sitās pret logu. Ielas bruģis spīdēja. Neona reklāmas atmirdzēja peļķēs kā Maikla Manna filmā - vai Hirosige60 gravīrā.

Pat tik vēlu vakarā un lietū Romā valdīja rosība, ielas bija ļaužu pārpilnas. Kafejnīcas, bāri un saldējuma tirgotavas bija pārpildītas, uz ielu stūriem drūzmējās ļaudis, gaidīdami izdevību šķērsot ielu. Vadītājs pāris reižu nospieda signāltaures pogu, lai padzītu no ceļa neuzmanīgus gājējus, taču pavisam klusi, un De- nijs apjauta, ka viņš Romā tikpat kā nav dzirdējis auto signālus. Droši vien de ir aizliegti, viņš secināja. Citādi šie itālieši taurētu bez apstājas.

Kā viņš varēja spriest, viņi nav pārāk kautrīgi.

Uz kāda stūra Denijs redzēja jaunu pāri pamūkam nost no ceļa. Viņi smējās - vīrietis bija aplicis roku sievietei ap pleciem. Viņai rokā bija saldējums vafeles trauciņā, un Denijs vēroja, kā viņa nokož mazu kumosiņu un savelk lūpas labpatikas izteiksmē. Kaut kas viņā Denijam atgādināja Keiliju, un, vērojot šo skatu, viņam sirdī iedzēla sāpe. Ko viņš meklē Romā? Viss, kas viņam ir dārgs, atrodas Vašingtonā. Ko gan viņš domāja, braucot šurp?

Vadītājs bungoja ar pirkstiem pa instrumentu paneli. "Mer- da6V ," viņš norūca, tad pagriezās pret Deniju un nobēra kādu jautājumu.

"Kā, lūdzu?"

"No capiche?62 " Šoferis atlaidās sēdeklī un nopūtās. Tikai dažu collu attālumā garām aizbrāzās "Vespa", bet šoferis pasniedzās, sameklēja mazu grāmatiņu un sāka to šķirstīt. Beidzot viņš izslēdza skaitītāju, izkāpa un atrāva vaļā aizmugurējās durvis.

"Camminataa ," viņš paziņoja. 'Tagad ejiet kājām."

"Ko?"

"Nav tālu. AccidentiM ."

Denijs saprata, ko viņš grib teikt. Visa satiksme bija apstājusies. Izkāpis no aizmugurējā sēdekļa, viņš samaksāja rādītājā redzamo summu un vēl pāris tūkstošus liru.

"Uz kurieni?" viņš jautāja, raudzīdamies visapkārt.

Šoferis nopūtās un izsdepa roku ar plaukstu uz leju. Turot pirkstus kopā, viņš norādīja pa kreisi un pa labi.

"A destra, sinistra, a destraŠū - šū - šū, labi?"

Denijs pamāja ar galvu, nebūdams īsti pārliecināts, vai tas ir labi. Vadītājs uzmundrinoši pasmaidīja, it kā teikdams "tev izdosies", un viegli uzsita viņam pa plecu.

"Ciaof" viņš teica, apsēzdamies pie stūres.

Denijs devās uz priekšu, paklausīdams norādījumiem. Nevis "šū - šū - šū" (lai ko tas ari nozīmētu), bet "pa labi - pa kreisi - pa labi". Šie pagriezieni ieveda viņu arvien dziļāk strādnieku rajonā, kur valdīja neiedomājami satiksmes sastrēgumi. Cilvēki, pirkstgalos paslējušies, stāvēja pie savām automašīnām, un, izstiepuši kaklus, pūlējās saskatīt, kas nodek priekšā.

Denijs gāja tālāk, līdz ieraudzīja pie kāda stūra nama otrā stāva piestiprinātu plāksnīti: VIA DELLA SCROFA. Tā bija plaša iela ar veikaliem gar malām, taču nebija taisna kā Vašingtonā vai Ņujorkā. Pēc pāris kvartāliem iela asi nogriezās pa kreisi, sekojot kādai tikai sev zināmai iegribai.

"Che cosa e questo?66 " kāds vīrs ar sudrabkrāsas matiem jautāja Denijam. Atbildes vietā viņš tikai paraustīja plecus. Viņš pagāja garām mākslas galerijai, apavu darbnīcai, grāmatu antikvariāta skatlogam. Tad pagriezās ap stūri, un kļuva redzams aizkavēšanās iemesls. Pret seno māju sienām atstarojās zilas un sarkanas gaismas, atspīdot slapjajā bruģī. Ielas vidū ļaužu pūlis spiedās pret vieglu spilgti svītrotu barjeru nožogojumu. Visapkārt cilvēki staipīja kaklus, lai redzētu, kas atrodas aiz tā.

"Che cosa e?67 "

"Che e esso?68 "

"Elister?" iejautājās saldena sievietes balss. "Vai tur bija avārija?"

"Nezinu, mīļumiņ. Nevaru labi saredzēt."

Denija sirds izbailēs sažņaudzās, paskatoties uz sienu virs grāmatu antikvariāta. Šā nama numurs bija bīstami tuvs tam, kurā dzīvoja Inzaghi.

Elisters pievērsās blakus stāvošajam vīrietim - Denijam - un uzdeva tam jautājumu raitā itāliešu valodā.

Denijs paraustīja plecus.

"Nu ko?" sieviete noprasīja.

"Viņš ari nezina," atbildēja vīrs.

Tad pūlis pašķīrās, un, skaļi signalizējot, uz nožogojuma pusi sāka lauzties vēl viens policijas auto. Cilvēki sāka zaudēt pacietību. Atskanēja vesels signāltauru pūtienu koris.

"Aiziešu aprunāties ar poliziottolabi? Noskaidrošu, vai mēs nevarētu paspraukties garām vai arī būs jābrauc pa apkārtceļu. Ej atpakaļ uz mašīnu!"

'Te būs jāpaliek veselu mūžību," sieviete žēlojās.

'Tikai neraizējies," vīrs viņu mierināja un iespraucās pūlī.

Denijs nezināja, ko darīt. Izbaiļu pārņemts, viņš atklāja, ka nespēj pakustēties. Beidzot atgriezās Elisters, un Denijs pastiepa roku, lai viņu aizkavētu.

"Vai notikusi avārija?"

Anglis mazliet izbrīnīts uzlūkoja jauno amerikāni, tad papurināja sirmo galvu.

"Pašnāvnieks," viņš atbildēja. "Viens no Svētajiem tēviem. Izlēcis pa logu no "Casa C-lera"." Redzot pēkšņo izmisumu Denija sejā un noturot to par dusmām, Elisters pieliecās un nomurmināja: "Protams, par citiem jau viņi nedomā."

Denijs gribēja bēgt, tomēr nožogojums viņu pievilka, ziņkārei dzenot arvien tuvāk nelaimes vietai. Viņš redzēja divas policijas mašīnas, neatliekamo palīdzību un pāris policistu, kas pūlējās savaldīt nekaunīgākos. Aiz nožogojuma rosījās fotogrāfs, ik pa brīdim uzspīdinot zibspuldzi.

Aizspraucies visiem priekšā, Denijs beidzot redzēja. Zilā kreklā un tumšās biksēs tērptais Inzaghi sastindzis gulēja uz ielas bruģa. Viņš bija nokritis uz sāna, izstiepis roku, bet labās plaukstas locītava bija atliekta līdz galam atpakaļ. Kājas bija savijušās, it kā vienas celis būtu iestiprināts eņģēs un kāja pagriezta par simt astoņdesmit grādiem. Fotogrāfa zibspuldze te iedegās, te nodzisa, it kā ērmoti atdarinot modes skates "knipsēšanu". Fotokameras aukstajā gaismā Denijs redzēja, ka priestera galva vairs neizskatās kā senāk. Tās kreisā puse bija atbaidoši saplacināta, un no tās sūcās asinis.

Denijs arī jutās kā sastindzis, nespēdams atraut skatienu no asins oreola ap priestera galvu. Visi domās, ka tā ir pašnāvība, Denijs nodomāja. Inzaghi draugi un ģimenes locekļi, cilvēki, kas viņu mīlēja, - viņu bēdas vēl vairāk pastiprinās vainas apziņa, sajūta, ka viņi nav spējuši sniegt viņam palīdzīgu roku.

Medicīnas darbinieks piestūma nestuves, to riteņiem šūpojoties uz nelīdzenajiem bruģakmeņiem. Nožogojuma posms tika pavirzīts sānis, lai tās ielaistu, un ieradās vēl viens mediķis ar līķu maisu. Pēc īsas sarunas ar civilā apģērbā tērpto detektīvu mediķi uzvilka gumijas cimdus un saudzīgi iecēla priestera ķermeni maisā. Tad aizvilka rāvējslēdzēju.

Pūlis sāka izklīst. Smagi nopūtušies, cilvēki pa vienam vien devās projām. Aiz nožogojuma Denijs pamanīja kādu stāvu, kas šķita pazīstams. Spēcīga auguma vīrs, kas vēroja pūli, meklēdams kādu. Gaetano? Denijs nebija pārliecināts, taču tas bija iespējams. Zebeks noteikti iedomātos, ka viņš nāks šurp. Brīnums, ka viņiem nepietika pacietības sagaidīt viņu dzīvoklī. Bet varbūt viņi gaidīja, bet Inzaghi pats viņus izaicināja. Varbūt…

Varbūt labāk būtu, ja es to pārdomātu kaut kur citur, Denijs izlēma un pagriezies sāka iet projām. Viņš saņēma visus spēkus, lai neatskatītos. Pāris reižu viņš uzkavējās pie veikalu skatlogiem, it kā pētīdams preces, bet patiesībā vērodams ielas atspulgu sev aiz muguras. Lietus bija pierimis - smidzināšanu nomainīja viegla dūmaka. Drīz arī tā bija pazudusi, un karstums šķita uzsūcam pēdējās mitruma paliekas deši no gaisa.

Viņš nevarēja noteikt, vai viņam seko. Uz ielas bija pārāk daudz cilvēku, un viņš pat īsti nezināja, kas varētu būt vajātājs, - protams, Gaetano, taču šis milzis nebija Zebeka vienīgais rokaspuisis.

Pagriezies ap stūri, viņš pielika soli, līdz sadzirdēja rēkoņu, tad caur arku izgāja plašā laukumā. Būdams mākslinieks, viņš uzreiz saprata, kur atrodas. Bernīni strūklaka "Četras upes" bija varena straume pašā laukuma vidū - tas nozīmēja, ka viņš atrodas Navona laukumā.

Šajā vēlajā stundā laukums bija cilvēku pārpilns. Tas bija kā rosīgs brīvdabas drgus. Viņš pagāja garām karikatūristiem, kas ielas lukturu apgaismojumā darbojās pašā laukuma malā. Turpat bija suvenīru letes, kur pārdeva rozes, šalles un vēl nezin ko, preces bija pārklātas ar plēvi, kas tās pasargāja no vēja un lietus. Pagājis garām bariņam pusaugu puišu, kas ķircināja bariņu pusaugu meiteņu, viņš pēkšņi nokļuva ar baterijām darbināmu kaķu ielenkumā. Tos dresēja kāds afrikānis, kuru Šo radījumu izdarības, šķita, ārkārtīgi sajūsmināja. Zaļajām acīm spīdot, roboti tipināja uz priekšu, smalkās balsīs ņaudot.

Piegājis pie strūklakas, Denijs pasmēla saujā ūdeni un samitrināja pakausi. Ko nu? Viņš paraudzījās uz milzīgo skulptūru, kas prožektoru gaismā atspīdēja ūdenī, bet ap to kā oreols lidinājās knišļu mākonis. Ko nu?

Viņš jutās kā no laivas izmests - gan laikā, gan vietā. Līdz brīdim, kad viņš ieraudzīja Inzaghi ķermeni - sašķaidīto galvu un asins jūru - viņam pašam draudošās briesmas bija šķitušas drīzāk pieņēmums nekā īstenība. Viņš bija lasījis ziņojumus par Terio nāvi, redzējis TV ziņas par Peitela slepkavību un dzirdējis, kā Ze- beks solās nogalināt Inzaghi. Taču tagad viss bija citādi. Asinis bija viņa acu priekšā. Ja viņš būtu vēlējies, viņš būtu varējis tām pieskarties ar pirkstu - pie velna, viņš būtu varējis iemērkt visu plaukstu priestera brūcēs.

Ieraudzījis kafejnīcā otrā laukuma pusē brīvu galdiņu, viņš aizgāja un apsēdās. Visapkārt valdīja rosība - skanēja sarunas, glāžu šķindoņa un "Vespa" motorolleru rēkoņa tuvējā ielā. Viņš palūdza garāmejošam viesmīlim glāzi alus un mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi kaut ko ēdis. Šorīt, viņš prātoja, vai iepriekšējā vakarā. Taču tas nebija svarīgi.

Dažu pēdu attālumā austrumnieciska izskata sieviete staigāja no viena galdiņa pie cita, uzstājīgi piedāvājot no groza mazas bronzas ķerubu figūriņas. Skatītāju sajūsmas gavilēm skanot, viņa izrādīja eņģelīšu noslēpumu - uzspiežot tam uz pakauša, mazā zeļļa loceklī iedegās sarkana gaisma. Jebkurā citā reizē Denijs pasmietos par to, cik ironiski šie kumēdiņi notiek tieši Bemīni šedevra pakājē. Taču gaismiņas krāsa tik ļoti atgādināja uz Via della Scrofa bruģa redzēto, ka visa šī izrāde viņam šķita ļaunu vēstoša un neķītra.

Viņam ienāca prātā, ka varbūt vajadzētu doties uz ASV vēstniecību un lūgt palīdzību. Bet ko vēstniecība varētu darīt? Viņu tikai nosūtītu uz policiju - bet ko viņš varētu teikt tur? Ka Zebeks licis saviem izsitējiem nogalināt priesteri? Denijs varēja iedomāties, kā šādu apgalvojumu uztvertu. Detektīvs pievērstu viņa uzmanību acīmredzamam faktam - Zebeks ir ietekmīga persona. Viņš sakrustotu rokas, piešķiebtu galvu un neticīgi ieskatītos De- nijam tieši acīs: Kādi jums ir pier ādījumi?

Vispār… nekādi, patiesībā… tikai… laikam mani vārdi pret viņējiem.

Un kādi būtu sinjora Zebeka motīvi?

Viņš meklēja dažas datora datnes.

Ak tā! Un kas bija tajās datnēs?

Nezinu.

Skaidrs…

Ja viņam vēl būtu diskete ar Terio datnēm, varbūt būtu vērts iet uz policiju. Viņš nezināja, kas ir šajās datnēs - varbūt nekad arī neuzzinās -, taču, lai kas tas būtu, tās noteikti bija liecības par kaut ko svarīgu. Tik svarigu, lai noslepkavotu Inzaghi. Taču - neko darīt - diskete bija viņa ceļasomā, bet ceļasomu, kas bija atstāta Sjēnas viesnīcas reģistratūrā, bija savākuši Zebeka rokaspuiši. Tā nu viņam nebija nekā. Tikai tas, ko viņš varēja pastāstīt. Bet tas neizklausījās ticami.

Un - ja nu policija apjautājas, kāda ir viņa saistība ar priesteri? Viņi, iespējams, uzzinās, ka viņš izlikās par policistu. Tas gan piesaistītu viņu uzmanību, tikai ne tā, kā Denijs to vēlētos. Ja De- nijs pieminētu arī Terio un Peitela slepkavības, ko tad? Policisti vai nu bezspēcīgi ieplestu rokas (galu galā jurisdikcija kaut ko nozīmē), vai iesēdinātu viņu - turklāt nevar īsti zināt - cietumā vai trakomājā.

Tātad uz policiju nav vērts cerēt.

Tad atliek otrs plāns. Spēles beigas. Denijs dodas mājup. Tieši pēc tā viņš ilgojās - atgriezties mājās pie Keilijas un mākslinieka darba. Diemžēl dodes mājup šķita tikpat bezcerīgi, kā vērsties policijā. Jo Zebeks tieši to gaidīs. Viņš meklēs Deniju mājās, varbūt jau gaida viņu tur. Tomēr… viņš tur būs pats savā teritorijā. Lai kas ari notiks, tas notiks angļu valodā. Viņš vismaz sapratīs sacīto.

Taču - no otras puses - sava laukuma priekšrocības neko daudz nelīdzēja Krišam Terio un Džeisonam Peitelam. Jādomā arī par Keiliju. Ja viņš tūlīt atgriezīsies mājās, viņš pakļaus draudzeni lielām briesmām, ja vien tās viņu neapdraud jau tagad. Šī doma lika viņam strauji izslieties krēslā. Cik daudz Zebeks par viņu zina - droši zina? Denijs brīdi padomāja un secināja - daudz. Viņš zināja par pirmo vietu izstādē "Torpedo Factory", bija redzējis alumīnija skulptūru izstādē "Les Yeux de Monde". Tāpēc viņš droši vien zināja arī par Keiliju. Un varbūt vēl daudz vairāk.

Viņam jātiek pie tālruņa.

Paslidinājis zem tukšās "Peroni" pudeles tūkstoš liru banknoti, Denijs piecēlās un devās meklēt saziņas līdzekli. Pagāja krietns bridis, līdz viņš saprata, kā rīkoties ar maksas tālruņa aparātu. Taču, kad izdevās sazvanīt, dzirdamība bija apbrīnojami laba. Taču atskanēja tikai viņa paša balss: Sveiki, jūs esat piezvanījuši Keilijai un Denam. Mēs pašlaik nevaram pienākt pie tālruņa…

Romā bija mazliet pēc pusnakts, tātad Vašingtonā - ap sešiem pēcpusdienā, un grūti pateikt, kur viņa pašlaik atrodas. Joprojām darbā. Metro. Kāpj pa kāpnēm uz dzīvokli. Viņš mēģināja zvanīt uz Keilijas biroju, bet arī tur bija ieslēgts balss pasts. Taču šoreiz atskanēja viņas balss, un, dzirdot to, viņu pārņēma ilgas. Viņš gatavojās atstāt ziņu, pastāstīt, ka iekļuvis nepadkšanās, īstās nepatikšanās, taču grūti izskaidrojamās. Viņš gribēja teikt, ka varbūt viņai vajadzētu pāris dienu padzīvot pie draudzenes Mišelas vai Magdas…

Tomēr ne. Ar šādu ziņu viņš neko nepanāktu. Tā viņu tikai izbiedētu - liktu baidīties par Deniju. Viņa nekur neietu un gaidītu viņa zvanu. Tāpēc viņš teica:

"Sveika, mīļā! Žēl, ka neesi mājās. Šeit iet diezgan traki, bet… Mēģināšu zvanīt rit. Tikai neaizmirsti… hmm… aizslēgt durvis, labi?"

Ko tagad? Patiesību sakot, viņš bija pārāk noguris, lai domātu. Viņam bija vajadzīga viesnīca. Vairums ap Navona laukumu esošo viesnīcu dižojās ar trim vai četrām zvaigznītēm, bet Denijam vajadzēja kaut ko lētāku. Vislabāk būtu pavisam bez zvaigznēm. Pilnīgi pietiktu ar meteorītu vai pusmēnesi, jā, paldies.

Drīz viņš bija nokļuvis mazajā, trokšņainajā Rotondas laukumā, kur kāds resns amerikānis ar Longailendas akcentu klaigāja:

"Es runāju par Panteonul Vai jūs maz apjēdzat, ko tas nozīmē?" Viņa draugi nokaunējušies atbildēja pusbalsī. "Es runāju par Jūliju sūda Cēzaru. Romieši. Vazājas apkārt, togās ietinušies. Vai jūs spējat tam noticēt? Tieši šajā vietā, kur es stāvu - pirms divtūkstoš gadiem!"

Šajā laukumā atradās kāds pusducis viesnīcu, un viena no tām bija "Abruzze" - divu zvaigžņu iestāde tieši pretī milzīgajam Panteona kupolam. Denijs aizpildīja reģistrācijas veidlapu un pēc reģistratora uzaicinājuma samaksāja skaidrā naudā.

"No bagaglio?70 "

Lai saprastu šo jautājumu, nemaz nebija jāsaprot itāliski.

"Aviokompānija to pazaudēja," Denijs paskaidroja.

Reģistrators izbolīja acis pret debesīm un skumji nosmējās. Tad paķēra atslēgu no plauktiņiem aiz muguras un veda Deniju pa kāpnēm uz otro stāvu, kur atvēra durvis uz nelielu istabu ar augstiem griestiem.

"Caldo7 \" viņš teica, pieejot pie loga un atverot slēģus.

Viegls vējiņš sašūpoja aizkarus. Vīrietis pasmaidīja un uzmundrinoši pamāja ar galvu. Tad atkal pasmaidīja. Denijs bija tik noguris, ka krietnu laiku neattapās, ko šis vīrs grib teikt. Beidzot viņam "atausa gaisma", un, izmeklējies pa kabatām sīknaudu, Denijs iedeva darbiniekam dolāra banknoti.

"Grazie, e buona notte77 ," kalpotājs pateicās un, cienīgi pamājis ar galvu, izgāja no istabas.

Beidzot palicis viens, Denijs apsēdās uz gultas, atlaidās uz muguras un aizvēra acis. Aiz loga saldi dūdoja saksofons, šalca strūklaka. Izsaucieni itāliešu, franču un angļu valodā mijās ar smieklu šaltīm. Kādu melodiju tas saksofonists spēlē? Denijs nevarēja atsaukt atmiņā dziesmas nosaukumu - bet tad atcerējās. "Mans jocīgais Valentīns".

Viņš nezināja, ko darīt - raudāt vai smieties.

Viņš neatcerējās ari, ka būtu aizmidzis, bet kurš gan šo brīdi var pamanīt? Vienu mirkli viņš bija atlaidies gultā, bet nākamajā…

Viņš juta sauli spīdam sejā un dzirdēja uz ielas pirmās skaņas, kas vēstīja atkritumu mašīnu un motorolleru "industriālās simfonijas" sākumu. Pamazām mostoties, viņš uzmeta skadenu pulkstenim un redzēja, ka ir mazliet pāri sešiem no rīta.

Vajadzētu pagulēt vēl mazliet, viņš nodomāja. Tomēr ne. Viņam jārunā ar Keiliju, un jo ātrāk izdosies viņu sazvanīt, jo labāk. Romas un Vašingtonas laika starpība ir sešas stunda, tātad Štatos tagad ir īsi pēc pusnakts - un viņa noteikti ir mājās.

Denija numurā nebija tālruņa, tāpēc viņš apģērbās un gāja to meklēt. Keilija atbildēja pēc otrā zvana, viņas balss bija samiegojusies un tāda kā nomākta - it kā viņai vienai būtu skumji. Šis nedrošais "Hallo?" tiešām aizkustināja Denija sirdi, un viņš vēlējās lūgt viņas roku - tūlīt pat, uz līdzenas vietas, tomēr pārdomāja. Bildinājums nav tālruņa saruna.

"Sveika, mīļā…" Dzirdamība bija pat pārāk laba - kad Keilija neatbildēja, klusums spalgi griezās ausī. "U-ū-ū, Keilij?"

"Ej ellē!" Un viņa nolika klausuli.

Kādu mirkli viņam ienāca prātā, ka piezvanījis uz nepareizu numuru. Taču viņš pats zināja, ka tā nav. Protams, tā bija viņa. Nav labi, viņš nodomāja. Un pašlaik man tas nemaz nav vajadzīgs - nepavisam.

Viņš piezvanīja vēlreiz. Šoreiz bija ieslēgts balss pasts, bet tas varētu nozīmēt divas iespējas. Vai nu viņa runā ar kādu citu (kas ir maz ticams), vai ir izslēgusi tālruni (daudz ticamāk). Atskanot signālam, viņš teica:

"Klausies, Keilij, esmu iekļuvis nelielās nepatikšanās, tāpēc…" Ko tāpēc? "Es esmu Romā, viesnīcā "Abruzze". Piezvani man!" Viņš izvilka no kabatas viesnīcas kartīti un nosauca numuru.

Tad viņš gandrīz veselu minūti stāvēja pie tālruņa, atcerēdamies, kāda izklausījās viņas balss. Dusmīga, aizvainota, dusmīga - viena no šīm emocijām bija pārsvarā, bet viņš nevarēja pateikt, kura. Pēc diviem vārdiem bija grūti spriest. Tas viņu mulsināja - vēl vairāk: tas viņu tracināja. Viņam jau tāpat pietika, par ko raizēties, bet tagad vēl Keilija rīko scēnas tāpēc, ka viņš nezvana katru vakaru. Kas viņai galu galā noticis?

Lai gan Štatos jau bija vēls un viņš zināja, ka pamodinās cilvēkus, viņš negribēja atlikt zvanīšanu uz pēcpusdienu. Tāpēc piezvanīja Prestonam, kurš nebija mājās, un Džeikam, kurš bija. Diemžēl viņš bija smagi noreibis un nebija saticis Keiliju kopš izstādes atklāšanas galerijā "Petrus".

"No kurienes tu zvani?"

"No Romas."

Pauze.

"No Itālijas?"

"Jā."

Neilgs klusums.

"Ko tu dari Itālijā? Vai aizbrauci… atvaļinājumā?"

"Nē. Es strādāju. Lai gan drīzāk visu laiku bēgu no slepkavām."

Džeiks iesmējās.

"Ko tu neteiksi! Dižais privātdetektīvs!"

"Es runāju nopietni!"

"Protams, tu runā nopietni. Taču tā tev vienmēr gadās. Tu iekūlies nepatikšanās. Tāpat kā lidmašīnu bāzes kuģis, tikai…" Viņš mirkli padomāja un piebilda: "Mazāks."

"Kādu draņķi tu pīpē?" Denijs apjautājās.

"Kāpēc tu domā, ka es pīpēju?" Džeiks iebilda. "Es esmu mākslinieks."

Pēc neilgas sarunas šādā garā Denijs palūdza Džeikam Miše- las Perofas tālruņa numuru. Viņa bija Keilijas labākā draudzene, un viņi visi četri pāris reižu bija kopā gājuši izklaidēties. Lai nu kurš, bet Mišela noteikti zinās, kas nodek ar Keiliju.

Tā ari bija.

"Tu esi vienreizējs," Mišela paziņoja, kad viņš tai piezvanīja.

'Tiešām?" Šis vārds viņas mutē neizklausījās pēc uzslavas.

"Tu esi tāds pakaļa! Kā tu spēji tā izdarīt?"

"Ko izdarīt?"

"Aizsūtīt viņai to riebeklību."

"Kādu riebeklību?"

"To… pielikumu."

Denijam nebija ne jausmas, par ko viņa runā.

"Kādu vēl pielikumu?"

"Videoklipu - pa e-pastu! Ar piebildi - lejupielādēt. Un viņa tā ari izdarīja."

Denijs papurināja galvu, it kā pūlēdamies sakārtot domas. Tad dziļi ieelpoja un izelpoja.

"Klausies, Mišela…"

"Tu laikam esi galīgi nojūdzies!"

"Neesmu viņai neko sūtījis," Denijs paskaidroja. "Man pat nav līdzi datora. Kas tas bija par videoklipu?"

"Pats zini."

Viņa sāka Deniju kaitināt.

"Nē, Mišela, es tiešām nezinu. Tāpēc arī jautāju. Par ko tu runā?"

"Es runāju par tevi un tavu mazo draudzenīd."

"Manu draudzenīti? Kādu vēl draudzenīti?"

"Kā lai es zinu? Tā jau ir tava draudzenīte! Gribēji palielīties, vai?"

Viņš nesaprata, ko teikt.

"Vai tu domāji, ka liksi Keilijai pamocīties greizsirdībā?"

"Nē…"

"Tāpēc, ka viņa nebija greizsirdīga. Tu tikai… esi viņu zaudējis. Cik piedzēries tad tu toreiz biji?"

"Nezinu," Denijs atzinās. "Tas ir - īsti nesaprotu, par ko mēs runājam."

Mišela nikni nošņācās.

"Ak tā?" Viņa mirkli klusēja. "Zini - man visu laiku šķita, ka tu esi jauks puisis, taču… nezvani man vairs, labi?" To pateikusi, viņa nolika klausuli.

Viņš krietnu brīdi nekustīgi stāvēja, domās atkārtodams sarunu un pūlēdamies tikt skaidrībā. Viņam bija nelāga nojauta, ka Mišela nez kādā savādā kārtā runāja par Paulinu. Jo, ja tā padomā, tad Paulina ir vienīgā, par ko viņa varēja runāt. Ko viņa īsti teica? Kaut ko par "mazo draudzenīti". Šādi sievietes dēvē citas sievietes, Denijs nodomāja, kad citas sievietes ir kļuvušas par… Citu Sievieti. Bet kas tas par e-pasta pielikumu? Kā tas iespējams? Tad jau viesnīcas numurā bija jābūt videokamerai un… Vai Zebeks varēja to sarīkot? Denijs to apdomāja un secināja: jā. ja viņš var ietekmēt Palio rezultātus, tad var arī piekukuļot dažas istabenes, lai tās novieto numurā kameru.

Tas arī izskaidro Denija pēkšņo un gluži neticamo piekrišanu no daiļā dzimuma puses. Izrādās, ka viņš tomēr nav neatvairāms. Tikai galīgs nejēga. Ko Paulina teica? Vai tu arī esi milzīgs? Viņš papurināja galvu.

Purpinādams pie sevis, viņš steidzās atpakaļ uz viesnīcu, nometa drēbes un devās dušā, kas izrādījās tikai vārga strūkliņa, nevis kārtīga straume, un drīzāk remdena, nevis karsta. Tomēr viņš stāvēja zem dušas veselas desmit minūtes, domādams un mērcēdamies. Nekādas spožās idejas gan nenāca prātā, taču kaut kas bija jādara. Tā nu viņš steidzīgi noslaucījās, apģērbās un metās lejā pa kāpnēm uz vestibilu, lecot pa diviem pakāpieniem uzreiz. Viņš atcerējās iepriekšējā vakarā redzētu interneta kafejnīcu un devās turp. Tā atradās tikai pāris kvartālu attālumā, līdzās "Via Corso". Iedams viņš gudroja, ko tagad darīt.

Uz policiju doties nedrīkstēja, mājās braukt arī ne. Tātad atlika… trešais plāns. Noskaidrot, kas notiek, - vai vismaz tik daudz, lai varētu vērsties policijā un viņu tur uzklausītu. Diemžēl vienīgās viņa rīcībā esošās norādes bija daži tālruņa zvani, ko Terio bija veicis, pirms atstāja šo pasauli. Pāris zvanu uz Paloalto, pāris uz Stambulu, viens uz Oslo.

Paloalto bija pagalam (burdskā nozīmē), bet Stambulā dzīvojošais vīrs vēl varētu būt sastopams. Denijs pūlējās atcerēties viņa vārdu. Vārds laikam Remijs. Uzvārds ar burtu B - varbūt Balzaks. Re- mijs Balzaks. Kaut kas tamlīdzīgs. Un aģentūra "France Presse". Terio zvanīja ari uz turieni. Tas var noderēt, bet var ari nenoderēt - atkarībā no tā, cik cilvēku strādā viņu Stambulas birojā. Divi vai trīs? Desmit vai divdesmit? Vienīgā iespēja bija piezvanīt un pajautāt.

Pagriezies ap stūri, viņš bija nokļuvis pie vakar redzētās kafejnīcas. Paslēpies gluži ikdienišķā baroka stila ēkā, šis kafijas bārs bija viena no supermodernajām hi-tech stila iestādēm, kas bagātīgi rotātas ar plastmasu spilgtās pamatkrāsās. Pasūtījis dubulto macchiatto, Denijs samaksāja bārmenim par stundu internetā un apsēdās "Aeron" krēslā pie viena no divpadsmit datoriem. Tad viņš pieslēdzās "Yahoo" un aiz ieraduma pārbaudīja savu e-pas- tu. Vienīgais vērā ņemamais ziņojums bija no Lavinijas, kas vēstīja, ka uz izstādes atklāšanu esot apsolījuši ierasties "Flash Art" pārstāvji, un vispār - kā viņam sokas?

Viss kārtībā, viss notiek, Denijs rakstīja, priecādamies, ka nav jāatklāj sava atrašanās vieta. Strādāju kā traks! Tad viņš nospieda pogu NOSŪTĪT un iegrima pārdomās. Keilija…

Ko viņš varēja viņai teikt? Lūgt piedošanu? Taisnoties, ka bija piedzēries? Solīt nekad vairs tā nedarīt? Klusi novaidējies, viņš paliecās uz priekšu un nospieda pogu RAKSTĪT. Atvērās jauns logs, un viņš ierakstīja Keilijas adresi. Zem tās uzrakstīja:

Keilij - Mījum

Tad atlaidās krēslā un vēroja kursoru mirgojam. Pagāja minūte. Tad otra, trešā. Beidzot viņam ienāca prātā kāda doma. Atkal izslējies, viņš noliecās pār tastatūru un sāka rakstīt:

*Netici savām acīm.' Zinu, tas izklausās neprātīgi, taču lūdzu - izlasi to, kas man sakāms.

Viņš uz brīdi pārtrauca rakstīt un pārlasīja ekrānā redzamos vārdus. Tas ir slikti, viņš teica sev. Taču pazaudēt viņu būtu vēl sliktāk. Es nemelotu viņai, ja nemīlētu viņu.

Esmu iekļuvis ķezā.

Pārāk neiedziļinoties sīkumos, varu pateikt, ka esmu sapinies ar galīgi kedu miljardieri - augsto tehnoloģiju speciālistu, kurš izgudrojis

metodi, kā uzņemt filmas, kurās "piedalās" ikviens, ko viņš vēlas, un jebkādā lomā. Izmantojot vecu filmu fragmentus kā šablonus, viņš var radīt (es nepārspīlēju) - tiešām var radit"virtuālu aktieri", pielietojot to, ko viņš nosaucis par "personības motoru". Citiem vārdiem sakot, viņš varētu no jauna uzņemt "Zvaigžņu karus" ar Hamfriju Bogartu - vai, piemēram, mani - Lūka Skaivokera lomā.

Un ne tikai "Zvaigžņu karus". Viņš varētu arī uzņemt pornofilmu un, spriežot pēc Mišelas teiktā, viņš to jau ir izdarījis.

Viņa apgalvo, ka Tu esot saņēmusi e-pasta ziņojumu - it kā no manis - ar "videopielikumu". Zvēru pie Dieva - *es to neesmu sūtījis*. Kāpēc lai es tā darītu?! Kādā reibuma pakāpē man būtu jābūt? (Padomā - vai tas vispār ir iespējams?!)

Taču es nevainoju Tevi, ja Tu domā, ka es meloju. Mēs ticam tam, ko redz mūsu acis. To es zinu. Tikai tas vairs nav tik vienkārši. Tagad vairs ne.

Tā nu es nonāku pie nākamā jautājuma. Šis vīrs - Zebeks - spēj arī ■ ar balsīm paveikt to pašu, ko ar attēliem. Tāpēc neatbildi uz it kā "maniem" tālruņa zvaniem Jo tagad es Tevi brīdinu - tie nebūs *mani* zvani. Tev zvanīs viņš.

Netici nevienai ziņai, kas nāks no manis, līdz es pats nenostāšos Tavā priekšā. Un atceries - lai kas arī notiktu, es Tevi mīlu. Vienmēr esmu mīlējis. Vienmēr mīlēšu.

D.

PS. Izdzēs šo!

Viņam bija jānosūta vēl viens e-pasta ziņojums. Mamadjū Bu- aso bija divdesmit četrus gadus vecs praktikants tirrnā "Feilner Associates". Viņš bija beidzLs prestižu augstskolu, uzaudzis Vašingtonā, būdams Kotdivuāras diplomāta un viņa sievas amerikānietes dēls. Augstskolā specializējies vadības informācijas sistēmās, Djū bija īsts savādnieks. Būdams dedzīgs zinātniskās fantastikas fans, viņš bija iemācījies spēlēt dūdas (un spēlēja labi), izcili pārzināja datu bāzes, un viņa darba kabinetā redzamākajā vietā dižojās milzīgs filmas "The matrix" plakāts. Denijam ļoti patika Djū, un viņš nešaubījās, ka šim puisim var uzticēties. Jau tas vien, ka viņa "Honda" bija nolīmēta ar saulē izbalojušām bamperu uzlīmēm, kas aicina sadauzīt televizorus un apšaubīt autoritātes, lika Denijam pieņemt, ka Djū nav tāds cilvēks, kurš uzreiz skries ziņot priekšniekam, ja viņam kads bus lūdzis pakalpojumu.

Djū -

Man ir nopietni sarežģījumi ar kādu no mūsu klientiem. Tas ir - viņš grib mani nogalināt. (Nē, es nejokoju.) Biju sācis mazliet piestrādāt pats uz savu roku, taču… nekas labs no tā nesanāca.

Būtība tāda: būšu Tev milzu pateicību parādā (tas nozīmē - ierīkošu to apgaismojumu, ko Tu vēlējies, nostiepšu audeklu, no jauna ierāmēšu Tavu " The matrix" plakātu - izdarīšu visu, ko vien vēlies!), ja Tu ievāksi ziņas par dažiem uzņēmumiem. (Un arī par to īpašnieku.)

Pirmais ir "Sistemi di Pavone, S.A.". Tā galvenais birojs atrodas Sjē- nā (Itālijā). Otrs ir "Very Small Systems, Inc.", kas atrodas Paloalto. Abi šie uzņēmumi pieder kādam vīram, vārdā Zerevans Zebeks (pazīstams arī kā Džūda Belzers).

Man noderēs viss, ko varēsi sadabūt, taču visvairāk mani interesē, ar ko viņi nodarbojas. Nevienam no šiem uzņēmumiem akcijas nav pārdotas atklātā tirgū (ciktāl es varu spriest), taču Zebekam laikam ir kāds finansējuma avots. Mani interesē viņu finanses, zinātniskie pētījumi, ko viņi veic, kā arī viss, ko vari uzzināt par darbu, ko mēs firmā "Fellner" veicam viņu uzdevumā. Noderēs arī viss, ko vari uzzināt par Džeisonu Peitelu - "Very Small Systems" atbildīgo darbinieku, kas tika noslepkavots Kalifornijā.

Kad e-pasta ziņojums bija nosūtīts, Denijs izgāja Via del Corso. Sahksmes straume bija ļoti blīva, taču kustējās ātri biezajā ozona un oglekļa monoksīda dvakā. Iedams garām universālveikalam " Rinascente", Denijs iegāja nopirkt kādas drēbes. Pēc divdesmit minūtēm viņš iznāca ar iepirkumu maisiņu, kurā atradās daži polo krekli, kāds pāris zeķu, apakšveļa un haki bikses. Pa ceļam uz Rotondas laukumu viņš pie ielu tirgotāja nopirka mugursomu un sabāza tajā jaunās drēbes.

Karstums sāka pieņemties spēkā.

Apstājies pie kādas ceļojumu aģentūras ieejas, viņš sāka pētīt interesanti noformēto skatlogu. Tajā atradās totēma stabs ar piespraustām krāsaina papīra lapiņām, uz kurām grezniem burtiem uzrakstītas īpašās cenas un īpašie piedāvājumi ceļojumiem uz visām pasaules malām. Tenerife, Prāga, Maljorka, Bangkoka, Orlando un - skat! - Stambulu varēja apceļot par trīssimt piecdesmit tūkstošiem liru. Cik tas īsti sanāk? Sarēķinājis galvā, De- nijs secināja, ka nepilni divsimt dolāri. Tas viņu pārsteidza. Bet kāpēc gan ne? Galu galā tas nemaz nav tik tālu - vismaz no Romas.

Pēc dažām minūtēm viņš jau stāvēja Panteona ēnā. Šī milzīgā, barbariskā aizvēstures celtne šķita izstarojam laiku. Denijs juta, kā no akmeņiem izgaro neskaitāmas stundas, gluži tāpat kā vasaras tveicē karstums no asfalta. Masīvo durvju neatvairāmi pievilkts, viņš uzkāpa pa nodilušajiem pakāpieniem un gandrīz tramīgi iegāja templī.

Ēkas sienas vienmēr atradās ēnā, bet vidusdaļa bija spožu saulesstaru apgaismota, kas iespīdēja pa apaļu atveri jeb aci (oculus) griestos, augstu virs galvas. Pirmo reizi ieraudzījis Panteonu no iekšpuses, Denijs, šī grandiozā skata pārsteigts, uz bridi aizmirsa savas raizes.

Tad, kamēr viņš devās dziļāk iekšā milzīgajā celtnē, saules gaismu "acī" aizsedza mākonis un senajā templī iestājās krēsla, pārklājot visu kā ar pelēku līķautu. Denijs palēnināja gaitu, tad apstājās, un viņa sirds sažņaudzās bailēs.

Tagad milzīgais kupols izskatījās pēc spoku apsēsta milzu slazda. Tūristi sačukstēdamies klīda šurpu turpu arvien vairāk sabiezējošajā tumsā. Lēni un bezgala piesardzīgi Denijs pacēla skatienu pret griestiem, gandrīz vai gaidīdams, ka ieraudzīs Ze- revana Zebeka seju lūkojamies pa jumta lodziņu kā no kristāla bumbas.

Es jau sāku zaudēt prātu, Denijs nodomāja. Dūša papēžos, ko nu? Šie vārdi lika viņam pasmaidīt, un tajā pašā mirklī tumsa pazuda tikpat pēkšņi, kā bija iestājusies. Pa jumta lūku iespraucās saulesstars, apgaismojot kādu fresku. Skats uz eņģeļiem un saulstariem ļāva Denijam atkal uzelpot.

Izgājis no tempļa un iedams pāri laukumam uz "Abruzze" pusi, viņš tos ieraudzīja iznākam no viesnīcas. Divi vīri, krietni plecīgi un nevainojami ģērbušies. Tumšos uzvalkos un saulesbrillēm uz acīm. Viņi neizskatījās pēc tūrisdem. Drīzāk pēc tikko pārģērbtiem profesionāliem cīkstoņiem.

Denijs paslēpās ielas kafejnīcā. Abi vīri stāvēja uz ietves pie viesnīcas, raudzīdamies apkārt. Tad viens no viņiem noņēma saulesbrilles. Pat no tālienes Denijs pazina Uzacaini. Tas bija viens no miesassargiem Admirāļu klubā, kuri ēda medū apceptos riekstiņus, kad Denijs pirmo reizi tikās ar "Belzeru". Viņa seju nesimetrisku darīja rēta, kas šķērsoja vienu uzaci.

Kā viņiem izdevās atrast Deniju? Kā viņi zināja, kur meklēt? Vai viņi tam sekoja iepriekšējā vakarā no "Casa Clera", kad viņš bija devies brīdināt Inzaghi? Varbūt. Bet kāpēc tad nesagrāba ciet jau uzreiz?

Pagriezies viņš devās projām, arvien vairāk attālinodes no viesnīcas. Viņš insdnktīvi vēlējās mesties skriešus, taču zināja, ka šādi piesaistīs sev uzmanību un tas var bēdīgi beigties. Tāpēc viņš soļoja, likdams soli pa solim, nedomādams, uz kurieni iet, - ja vien izdodas palikt dzīvam.

Šķērsojis Tibru, viņš pamazām uzelpoja un sāka jau domāt, vai tikai viņam nerēgojas. Iegājis kādā bārā Via della Denella, viņš pasūtīja kampari ar sodu un no bāra tālruņa piezvanīja uz viesnīcu. Kad reģistrācijas darbinieks atsaucās, Denijs jautāja, vai viņam nav pienākuši kādi ziņojumi.

"Si, signore Krej! Jūs meklēja divi kungi."

"Viesnīcā?"

"Viņi gribēja uzgaidīt jūsu numurā, bet to…" Pauze, "…to es neatļauju."

"Tad viņi ir…"

"Ārpusē. Laikam dzer kafiju."

Denijs nolika klausuli, izdzēra glāzi un nometa uz letes dažus tūkstošus liru. Tad izgāja uz ielas un devās tālāk. Kā viņi to atrada? Viņi nesekoja no "Casa Clera", jo tad viņš būtu novākts jau vakarvakarā. Nevar būt, ka viņi būtu apstaigājuši visas Romas viesnīcas, taujājot, vai viņš nav tur apmeties. Tomēr kaut kā viņiem bija izdevies atklāt viņa uzturēšanās vietu. Kā? Viņš nebija rezervējis numuru. Maksāja skaidrā naudā, nevis ar karti. Kas tad atlika?

Viņa zvans Keilijai. Taču nebija pagājis tik ilgs laiks, lai iegūtu tādu reģistru, kādu viņš dabūja no informācijas brokera Terio tālrunim. Šādai uzskaitei bija nepieciešams zināms laiks - jāpaiet vismaz četrdesmit astoņām stundām, līdz šie dati kļūst pieejami.

Pagāja krietns brīdis, līdz viņš to izgudroja, tomēr galu galā viņš saprata. Citas iespējas nav. Viņi laikam nelegāli pieslēgušies balss pasta kastītei.

Denijs pats neko tamlīdzīgu nebija darījis, taču viņš diezgan daudz zināja par šādām izdarībām, lai saprastu, ka tas ir iespējams. Lielākajai daļai automātisko atbildētāju un balss pasta pakalpojumu darbības princips ir līdzīgs. Lai piekļūtu ziņojumiem no cita tālruņa, jāpiezvana uz savu numuru un jāgaida, kamēr tiek atskaņots izejošais ziņojums. Pēc tam jāpiespiež kāds noteikts tastatūras taustiņš - parasti zvaigznīte vai mārciņas simbols. Pēc tam jāievada piekļuves kods - divi vai četri cipari, atkarībā no pakalpojuma un aprīkojuma. Visbiežāk cilvēki izmanto noklusējuma numuru (piemēram, 1234), kas ir viegli iegaumējams. Un, protams, dkpat viegli to var uzminēt. Un nav nemaz jānopūlas ar minēšanu. Par piecdesmit dolāriem internetā var iegādāties numuru noteicēju un lejupielādēt koplietošanas programmu, kas automātiski izmēģina visus variantus.

Tātad Denijam atlika vien secināt, ka viņš atkal pats ir palīdzējis vajātājiem. Kā viņš teica? Es esmu Romā, viesnīcā "Abruzze". Piezvani man! Viņš bija pat nosaucis numuru.

Tāda izgāšanās, Šerlok.

Viņam bija jātiek projām no pilsētas. Lai cik muļķīgi viņš rīkojās, atstādams šādu ziņu, vēl lielāka kļūda būtu iedomāties, ka tagad viņš ir Zebeku "atšifrējis" un zina, kā miljardiera rokaspuiši viņu atraduši. Varbūt viņam ir taisnība, bet, ja ne, tad tie viņu atkal atradīs. Un tad gan viņš varēs atvadīdes no savas dzīvības.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Tāpēc viņš labāk atvadījās no Romas.

Šīs pilsētas atstāšana nebija grūtākais lēmums viņa mūžā. Bija tikai jāizvēlas - doties uz Stambulu vai Oslo - un Stambula šķita prātīgākā iespēja. Norvēģijā nebūtu tik karsts, toties Terio ir strādājis Turcijā, tāpēc Denijs devās uz Turciju.

Lidmašīna, kas izlidoja četros un desmit minūtēs, nolaidās tieši asinssarkana saulrieta stundā. Izejot cauri Turcijas muitas kontrolei, Denijs juta saspringumu ķermenī pārejam un atviegloti nopūtās.

Kemala Ataturka starptautiskā lidosta bija nevainojami tīra, moderna un rosīga. Denijs izņēma no bankomāta divsimt dolārus un bija padesi izbrīnīts, iegūstot gandrīz ceturtdaļu miljarda Turcijas liru. Aplūkojot naudu, viņš redzēja, ka visas šīs jaunās, gludās naudaszīmes ir līdzīgas un atšķiras tikai pēc krāsām. Raudzīdamies uz tām, viņš saprata - kamēr iegaumēs šīs krāsas, viņam būs ikreiz, par kaut ko maksājot, jāskaita nulles uz katras banknotes.

Pie lidostas gaidīja vesela taksometru ierinda, un Denijs piegāja pie lodziņa pirmajam, kas pagadījās.

"Cik jāmaksā līdz Kankurtaranai?" viņš jautāja, nosaucot lidojuma laikā izlasītā žurnālā minētu rajonu. Turpat netālu bija Zilā mošeja un arī Sofijas baznīca - viena no senākajām un krāšņākajām baznīcām visā kristietības vēsturē. Tātad tas ir tūristu rajons. Tur viņš varēs iejukt pūlī.

"Desmit miljoni," teica šoferis.

Denijs iesmējās.

"Labi."

Satiksme uz pilsētu bija noslogota, taču taksometra šoferis zināja, kā to apiet. Gandrīz ik pēc jūdzes viņš nogriezās no ceļa un uzbrauca uz blakus esošajām tramvaja sliedēm. Tur viņš varēja palielināt ātrumu no divdesmit līdz sešdesmit jūdzēm stundā, apdzenot simtiem vieglo un smago automašīnu, - līdz tālumā parādījās tramvaja vagona priekšējo lukturu gaisma, kas strauji tuvojās. Tad šoferis atkal nogriezās uz ceļa, bet tikai, kamēr tramvajs pabrauca garām. Kad tas bija projām, viņš atkal bija uz sliedēm un traucās visiem garām.

"Vai tas… hmm… ir atļauts?" Denijs apvaicājās.

"Nē," vadītājs bezrūpīgi atbildēja. "Ja noķer, tad ir dikti slikti. Pagājušajā mēnesī divi cilvēki gāja bojā."

Denijs atlaidās sēdeklī un meklēja drošības jostu. Tādas nebija, taču viņu tas pārāk neuztrauca. Lai gan brauciens bija riskants, viņš bija nešaubīgi pārliecināts, ka viņam nav lemts iet bojā satiksmes negadījumā. Tikai ne tagad. Ne šajos apstākļos. Tikpat liela varbūtība kā klavierēm uzkrist virsū cilvēkam, kurš mirst no vēža. Neglābjami slimie ir pasargāti no nāvējošiem negadījumiem, un Denijs apjauta, ka arī sevi viņš pieskaita šai kategorijai - "neglābjami slims".

Nevienam, kurš ir saslimis ar Zerevana Zebeka kaiti, nav jāraizējas par drošības jostām.

Aiz loga garām slīdēja pilsētas skati - senu un mūsdienīgu ēku sajaukums, milzīgi daudzdzīvokļu namu kvartāli, mošejas un tirgi. Tālumā atkal parādījās pretimbraucoša tramvaja gaisma, un šoferis nogriezās no sliedēm uz ceļa. Pēkšņi viņi bija nokļuvuši jūras krastā, uz prezidenta Kenedija vārdā nodēvētās šosejas. Aiz taksometra netīrajiem logiem vīdēja desmitiem noenkurotu kravas kuģu, kuru spožais klāja apgaismojums atspīdēja Marmora jūras ogļmelnajos ūdeņos.

Tas bija saviļņojošs skats, bet Denijam tas tikai uzdzina skumjas. Tieši šādas ainas ir pieņemts un pat gluži nepieciešams vērot kopā ar mīļoto cilvēku. Tādu kā Keilija. Kādi bija pēdējie vārdi, ko viņa tam teica?

Ak, jā. Tagad atcerējos: "Ej ellē!"

Viesu nams "Āzijas krasts" bija veca koka māja, ko Turcijas automobilistu biedrība pirms desmit gadiem bija atjaunojusi. Tas atradās Kankurtaranas dzelzceļa stacijas tuvumā, pakalna malā, ar skatu uz Zelta ragu. Tajā bija desmit numuri un jumta dārzs, kur tika pasniegti dzērieni.

Numuri nebija slikti, mazliet noplukuši, toties tīri un plaši. Turklāt skats pa logu bija elpu aizraujošs - puse Stambulas kā uz delnas. Kad gaisma istabā bija nodzēsta un ostā skanēja miglas taures, šis bija viens no romantiskākajiem mitekļiem, kur Denijs jebkad bija apmedes. Un divdesmit trīs miljoni par vienu nakti bija smiekla nauda - ap piecpadsmit dolāriem.

Lai iekārtotos, nevajadzēja daudz laika, jo viņa vienīgā bagāža bija Romā nopirktā neilona mugursoma. Viņš aši noskalojās dušā, pārģērbās un devās meklēt kaut ko ēdamu. Lai gan bija jau pāri desmitiem, daudzi restorāni vēl bija atvērti. Viņš izvēlējās nelielu piedūmotu ēstuvi divu kvartālu attālumā no viesnīcas un kāri uzklupa dārzeņu kebabam, kas bija pasniegts ar rīsiem un pikantiem baklažānu salātiem. Pa ceļam uz viesnīcu četri dažādi tirgoņi centās pārdot viņam paklājiņus.

Pats neticamākais bija tas, ka viņš vienu gandrīz nopirka.

Atgriezies viesnīcā, viņš jautāja jaunajam reģistrācijas ierēdnim, kuram pie krūtīm bija plāksnīte ar vārdu HASANS, vai viņam ir tālruņu katalogs.

Vīrietis papurināja galvu.

"Jau vairākus gadus nav bijis jauns izdevums," viņš paskaidroja. "Kāds numurs jums ir vajadzīgs? Varu to uzzināt informācijas dienestā."

"Barzans," teica Denijs. "Remijs Barzans."

Hasans pacēla klausuli, sastādīja numuru un īsi kaut ko pajautāja operatoram. Pievērsies Denijam, viņš, ne aci nepamirkšķinot, pārgāja no turku uz angļu valodu.

"Jums vajadzīgs numurs?"

"Un adrese ari," atbildēja Denijs.

Hasans turciski kaut ko nomurmināja, mirkli uzgaidīja, tad kaut ko ieskribelēja piezīmju bloknotā. Pēc tam nolika klausuli un noplēsa bloknota augšējo lappusi.

"Tas ir Bejoglu," viņš teica. "Blakus lielajai katoļu baznīcai."

Denijs pateicās viņam un apjautājās, vai varētu palūgt, lai viņu no rīta pamodina.

Hasans pasmaidīja.

"Jums to nevajadzēs."

"Vajadzēs gan," Denijs iebilda. "Es…"

"Ticiet man! Jums to nevajadzēs."

Denijs paraudzījās uz viņu.

"Ticiet man: vajadzēs."

Darbinieks iesmējās.

"Cikos?"

"Labi būtu astoņos."

"Parūpēšos, lai jūs pamostos. Varat neraizēties!"

Viņš teica - varat neraizēties, tomēr Denijs redzēja, ka šis lūgums jauneklim bija "pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā". Viņš pat neko nepierakstīja - tikai pasmaidīja. Laikam visi turki ir tādi, Denijs nodomāja un devās augšā pa kāpnēm uz savu numuru. Tur viņš piezvanīja uz kalpotāja iedoto numuru un klausījās signālu, kas vēstīja, kā otrā pilsētas malā - Bejoglu - zvana tālrunis. Viņš nemaz īsti nezināja, ko teikt, bet svarīgākais bija norunāt tikšanos - un drīz. Taču - Barzans nebija mājās. Denijam atsaucās tikai automātiskais atbildētājs turku valodā. Pēc visa, kas bija noticis Romā, Denijam vairs ne prātā nenāca atstāt ziņu. Nolicis klausuli, viņš izģērbās un pārguris iekrita gultā.

Rītausmā viņu no miega uzrāva sauciens uz lūgšanu - neprātīgi skaļš sauciens uz lūgšanu. Tas nebija tāds rāms aicinājums "lūgsim Dievu", bet gan aurošana un gaudošana, kas negribēja vien rimties - tā skanēja lūdzoši, uzstājīgi, pieglaimīgi, žēlabaini. Denijs iztēlojās, ka muedzins laikam sēž uz karstas plīts ar pastiprinātājiem visapkārt. Šāds skaļums darītu godu "Metallica" koncertam "Yankee" stadionā. Kad gaudas beidzot apklusa, Denijam miegs vairs nebija ne prātā.

Nokāpis lejā vestibilā, kur jau gaidīja glīti uzklāti brokastu galdi, viņš ieturējās ar maizi un olīvām, sieru un tomātiem, uzdzerot svaigi spiestu apelsīnu sulu un karstu melnu kafiju. Kad viņš jau bija gandrīz beidzis maltīti, durvīs parādījās Hasans ar viltīgu smaidiņu sejā.

"Re kā!" viņš iesaucās. "Esat agri piecēlies."

Denijs iesmējās.

"Jā, šķiet, es kaut ko dzirdēju."

"Mēs esam ļoti dievbijīga tauta."

"Par to es nešaubos."

"Vai jums nevajag šoferi?" Hasans piedāvāja. "Es varu sarunāt - labi un lēti."

Denijs papurināja galvu.

"Nē," viņš atbildēja. "Labprāt pastaigāšos. Bet varbūt jūs varētu man parādīt ceļu. Es meklēju aģentūru "France Presse"."

"Protams." Apgriezies uz papēža, jaunais turks atstāja brokastu telpu un pēc brīža atgriezās ar adresi. "Tas ir Taksimā," viņš paskaidroja. "Diezgan tāls gājiens, bet vienmēr var paņemt taksometru. Vislabāk atrast būs šādi - ejiet lejā uz piestātni, kur adet prāmji. To sauc Eminonu. Gar jūras krastu ejiet pa kreisi līdz Ga- latas tiltam, tad pārejiet uz Zelta raga otru pusi. Tad kāpiet augšā pakalnā uz Torņa pusi un ejiet tik uz priekšu. Šī adrese ir turpat tuvumā."

"Kāds tornis?"

"Galatas tornis. Apaļš, no akmeņiem, septiņdesmit metrus augsts un ap septiņsimt gadu vecs. To nevar nepamanīt. Kad būsiet tur, labāk pajautājiet kādam, jo tā iela… nav tāda kā Štatos." Viņš uzrakstīja adresi uz mazas papīra lapiņas, pasniedza to De- nijam un vilcinājās. "Varbūt tomēr labāk būtu braukt ar taksometru," viņš ieminējās.

"Es atradīšu," Denijs viņu mierināja, paņemdams lapiņu.

Patiesībā viņš ilgojās izpētīt šo pilsētu, kas pirmajā brīdī šķita kā Sanfrancisko un Tanžeras krustojums.

Viņš bez pūlēm atrada ceļu līdz jūras krastam un devās uz Eminonu, kas bija tik pārpildīta kā centrālā stacija. Piestātnēs laivas pienāca un devās projām tuvos un tālos ceļos, uz abiem Bos- fora jūras šauruma krastiem. Gājēju straume virzījās caur dūmu mākoņiem, kas cēlās no mazām krastmalā noenkurotām laiviņām, kurās tirgotāji pārdeva grilētas zivis un apaļas, ar sezama sēkliņām pārklātas maizītes. Nebija redzama gandrīz neviena sieviete - tikai vesels bars pēc izskata līdzīgu vīriešu ar īsiem melniem matiem un biezām ūsām. Denijs lavierēja caur pūli uz Galatas tilta pusi, kur pievienojās vīriešu gājienam, kas devās uz darbu vai mājās.

Ūdenī satiksme bija gandriz tikpat blīva kā uz zemes. Aprūsējuši kravas kuģi šķēla viļņus līdzās spožiem tūristu kuģiem, bu- rulaivām un tankkuģiem. No visām pusēm skanēja arābu mūzika - griezīga un histēriska. Kaijas lidinājās augšup, lejup. Jūras viļņi vizuļoja saulē. Debesis bija nežēlīgi zilas. Visa šī aina atgādināja Čailda Hasama73 gleznu, kas tapusi narkotiku ietekmē.

Kad Denijs bija nonācis dlta otrā galā, ceļš sāka virzīdes kalnup, un viņš bija nokļuvis šaurā ieliņā, kur ik uz soļa bija mazi veikaliņi. Tajos neiedomājamā juceklī tirgoja satelīttelevīzijas "šķīvjus", kabeļu ierīces un dekoderus. Gala tas torņa pakājē Denijs mazā kafejnīcā iedzēra turku kadju un parādīja viesmīlim Ha- sana iedoto papīra lapiņu.

Aģentūras "France Presse" birojs atradās vienkāršas ķieģeļu ēkas trešajā stāvā līdzās ļaužu pārpilnai gājēju ielai ar nosaukumu Isti- kal Cadessi. Kad Denijs pieklauvēja pie durvīm, parādījās resns vīrs, kas atgādināja zinātnieku ar brillēm četrstūrainos rāmjos un pa- plikajam galvvidum pārķemmētām matu šķipsnām. Viņam aiz muguras Denijs redzēja pāris vecu koka rakstāmgaldu, kas bija pamatīgi apkrauti ar avīzēm, grāmatām un ziņojumiem. Vadu mudžeklis savienoja datorus ar četriem tālruņiem, faksa aparātu un drukātāju. Telpas tālākajā galā kāda sieviete darbojās ar portatīvo datoru, vienlaikus dzīvi sarunādamās pa mobilo tālruni.

"Oui74 ?" Durvīs stāvošais vīrs ziņkārīgi uzlūkoja Deniju. Laikam pie viņiem nemēdza nākt daudz apmeklētāju.

"Vai jūs runājat angliski?" Denijs jautāja.

Atbildes vietā vīrs nenoteikti paplivināja labo roku.

"Un peu75 ."

"Es meklēju…" Denijs vilcinājās. Lai gan Kriss Terio bija zvanījis gan uz Remija Barzana dzīvokli, gan uz "AFP", tas vēl nenozīmēja, ka Barzans šeit strādā. Varbūt tā ir, varbūt nav. Varbūt viņš nav vienīgais, ko Terio pazina Stambulā. Tomēr…

"Jā?" Durvīs stāvošais vīrs kļuva nepacietīgs.

"Es meklēju Remiju Barzanu."

Dusmīga sejas izteiksme skaidri liecināja par resnā vīra noskaņojuma maiņu. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Viņa šeit nav."

"Bet jūs viņu pazīstat, vai ne?"

"Protams."

'Tātad… viņš šeit strādā par reportieri?"

"Viņš raksta par kurdu jautājumiem." Vīrs atlieca galvu, it kā vēlētos labāk aplūkot Deniju. "Kas jums no viņa vajadzīgs?"

Denijs vilcinājās. Labs jautājums. Taču patiesi uz to atbildēt nebija iespējams. Ar ko sākt?

"Man ieteica apciemot viņu, kad būšu Stambulā, tāpēc… atnācu. Vai jūs nezināt, kad viņš atgriezīsies?"

"Nē. Mēs kādu laiku neesam viņu redzējuši. Patiesību sakot, mēs pat nezinām, vai viņš vispār atgriezīsies." Denija vilšanās bija tik neviltota, ka vīrs mazliet atmaiga. "Vai esat zvanījis uz viņa dzīvokli?"

"Neviens neatbild."

Resnis pamāja ar galvu.

"Donata!" viņš uzsauca pār plecu. "Šis cilvēks meklē Remiju!"

Neatraudama no auss mobilo tālruni, Donata līdzjūtīgi pabolīja acis. Viņa izteiksmīgi paraustīja plecus un pagrieza muguru. Pavecais vīrs skumji paplēta rokas, norādot, ka saruna beigusies, taču Denijs vēl negribēja iet projām. Barzans bija gandrīz vienīgā norāde, tāpēc viņš palika stāvam, domādams: Ko tagad? Uz Norvēģiju?

Sieviete telpas dziļumā aizvēra mobilo tālruni un nāca šurp. Viņa bija drukna, vīrišķīga, ar rudu matu ērkuli, bagātīgi izkrāsojusies.

"Donata," viņa paziņoja, pastiepusi tuklu roku.

"Denijs Krejs."

"Jūs gribat satikt Remiju?" "Jā."

"Un tas ir svarīgi?"

Denijs uzmeta skatienu pavecajam vīram un paraustīja plecus.

"Jā," viņš atzinās. "Tas ir gan svarīgi."

Pavecais vīrs nosprauslājās.

"Es domāju, ka jūs tikai "apciemojāt viņu"."

"Ticiet man," Denijs teica, "tas ir pārāk garš stāsts. Man ieteica iegriezties pie viņa - bet tas ir svarīgi."

Donata saknieba lūpas. Brīdi padomāja. Tad izlēma.

"Manuprāt, viņš ir austrumos."

"Austrumos," Denijs atkārtoja, it kā tā būtu adrese pilsētā.

"Viņš specializējas kurdu jautājumos," Donata turpināja. "Tāpēc bieži uzturas Dijarbakirā. Bet, ja jūs domājat braukt uz turieni, es to neieteiktu. Tas ir bīstami."

"Ak tā."

Vīrietis cieši paraudzījās uz Deniju un laikam saprata, ka viņam nav ne jausmas, par ko ir runa. Uzmetis skatienu Donatai, it kā lai saņemtu atļauju, viņš ierunājās.

'Tur ir teroristi. Kurdu separādsd. Tāpēc tur ir ari lieli armijas spēki. Bieži notiek sadursmes. Ļoti bīstami. Žurnālistam tas ir labi. Tūrismam - slikti."

Donata nopūtās.

"Nemaz nezinu, ko mēs darīsim, ja Remijs neatgriezīsies. Kad viņš sāka strādāt, mums šķita, ka tā viņam ir tikai izklaide. Bagātu vecāku dēls, kas reizēm uzraksta kādu spožu rakstu. Taču viņš tiešām ir ļoti labs. Nopietns žurnālists." Viņa pašūpoja galvu. "Viņu būs grūti aizstāt."

"Jūs runājat tā, it kā.nemaz negaidītu viņu atgriežamies," Denijs teica.

Abi sarunas biedri saskatījās un, šķita, pieņēma kādu lēmumu.

"Kas gan tur slikts, ja es jums to pateikšu," Donata teica. "Remijs pazuda…" Viņa pacēla skatienu uz griestiem, it kā tur atrastos kalendārs. "Pirms mazliet vairāk nekā nedēļas. Tajā dienā, kad viņš neparādījās, viņa auto…" Viņa sasita plaukstas un iesaucās: "Bumm! Nekas nepalika pāri."

"Bet viņš tajā nebija?" Sirds Denija krūtīs salēcās.

Vīrietis papurināja galvu.

"Viņš bija aizdevis mašīnu savai saimniecības vadītājai. Viņa mācījās koledžā."

Denija sirds pamira. Vai tiešām tā bija viņa vaina? Iespējams. Viņš bija iedevis Zebekam Terio tālruņa zvanu sarakstu.

"Un kas…"

Vīrietis skaļi izpūta elpu.

"Kas zina? Ar kurdiem ir tā…" Viņš apklusa, meklēdams piemērotus vārdus. Pēc mirkļa pievērsās sievietei. "Qu' est-que-c'est "un panier de crabes"?"

"Krabju grozs," Donata paskaidroja. Viņa pievērsās Denijam. "Vai angļu valodā ir šāds teiciens?"

Denijs papurināja galvu.

"Nu ko," resnais vīrs teica. 'Tas ir ļoti slikti. Un ļoti sarežģīti. Varbūt kādam nepatīk kaut kas, ko Remijs raksta. PPK. Militāristiem. Grupējumiem citu grupējumu iekšienē. Kas zina? Viņš ir pazudis."

Donata piebilda:

"Remijs piezvanīja - pēc auto sprādziena, lai paziņotu, ka nebūs sastopams kādu laiku." Viņa pievērsās vīrietim. "Kā viņš teica?"

Vīrieša sejā parādījās saldrūgts smaids. Viņš kaut ko nomurmināja franciski, pēc tam piešķieba galvu, laikam domās to tulkojot.

"Viņš teica, ka esot jāpaslēpjas." Viņš nolieca galvu, lai parādītu, kā tas domāts. "Saprotat?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Tāpēc mēs zinām, ka vismaz pagaidām viņš ir dzīvs," teica Donata. "Manuprāt, viņš gluži vienkārši ir aizbraucis uz mājām. Viņa ģimene - viņi tur dzīvo. Un cieši turas kopā. Kā dūre," viņa piebilda.

"Jūs domājat - yesidis," Denijs teica.

Donata šķita pārsteigta.

"Tieši tā."

"Un kur tas ir?" Denijs jautāja. "Viņa mājas."

"Uzeljurtā," vīrietis paskaidroja.

Denijs samirkšķināja acis.

Donata iesmējās.

"Jūs nezināt, kas ir Uzeljurtā?"

Viņš papurināja galvu.

"Tā ir vistālākā vieta austrumos, kur vēl ir Turcija," viņa paskaidroja.

"Un jūs domājat, ka viņš varētu būt tur?" Denijs jautāja.

Viņa savilka lūpas.

"Manuprāt, jā. Tur ir viņa dzimtene. Tur ir viņa ģimene - sena un ietekmīga." Viņa paraustīja plecus. "Tāpēc varbūt viņš devās uz turieni." Viņa sarauca pieri. "Iespējams, ka devās uz turieni. Taču viņš varētu būt arī Parīzē. Viņš tur dzīvoja daudzus gadus." Viņa bridi padomāja. "Godīgi sakot, viņš varētu būt jebkur."

"Bet, ja tas būtu svarīgi - foti svarīgi -, kur jūs viņu meklētu?"

Donata paraudzījās uz savu kolēģi un paraustīja plecus.

"Es sāktu austrumos."

"Kur atrodas tā vieta, ko jūs minējāt, - tā Ūzlejurda? Kas ir tās tuvumā?"

Pavecais vīrs nicīgi nošņācās, pa zilbēm atkārtoja vietas nosaukumu, tad pieskārās retajām matu šķipsnām uz galvas, it kā lai pārliecinātos, ka tās vēl ir vietā.

"Tur nekā nav tuvumā," viņš atbildēja. 'Tā ir pasaules malā."

Atpakaļceļā uz "Āzijas krastu" Denija cerīgais noskaņojums sāka saplakt. Ja vien viņš nedosies uz "pasaules malu" vārgā cerībā, ka Remijs Barzans būs tur un varēs pateikt ko noderīgu, viņš būs nonācis strupceļā. Bet no otras puses - viņš taču jau ir Turcijā, tāpēc - "ja jau viņš ir pateicis A, tad var teikt arī B".

Kad viņš apjautājās Hasanam, vai tas var parādīt, kur atrodas Uzeljurta, puisis izvilka motociklistu kluba izdotu nobružātu Turcijas republikas karti. Izgludinājis krokas, viņš ieskatījās apdzīvoto vietu rādītājā, tad vilka ar vienu pirkstu uz leju no P un ar otru - pa labi no divpadsmit. Pirksti satikās kādā punktā apmēram collas attālumā no vietas ar nosaukumu Dijarbakira.

Hasans sadrūma.

"Jūs vēlaties doties uz turieni?" viņš jautāja. Šķita, šī doma viņam sagādā sāpes.

Denijs paraustīja plecus.

"Nezinu. Vai tur nokļūt ir grūti?"

"Tas ir ilgs lidojums - bet tur nekā nav. Armijas posteņi. Komandanta stunda. Tur ir bīstami. Kāpēc jums uz turieni jādodas?"

Denijs izlikās nedzirdam šo jautājumu.

"Kā to saprast - tur ir bīstami…"

"Tur ir pilsoņu karš. Šī pilsēta - Dijarbakira - ir kurdu rokās. Avīzēs raksta - karš ir beidzies, armija uzvarējusi. Taču tā ir tikai dienas laikā. Naktī valda noziedznieki. Teroristi."

Denijs brīdi padomāja par to un tad apjautājās:

"Bet ja man būtu jādodas turp - ja būtu svarīgas darīšanas - kā es tur varētu nokļūt?"

"Jūs domājat - Uzeljurtā?"

Denijs pamāja ar galvu.

Hasans apdomājās.

"Jums būtu jālido uz Dijarbakira un pēc tam… Nezinu. Varbūt jābrauc ar autobusu. Vai ar taksometru, ja izdosies tādu atrast." Redzot, kā viesis apsver šo iespēju, Hasans atkārtoja iebildumus. "Bet es jums saku - tur nekā nav. Ne biznesa. Ne tūrisma objektu. Tikai stepe." Ierēdņa skatiens kļuva vērīgāks. "Vai redzējāt Top- kapi?"

Denijs papurināja galvu.

"Sofijas baznīcu?"

"Vēl ne."

"Zilo mošeju?"

"Nē."

Hasans salocīja karti. Tad savilka seju skumjā un nosodošā izteiksmē.

"Jūs neesat redzējis Sofijas baznīcu - kas ir uzcelta sestajā gadsimtā un atrodas blakus viesnīcai - UNESCO atzīta par pasaules dārgumu! Jūs neesat to redzējis, bet gribat doties uz Uzeljurtu'."

"Tas man tikai ienāca prātā," Denijs smaidīdams paskaidroja. "Un es noteikti apskatīšu Topkapi un visu pārējo. Bet vispirms es gribētu kaut ko iedzert. Vai jumta dārzs ir atvērts?"

"Protams!"

Uzkāpis uz trešo stāvu, Denijs izgāja uz jumta, kur zem lieliem saulessargiem atradās pusducis galdiņu ar skatu uz lielisko, rosīgo Stambulas piekrastes ainavu. Iekārtojies pie galdiņa, viņš palūdza viesmīlim glāzi saldas ābolu tējas. Sēžot tur, Deni- jam ienāca prātā, ka šī laikam ir vissvešādākā vieta, kur viņš jebkad ir bijis, - un, ņemot vērā apstākļus, viņš jūtas tik vientuļš kā vēl nekad.

Blakus zem zaļa saulessarga sēdēja neliels bariņš tūristu ar mugursomām. Skaļi smejot, viņi ASV vidējo rietumu platajā izrunā apsprieda Libānas hašišu, labākos klubus Bodrumā un lētākās pansijas Efesā. Denijs apskauda viņu draudzību un drošības izjūtu, kas šķita izstarojam no viņiem kā siltums no krāsns.

Tēja bija ļoti garšīga. Vērojot kuģus Zelta raga krastā, viņu pārņēma nepārvarama vēlme piezvanīt Keilijai, taču veselais saprāts lika tai pretoties. Pamanījis uz blakus galdiņa pamestu laikrakstu "International Herald Tribune", viņš pasniedzās pēc tā un pamāja viesmīlim, lai atnes vēl vienu glāzi tējas. Tad atlaidās krēslā un atšķīra sporta lappusi. Viņš nolēma kādu bridi palasīt un tad aizstaigāt līdz Sofijas baznīcai. Pēc tam viņš dosies uz kādu ceļojumu aģentūru un nopirks biļeti līdz Dijarbakirai uz nākamo dienu. Taču, kamēr viņš sēdēja, malkodams tēju un lasīdams par Berija Bonda veiksmīgo spēli, divus stāvus zemāk, vestibilā izcēlās ķilda.

Drīz strīdnieku balsis kļuva vēl skaļākas. Tūristi pieklusa, saskatīdamies un klusi ķiķinādami, bet Denijs pūlējās saklausīt, par ko ir runa. Taču strīds beidzās, pirms viņš bija spējis saprast kaut vārdu. Atskanēja aprauts troksnis un sāpju kliedziens, bet pēc tam - soļu dimdoņa pa kāpnēm uz otro stāvu. Pēc tam… klusums, kam sekoja skaļš blīkšķis, un Denijs zināja - viņš to nešaubīgi zināja - tiek izgāztas viņa numura durvis. Piecēlies kājās, viņš drudžaini paraudzījās apkārt un acumirklī redzēja, ka nav, kur slēpties un kur bēgt. Vienīgā iespēja tikt projām no jumta bija - nokāpt pa kāpnēm vai nolēkt, bet abējādi tā būtu pašnāvība.

"Vaff!76 "

"Dove e lui?F"

"Porco mondo!76 "

Denijs nesaprata, ko šie vārdi nozīmē, taču tie bija itāliešu valodā un nenoliedzami skanēja no viņa numura vai tā tuvumā. Viņš pārlaida skatienu jumtam, meklējot, ko varētu izmantot par ieroci, taču neko noderīgu neredzēja. Vienam no tūristiem bija spieķis, taču tas šoreiz nelīdzēs. Tikai ne pret tiem tipiem. Tagad vajadzētu vismaz motorzāģi vai "Glock". Vislabāk abus.

Steidzīgi piegājis pie jumta malas, viņš novērtēja attālumu līdz kastaņai, kas auga blakus viesnīcai. Ja viņš labi ātri ieskrietos un spēcīgi lēktu, varbūt viņam izdotos līdz tai tikt - lai gan nebija zināms, vai viņam izdotos kokā noturēties. Turklāt tas arī nebija svarīgi, jumtu apņēma zems mūris - apmēram sešu collu augsts -, un tas neļāva vienmērīgi ieskrieties. Vienā lēcienā būtu jāapvieno tāllēkšanas un augstlēkšanas prasme, turklāt neiespējamā mēģinājumā.

Tad viņi parādījās - ne jau uz jumta, bet ārā uz ielas, pie viesnīcas. Apstājušies kastaņas ēnā, Uzacainis un viņa draugs šķita neizpratnē par to, kurp iet un ko darīt. Ar šausmām Denijs pamanīja, ka viņi stāv blakus stendam ar ēdienkarti, kur uzskaitīts jumta dārza bagātīgais piedāvājums. Ja itālieši to pamanīs, viņi noteikti gribēs šeit ielūkoties.

Taču viņi to nepamanīja.

Uzacainis izņēma no kabatas mobilo tālruni, atvēra vāciņu un sastādīja numuru. Gaidīdams savienojumu, viņš pacēla skatienu uz viesnīcas augšējo stāvu logiem un lēni nopētīja tos no kreisās puses uz labo. Tad laikam kāds atbildēja uz zvanu, jo Uzacaiņa sastingums pagaisa vienā mirklī. Pēkšņi atdzīvojies, viņš apcirtās uz papēža un, pieliecies uz tālruņa pusi, steidzīgi sāka sarunu, kas ilga ne vairāk par divdesmit sekundēm. Tad atkal iegrūda tālruni kabatā un kopā ar draugu devās uz Zilās mošejas pusi.

Denijs uzelpoja. Mīļo pasaulīt, viņš nodomāja, gluži kā tāds Bučs Kesidijs79 vai kas tamlīdzīgs. Kas viņi īsti ir?

Uzkāpis otrajā stāvā, viņš uzreiz pamanīja, ka viņa numura durvis karājas, izgāztas no eņģēm. Nokāpis vestibilā, viņš atrada Hasanu sēžam uz grīdas ar muguru pret reģistrācijas leti, turot pie deguna piespiestu asiņainu kabatlakatiņu. Viņam aiz muguras pārbijusies saimniecības vadītāja lūdzošā balsī runāja tālruņa klausulē.

Viesnīcas kalpotājs pacēla galvu.

"Viņi laikam redzēja, kā jūs ienācāt."

"Kas?"

"Tie itālieši. Viņi jautāja, kurā numurā esat. Negribēju teikt, bet…" Viņš sāpēs saviebās.

"Tas nekas."

Hasans paraudzījās viņā pāri kabatlakata malai.

"Jūs bijāt uz jumta?"

Denijs pamāja ar galvu.

Hasans iesmējās, taču smiekli sagādāja sāpes, un viņš saviebās.

"Viņš man iesita."

'To var redzēt."

Hasans pacēla skatienu pret griestiem, atliecot galvu atpakaļ, lai apturētu asiņošanu.

"Deguns laikam ir salauzts."

Denijs pamāja ar galvu.

"Ziniet, Hasan…" Viņš gribēja pateikties jauneklim.

Kalpotājs norādīja uz telpu, kur Denijs no rīta bija brokastojis.

"Varat iziet pa sāndurvīm, caur dārzu. Aiz vārtiem ir šķērsiela." Kad Denijs pagriezās, lai ietu, Hasans atkal ierunājās: "Tikai man ir jāpajautā…"

Denijs apstājās un atskatījās.

"Kas tad?"

"Minibārs. Vai jūs to izmantojāt?"

No šķērsielas viņš nokļuva koku noēnotā ielā, kur bija daudz paklāju veikalu, kafejnīcu un mazu viesnīciņu. Viņš saprata, ka ir tikai divas iespējas, kurp doties. Viņš varēja iet augšā pakalnā uz Sofijas baznīcas masīvā kupola pusi vai pa šo pašu ielu doties lejup uz šoseju, kas ved gar jūras krastu. Ja paveiksies, viņš varbūt atradīs taksometru, kas aizvedīs viņu uz lidostu.

Ja paveiksies… Denijs apsvēra šo iespējamību. Ja viņam veiktos, viņam nebūtu bailīgi jālūr pār plecu ielā ar nosaukumu Yeni Sarachane Sok.

Viņš devās augšup, garām senajai baznīcai un ar acs kaktiņu pamanīja arī Topkapi pili pa labi no tās. Tālāk bija neliels parks ar panīkušu zoodārzu, pāris kvartālu lētu pansiju, dažas kebabu ēstuves un veikaliņi, pēc tam - lejā no pakalna uz Eminonu piestātņu pusi.

Pagriezies ap stūri, viņš ieraudzīja uzrakstu "Bazilika inter- neta kafejnīca un veļas mazgātava" un iegāja paskatīties, vai Ma- madjū ir jau kaut ko uzzinājis. Pasūtījis kafiju, viņš apsēdās pie datora un pieslēdzās "Yahoo". Blakus kāds vecs vīrs ar sirmiem matiem sēdēja pie veļas mašīnas, lasīdams nodriskātu "Penguin" grāmatiņu plānos vākos, bet turpat netālu stāvēja jauna sieviete, locīdama polo kreklus un apakšveļu.

Pasta sūtījumu nebija daudz. Galvenokārt tas bija surogāt- pasts - solījumi palīdzēt viņam atbrīvoties no parādiem un piedāvājumi iepazīstināt ar "seksīgākajām meičām visā internetā!!!". Vesela virkne muļķīgu joku, ko bija pārsūtījis viņa brālis Kevs, bet tad beidzot viņš atrada to, ko bija meklējis:

Sūtītājs Mamdou3@fellner.com

Temats: Tava lielā problēma

Zebeks grib Tevi NOGALINĀT? Tu laikam joko! Viņš ir viens no "Fellner" labākajiem klientiem. Pagājušajā gadā mēs viņam aizsūtījām rēķinu par gandrīz pusmiljonu. Ko Tu viņam tādu esi "nodarījis*?

Ja pieņem, ka tas nav joks - vai Tev nav ienācis prātā vērsties policijā? Jo es nesaprotu, kā varētu līdzēt kredītu pārskati. Bet, ja Tev tie ir vajadzīgi… tad es pameklēšu. Pagaidām es ieskatījos dažās datu bāzēs un atradu, lūk, ko:

Zerevans Halils Zebeks: dzimis 1966. gada 6. jūnijā Azizi, Turcijas republikā. Bakalaura grāds (biznesa ekonomika un vadība) Universita di

Ca'Foscari, Venēcija, Itālija, 1987. gads. MBA Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, 1989. gads. Dzīvesvieta: Palazzo di Pavone, Sjēna, Itālija. Firmas Zebek Holdings, PIc (Lihtenšteina) direktors; firmas Sistemi di Pavone (Sjēna) vadītājs. Nav kriminālas sodāmības ASV vai Itālijā.

Very Small Systems, Inc.: Sistemi di Pavone filiāle. Firma Sistemi tiek pārvaldīta ar uzrādītāju akcijām, kuras, iespējams, pieder Lihtenštei- nas pārvaldītājsabiedrībai. (To nav iespējams noskaidrot.)

Krolls apmēram pirms gada gatavoja ziņojumu par "VSS", taču man neizdevās to sadabūt. Daži japāņu finanšu magnāti izteica piedāvājumu to pārpirkt, taču nekas nenotika. Tas ir diezgan pārsteidzoši, ņemot vērā to, ka šim uzņēmumam ir nopietni sarežģījumi ar naudas plūsmu.

(Rappaport, Reich & Green ziņojumā teikts, ka "VSS" kredīta līdzekji bija 32,4 miljoni dolāru (tas bija februārī), ienākumu nav un zaudējumi - 4 miljoni dolāru *mēnesī*. Tātad viņiem acīmredzot būs nepieciešams eņģelis - un pavisam drīz.)

Uzņēmums ievēro vislielāko slepenību - un šāda slepenība tiešām ir iespējama, ja nav ne klientu, ne ienākumu, ne produktu. Cik varu spriest, viņi nodarbojas tikai ar pētījumiem - vismaz pagaidām.

Kā jau būsi nopratis, esmu ieguvis šīs ziņas taisnā cejā no interneta. Tāpēc, ja Tev šķiet, ka es pats nesaprotu, par ko runāju, Tev taisnība. Taču man ir aizdomas, ka Tu esi iekūlies kādā rūpnieciskās spiegošanas ķezā.

Tas man liek atgriezties pie pirmā ieteikuma: PO-U-CI-JA. Varbūt Tev vajadzētu ar to sazināties.

Jābeidz rakstīt. Paliec sveiks, vecīt!

Djū

P.S. Par Peitelu nav nekā jauna. Viņš bija "VSS" direktors tehnoloģiju jautājumos. Ielejā visi viņu cienīja. Poliči domā, ka viņa slepkavība bija "geju padarīšana" (lai ko tas arī nozīmētu). Taču tas viss bija arī avīzēs. Gaidi ziņas - pacentīšos nākamajā nedējā sadabūt ko vairāk.

Viņš tos pamanīja, iziedams no veļas mazgātavas. Viņi gāja pa ielas pretējo pusi. Uzacainis bija nolīcis pār mobilo tālruni un satraukti kaut ko stāstīja, bet viņa draugs - drukna auguma vīrs ar gariem matiem un saulesbrillēm uz acīm - soļoja viņam līdzās.

Denijs nezināja, vai viņi to ir pamanījuši. Viņš domāja, ka drīzāk ne, taču viņam nenāca ne prātā uzkavēties, lai par to pārliecinātos. Iejucis tūristu bariņā, kas devās vērot pilsētas skaistākās vietas, viņš pielieca galvu un neatrāva skadenu no zemes, izmisīgi ilgodamies pazust. Viņš apzinājās, ka šī rīcība nav saprātīga. Viņš rīkojās gluži kā strauss. Taču viņam bija tāda nojauta - ja viņš skatīsies uz itāliešiem, ja paraudzīsies, lai pārbaudītu, vai viņi ir viņu redzējuši, - tad viņi kaut kā sajutīs Denija skatienu. Un zinās, ka viņš ir tuvumā.

Tās, protams, bija neprātīgas iedomas. Viņš to zināja. Taču tas nebija svarīgi.

Izrādījās, ka tūristu ceļamērķis bija tikai divdesmit jardu attālumā no Denija tikko atstātās kafejnīcas - veļas mazgātavas. Uz dzeltenās plāksnītes, ar kādām Stambulā tiek apzīmēti tūrisma objekti, šis bija nodēvēts par Bazilikas cisternu. Denijs pamanīja šos vārdus garāmejot, kad viņš reizē ar tūristu grupu virzījās iekšā zemā un necilā ēkā ar biļešu kasi pie galvenās ieejas. Dažu pēdu attālumā bija turnikets, kas atradās tumšu, šauru kāpņu augšgalā, kuras veda… lejup.

Denija sirds sāka dauzīties neiedomājamā ātrumā, kad viņš saņēma drosmi, lai paraudzītos atpakaļ. Pērkot biļeti, viņš pameta skatienu atpakaļ un atvieglots ieraudzīja, ka… neviens viņam neseko. Tikai tūristi. Tādi paši kā viņš. Ne Gaetano. Ne garmatainā bandīta. Un arī ne Uzacaiņa.

Atviegloti nopūties, viņš samaksāja un izgāja cauri turriiketam, sekodams pavecu britu grupiņai, ko vadīja sarkanmataina sieviete. Viņai rokā bija spieķis, kura rokturi rotāja paplucis mākslīgu ziedu pušķis, ko viņa laiku pa laikam pavicināja pa gaisu. Denijs nodomāja, ka tas droši vien ir tāpēc, lai viņas klienti varētu viņu atrast, ja gadītos pašķirties, taču viņi tāpat turējās viņai tik tuvu kā bērnudārza grupiņa.

Lai cik uztraukts viņš bija, lai cik noraizējies, tomēr viņu māca arī ziņkāre. Cik viņam bija zināms, par cisternu sauc tvertni, kas paredzēta lietus ūdens savākšanai. Grūti noticēt, ka zemē izraktu bedri varētu izrādīt tūristiem kā lielu brīnumu. Taču tad viņš pacēla skatienu un ieraudzīja, kur atrodas, - pazemes katedrālē, kas bija tik liela kā puse lagūnas. Šī telpa nebija ne rupja, ne primitīva. Tā bija grandioza un apbrīnojama - vismaz trīs stāvus augsta, ar velvētiem griestiem, ko balstīja vesels masīvu akmens kolonnu mežs. Kolonnu pamatnes atradās melna ūdens ezerā, kas šķita tikai vienu vai divas pēdas dziļš. Ezers bija tik garš un plats kā stadiona laukums, prožektoru stari pāršķēla tumsu, radot brīnumainu gaismēnu spēli.

Skanēja klasiskā mūzika.

"Te nu mēs esam," paziņoja sarkanmate, stāvēdama uz vienas no koka laipām, kas krustām šķērsām sdepās pāri pazemes ezeram. "Vēsi, vai ne?" Grupā atskanēja piekrītoša murdoņa. "Ūdens tika piegādāts Konstantinopolei pa akveduktu no kāda avota, kas atradās apmēram septiņpadsmit kilometru attālumā. Un, tā kā pilsētai bija jāiztur diezgan ilgi aplenkumi, tika izveidota plaša cisternu sistēma ūdens glabāšanai. Šo cisternu, tāpat kā citas, varēja piepildīt ar ūdeni līdz pat jumtam. Vai tas nav apbrīnojami?"

"Skatieties, zivis!" iesaucās kāda sieviete ar sasprogotiem sirmiem matiem. Visi izstiepa kaklus, lai redzētu starp kolonnām aizslīdam bariņu karpu.

'Tiek uzskatīts, ka to uzcēlis mūsu vecais draugs Konstantīns," turpināja gide. "Un līdz pat četrsimt divdesmit piektajam gadam, kad tā tika nodedzināta, virs šīs cisternas atradās bazilika. Tā ari šī cisterna ieguvusi savu nosaukumu. Tagad sekojiet man…"

Viņi apstājās pie Vēlmju baseina, kur puse klātesošo (ari De- nijs) paklausīgi iemeta ūdenī sīknaudu. Vērojot, kā monētas šūpodamās grimst, viņš redzēja, kā tās kļūst arvien mazākas. Ūdens bija dziļāks, nekā viņam sākumā šķita - dažas pēdas, varbūt piecas. Viņš vēlējās… kaut varētu atgriezties mājās sveiks un vesels… un kaut Keilija viņam piedotu.

"šeit, lūdzu…" Gide iesānis uzmeta Denijam skatienu, kas šķita paužam: nekādus brīvklausītājus! Taču viņam nebija nekādas lielās izvēles. Laipas bija šauras, un apmeklētāju kustība cisternā notika vienā virzienā, visiem dodoties uz vienu un to pašu izeju. Tomēr viņš mazliet atpalika, lai atstātu nelielu atstarpi starp sevi un pēdējo gājēju britu grupā.

Apgaismotās daļas beigās viņi nonāca pie laipas, kas pirms pašas izejas veda apkārt divām kolonnām. Denijs redzēja divas spoži apgaismotas marmora galvas. Tās bija lielas, apgrieztas otrādi, un katra no tām balstīja milzīgu kolonnu. Tālāk bija melns tukšums. Gide paskaidroja, ka tikai neliela cisternas daļa ir apgaismota un aprīkota ar laipām. Lielākā daļa slīga tumsā.

"Tās ir Medūzas galvas," teica gide. Ieskatījies ciešāk, Denijs pamanīja, ka sprogainie mati patiesībā ir čūsku mudžekļi. Taču šis efekts bija gana smalks - nevis savijušos čūsku kamols, bet dažas cirtas, kuras tikai pēc rūpīgākas apskates izrādās rāpuļi. Arī Medūzas nemaz nebija briesmīgas. Drīzāk tās bija lielas, neredzīgas, nekaitīga izskata sejas ar tukliem, eņģeliskiem vaibstiem. "Justiniāns pārbūvēja un atjaunoja cisternu piecsimt trīsdesmit piektajā gadā," stāstīja sieviete, "un tiek uzskatīts, ka šīs Medūzas ir ņemtas no Libānas pagānu tempļiem - tāpat kā arī daudzas kolonnas. Justiniāns lieliski prata izmantot otrreizējās izejvielas!" Par to viņa izpelnījās dažus atzinīgus smiekliņus. "Nu ko," viņa moži paziņoja, "tas arī ir viss. Tagad dosimies augšā uz izeju. Tējas laiks!"

Priecīgai murdoņai skanot, vecīgie briti soļoja uz izejas pusi, gatavi baudīt pēcpusdienas tēju. Viņi sāka lēni kāpt augšā pa stāvajām kāpnēm. Denijs negribēja viņiem traucēt, tāpēc vilcinājās, līdz pēkšņi bija nokļuvis spāņu tūristu grupas ielenkumā. Tad viņš sāka ilgo kāpienu pretī dienas gaismai.

Pusceļā viņš dzirdēja, kā gide piekodina saviem ceļotājiem doties "taisnā ceļā uz autobusu, esiet tik mīļi".

Kāpjot augšup, cēlās ari Denija temperatūra, līdz viņš sasniedza zemes virsmu - un dienas karstums uzklupa viņam kā milzu vilnis. Pēc cisternas vēsās, ūdens apskalotās tumsas Stambulas karstumā viņam aizrāvās elpa, bet visas apkārtnes krāsas šķita gaismā izbalējušas.

Kādu bridi viņš stāvēja ārpusē pie izejas, berzēdams plakstus. Tad gaidīja, mirkšķinot acis, līdz tās apradīs ar gaismu, un, atguvis redzi, viņš tos pamanīja. Pat ne gluži tā. Viņš tos tā īsti nemaz neredzēja - burtiskā nozīmē, jo visa pasaule acu priekšā izskatījās pēc pārgaismotas fotogrāfijas, kurā nebija saskatāmas detaļas. Viņš tikai nojauta šo divu tipu augumu apveidus, kas bija laiski atspiedušies pret stāvoša auto sānu. Viens no viņiem laikam ēda gyro, mazliet noliecies uz priekšu, lai mērce nepilētu uz žaketes atlokiem

Denijs instinktīvi apsviedās riņķī. Pirms pats bija apjautis, ko dara, viņš metās lejā pa kāpnēm, grūstot augšup kāpjošos spāņus. Kāpnes bija tikai dažas pēdas platas, un visapkārt atskanēja skaļi sašutuma saucieni. "Ei!"

"Que liace?w "

"Por favor!8 '"

Tad viņš jau bija kāpņu pakājē, steidzās uz Medūzu pusi, joprojām spraukdamies caur ekskursantu pūli. Viņam aiz muguras kāds iekliedzās, un uzsaucienu un spiedzienu vētra liecināja, ka Zebeka rokaspuiši dzenas viņam pakaļ - tie gandrīz jau ir viņu panākuši.

Viņa plāns, ja tā to var nosaukt, bija tikt līdz otrai izejai, taču, spriežot pēc trokšņiem, vajātāji nerīkojās tik saudzīgi kā viņš un strauji tuvojās viņam. Kad viņš bija nokļuvis līdz Medūzām, izdzīvošanas instinkts ņēma virsroku. Denjels palīda zem laipas margām, mirkli nogaidīja platformas malā - un ienira ledusauk- stajā ūdenī. Aukstums izšāvās caur visu augumu kā elektrošoks. Taču bailes bija vēl spēcīgākas un dzina viņu arvien tālāk ūdenī uz cisternas tumšāko stūri.

Nopeldējis pirmās simt pēdas, viņš vēl varēja saredzēt kolonnas. Tās bija sakārtotas rindās, un viņš pēc iespējas nemanāmāk peldēja starp tām. No šejienes nav izejas. Ik pa desmit vai divdesmit jardiem viņš peldēja zem ūdens, cik ilgi vien spēdams, iznirstot tikai, lai ieelpotu. Tad viņš bija nonācis vietā, kur pats vairs nevarēja saskatīt, kurp dodas, un palēnināja gaitu. Beidzot viņš apstājās. Sataustījis ar kājām grīdu, viņš saprata, ka ūdens ir rikai kādas četras pēdas dziļš. Pagriezies viņš paraudzījās uz apgaismotās telpas daļas pusi - tā izskatījās rēgaina un brīnumaina kā nogrimusi pils - un bija pārsteigts, ieraugot, cik tālu nokļuvis. Viņš atradās pārsimt jardu attālumā no Medūzām, tālu ārpus gaismas loka. Tur, kur viņš bija ielēcis ūdenī, joprojām valdīja kņada - skanēja satraukti kliedzieni, ko pastiprināja atbalss akmens sienās un velvētajos griestos. Ienirstot viņš bija saviļņojis rāmo ūdens virsmu, un gaisma atspīdēja šļakstošajos viļņos, ērmīgi atspīdot pret kolonnām un velvētajiem griestiem. Tad viņš apjauta, ka ūdenī vairs nav viens. Viņš dzirdēja kādu brienam uz viņa pusi, tikai vairāk pa kreisi.

Denijam klabēja zobi, un viņš cieši saknieba lūpas. Lukturu gaismas stari sāka šaudīties starp kolonnām, zibsnījot ūdenī, tad apstājās, urbjoties tumsā. Viņam garām aizpeldēja zivs, pieskaroties kājai, un viņš gandrīz iekliedzās.

Viņš nevarēs vairs ilgi palikt ūdenī. Tas ir pārāk auksts. Viņa žoklis trīcēja, un viss ķermenis drebēja. Aukstums pārspēs visus baiļu drebuļus, un drīz vien viņš sastings kā akmens. Viņa izturība nav bezgalīga.

Taču pagaidām viņš palika turpat, tumsā, vērodams un ieklausīdamies. Sajukums pie Medūzu galvām pamazām pārtapa aptuveni paredzamā rīcībā. Tika iesaistīti darbinieki formas tērpos - droši vien apsargi -, kas lika visiem tūristiem atstāt pazemes telpu. Viņi arī meklēja ūdenī iekritušo, staigādami pa laipām un spīdinādami lukturu gaismu ūdenī. Denijs saprata - viņi laikam baidās, ka viņš ir noslīcis.

Agrāk vai vēlāk viņi to atradīs. Par to viņš nešaubījās. Un tad viņa liktenis būs sargu rokās, kuru pienākums ir apsargāt cisternu - šādas izredzes viņu neiepriecināja. Viņam uzliks rokudzel- žus un nodos vietējai policijai - pret to Denijam nebija iebildumu. Tikai šī nodošana drīzāk nenoritēs tik gludi. Viņa vajātāji nebūs nekur aizgājuši. Viņi turpat vien ārpusē stāvēs un gaidīs viņu parādāmies. Un, to ieraudzījuši, metīsies virsū - pamatīgi. Rokudzelži viņu uzdevumu tikai atvieglos.

Tā nu viņš sāka peldēt uz gaismas pusi.

Ar zemūdens apgaismojumu aprīkotais Vēlmju baseiniņš, kas atradās pusceļā starp ieeju un izeju, bija visgaišākais punkts šajā pazemes telpā. Nokļuvis līdz tam, Denijs sakņupis paslēpās aiz kolonnas un paraudzījās apkārt. Apsargi joprojām stāvēja pa kreisi no viņa uz laipas Medūzas galvu tuvumā. Vēl divi vīri ar mazu gumijas plostu īrās gar kolonnām, spīdinot tumsā ar lukturiem.

Vairākums apmeklētāju jau bija projām. Atlikušos - kādus divdesmit cilvēkus - apsargi pavadīja uz izejas kāpnēm. Denijs redzēja, ka pakāpieni, kas ved uz ieejas durvīm, ir brīvi.

Viņš aizpeldēja lidz lielajai platformai kāpņu pakājē, kur tūristu grupas apstājās, lai cilvēku acis aprastu ar tumsu. Nokļuvis līdz platformai, viņš uzrāpās uz tās, saceļot lielāku troksni, nekā būtu vēlējies. No aukstuma stīvais un neveiklais augums sāka pamazām atžirgt, joņojot augšā pa kāpnēm ik pa diviem pakāpieniem.

Pārlēcis pāri turniketam kāpņu augšgalā, viņš izskrēja uz ielas un uz mirkli apstājās - pilošs, aizelsies, saules gaismas apžilbināts. Tad redzeslokā parādījās Uzacainis, kas stāvēja iesānis no viņa, apmēram piecu pēdu attālumā, satraukti runādams pa mobilo tālruni. No cisternas bija tikai divas izejas. Acīmredzot Uzacainis novēroja vienu, bet viņa drauģelis - otru. Masīvais vīrs pagriezies tikko paspēja nobrīnīties, kad Denijs triecās pret viņu, atmetot to piecus vai sešus soļus atpakaļ. Augšpēdus - vēkšpēdus, kā teiktu Denija tēvs.

Tas bija labs sitiens - sevišķi puisim, kas svēra ne vairāk par simt sešdesmit mārciņām un bija izmircis līdz ādai (kā Denijs pašlaik). Uzmetis pēdējo skatienu Uzacaiņa atplestajai mutei, viņš metās skriet. Viņam nebija nekādas vēlēšanās ielaisties cīniņā ar šo muskuļu un kaulu blāķi.

Viņam bija jāiejūk pūlī, un viņš zināja, kur tāds atrodams - Galatas tilta pakājē, kur piestāj prāmji. Viņš iegriezās šķērsielā, kājām ik uz soļa šļakstot, pēc tam sānielā, bez noteikta galamērķa, tikai virzodes lejup no pakalna. Pāris reižu viņš paraudzījās pār plecu, lai pārliecinātos, vai viņam kāds neseko, taču neviena nebija - šie stiprinieki nebija nekādi ātrie skrējēji.

Viņš atcerējās karti, ko bija redzējis "Turkish Airlines" lidmašīnas žurnālā. Tajā bija parādīti prāmju maršruti, kas veda izstieptos puslokos no vienas Bosfora jūras šauruma un Zelta raga puses uz otru. No Eminonu var nokļūt gandrīz jebkurā Stambulas vietā vai aizkuģot līdz pat Melnajai jūrai. Tāpat kā Ņujorkā, ari Stambulā pilsētas robežas noteica ūdeņi, kas apskaloja tās krastus.

Galu galā viņš jau pēc dažām minūtēm bija nokļuvis ostā, kas bija kā vienmēr dūmos nokvēpusi un ļaužu pārpilna. Joprojām tik slapjš, lai piesaistītu ziņkārīgus skatienus, tomēr jau mazliet apžuvis, viņš iestājās rindā, lai nopirktu biļeti uz jebkuru kuģi, kas aties visdrīzāk.

Uskudara. Ceturtā piestātne. Pēc divām minūtēm.

Viņš aši soļoja uz prāmja pusi, pa ceļam dažas reizes pagriezdamies, lai paraudzītos, vai viņam atkal nemin uz papēžiem. Taču neviena nebija - vismaz neviena pazīstama. Tikai vesels pūlis līdzīga izskata turku ar īsiem melniem matiem un ūsām. Pārgājis pa trapu no krasta uz kuģa, viņš uzkāpa uz augšējā klāja un apsēdās uz nodiluša priežkoka sola ar muguru pret kabīni, kur viņu no piestātnes nevarēja redzēt. Pagāja minūte - ik mirklis vilkās veselu mūžību. Visbeidzot atskanēja sirēna. Klājs nodrebēja. Un prāmis sāka slīdēt projām no krasta.

Denijs izdvesa atvieglojuma nopūtu, viņš juta saspringumu atslābstam. Pašlaik viņš bija drošībā, bet tas bija tikai pagaidām. Viņi kaut kā visu laiku sadzina viņam pēdas. Bet kā?

Viņš nebija izmantojis kredītkartes, tikai skaidru naudu. Tāpēc šādi viņu izsekot nevarēja, pat ja tas bija iespējams. Turklāt viņi bija to uzmeklējuši ne tikai vienu vai divas, bet veselas trīs reizes. Viesnīcu "Abruzze" Romā viņi droši vien bija atraduši, pieslēdzoties Keilijas tālruņa balss pastam. Pēc tam viņu atrada Stambulā, viesu namā "Āzijas krasts". Kā? Viņš zvanīja tikai vienu reizi - Remijam Barzanam - un (vienreiz apdedzinājies, tagad zinādams) viņš neatstāja ziņu automātiskajā atbildētājā. Kā tad viņiem tomēr izdevās viņu sameklēt?

Denijam bija jāpalauza galva, lai to izdomātu, taču divas iespējas ienāca prātā. Pirmā - taustiņu kombinācija "zvaigznīte-69". Kāds noklausās Barzana tālruni. Bet vai Turcijā vispār ir šāda iespēja? Vai var uzgriezt kādu numuru, lai uzzinātu, no kura numura izdarīts pēdējais zvans uz šo tālruni? Un pēc tam sameklēt šo numuru "apgrieztajā" tālruņu katalogā? Vai Stambulā vispār ir "apgrieztie" tālruņu katalogi? Denijam nebija ne jausmas. Tomēr tas ir vismaz iespējams. Šī valsts ir kā apsēsta ar modernizāciju.

Bija arī otra iespēja. Reģistrācijas karte, ko Denijs aizpildīja viesnīcā. Vietējā policija katru rītu savāc šīs kartes, lai salīdzinātu tās ar kaut kādu meklēto personu sarakstu. Tā ir visur. Londonā. Parīzē. Ņujorkā. Pietiek tikai reģistrēties.

Bet vai Zebekam ir tik plaši sakari? Un vai policija darbojas tik operatīvi? Iespējams, Denijs secināja. Acīmredzot.

Redzeslokā parādījās sarūsējis konteineru kuģis - "Kodama Maru" -, aizsedzot skatu uz Stambulas panorāmu.

Bet no otras puses - Denijs nevarēja saprast - kā Zebeks vispār zināja, ka esmu Stambulā?

Atbilde uz šo jautājumu ilgi nebija jāmeklē. Viņš droši vien uzminēja, Denijs secināja. Nebija grūti apjaust, uz kurieni viņš dosies. Zebekam bija zināmi tie paši vārdi, kas Denijam. Jo Denijs bija viņam tos paziņojis. Tie bija Kriša Terio tālruņa rēķinā minētie vārdi. Barzans Stambulā un Kāviņsauc Oslo. Rolvāgs. Tāpēc Zebeks varbūt aizsūtīja vienu rīkļurāvēju bandu uz Turciju, bet otru - uz Norvēģiju. Bet ja nu Denijs dotos mājās? Vēl vienu bandu uz turieni.

Tas izklausās ticami.

Tikai… tas neizskaidroja, kā viņi izsekoja Deniju līdz pat ielai pie cisternas. Izejot no viesnīcas, Denijs pats vēl nezināja, uz kurieni dodas. Kā tad Uzacainis zināja? Vai tā bija sagadīšanās? Diez vai, viņš nolēma. No Kankurtaranas rajona nav nemaz tik daudz izeju. Tas atrodas uz maza zemes gabaliņa ar skatu uz Marmora jūru. Ja vien nebrauc ar laivu, ir jāiet garām Sofijas baznīcai vai Zilajai mošejai. Augšā pakalnā vai lejā no tā. Un, ja tā padomā - ar ko Uzacainis sarunājās pa mobilo? Ar Zebeku? Iespējams. Bet varbūt Uzacainim un viņa draugam ir ari citi kolēģi. Ja tā, tad noteikd nebija grūti sameklēt viņu, kad viņš atstāja Kankurtaranu.

Viņam garām aizspraucās bariņš skolnieču, ķiķinādamas un kautrīgi lūrēdamas uz Deniju. Viņš apjauta, ka sarunājies pats ar sevi un meitenes to bija pamanījušas. Viņam pat nebija jāsaprot turku valoda, lai zinātu, ko viņas domā: Paskatieties uz to puisi! Viņš ir slapjš! Viņš ir traks!

Denijs papurināja galvu un klusībā nosmējās. Tas ir murgs, viņš nodomāja. Kāpēc gan Zebekam tik ļoti jānopūlas? Denijs nemaz tik daudz nezina - tiešām necik daudz -, bet to, ko zina, nevar pierādīt.

Protams, to Zebeks neapjauš. Viņš zina tikai to, ka Denijs nokopējis datnes no Terio datora un nodevis tās Inzaghi. Vai Denijs ir papūlējies arī izlasīt šīs datnes - tas ir cits jautājums. Tagad Zebeks jau noteikd ir atradis ceļasomā disketi, taču arī tas neko nemaina. Miljardierim Denija Kreja atrašana ir tāds kā "principa jautājums". Viņam ir plašas iespējas. Kāpēc tās neizmantot?

Milzīgais konteineru kuģis aizslīdēja tālāk, atkal atklājot skatienam Stambulu, it kā būtu atvilkts aizkars. Tālākajā krastā debesskrāpji rindojās piekalnē līdz pat ūdens malai, to platajiem baltajiem pleciem mirdzot saulē.

Bet ja nu vaina meklējama pavisam citur? Denijam ienāca prātā. ja nu tas nav ne automātiskais atbildētājs, ne reģistrācijas karte? ja nu tas ir pavisam kas cits?

Viņam ienāca prātā šausminoša doma. ja nu… ja nu man ir piestiprināts raidītājs? Tāds kā neliela poga, kas iešūta krekla apkaklē vai paslēpta kurpes papēdī.

Taču nē, kreklā tas nevar būt. Krekls ir jauns. Visas viņa drēbes ir jaunas - viņš tās nopirka Romā. Vienīgi kurpes. Šīs ir tās pašas kurpes, kuras viņam bija kājās, kad viņš devās uz tikšanos ar Zebeku Palio dienā. Viņa "labās" kurpes - "Cole-Haan" mokasīni.

Viņš raudzījās uz savām kājām, juzdamies kā zilonēns, kuram pie auss piesprausts numurs. Tad pasniedzās un vienu pēc otras novilka kurpes. Mēģināja pakustināt papēžus uz priekšu un atpakaļ, taču tie turējās stingri. Izskatījās gluži normāli. Taču tā arī jābūt. Zebeka rokaspuiši ir īsti profesionāli. Augstākās klases slep- kavnieki. Droši vien cietumā apguvuši kurpnieka amatu.

Atliek tikai secināt - nevar precīzi zināt, kā viņiem izdevies atrast Deniju. Iespēju ir pārāk daudz. Patiesība ir tāda, ka nav vairs, kur paslēpties, divdesmit pirmajā gadsimtā vairs ne. Balss pasta un numuru noteicēja, reģistrācijas karšu un raidītāju, hakeru un uzlabotā deviņi, viens, viens numura ielenkumā tiesības pazust jau ir palikušas pagātnē.

Turēdams kurpes rokā, viņš vienās zeķēs aizgāja līdz prāmja klāja margām un pa vienai iemeta tās zaļajā ūdenī, kas viļņoja gar kuģa korpusu. No šā brīža, viņš teica sev, es staigāšu sandalēs.

Skolnieces viņam aiz muguras sajūsmā spiedza.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Uskudara izrādījās gleznaina priekšpilsēta. Tā atradās nomaļus no trokšņainajiem rajoniem. Nokāpis no prāmja, Denijs klīda pa ēnainu bulvāri gar Bosfora jūras šauruma krastu. Nezinādams, ko darīt un kurp doties, viņš pirmajā apavu veikalā, kas pagadījās ceļā, nopirka teniskurpes. Drīz pēc tam viņš stāvēja pie frizētavas skatloga, vērodams kādas jaunas turku futbola zvaigznes fotogrāfiju ar autogrāfu. Puiša mati bija noskūti tik īsi, ka izskatījās - viņam uz galvas krīt ēna.

Iegājis frizētavā, Denijs izteiksmīgi norādīja uz fotogrāfiju, pēc tam uz sevi. Frizieris ar lielāko prieku bija gatavs pakalpot un ar elektriskā skuvekļa palīdzību paveica šo darbu kādās trijās minūtēs. Kamēr friziera palīgs uzslaucīja no grīdas gaišraibās matu cirtas, Denijs raudzījās uz sevi spogulī - reizē pārbijies un apmierināts.

Viņš nepavisam vairs neizskatījās pēc sevis.

Izgājis no frizētavas, viņš atgriezās ostā un nopirka biļeti uz Besiktasu, kas atradās pretī Uskudarai otrā Bosfora krastā. Brauciens bija iespaidīgs - prāmis slīdēja pa viļņiem pretī Versaļai līdzīgai piekrastes pilij, ko apņēma lepnu dzīvojamo namu un biroju ēku džungļi. Denijs labprāt būtu uzzinājis pils nosaukumu, taču nebija neviena, kam pajautāt, turklāt…

Izkāpis krastā, viņš devās meklēt ceļojumu aģentūru un drīz arī atrada - tikai tur neviens nesaprata angliski. Tad jaunais vīrietis pacēla gaisā pirkstu, un Denijs saprata, ka viņam ir jāuzgaida. Un tiešām drīz parādījās daudz vecāks vīrs. Vērodams De- niju caur acenēm metāla ietvaros, vecais turks apjautājās:

"Un jūs vēlaties doties uz…"

"Uzeljurtu," Denijs atbildēja.

Vīrietis samirkšķināja acis un pārvilka roku pār metāliski sirmajiem matiem. Tad pieliecās tuvāk, it kā lai labāk sadzirdētu.

"Atvainojiet?"

"Man teica, ka tā esot netālu no Dijarbakiras," Denijs paskaidroja.

Saraucis pieri, vīrs kādu brīdi pūlējās "atšifrēt" Denija izrunu, līdz beidzot saprata. "Dījārbakīra!" viņš iesaucās. "Cik interesanta vieta ceļojumam!"

"Vai tiešām?"

"Protams! No lidostas līdz pilsētai - viens nažu kautiņš nodrošināts. Pilsētā - kas to lai zina?"

Gaidot Stambulas lidostā reisu, Denijs labprāt būtu izvēlējies nesmēķētāju restorānu. Taču jau no pirmā skatiena viņš pamanīja, ka būtu tur vienīgais apmeklētājs. Rēgoties visiem acīs kā baltais zvirbulis viņš nepavisam nedrīkstēja. Daudz ieteicamāk bija paslēpties otra restorāna dūmu aizmiglotajā gaisotnē, kur smēķēšana bija ne tikai atļauta, bet pat labvēlīgi veicināta.

Atradis brīvu nodalījumu, viņš apsēdās ar muguru pret sienu un skatu pret ieeju. Šādā apģērbā un bez matiem viņu viegli varētu noturēt par turku, un, lai pastiprinātu šo iespaidu, viņš izklāja sev priekšā uz galdiņa Stambulas dienas laikrakstu "Cumhuriet".

Atšķirībā no pārējiem apmeklētājiem laiks viņam vilkās gausi. Tase zupas. Tase kafijas. Glāze ābolu tējas. Tad skaļrunī atskanēja sievietes balss, kas vēstīja, ka reiss uz Dijarbakiru aizkavēsies līdz deviņiem četrdesmit piecām.

Kad reisu beidzot izziņoja, ārā valdīja piķa melna tumsa. Viņš nogaidīja vēl desmit minūtes, cerēdams izvairīties no drūzmas, tad steidzās uz iekāpšanas talonā norādīto izeju.

Viņš gandrīz vai gatavojās tam, ka Gaetano un Uzacainis viņu gaidīs, taču vajātāji nekur nebija redzami. Tas bija zināms atvieglojums, taču nedrīkstēja aizmirst, ka viņiem visu laiku izdodas Deniju atrast un viņš var tikai minēt, kā viņi to spēj. Viņš droši nezināja, vai viņa kurpē bija ievietots raidītājs. Vai arī kāds noklausījās automātiskos atbildētājus. Vai pētīja viesnīcu reģistrācijas veidlapas. Viņš teica sev - ja vien netic pārdabiskām parādībām, patiesajam iemeslam ir jābūt kādam šo faktoru apvienojumam.

Vai Zebeka rīkļurāvēji zina, ka viņš bija aizgājis uz "AFP" meklēt Remiju Barzanu? Vai zina, ka viņš ir ceļā uz Uzeljurtu? Varbūt. Iespējams. Lai to uzminētu, lielu gudrību nevajag.

Visapkārt skanošās sarunas turku valodā lika Denijam justies vientuļam. Viņš gausi virzījās uz priekšu rindā, domādams - pat ja viņa rīcība ir paredzama, ko citu viņš var darīt? Viņam bija tāda nojauta, ka vēl viss nav zaudēts, ka Zebekam vēl ir kas slēpjams - jo uzbrukumi lieciniekiem turpinājās. Denijam bija jānoskaidro, kas ir šis "kaut kas", un, cik viņam bija zināms, to var paveikt tikai divējādi - viena iespēja - meklēt Barzanu, otra - meklēt Rolvāgu. Tāpēc, lai gan viņa rīcība ir iepriekšparedzama, citādi rīkoties viņš nevar.

Pa ceļam uz izeju bija parastās drošības pārbaudes. Viņš izgāja caur metāla detektoru, domādams, ka otrā pusē viņu pārmeklēs, taču izrādījās, ka drūmie sargi pārmeklē sievietes un sevišķi tās, kuras ir tērpušās tautiskajos apģērbos.

Pie pašas izejas uz lidmašīnu katram pasažierim bija jānoiet gar bagāžas ratiņiem un jāparāda savas ceļasomas. Kārtībnieki izdarīja uz tām attiecīgas atzīmes ar kritu. Tā radās neveikla situācija, kad Denijs ar žestiem pūlējās parādīt, ka viņam nav ceļasomu, bet sargs zvēroja dusmās, domādams, ka Denijs tīši viņu aizkavē. Beidzot kāda sieviete ar šalli ap galvu iesmējās:

"Viņš nesaprot, ko jūs sakāt. Viņš domā, ka jūs viņu apsmejat." Klusi smiedamās, viņa pievērsās sargam un kaut ko pateica turciski.

Nikni saviebies, sargs pamāja Denijam, liekot iet tālāk.

Lidmašīna bija pārpildīta - visas sēdvietas aizņemtas. Pirmās klases nebija. Arī biznesa klases ne. Tikai vienkāršie ļaudis. Denijs atrada vietu pie loga blakus melnīgsnējam vīram ar zelta zobiem. Vīrs uzsmaidīja Denijam un piedāvāja sauju pistāciju riekstu. Šī bija otrā reize, kad kāds turks izrādīja Denijam labvēlību - pirmā bija, kad Hasans nebaidījās saņemt sitienu, lai tikai pasargātu savu viesi, - un Denijs sajuta sirsnību pret apkārtējiem ļaudīm.

Kad pēc pacelšanās gaisā bija pagājusi pusstunda, tika pasniegtas vakariņas. Uz trauciņa bija apzīmējums - sarkans cūkas siluets aplītī, kas pārsvītrots ar slīpu svītru.

Būdams veģetārietis, Denijs labprāt izvēlētos vakariņas bez gaļas, taču viņš atradās Turcijā, kur veģetārieši ir liels retums. Atplēsis mazo plastmasas maisiņu, kur slēpās ledusauksti galda piederumi, viņš pacietīgi atdalīja dārzeņus un rīsus no gaļas, atstādams pašā šķīvja malā nelielo kaudzīti vistas gaļas jogurta mērcē.

Ēzdams rīsus ar dārzeņiem, viņš pārdomāja to, ko bija uzzinājis no Mamadjū e-pasta vēstules, bet nekas daudz tas nebija. Viņš nedcēja pieņēmumam, ka Džeisona Peitela slepkavība bija "geju padarīšana". Ne mirkli. Taču doma par rūpniecisko spiegošanu bija interesanta. Varbūt tiešām tāds arī ir izskaidrojums tam visam.

Zebeks krietni nopūlējās, lai atrastu Terio datoru - lai varētu iznīcināt tajā noglabātos datus. Vienīgais iemesls šādai rīcībai būtu - kāda viņam bīstama informācija šajās datnēs. Un varbūt tā ari bija. Varbūt Terio datnēs atradās shēmas un plāni, un Zebeka sarakste ar aģentiem vai kādas citas firmas zinātniekiem.

Terio nenodarbojās ar eksaktajām zinātnēm, taču viņš nenoliedzami bija ieinteresējies par kādu ļoti ezotērisku tehnoloģiju. Par to liecināja grāmatas viņa plauktos. Nevis reliģijai veltītās - reliģija bija viņa specialitāte. Citas grāmatas - par "proteīna datoriem" un tamlīdzīgiem brīnumiem.

Denijam nebija ne jausmas, kas ir proteīna dators - šis termins šķita bezjēdzīgs, gluži kā karsts aukstums. Iedomājoties ko tādu, viņš varēja iztēloties tikai steika gabalu, kurā iedurts mazs irbulī- tis ar karodziņu, uz kura rakstīts - aprīkots ar procesoru. Tomēr tas laikam bija saistīts ar kādām ļoti augstām tehnoloģijām, jo Terio sazvanījās ar Peitelu, bet Peitels bija galvenais tehniskais speciālists firmā "Very Small Systems". Tātad…

Denijs paraudzījās ārā pa logu uz sārtajām debesīm. Tātad kas? - viņš nodomāja. Tas ir saistīts ar tehnoloģijām. Bet kas tad nav? Viņš sēž uz plastmasas krēsla trīsdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā, ēzdams ģenētiski modificētus rīsus, kurus mikroviļņu krāsnī uzsildījusi pavadone, kas, iespējams, ir klonēta. Viss ir saistīts ar tehnoloģijām.

Vienīgais, kas tiešām ir droši zināms, - Zebeks nogalina cilvēkus. Inzaghi tika nonāvēts tāpēc, ka bija redzējis datorā noglabātās datnes. To Denijs varēja apliecināt. Šķita saprātīgi pieņemt ari, ka Terio tika noslepkavots tieši šo datņu dēļ, jo tajās bija paslēpts kaut kas, ko Terio zināja, bet Zebekam tas bija bīstami. Džeisons

Peitels kļuva par tās pašas vajāšanas upuri. Šim zinātniekam nekas nekaitēja līdz brīdim, kad Denijs paziņoja Zebekam par Terio tālruņa zvaniem. Tad viņš uzreiz nokļuva viņpasaulē.

Arī paša Denija stāvoklis bija tikpat bezcerīgs kā šiem bojāgājušajiem. Datnes bija bijušas pie viņa, tātad viņš tās varēja izlasīt - tas varētu būt gana svarīgs iemesls, lai viņu novāktu. Liela nozīme ir arī atriebībai - Denijs bija piemānījis Zebeku, nokopējot datnes, lai tās atdotu Inzaghi, šādi sagādājot miljardierim vēl vienu iemeslu vēlēties viņa nāvi.

Tātad tas viss bija saistīts ar informāciju un tehnoloģiju - bet ar kuru informāciju un kādu tehnoloģiju? jūs pat nevarat iedomāties, ko viņš ir uzsācis, šis Zebeks! Denijs sarūgtināts atslīga sēdeklī. Tur jau tā nelaime - Inzaghi taisnība. Viņš tiešām nevar iedomāties, ko Zebeks ir uzsācis, jo…

Lidmašīna kā akmens krita lejup. Vakariņu trauki viņam priekšā uz galdiņa salēcās, tad nokrita atpakaļ, gaisakuģim nodrebot un izlīdzinot gaitu. Gaisa bedre, nodomāja Denijs, kad čerkstošajā skaļrunī atskanēja pilota balss - vispirms turku, pēc tam angļu valodā. Denijs nesaprata ne vārda no abās valodās teiktā, taču, tā kā neviens nenolieca galvu uz ceļiem un nesāka kliegt, tad laikam nekas briesmīgs nebija noticis. Iedegās drošības jostu brīdinājuma signāls, un lidmašīna atkal salēcās, tad drebēdama ienira biezos mākoņos, atgādinot Denijam braucienu ar tēva "Volvo" pa Menas štata grambainajiem ceļiem. Otrā celiņa pusē kādas sievietes paplāte grabēdama nokrita uz grīdas, bet Denija blakussēdētājs nervozi pasmaidīja un savilka uzacis.

Pašam par lielu izbrīnu, Deniju tas viss it nemaz neuztrauca, lai gan parasti viņš gaisā jutās nedroši. Savādā kārtā viņš zināja - lai kādās gaisa strāvās lidmašīna nokļūtu, lai kādas vēja brāzmas tai uzkluptu, tā paliks drošībā. Tā kā Zebeks visu laiku centās Deniju nogalināt, viņš joprojām jutās tāpat kā neprātīgajā braucienā ar taksometru uz Stambulu. Viņu neapdraudēja ikdienas negadījumi, kas bija bīstami citiem. Pārējo liktenis vēl nebija izlemts, bet viņa spriedums - jau parakstīts.

Dijarbakiras lidosta nebija gluži "armijas nometne", tomēr stipri līdzīga tādai. Visur bija redzami karavīri, tie staigāja pa diviem, ar šaušanai sagatavotiem automātiem rokās. Turklāt - kas bija vēl biedējošāk - viņi neizskatījās garlaicības mākti kā patruļnieki, veicot ikdienas apgaitu. Šie kareivji šķita ļoti modri, un viņu piesardzīgais nemiers ieviesa jūtamu spriedzi parasti tik garlaicīgajā ierašanās procedūrā.

Bagāžas saņemšanas telpā bija atļauts ieiet tikai pasažieriem, tāpēc daudzi no tiem nepacietīgi lūkojās caur automātisko durvju stiklu un satraukti māja ar roku ārā stāvošajiem. Aiz ieraduma Denijs brīdi pastāvēja, gaidīdams, kad viņa somas parādīsies uz slīdošās lentes, bet tad attapās, ka viņam tādu nemaz nav. Tāpēc viņš pirmais izgāja pa durvīm, spraukdamies cauri sagaidītāju pūlim. Piegājis pie "Turkish Air" letes, viņš apjautājās darbiniekam, vai tas runā angliski.

"Protams."

"Man jādek uz Uzeljurtu," Denijs teica. "Vai ir…"

Vīrietis sarauca pieri.

"Kas ir Uzeljurta?"

Denijs uzrakstīja šo nosaukumu uz papīra lapiņas un pasniedza to darbiniekam.

"Tā ir pilsēta," viņš paskaidroja. "Vai drīzāk - pilsētiņa. Mazpilsēta."

Darbinieks joprojām nezināja. Pacēlis galvu, viņš ar skatienu pieaicināja formas tērpā ģērbušos jaunu sievieti, kas pienāca, kautrīgi smaidīdama. Uzmetusi skatienu papīra lapiņai, viņa vērtējoši palūkojās uz Deniju un teica:

"Tā ir netālu no Sivasas. Jūs varat aizbraukt ar dolmus uz autostaciju, bet no turienes - ar autobusu. Vai arī…" Viņa nopētīja Deniju, it kā gudrodama, vai viņš to var atļauties. "Varat braukt ar taksometru."

"Kas ir dolmus?"

"Tas ir tāds kā busiņš - mikroautobuss. Tie no lidostas brauc uz visām pusēm. Viens brauc uz otogar - tā ir autostacija. Šeit, Dijarbakirā, autostacija atrodas pilsētas pretējā malā." Viņa mirkli vilcinājās. "Kad nokļūsiet tur, autobuss varbūt būs jāgaida vairākas stundas."

"Cik maksātu taksometrs?"

Viņa bridi apdomāja šo jautājumu, tad nenoteikti pašūpoja galvu.

"Uz Uzeljurtu? Varbūt kādus piecdesmit, sešdesmit dolārus."

Tas šķita kārdinoši. Taču viņš nezināja, cik ilgam laikam vēl pietiks naudas, tāpēc… nē. Viņš izmēģinās veiksmi otogar.

"Es domāju… ar autobusu," viņš izlēma.

Darbiniece uzrakstīja uz papīra lapiņas vārdus "Diyarbakir Otogar".

"Parādiet to kādam no busiņu šoferiem," viņa teica. "Viņš parūpēsies, lai jūs veiksmīgi nokļūtu vajadzīgajā vietā."

Izgājis no spoži apgaismotās lidostas ēkas, viņš ieraudzīja milzumdaudz pienākošu un izbraucošu autobusu un mikroautobusu. Nakts bija silta. Viņš parādīja papīra lapiņu kādam vīram ar kuplām ūsām, un tas viņu aizsūtīja uz baltu busiņu, kurā jau sēdēja vairāki ceļotāji. Viņš apsēdās vidējā sēdeklī un, kad kāds vīrs viņu uzrunāja, atvainodamies paraustīja plecus un atbildēja:

"Amerikānis."

Pārsteidzošā kārtā, to dzirdot, visi viņam uzsmaidīja.

Viņa blakussēdētāji, kas bija tikko atgriezušies no ceļojuma, dedzīgi sarunājās. Viņu aizrautība Denijam šķita apbrīnojama - viņi tik ļoti atšķīrās no bieži lidojošajiem pasažieriem, ko viņš parasti redzēja lidostas autobusā, murminot kaut ko mobilajos tālruņos - nomāktiem, garlaikotiem un pārgurušiem. Šeit visi bija tik draudzīgi - lai gan varbūt tas ir tāpēc, ka viņš nesaprot viņu valodu. Šie ļaudis izturējās pret viņu ar tādu laipnību, kas parasti tiek taupīta bērniem. Tomēr viņu smaidi un uzmundrinošie skatieni uzlaboja viņa omu. Un vēl kas labs - nemanīja ne Gaetano, ne Būdīgos.

Piecas minūtes pēc izbraukšanas no lidostas dolmus tika apturēts armijas kontrolpunktā. Kareivji, kas pienāca pie tā, bija ļoti nopietna izskata padsmitnieki, bruņojušies ar Kalašņikova vai varbūt "Uzi" automātiem. Šādus ieročus Denijs labi nepazina, toties zināja, ka jāpievērš uzmanība cilvēkiem, kuriem tādi ir rokās. Pavēlējuši visiem izkāpt, kareivji ceļa malā sāka pārbaudīt dokumentus un aptaustīt bagāžu. Denija pase, vēl mitra pēc peldes cisternā, izraisīja nīgrus iebildumus un jautājumus, ko viņš nesaprata.

"Veļas mašīna," viņš paskaidroja, rādot ar rokām zīmes, kas gan, jāatzīst, nemaz neatgādināja veļas mašīnas darbību. Sargi dusmīgi noraudzījās uz viņu.

Beidzot viens no viņiem pasmaidīja.

"Maytag," viņš teica un paskaidroja nelaimes cēloni savam biedram, kurš uzmeta Denijam līdzjūtīgu skatienu. Ar draudzīgu sveicienu atdevuši Denijam pasi, kareivji pamāja ar šaujamajiem uz dohnus pusi, liekot visiem atkal kāpt iekšā.

Pēc divdesmit minūtēm viņi bija nokļuvuši Dijarbakiras nomalē, braucot pa tādu kā apvedceļu, kas meta līkumu apkārt pilsētas vecajai daļai.

Denijs nezināja, ko īsti viņš bija gaidījis, taču Dijarbakira viņu pārsteidza. Tā bija liela un moderna pilsēta ar plašiem dzīvojamo namu rajoniem, kur logos aiz aizkariem mirdzēja "Trešās pasaules gaisma", kā Denijs bija paspējis to nodēvēt - dienasgaismas lampu un CNN ziņu apvienojums vēlas nakts tumsā. Kāpēc gan viņš tā brīnījās par Dijarbakiras mūsdienīgumu? Vai bija iedomājies, ka ārpus Stambulas visi mitinās jurtās?

Ne gluži. Patiesību sakot, viņš nebija iedomājies neko. Par to jau ir runa. Vēl nesen viņam Turcija šķita tikpat vienaldzīga kā Bulgārija vai Kirgīzija. Bet tagad viņš jau ir šeit, kopā ar draudzīgajiem svešiniekiem - ne vien Turcijā, bet ari ceļā uz tik attālu pilsēteli, kas pat pašiem turkiem jāmeklē kartē.

Autoostā viņi ieradās īsi pēc pusnakts. Iegājis tajā, Denijs ieraudzīja pārsteidzoši daudz biļešu pārdošanas lodziņu, un katrs no dem laikam apkalpoja citu autobusu maršrutu. Taču tas nebija svarīgi - tie visi kā viens bija slēgti.

Denijam ienāca prātā, ka jāiet ārā meklēt kādu viesnīcu vai likt taksometra šoferim aizvest viņu turp. Taču ārpusē pie stacijas taksometru nebija - vismaz nekā tāda, kas viņam atgādinātu taksometru, - tāpēc šī iecere bija jāaizmirst. Neprātīga šķita arī doma vienos naktī klīst pa Dijarbakira, meklējot naktsmājas. Smagi nopūdēs, viņš iegāja atpakaļ stacijā un, ieraudzījis plastmasas solu, apgūlās uz tā, "mūsdienu Turcijas dibinātāja" Kemala Ataturka fotogrāfijas modrā skatiena uzraudzībā. Drīz viņš jau bija cieši aizmidzis.

Rītausmā viņu pamodināja policijas steks, kas viegli bakstīja viņam sānos. Miegaini mirkšķinādams acis, viņš ieraudzīja blakus stāvam dusmīgu policistu, kas teica kaut ko, kas izklausījās kā "UyanmakV

"Atvainojiet…"

Kārtībnieks apjucis un nokaunejies atkapas.

"Amerik:?"

Denijs piecēlās sēdus, izberzēja acis, tad pieslējās kājās.

"Jā. Es atvainojos…"

"Ir labi," policists atbildēja un, aši palocījis galvu, apcirtās uz papēža.

Denijs paraudzījās apkārt un redzēja, ka autoostā jau sākusies rosība. Pa augstajiem netīrajiem logiem plūda spoža gaisma, un telpu pildīja pasažieri ar milzīgiem plastmasas koferiem un uzblīdušiem saiņiem rokās. Viņš nopirka tasi kafijas no tirgotāja ratiņiem un sāka domāt, kā nokļūt no punkta A punktā B.

Puse biļešu lodziņu jau šķita atvērti, un viņš piegāja pie katra no tiem, atkārtodams: "Uzeljurta?", it kā piedāvātu pirkt kādu nieciņu. Taču viņš laikam nepareizi izrunāja šo nosaukumu, jo atbildes vietā visi tikai raustīja plecus. Beidzot viņš uzrakstīja nosaukumu uz papīra lapiņas un parādīja to kādam vecam vīram noskrandušā zilā formas tērpā. Večuks kādu bridi to apdomāja, tad pie sevis pamāja ar galvu. Tad saņēma Deniju aiz elkoņa un aizveda pie lodziņa pašā stacijas telpas galā. Vecais vīrs nedaudz apspriedās ar miegaino biļešu kasieri, tad kasieris apstiprinoši pamāja. Norādot uz savu rokaspulksteni, viņš ar rādītāja pirkstu apvilka apli, tad paraudzījās Denijam acīs un ar diviem pirkstiem parādīja burta V zīmi. Divas stundas. Amerikānis pamāja ar galvu un nopirka biļeti.

Ilgās gaidīšanas laikā Denijs iegādājās picu turku gaumē ar dārzeņiem un sieru, tad noskaloja to ar litru minerālūdens. Pēc tam grozījās turpat ārpusē, domādams par Keiliju.

Lai gan viņš bija draudzeni brīdinājis nerunāt ar viņu, nekas neliedza viņam tai piezvanīt. Ja ne vairāk, tad viņš vismaz dzirdēs Keilijas balsi - un viņa sajutīs tā klātbūtni - bet, ja draudzene tomēr runās ar viņu, viņš atkārtos brīdinājumu tā, ka viņai būs tas jāuztver nopietni. Tāpēc nevar apgalvot, ka viņš zvana bez iemesla. Vismaz tā Denijs bija izdomājis.

Attiecībā uz iespējamību, ka Zebeks noklausās Keilijas ienākošos tālruņa zvanus, Denijs tagad, rūpīgāk to pārdomājis, secināja, ka viņa atrašanās vieta Romā vai Stambulā netika noteikta šādi. Pat, ja viņi ir pieslēgušies Keilijas tālrunim, viņi nevar pateikt, no kurienes viņš zvana - ja vien viņš pats nepaziņo, kur atrodas, vai nerunā daudz ilgāk, nekā viņš tagad bija nolēmis. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka numura noteicējs nespēs atrast Turcijas tālruņa automātu. Vienīgā iespēja, kā vēl var noteikt zvana izcelsmi, ir pašas tālruņu firmas reģistri, taču to apkopošanai ir vajadzīgs laiks un tie vēl vismaz četrdesmit astoņas stundas nebūs pieejami nevienam, ari pašai tālruņu firmai.

Stacijas avīžu un tabakas kioskā viņš nopirka tālruņu karti par simts naudas vienībām un devās meklēt maksas tālruni. To viņš atrada otrā ielas pusē, neliela parka malā. Ievietojis karti aparātā, viņš nopriecājās, redzēdams, ka tā darbojas tāpat kā Štatos. Tad sastādīja numuru un, sirdij drudžaini sitoties, gaidīja, kad Amerikā atskanēs zvans.

Vienu reizi. Divas reizes. Trīs reizes. Tad atskanēja automātiskā atbildētāja ziņojums. Tikai tas nebija tas ziņojums, kuru viņš bija pieradis dzirdēt, - tas vairs nebija viņa paša ierakstītais ziņojums, kas sākās: "Sveiki, jūs esat piezvanījuši Keilijai un De- nam…" Tas bija jauns ziņojums - šoreiz Keilijas balsī - un skanēja šādi: "Sveiki! Šeit Keilija. Atstājiet ziņu, un es jums piezvanīšu."

Ak,Jēziņ! viņš nodomāja. Esmu izsvītrots.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Ainava ārpus Dijarbakiras bija nemainīgi gaišdzeltena - kviešu lauku, celtniecības smilšu un Keilijas matu krāsā. Vienīgie citu krāsu akcenti bija militāri taisnās rindās sastādītas papeles, kas aizsargāja laukus no vēja, un reti vīna dārzi. Atšķirībā no Amerikas vīnogulājiem, kas turas pie režģiem, šeit tie brīvi pletās pa zemi.

Anatolija. Stepes. Paugurains klajums, dzeltenīgas debesis.

Ik pēc piecpadsmit vai divdesmit minūtēm autobuss, apmetot līkumu ap pakalnu, iebrauca kādā ciematā vai mazpilsētiņā. De- nijam šķita, ka šo miestu pieaugušie iedzīvotāji ir gandrīz vienīgi vīrieši. Sievietes nebija redzamas vai ari parādījās tikai retumis. Un tās, kuras izdevās redzēt, atgādināja mūķenes. Viņu apģērbs bija viscaur melns vai balts un sedza viņas no galvas līdz kājām.

Sākumā šķita, ka visas pilsētiņas vēl tiek būvētas, jo visur bija redzamas akmeņu kaudzes un ceļamkrāni slējās pret debesīm. Ēkas bija smagnējas un kastveidīgas, uz to jumtiem dižojās dubulti saules paneļi un ūdens sildītāji. Taču pamazām, ceļam vedot arvien dziļāk laukos, pilsētiņas kļuva mazākas un pavīdēja retāk. Skatienam pavērās īsta lauku ainava, un viņš pamanīja ganus, kas uzraudzīja aitu ganāmpulkus. Zemnieki ara zemi ar veclaicīgiem arkliem, uzticot smago darbu lopiņiem, nevis motoriem.

Tad apkārtnes izskats atkal mainījās. Pēkšņi autobuss ripoja garām neiedomājami savādiem konusveida klinšu veidojumiem. Tie bija tādā pašā medus dzeltenā krāsā kā zeme un atgādināja Denijam uz kuģa klāja satupušus jūras vēzīšus. Šis akmens acīmredzot bija mīksts, jo tajā bija iegrebtas veselas mājas. Raugoties no autobusa, logi un durvis izskatījās gluži kā "īsti" - izgrebti klintī deviņdesmit grādu leņķī. Uzmanīgi ieskatījies, viņš redzēja, ka dažas no šīm alām rotāja pie klintīm piestiprināti satelītu antenu šķīvji, bet pie durvīm bija novietoti automobili. Elektrības vadi stiepās gaisā kā ar tinti novilktas svītras.

Šī bija visdīvainākā vieta, kur Denijs jebkad bija bijis, ko redzējis vai iztēlojies. Viss bija svešs un ne tikai svešs - pavisam citāds. Jūdzēm un minūtēm aizritot, iespējamība tik nomaļā vietā noskaidrot to, kas viņam bija dk svarīgs, šķita visai niecīga. Pirmkārt, šeit gandrīz neviens nesaprot angliski, bet viņa turku valodas zināšanas aprobežojās ar četriem vārdiem - evet, yok, tuvalet un merhaba. Denijs priecājās, ka bija tos iemācījies, taču prasme pateikt jā, nē, tualete un labdien diez vai palīdzēs atrisināt jautājumus, kas bija viņu šurp atveduši.

Bez šiem dažiem zināmajiem vārdiem bija vēl kāds, ko viņš visu ritu modri gaidīja atskanam - Uzeljurta. Katrā pieturā viņš ilgojās to dzirdēt, taču tik drīz tas nenotika.

Ainava atkal mainījās. Daudzas jūdzes ceļš stiepās gar stāvu aizas krastu, kuras dziļumā plūda plats strauts, kas sensenos laikos veldzējis dinozaurus. Ceļš nogriezās uz dienvidiem, un pakalni kļuva lēzenāki. Zeme no bāldzeltenas kļuva zeltaina, bet tad tā šķita uzliesmojam, jo autobuss traucās garām ziedošu magoņu laukiem, kur gaiss no karstuma ņirbēja. Tālāk, zema paugura virsotnē, saulē gozējās Vidusjūras sdla villa. Tad autobuss iegriezās kārtējā ceļa līkumā, un lepnais nams pazuda skatienam tāpat kā magones.

Denijs iedomājās, kas gan dzīvo šādā mājā tik nomaļā vietā - taču ilgi gudrot nevajadzēja. Pēc dažām jūdzēm šoferis izslēdza autobusa motoru, iebraucis stāvlaukumā pavisam mazas pilsētiņas pievārtē. Uzraksts uz sarūsējušas plāksnes vēstīja: UZELJURTA. Bija mazliet pāri pusdienlaikam.

Izkāpis no dolmus, Denijs ieraudzīja kādu pusduci autobusu stāvam zem rievota skārda nojumes un cilvēku bariņus, kas vai nu garlaikojās, vai rosīgi gatavojās kāpt autobusā. Strādnieki garās biksēs un cieši pieguļošām cepurītēm galvā slaistījās, atspiedušies pret klinkera bloku sienu, smēķēdami cigaretes un vērodami amerikāni. Tad autobuss, kas bija viņu atvedis, atkal izkustējās un sāka ripot projām tieši pretī saulei. Denijs neviļus ieelpoja dīzeļmotora izplūdes gāzes, pavadīdams dolmus ar skatienu un apspiezdams vēlmi skriet tam pakaļ.

Pilsētiņu veidoja viena vienīga bruģēta iela, no kuras atzarojās kāds ducis šķērsielu. Abās ielas pusēs atradās mazi veikaliņi, kuros pārdeva visu - no pārtikas precēm līdz zemnieku darbarīkiem. Bija benzīntanks ar vienu sūkni, saimniecības preču veikals, kas oda pēc eļļas, un metināšanas darbnīca, kur skanēja šņākoņa, graboņa un rīboņa. Vienīgais restorāns, ko viņš atrada, šķita slēgts, taču atvērta bija visā šajā ainavā neiederīgi jauka konditoreja. Denijs iegriezās tur iedzert glāzi ābolu tējas, pēc tam pasūtīja vēl vienu, ko uzdzert baklavas*1 šķēlei.

Izgājis no konditorejas, Denijs ieraudzīja izkārtni ar uzrakstu OTELI HITTITE un devās augšup pakalnā uz trīsstāvu ēkas pusi. Pusceļā viņš apstājās pie neliela veikaliņa, kura durvju abās pusēs stāvēja vaļēji audekla maisi, līdz malām pilni ar pistāciju riekstiem, datelēm un citiem augļiem. Veikala plauktos bija sakrautas pepsikolas, alus un ūdens pudeles, graudaugu produkti un mazgāšanas līdzekļi. Blakus letei grozāmā stiepļu statīvā bija videokasetes. Denijs aplūkoja piedāvājumu - tās izrādījās galvenokārt amerikāņu filmas, iesaiņotas kastītēs ar uzrakstiem turku valodā. Viņš pazina filmas "Zobenzivs", "Lubene" un "The matrix".

Viņš nopirka zobu suku un pudeli minerālūdens, divas pudeles "Efes Pilsen" un kaltētas aprikozes papīra turziņā. Veikalnieks smaidīja, izdodot sīknaudu no desmit miljonu liru banknotes.

"Kanādietis?"

Denijs papurināja galvu.

"Amerikānis."

Veikalnieka smaids kļuva vēl platāks.

"Mans dēls! Viņš bija Kolumbijas universitāte. Tagad viņš ir "Morgan-Stanley"\" Viņš norādīja uz Kolumbijas uzlīmi uz kases aparāta, pēc tam uz kalnu grēdu attēlu. "Vienu dienu - viņš ir alas. Tad - Ivy Lick83 . Tad… nezinu!" Viņš skaļi no sirds iesmējās.

Arī Denijs iesmējās.

'Tad jau viņš ir gudrs. Kolumbijā nav viegli."

Veikalnieks smaidīdams māja ar galvu, taču Denijs saprata, ka šā vīra angļu valodas vārdu krājums nav daudz bagātāks par viņa turku valodas zināšanām.

"Labi," viņš teica. "Uz redzi vēlāk!"

"Jā, jā!" veikalnieks atbildēja. "Vēlāk!"

"Oteli Hittite" nebija nevienas zvaigznītes, un tas nozīmēja, ka piedāvājums nebūs nekāds lepnais. "Vestibils" bija tikai neliela telpa ar augstiem griestiem, kur reģistrācijas letes vietā bija parasts rakstāmgalds. Vecais vīrs, kas pie tā sēdēja, neprata angļu valodu, bet cenrādis pie sienas vēstīja, ka vienvietīgs numurs maksā sešus miljonus liru - apmēram piecus dolārus - diennaktī.

Denijs pasniedza savu pasi vecajam vīram, kurš nosmējās par tās bēdīgo izskatu un atdeva to atpakaļ kopā ar viesnīcas reģistrācijas kartīti. Viņš piedāvāja pildspalvu un smaidīdams gaidīja, kamēr Denijs aizpildīja kartīti. Kad tas bija paveikts, vecais vīrs uzmeta kartītei skatienu un novietoja to plauktā kopā ar pusduci citu. Tad piecēlās no galda un, mājot ar roku, aicināja Deniju sekot viņam. Denijs tā arī darīja - tikai pirms tam paķēra reģistrācijas kartīd un iegrūda kabatā.

Viņi devās pa tumšu gaiteni, tad izgāja pagalmā, kur lielu saulessargu paēnā stāvēja plastmasas galdiņi. Krāšņi ziedošas puķes auga gar betona mūriem, kuru augšmalu "rotāja" stikla šķembas. Paraustījis Deniju aiz piedurknes, vecais vīrs pielika plaukstu sev zem zoda un rādīja ar roku, it kā kaut ko liktu mutē.

Denijs pasmaidīja.

"Sapratu. Varbūt mazliet vēlāk."

Cienīgi pamājis ar galvu, apkalpotājs pasniedza viņam atslēgu ar numuru septiņi un norādīja uz kāpnēm.

Istabā atradās liela vienkārša gulta ar plānu matraci, metāla galds ar dažāda veida krēsliem un sagrabējis koka tualetes galdiņš. Uz dīžu grīdas zem logu rindas ar skatu uz ielu bija izklāts nodilis paklājs. Logiem žalūziju vietā bija smagi slēģi, kas bija nokrāsoti zili. Pie griestiem bija vienīgais gaismeklis - dienasgaismas spuldze plisētā abažūrā. Tas arī viss, ja nemin pie gultas novietotu "Raid" baloniņu. Ieraudzījis šo kukaiņu indi, Denijs samulsa, bet tikai uz īsu brīdi. Lai gan istabele bija visai trūcīga, tā bija nevainojami tīra, gultas sniegbaltie palagi šķita spodri un bezgala vilinoši. Denijs pārvarēja kārdinājumu, uzrakstīja autobusa biļetes otrā pusē Barzana vārdu un atkal devās lejup pa kāpnēm.

Vecīgais vīrs paraudzījās uz uzrakstīto vārdu, bridi padomāja un papurināja galvu. Tad pacēla skatienu un, sirsnīgi smaidīdams, atdeva Denijam papīra gabaliņu.

Izgājis no viesnīcas, Denijs nokļuva tieši pašā pēcpusdienas svelmē, miedzot acis saules gaismā. Gaišdzeltenā akmens ainava bez kokiem. Izbalējušās debesis un karstuma viļņi. No tā visa aizraujas elpa. Nenosakāma vecuma sieviete, no galvas līdz kājām ietinusies baltās drānās, klusēdama sveica viņu ar zeltzobainu smaidu. Otrā ielas pusē apmēram desmit gadu vecs zēns gāja kalnup, smagi stiepdams pār plecu pārmestu beigtu jēru ar baltām, izvalbītām acīm. Tas viss bija tik mulsinoši - it kā viņš būtu iemaldījies kādās teātra dekorācijās.

Pusceļā lejup no pakalna Denijs sāka taujāt pēc Remija Barza- na, rādīdams mazo papīra gabaliņu katram veikalniekam. Vispirms viņš iegriezās pārtikas veikalā, tad alus un araka tirgotavā, pēc tam devās pāri ielai uz putekļainu paklāju veikalu. Iegājis tajā, viņš pie pašām durvīm ieraudzīja trīs jaunus puišus. Spēlēdami triktraku, viņi smējās un dzēra tēju. Pamanījis Deniju, vecākais no viņiem, tērpies pavisam jaunā "Nike" T kreklā, pielēca kājās un sveica viņu, atplētis rokas kā apskāvienam:

"Wilkommen! Hereingekommen, bitte!**"

Denijs paraudzījās uz viņu, apmulsis un atvainodamies.

"Vispār," viņš paskaidroja, "es esmu amerikānis."

Jaunais turks plati pasmaidīja.

"Jo labāk! Vācu valodu es slikti zinu. No kurienes jūs esat?"

"No Vašingtonas," Denijs, dzirdot dzimto valodu, pārsteigts atbildēja.

Turku puiša seja savilkās līdzjūtīgas nožēlas grimasē.

"Draudziņ, dra-a-u-u-dziņ-ņ," viņš iesaucās, atdarinot sporta komentētāju. "Jūsējie nekādi netiek līdz finālspēlēm." Pagriezies pret saviem draugiem, viņš pārtulkoja teikto, un tie iesmējās kopā ar Deniju.

"Maikls spēlēs," Denijs teica. "Tas varētu līdzēt."

"Dzirdēju, ka viņš esot savainots," turku puisis iebilda. "Varbūt nemaz neatgriezīsies."

Denijs paraustīja plecus.

"Mēs tomēr varam cerēt," viņš teica. 'Taču tagad…"

"Jūs meklējat paklāju?" Pirms Denijs paspēja atbildēt, viņš turpināja: "Jūs esat atnācis uz īsto vietu."

"Paklausieties…"

"Es pārdošu par vislabāko cenu."

"Paldies, bet…"

"Draudziņ, dra-a-u-u-dziņ-ņ, - es nerunāju niekus. Vislabāko cenu!"

Denijs papurināja galvu.

"Varbūt kādu citu reizi, bet pašlaik es meklēju kādu cilvēku. Nevis paklāju."

Turks izbrīnīts paraudzījās uz viņu.

"Es meklēju savu draugu," Denijs paskaidroja. "Varbūt jūs viņu pazīstat?" Viņš pasniedza mazo papīra gabaliņu pārdevējam, tas paskatījās un parādīja arī saviem draugiem. Viens no dem kaut ko nomurmināja, bet Denijs nesaprata. Visbeidzot viņa dra-a-u-u- dziņ-ņš klusi noklakšķināja ar mēli un atmeta galvu atpakaļ.

Denijs jau iepriekš bija redzējis šādu kustību - turkiem tas nozīmēja noliegumu, it kā teiktu: Nav ne jausmas, pirmo reizi dzirdu par tādu.

"Šaubos, vai viņš ir šejienietis," teica pārdevējs. Viņš paraudzījās uz saviem draugiem. "Ja būtu, tad mēs viņu pazītu." Atgriezies savā sēdvietā uz paklāju kaudzes, viņš iedzēra malku tējas, liekot saprast, ka saruna beigusies.

Draudzīgā laipnība pēkšņi bija pagaisusi, un Denijs sajutās neveikli, stāvēdams pie durvīm.

"Nu ko," viņš teica. "Paldies par to pašu." Sēdētāji pamāja ar galvu, nepaceļot skatienu.

Neviens nesolīja, ka tas būs viegli.

Pārgājis otrā ielas pusē uz autobusu staciju, viņš iegāja biļešu kasē, kur aiz nožogojuma stāvēja glīd saposies maza auguma vīriņš, kas apkalpoja pasažierus. Rinda bija neliela, un Denijs gaidīja, līdz pienāks viņa kārta. Tad viņš pasniedza papīriņu darbiniekam, kurš to nopētīja ar brillēm zelta rāmjos uz acīm. Pēc mirkļa viņš pastūma to atpakaļ Denijam, piešķieba galvu, aizvēra acis un sāka šūpot rādītājpirkstu no vienas puses uz otru kā vējstikla tīrītāju. Tad pārstāja un atvēra acis.

"Vai jūs viņu pazīstat?" Denijs jautāja.

Vīrelis vēlreiz izpildīja šīs pašas mīklainās kustības un tad uzsvērti palūkojās pār Denija plecu uz nākamo rindā stāvētāju.

Denijs sāka saprast, ko tas nozīmē.

Izgājis no autobusu stacijas, viņš atrada taksometra šoferi, kurš it kā loti dedzīgi vēlējās palīdzēt, bet, sapratis, ka amerikānis nekur nebūs jāved, aizbrauca projām. Policijas iecirknis (betona klucis pašā pilsētiņas nomalē) atradās tikai viena kvartāla attālumā, taču izrādījās "slēgts". Kā, pie velna, policijas iecirknis var būt slēgts? - Denijs brīnījās.

Turpat tuvumā pāris kareivju sēdēja džipā ar "M-16" rokās. Smaidīdams piegājis tiem klāt, Denijs parādīja papīra gabaliņu, uz kura bija uzrakstījis Barzana vārdu, taču nekādas atsaucības nebija. Garlaikoti paskatījušies, viņi paraustīja plecus un novērsās.

Tad viņš sajuta gaisā ceptu piparu, ķiploku un sīpolu aromātu un apjauta, ka ir ļoti izsalcis. Vadoties pēc ožas kā pēc kompasa, viņš atklāja, ka smarža nāk no augšstāva restorāna, kura izkārtne jau sen bija nogāzusies no sākotnējās vietas virs durvīm. Iegājis tajā, viņš nokļuva plašā ēdamzālē, kur gaisu dzesēja pāris rūpniecisku ventilatoru. Virs galvas pie akustiskiem flīžu griestiem mudžēja neskaitāmas līkloču caurules un mazas dienasgaismas spuldzītes, kas bija iestiprinātas šejieniešiem laikam pārmērīgi dārgajām kvēlspuldzēm paredzētajās apgaismes ierīcēs.

Pavecs viesmīlis paklanīdamies sveicināja viņu un aicināja pie aukstuma vitrīnas, kurā zem stikla atradās dažādu ēdienu paraugi. Tie bija mezze jeb uzkodas. Denijs norādīja uz tumšzaļu dol- mas85 kaudzīti ar rīsu pildījumu, tomātu un baklažānu salātiem, hummus86 un zaļumu trauku. Viesmīlis apstiprinoši pamāja ar galvu un tad aizsūtīja Deniju pie gara grila.

Gaišmatains vīrietis zilā T kreklā lepni stāvēja pie milzīgām, ar plastmasas pārsegu pārklātām kebabu grēdām. Denijs izvēlējās vienu no mazākajām kaudzītēm, un pavārs nicīgi saviebās, norādot uz kebabiem ar jēra gaļu, vistas gaļu un desu.

Denijs papurināja galvu.

"Tikai veģetāros," viņš paskaidroja.

Pavārs šķita izbrīnīts.

"Amerikānis?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Klau, man tur ir brālēns," pavārs paziņoja.

"Nevar būt!"

"Rehobotas pludmalē, Delavēras štatā. Viņam tur ir pašam sava tīrītava."

'Tas nav tālu no Vašingtonas, kur es dzīvoju."

"Tiešām? Rehobota - vai tur ir labi?"

"Jā," Denijs atbildēja. "Lieliski. Saule, smiltis, okeāns." Viņš paraustīja plecus. "Taču pavisam citādi nekā šeit."

Pavārs pastiepa roku.

"Es esmu Atila," viņš teica, plati smaidīdams. "Tāpat kā tas huņņu vadonis."

Denijam par to bija jāsmejas.

"Denijs Krejs."

Atila norādīja uz kebabiem.

"Tātad tikai ar dārzeņiem, ko?"

"Tieši tā."

"Cilvēk, jūs esat nokļuvis nepareizā valstī!" Viņš pagrieza kādu slēdzi, un iedegās milzīgas liesmas; pagrozīja to, un liesmas noplaka. "Ja nemin pistāciju riekstus. Tie mums ir vislabākie pasaulē."

"Jūs lieliski runājat angliski. Kur jūs to iemācījāties?"

"Skolā."

"Jums šeit ir labas skolas?"

Atila pacēla pāris dārzeņu kebabus, apzieda ar eļļu un apslacīja ar sulu tieši no citrona. Tad uzbēra sāli un piparus un nolika cepties uz grila.

"Jā," viņš atbildēja. "Izglītības sistēmai nav ne vainas. Visi bērni iet skolā līdz divpadsmit gadu vecumam. Pēc tam ir jāizvēlas, kur mācīties tālāk. Vidusskolā, tehnikumā, bet paši gudrākie - universitātē. Tās mums ir veselas trīsdesmit."

"Un katrs var tajās iestāties?"

Atila papurināja galvu.

"Nekā tamlīdzīga. Tur ir ļoti grūti tikt iekšā. Jāiztur pārbaudījums. Konkurence ir liela."

Denijs savilka lūpas līdzjūtīgā izteiksmē.

Atila klusi iesmējās.

"Zinu, ko jūs tagad domājat, - es cepu kebabus. Taču patiesībā man veicās labi. Es iestājos Bogazici. Tā ir universitāte Stambulā. Studēju ekonomiku." Viņš pacēla galvu no grila. "Drūma zinātne."

"Tā jau visi saka. Bet kāpēc tad jūs to studējāt?"

"Tāpēc, ka to man piedāvāja. Man nemaz nebija iespējas izvēlēties. Gribēju kļūt par veterināru, bet valsts izlemj, kas tai vairāk vajadzīgs. Taču es nebēdāju. Tur ari iemācījos angļu valodu. Kad nokļūst universitātē, gandrīz viss jāmācās angļu valodā." Viņš apgrieza kebabus.

'Tātad…"

"Ko es daru šeit?"

Denijs pamāja ar galvu.

Atila blēdīgi pasmaidīja.

"Cepu jums kebabus, draugs, vai tad ne?" Viņš mirkli klusēja, tad piebilda: "Šī ir mana dzimtā pilsētiņa. Šis ir mana tēva darbs, bet… Viņš pašlaik ir aizņemts citur. Tāpēc es viņu aizstāju."

"Saprotu."

"Tiešām? Es gan šaubos."

"Kāpēc?"

"Jo viņš ir cietumā." Redzot Denija izbrīnu, viņš piebilda: "Mēs esam kurdi. Šeit visi ir kurdi. Vienīgi armija - tur ir… dažadi. Tāpēc bieži gadās nepatikšanas, vai zināt?"

"Esmu dzirdējis."

"Viņi grib iznīcināt mūsu kultūru, tāpēc apkaro valodu. Vēl pirms desmit gadiem mēs nedrīkstējām to mācīt, runāt, raidīt pa radio. Es pat nevarēju nosaukt savus bērnus tā, kā pats vēlējos. Bija jādod tiem turku vārdi."

"Vai tagad ir labāk?"

Atila atkal apgrozīja kebabus.

"Ne pārāk. Piemēram, es gatavojos pārvākties uz Štatiem, uzsākt savu biznesu kopā ar brālēnu. Tiklīdz būšu dabūjis vīzu. Citi padodas. Vai iestājas PKK."

Denijs nezināja, ko nozīmē šie burti, un tas laikam bija redzams viņa sejā.

'Tie ir kurdu separātisti," Atila paskaidroja. "Ļoti radikāli. An- kara tos sauc par "teroristiem"."

"Vai viņi tādi ir?"

Atila pasmaidīja.

"Jā gan. Pamatīgi. Tikai pēdējā laikā mazliet pierimuši." Viņš apklusa un iesmējās.

"Kāpēc tā?"

"Viņu vadoni noķēra."

"Šķiet, ka jus par to parak nebedajat."

Atila paraustīja plecus.

"šādās mazās pilsētiņās - cilvēki atrodas starp divām ugunīm. PKK un armija domā vienādi - vai nu tu esi risinājums, vai sarežģījums. Tāpēc nepatikšanas ir jebkurā variantā."

Denijs sarauca pieri.

"Jūs gribat teikt…"

"Šie puiši atnāk - es runāju par PKK - ienāk mājā, viņi lūdz palīdzību. Ēdienu, naudu, naktsmājas. Ja viņiem nedod prasīto, viņi sadod pa purnu. Pamatīgi. Tad paņem visu, ko grib. Jo viņi to var. Viņiem ir ieroči. Tāpēc, protams, visi viņiem dod to, ko tie prasa, un pēc kāda laika viņi iet tālāk. Kā siseņi. Tad ierodas armija. Un paziņo: "Mēs esam dzirdējuši, ka jūs palīdzat dumpiniekiem." Bāc!" Viņš rūgti iesmējās. 'Tā arī nokļūst cietumā tādi cilvēki kā mans tēvs. Un tāpēc, draugs, es gatavoju kebabus." Plati smaidīdams, viņš nocēla no grila čurkstošos iesmus un noslidināja kebabus uz šķīvja. Pēc tam pievienoja tiem rīsus ar nelielu jogurta mērces piedevu un norādīja uz ēdamzāles pusi.

Denijs aiznesa šķīvi pie galda, kur uzkodas jau viņu gaidīja.

"Ko dzersiet?" Atila jautāja. "Limonādi? Tā nav no bundžiņas."

"Jā, lieliski," Denijs atbildēja un apsēdās.

Atila uzsauca viesmīlim. Netālu sēdēja četri veci vīri, spēlēdami kārtis. Viesmīlis atsteidzās ar divām glāzēm limonādes. Atila norādīja uz krēslu pretī Denijam.

"Vai neiebilstat?"

"Nepavisam."

Vairāk apmeklētāju nebija, tikai vecie kāršu spēlmaņi un Denijs.

Atila apsēdās un iemalkoja limonādi.

"Jūs neesat tūrists," viņš paziņoja.

Denijs iesmējās.

"Vai to var redzēt?"

"Jā."

"Kā?"

"Mums te vispār nav tūristu. Mēs atrodamies desmit jūdžu attālumā no Sīrijas, divdesmit jūdžu - no Irākas. Tāpēc pie mums ieklīst tikai narkotirgoņi. Spiegi. Paklāju pircēji. Bandīti. Paretam kāds zinātnieks. Kurš no tiem esat jūs?"

Denijs papurināja galvu.

"Vispār esmu skulptors." Hummus bija garšīgs.

"Skulptors," Atila atkārtoja, it kā Denijs būtu atzinies, ka ir rets putns.

"Tieši tā," Denijs apstiprināja, "taču ne jau tāpēc esmu ieradies šeit. Es meklēju kādu cilvēku."

"Uzeljurtā?" Atila tam nespēja noticēt.

"Jā gan."

'Tas nevaretu but grūts uzdevums. Ka viņu sauc?"

"Barzans," teica Denijs.

Turka seja sadrūma.

"Remijs Barzans," Denijs piebilda.

Atila domīgi pamāja ar galvu, tad iztukšoja limonādes glāzi un piecēlās kājās.

"Man jāiet atpakaļ pie darba."

"Pagaidiet mirkli!" Jau otro reizi stundas laikā labvēlība bija bez pēdām pagaisusi. "Jūs zināt, par ko es runāju, vai ne?"

Turks paraustīja plecus.

"Varbūt. Un tad?"

"Kā lai es viņu atrodu?"

"Apjautājieties." Viņš pagriezās, lai ietu, apstājās un atkal pievērsās Denijam. "Lai gan varbūt tā tomēr nav īsti laba doma."

Denijs nesaprata.

"Kāpēc ne?"

'Tāpēc, ka viņš droši vien nevēlas, lai viņu atrod."

Denijs pamāja ar galvu.

"Tik daudz es arī sapratu, bet…"

Atila atbalstījās ar plaukstām uz galda un noliecās tuvāk Denijam.

"Klausieties," viņš teica. "Šī nav īstā vieta, kur ierasties un visus iztaujāt. Remijam ir liela ģimene, liels klans. Barzani ir rados ar visiem, un viņi ir iesaistīti visādās padarīšanās."

"Kādās padarīšanās?"

Nicīgi nosprauslājies, Atila izslējās.

"Šeit ir pilsoņu karš - tas velkas jau kādus simt gadus. Viņi dara to, kas ir jādara."

"Piemēram, ko?"

"Visu, kas nepieciešams. Un dara to mūsu visu labā."

Denijs nesaprata, par ko ir runa, un tas laikam bija redzams viņa sejā.

"Vecajam vīram - vectēvam - ir daudz pienākumu," paskaidroja Atila. "Viņš ir viens no Vecajiem."

Denijam sāka ataust gaisma.

"Jūs domājat… yesidis."

Tagad bija pavāra kārta brīnīties. Beidzot viņš apstiprināja:

"Jā."

"Tad…"

"Klau - jūs gribat atrast Remiju? Varbūt jums vajadzētu iet pie Mūnira."

"Kas ir Mūnirs?"

"Vecais vīrs. šeihs Mūnirs. Viņš ir Remija vectēvs, šaubos, vai viņš jums kaut ko teiks, bet, ja jūs turpināsiet šādi mētāties apkārt…" Viņš pašūpoja galvu. "Varat dabūt ciest."

Denijs kā padodoties pacēla rokas.

"Uz kurieni tad man jāpošas?"

Pavārs nopūtās.

"Vai redzējāt magones?"

Denijs padomāja. Brauciens šurp ar dolmus. Ugunssarkanu ziedu lauks.

"Jūs domājat - pa ceļam uz pilsētu?"

Atila pamāja ar galvu.

"Un māju? Lielo māju…"

"Uz pakalna? To villu?"

Nezin kāda iemesla pēc taksometra šoferis atteicās vest De- niju uz nosaukto galamērķi, tāpēc viņš apturēja kādu no pilsētas izbraucošu vecu kravas auto, ko vadīja dzīvespriecīgs zemnieks. Auto bija piesūcies ar kūts smakām, taču līdz villai bija tikai dažu minūšu brauciens. Pēc desmit minūtēm braucējs iegriezās ceļa līkumā un tur jau tā bija - pakalna virsotnē, magoņu jūras vidū.

"Tas ir labi," Denijs paziņoja, pateicīgi smaidīdams.

Zemnieks uzmeta skatienu namam, izbolīja acis un pusbalsī nolamājās. Tad strauji nospieda gāzes pedāli.

"Ei! Apturiet! Esam atbraukuši!"

Zemnieks noklakšķināja ar mēli un atmeta galvu atpakaļ. Denijs saprata, ko viņš grib teikt, taču nezināja, ko tagad darīt. Kravas auto pukšķināja uz priekšu gandrīz jūdzi, kamēr Denijs pūlējās saņemt drosmi, lai izrautu atslēgas no aizdedzes. Tad nams un magoņu lauki pazuda no redzesloka un zemnieks pēkšņi asi nobremzēja savu braucamo tieši ceļa vidū. Viņš tūlīt pārliecās pāri pasažiera sēdeklim un atrāva vaļā durvis.

"AyriU" viņš pavēlēja. "Ayril!"

Tagad Denijs zināja jau piekto vārdu turku valodā. Šādā tempā turpinot, viņš nodomāja, es pēc kādiem simt gadiem varēšu brīvi runāt.

Pēc desmit minūšu gājiena viņš bija nokļuvis pie Barzana īpašumiem, kur lauku ceļš izliecās caur magoņu pļavām uz mājas pusi. Soļodams augšup pakalnā, Denijs redzēja, ka villu apjož akmens mūris, kura augšmalā spīguļo stikla lauskas. Šī nebija tāda māja, kurai var tuvoties, nebaidoties no draudiem, un tiešām drīz Denijs sāka nojaust, ka nav viens. Pagriezies viņš ieraudzīja divus jaunus vīriešus klusi soļojam viņam nopakaļ kādu piecdesmit pēdu attālumā. Abi smēķēja cigaretes un nesa automātus tik bezrūpīgi, it kā tie būtu pusdienu termosi. Denijs nedroši pasmaidīja un viegli pamāja viņiem ar roku - "Sveiki", taču šis sveiciens palika bez atbildes. Viņa pavadoņi turpināja ceļu, vienaldzīgām sejām, cienīgā, bet viegli pārvaramā attālumā.

Drīz viņš bija nokļuvis pie mūra mājas. Izgājis cauri akmens arkai, kuras masīvie koka vārti bija atvērti pret sauli, viņš nonāca vienkāršā pagalmā, kur skatienu piesaistīja vienīgi sudrabkrāsas "Jaguar" un aļģēm apaugusi burbuļojoša strūklaka.

Tad abi bruņotie jaunekļi jau bija viņam līdzās.

Pārliecinājies, ka šis atnācējs nesaprot turku valodu, vecākais no abiem paplikšķināja gaisā ar kreiso roku, norādot, ka Denijam jāpaliek turpat uz vietas. Tad viņš kaut ko nomurmināja savam biedram un iegāja mājā.

Laiks vilkās gausi, kamēr Denijs, atlaidies pret strūklaku, ar "AK" - vai kā nu to ieroci sauc - bruņotā jaunekļa modrā uzraudzībā vēroja namu. Vidusjūras stilā celtā villa bija milzīga ēka ar augstiem taisnstūrveida logiem un nekrāsotām ģipša sienām. Denijs redzēja, ka visus logus sedz cieši aizvilkti aizkari.

Drīz atgriezās apsargs, kas bija iegājis mājā. Pamājis Denijam, liekot tam pacelt rokas un izplest kājas, viņš pasniedza savu ieroci otram sargam un sāka pārmeklēt amerikāni. Tā nebija tāda viegla pārmeklēšana, kādu gadās pārciest drošības pārbaudē Hītrovas vai "LaGuardia" lidostā. Tā bija lēna un rūpīga iztaustīšana, gandrīz masāža, kas ilga vai veselu minūti. Kad tā beidzot bija galā, sargs atkal paņēma savu "AK" un ar rokas mājienu aicināja De- niju sev līdzi mājā.

Villas interjers bija pavisam citāds, nekā Denijs bija iztēlojies. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs lappusi no kāda kataloga, ko Kei- lija bieži saņēma pa pastu, - "lauku dzīvi franču gaumē" vai ko tamlīdzīgu. Taču viņš jutās kā nokļuvis viesnīcas "Četri gadalaiki" vesdbilā. Klusināts apgaismojums. Kondicionēts gaiss. Koka paneļi. Dārgas un gaumīgas mēbeles, kuru izcelsmes zeme nav skaidri noprotama. Kādā citā telpā klusi skanēja klasiskā mūzika, un Denijam šķita, ka tas viss varētu atrasdes jebkurā pasaules malā. Vienīgā norāde par villas reālo atrašanās vietu bija senu gravīru kolekcija pie sienām gludos zelta rāmjos. Ieskatījies ciešāk, viņš redzēja, ka tās ir deviņpadsmitā gadsimta tērauda gravīras par osmaņu dzīvi: apjumts austrumu tirgus Stambulā, dažas austrumnieku laivas burā uz Zelta ragu.

"Avete desiderato vederli?87 "

Izdzirdējis šo balsi, Denijs strauji pagriezās un ieraudzīja vecu vīru tumšā liedšķā uzvalkā vērojam viņu caur zelta briļļu stikliem. Par spīti lielajam vecumam, viņam bija kupli tēraudpelēki mati un tādas pašas krāsas bārdiņa van Deika stilā. Lai gan no vecuma salīcis un atbalstījies uz spieķa, viņš joprojām bija tikpat garš kā Denijs.

"Atvainojiet," Denijs teica, "bet…"

"Jūs nevarat capiche." Vecais vīrs pasmaidīja. "Mans draugs noturēja jūs par itālieti."

Uzzinājis, ka vecais vīrs runā angliski, Denijs atvieglots nosauca savu vārdu un jautāja, vai viņš ir Remija Barzana vectēvs.

"Jā. Esmu šeihs Mūnirs Barzans."

"Es cerēju, ka jūs varēsiet man palīdzēt," Denijs teica. "Man viņš noteikd ir tūlīt pat jāatrod."

Vecais vīrs sarauca pieri.

"Jūs esat Remija draugs?"

Denijs papurināja galvu.

"Ne gluži. Pareizāk sakot, mēs nemaz neesam tikušies."

"Un tomēr… Jūs braucāt tik tālu?"

Denijs paraustīja plecus.

"Es biju Roma. Tas nav tik talu un… Man viņš noteikti ir jāsatiek."

Vecais vīrs to uzņēma diezgan atturīgi.

"Manuprāt, Remijs tagad vēlas būt viens."

"Saprotu," Denijs paskaidroja. 'Taču mums ir kāda liksta, kāda kopīga liksta. Un es nodomāju, ka mēs varbūt varētu palīdzēt viens otram."

Vecais vīrs lēni piegāja pie loga un paraudzījās ārā pāri pagalmam.

"Diemžēl jāteic, ka es jau vairākas nedēļas neesmu saticis Re- miju."

'Taču jūs zināt, kur viņš ir," Denijs minēja.

"Varbūt," Barzans atbildēja.

Denijs nopūtās, nezinādams, cik daudz var atļauties izpaust. Beidzot viņš teica:

"Remijs ir nokļuvis lielās nepatikšanās."

Mūnirs Barzans domīgi pamāja ar galvu.

"Zinu. Tāpēc ari viņš atgriezās mājās. Un jūs, Kreja kungs?"

"Es ari esmu iekļuvis lielās nepatikšanās."

Vecais vīrs līdzjūtīgi paraudzījās uz viņu.

"Man ļoti žēl. Varbūt jums ari vajadzētu doties mājās."

Denijs papurināja galvu.

'Tas nav tik vienkārši. Man tiešām jārunā ar jūsu mazdēlu."

Vecais vīrs paraustīja plecus, it kā teikdams: Man ļoti žēl, bet nevaru jums palīdzēt.

"Klausieties," Denijs ierunājās, "man nav ne jausmas, cik daudz jūs par to zināt…"

"Es nezinu neko par to, Kreja kungs. Remijs man neko nav stāstījis."

"Saprotu, ka tas izklausās melodramatiski, taču… patiesība ir tāda: kāds cilvēks grib viņu nogalināt."

Vecā vīra seja saviebās dusmu grimasē. Tad pamazām tā atkal atmaiga.

"Tā mēdz notikt. Jaunieši iekuļas nepatikšanās. Tur, kur viņš tagad atrodas, viņš ir drošībā."

Denijs neticīgi paraudzījās uz viņu. "Cilvēkam, kurš viņu meklē, ir lielas iespējas."

Mūnirs Barzans atsedza zobus nicīgā smaidā.

"Mēs esam liela ģimene/' viņš teica. "Ja Remijam vajadzīga palīdzība, viņš zina, kur to atrast."

"Barzana kungs, jūs laikam nesaprotat…"

"Saprotu gan. Jūs teicāt, ka jums un Remijam ir kopīga liksta. Tas nozīmē, ka cilvēks, kas meklē Remiju, meklē art jūs. Vai tā ir?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Tad es domāju, ka jūs sapratīsiet: svešinieka apmeklējums Remijam tagad nepavisam nav ne vajadzīgs, ne vēlams." Viņš apklusa, ļaujot Denijam aptvert teikto, tad pagriezās pret jauno apsargu un kaut ko tam pavēlēja. "Jusufs aizvedīs jūs atpakaļ uz viesnīcu," viņš teica. "Kad satikšu Remiju, ieminēšos viņam par jums. Tagad, ja neiebilstat - man rītdien jādodas ceļojumā."

Uzkāpis pa kāpnēm uz savu viesnīcas numuru, Denijs ieslēdza ventilatoru, nometa kurpes un iegāzās gultā, pārguris no karstuma un apbēdināts pēc villas apmeklējuma. Viņš bija nolēmis nosnausties tikai dažas minūtes, varbūt pusstundu, bet ne vairāk, taču visi apstākļi bija sazvērējušies pret šo nodomu. Spodrie palagi. Ventilatora saceltā gaisa pūsma. Aizvērto koka slēģu radītā mākslīgā puskrēsla.

Pats to nevēlēdamies, viņš nogulēja vairākas stundas un pamodies krietnu bridi bija dziļā neizpratnē. Viesnīcas istaba izskatījās savāda, gandrīz sirreāla, un viņam bija tāda sajūta, ka viņš ir nogulējis visu nakti. Tomēr ne. Viņš bija aizmidzis vēlā pēcpusdienā, un kopš tā brīža slēģu puskrēslu bija nomainījusi īsta tumsa. Piemiegtām acīm ieskatījies pulkstenī, viņš redzēja, ka ir jau gandrīz desmit vakarā. Lai gan Denijs nebija izsalcis, viņš zināja, ka ir jāpaēd - turklāt aizmigt vairs tik un tā nevarēs. Tad jau labāk iet iedzert alu.

Tad viņš jau soļoja lejā no pakalna uz restorāna pusi, sajuzdams aukstumu. Tāda ir stepju īpatnība - reizē ar tumsas iestāšanos temperatūra strauji krītas. Denijs nodomāja, ka tas laikam ir tāpēc, ka šeit nav nekā tāda, kas varētu aizturēt saules siltumu. Ainava bija gaiša kā Merilinas blondie mati, asfaltētais ceļš kā parasti pelēks. Vairums ēku bija cementa krāsā, pārējās - balsinātas. Arī pilsētiņa bija pārāk maza, lai varētu veidot savu mikroklimatu. Tajā bija tikai dažas vieglās un smagās automašīnas, nedaudz ielas lukturu un dienasgaismas spuldzes mājās - tas ari viss. Tāpēc, kad saule vairs nesilda, viss siltums pazūd.

Drīz viņš bija nokļuvis āra kafejnīcā, kuru iepriekš nebija pamanījis. Tā atradās kādas sānielas pagalmā. Vienā stūrī atradās ogļu panna, kuras kvēlojošās ogles klāja balti pelni, bet pie sienas mirgoja televizora ekrāns. Pie smagnējiem koka galdiem sēdēja strādnieki sirmiem matiem, smēķēdami cigaretes un spēlēdami kārtis. Denijs pazina pāris cilvēku - vienu no paklāju veikalā satiktajiem puišiem, restorāna viesmīli, dažus vīrus, kuriem viņš bija uzplijies ar jautājumiem par Remiju Barzanu.

Ar galvas mājienu pasveicinājis vietējos, viņš apsēdās pie galda blakus ogļu pannai un pasūtīja pudeli "Efes Pilsen". Tad atlaidās krēslā un pacēla skatienu pret debesīm, cerēdams ieraudzīt elpu aizraujošu zvaigžņu pārpilnību, kādu var vērot tikai attālos tuksnešainos klajumos. Taču - nekā. Naksnīgais gaiss bija putekļu pilns, un zvaigznes - blāvas un nespodras.

Arī viņa noskaņojums bija stipri līdzīgs. Gandrīz visu dienu viņš bija pavadījis, okšķerējot gar svešām durvīm un krītot visiem uz nerviem. Villas apmeklējums bija pilnīga izgāšanās un tagad… ja Remijs Barzans ir Uzeljurtā, tad tas ir lielāks noslēpums nekā Manhetenas projekts88 .

Tātad… kas viņam atliek? Rīta autobuss uz Dijarbakiru. No turienes - pavisam neilgs lidojums uz Stambulu. Bet kāda tam visam jēga? Viņš Turcijā nebija uzzinājis neko - vienīgi to, ka viņu izseko. Stambulā neveiksies labāk kā Uzeljurtā vai Vašingtonā. Protams, viņš izmēģinās veiksmi Oslo, taču nekādas cerības viņš uz to nelika. Pēc tam vairs nebūs norāžu, kam sekot, un viņam atliks vienīgi…

Bēgt.

Tas ir viss, ko viņš varēs darīt. Bet cik ilgi tā turpināsies? Agrāk vai vēlāk - drīzāk jau agrāk - viņam izbeigsies nauda un Ze- beks viņu panāks. Tas nemaz nebūs tik grūti. Viņš droši vien izmantos Fellner Associates" pakalpojumus. Denijs jau bija pārliecinājies, ka "Fellner" detektīvi labi prot uzmeklēt cilvēkus, kuri nevēlas tikt atrasti. Viņš pats bija strādājis pie pāris lietām: meklēja grāmatvedi, kas bija nolaupījis sava klienta naudu, un kādu vīru, kurš bija aizvedis savus bērnus uz Paragvaju. Tāpēc ari viņu atradīs ātri vien. Un Zebeka rīkojumi būs pavisam vienkārši un skaidri: Paziņojiet mums, kur viņš atrodas, un mēs paši viņu no turienes savāksim.

Esmu pagalam, Denijs nodomāja.

Galu galā viņš vienas alus pudeles vietā bija iztukšojis trīs un izgāja no kafejnīcas īsi pirms pusnakts. Lai gan viņš neatcerējās, ka būtu apzināti pieņēmis kādu lēmumu, tomēr tagad apjauta, ka tā ir. Aizmirsti Oslo. Vīru vārdā Rolvāgs var sameklēt arī pa tālruni vai internetā - taču viņš nedcēja, ka tas varētu izdoties. Rolvāgs droši vien jau ir miris.

Denijs bija nolēmis no rīta sēsties autobusā, pēc tam lidot uz Stambulu un no turienes - ar pirmo reisu uz Vašingtonu. Tur vismaz viņš būs savā dzimtajā teritorijā. Un kas zina? Ja viņš dosies uz policiju un sacels lielu troksni, Zebeks varbūt pat atkāpsies.

Viņš juta, ka noskaņojums pamazām uzlabojas. Protams, vainīgs bija izdzertais alus, taču viņu sildīja arī cerība drīz sadkt Kei- liju. Iedams garām nelielam parkam, kur auga panīkušas priedes, viņš pēkšņi apjauta, cik tumšs ir visapkārt. Galvenais gaismas avots bija augošais mēness. Degoši ielas lukturi bija pavisam nedaudzi un reti izvietod. Daudzas šīs apgaismes ierīces bija nežēlīgi salauztas - stabu galā spuldžu vietā rēgojās tikai saplosītu vadu mudžekļi. Spriežot pēc visa, vainīgas bija pašvaldības. Elektrība Turcijā ir dārga - par to liecina saules paneļu, dienasgaismas spuldžu izplatība un… tumsa.

Garām aizducināja traktors, pēc tam atkritumu mašīna ar sabojātu izpūtēju. Viņš pagāja garām dažiem pusaudžiem, kuri spēlēja kādu spēli, kas šķita līdzīga "sunīšiem". Viņš apstājās, lai pavērotu, taču skrienošos, aurojošos, smejošos un spurcošos bērnus tumsā bija grūti saskatīt.

Pakalna pakājē, kur ceļš veda augšup uz viesnīcu, viņš pagāja garām saimniecības preču veikalam. Tāpat kā visi citi veikali, tas bija slēgts, taču izskatījās, it kā tas tomēr vēl darbotos. Preces joprojām atradās ārpusē, izliktas apskatei. Tējkannas un veļas dēļi, sietiņi un tualetes sukas, sveces un velosipēdu riepas - tas viss un vēl daudz citu preču - sastiprinātas ar ķēdi un pakārtas virs durvīm.

Gluži kā spoku pilsētā, Denijs nodomāja, tikai spoks esmu es.

Otrā ielas pusē melns "Mercedes" slīdēja lejā no pakalna, ielas luktura vārgajai gaismai atspoguļojoties tā motora pārsegā. Tuvojoties Denijam, auto šķita palēninām gaitu, un Denijs samulsa, nodomājis, ka ir noturēts par vietējo, un tūlīt atvērsies logs un vadītājs jautās viņam ceļu. Viņš jau gatavojās atvainodamies paraustīt plecus, taču tad "Mercedes" pēkšņi atkal uzņēma ātrumu un viņš apjauta, ka ir pieļāvis briesmīgu kļūdu.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Viņš to bija dzirdējis miljoniem reižu. Visi to ir dzirdējuši. Gan runājot par bīstamiem kravas furgonu satiksmes negadījumiem uz šosejas, gan naudas maka zādzībām pilsētas centrā, visi cietušie vienā balsī apgalvo: Tas notika tik ātri! Tā viņi saka. Un viņiem ir taisnība. Viņiem vienmēr ir taisnība.

"Mercedes" vienā mirklī uzņēma ātrumu, riepām kaucot, griezās pretējā virzienā, taču apstājās pusceļā pašā ielas vidū, aizšķērsojot Denijam ceļu. Mēģināt glābties bija par vēlu. Viņš pagriezās un redzēja vēl vienu auto strauji apstājamies pie ietves malas, tieši viņam aiz muguras. Atrāvās durvis. Vīri izlēca. Viņš neapzināti paspēra soli atpakaļ un gribēja pagriezties, bet tad viņam ap kaklu apvijās kāda roka un kāds notrieca viņu no kājām, juzdams, kā viņu velk uz "Mercedes", viņš spēra, kāja atsitās pret kaut ko mīkstu, izsaucot sāpju kliedzienu. Tad viņu iegrūda aizmugurējā sēdeklī un nogāza uz grīdas. Kāds celis atspiedās pret muguru un tur arī palika.

Auto rēkdams joņoja augšā pakalnā, ārā no pilsētas, tumsā arvien vairāk uzņemot ātrumu. Nikns un nobijies, Denijs uzrausās četrrāpus un tūlīt atkal saļima uz paklājiņa, kad pa ausi trāpīja smags dūres sitiens. Acu priekšā uzliesmoja dzirksteles. Galvā pulsēja sāpes.

Kāda balss čukstēja:

"Ja pakustēsies, noduršu."

Viņš juta naža asmens galu pie kakla zem žokļa. Nu vairs neko nevarēja darīt.

Pēdējie spēki viņu atstāja, un viņš saļima uz paklājiņa. Kāds atlauza viņa rokas aiz muguras un sasēja ar plastmasas saitēm. Pēc tam - vairs nekā. Viņš gulēja uz grīdas, klausīdamies savos mežonīgajos sirdspukstos un sajuzdams paklājiņa sintētiskā materiāla smaržu. Viņam nebija ne jausmas, kurp viņu ved. Uz kādu alu vai kādu no aizām, ko viņš bija redzējis, dodamies Uzeljurtas virzienā. Uz kādu tumšu vietu, kur viņu varētu nogalināt un bez liekām pūlēm atbrīvodes no līķa.

Krietnu brīdi viņš neko nedzirdēja - tikai riepu švīkstēšanu un klusinātu motora rūkoņu. Viņam galvā nemitīgi skanēja vieni un tie paši vārdi no vecas Boba Dilana dziesmas - kā lēkājoša ruletes bumbiņa, kas negrib vien rimties:

Kaut kas jāizdomā, kaut kā jātiek ārā, Teica jokdars priesterim…

Šis pantiņš varētu pat likdes smieklīgs, ja vien viņš nebūtu tik ļoti nobijies. Taču viņš bija nobijies - briesmīgi. Un ne dkai no nāves. Zebeks mēdza tā nogalināt savus upurus, lai šī nāve būtu īpaši nežēlīga.

Pēkšņi auto nogriezās pa labi, nošūpojās pāri grambām un nokļuva uz gara grantēta ceļa posma. Denijs dzirdēja, kā sīki akmentiņi atsitas pret mašīnas apakšu. Tad vadītājs nobremzēja, auto paslīdēja, un Denija sirdī ieplūda adrenalīna šalts. Tas ir viss, viņš nodomāja. Tā tas beigsies. Naktī, aukstumā, ceļa malā. Drīz es pārvērtīšos par atkritumiem.

Ķiploku dvaka un viņa sagūstītāja karstā elpa Denijam pie auss.

"Neko," vīrs čukstus brīdināja.

Denijs palika turpat, sakņupis uz grīdas, juzdams kaklam piespiestu aukstu naža asmeni. Katrs mirklis vilkās neizturami ilgi.

Tad atvērās vadītāja puses durvis. Ieplūda auksts gaiss un bija dzirdami izsaucieni turku valodā. Ar nazi bruņotais vīrs sagrāba Deniju aiz krekla apkakles un uzrāva sēdus. Denijs tikko paspēja pamest apkārt skatienu. Viņš pamanīja kādu pakausi, gaismas staru caur vējstiklu, neskaidrus stāvus. Viņš iejautājās:

"Kas…", bet tad kāds aizlīmēja viņam muti ar līmlenti un uz galvas uzvilka spilvendrānu. Tad šī "kapuce" tika nostiprināta ar auklu ap kaklu, un viņu izvilka no mašīnas.

Spilvendrāna smaržoja pēc ziepēm.

Kads aplika viņam roku ap pleciem un pievilka viņu sev cieši klāt.

"Klausies, dra-a-u-u-dziņ-ņ!"

Denijs sastinga, pazinis šo balsi. Tas bija puisis no paklāju veikala! Par to nebija šaubu.

"Tikai netrako," vīrietis ierunājās mierinošā balsī. "Nepretojies, labi? Ja pretosies, man būs tevi jānošauj. Es negribu to darīt, saproti? No ketamīna uznāk nelabums, vēmiens, var noslīkt. Tāpēc esi mierīgs, labi?"

Denijs pamāja ar galvu. Kaut ko nomurmināja. Sagrīļojās uz vietas.

"Mēs tevi ieliksim kravas mašīnā. Tāpēc varbūt mazliet pakratīs, saprati?"

Denija vēders sažņaudzās čokurā.

Kad viņš bija mazs, vecākie brāļi mēdza viņu gluži labdabīgi mocīt, kā jau savējiem tas pierasts. Reiz viņi ieslodzīja to kartona kastē, paku aizlīmēja un noripināja no stāva pakalna. (Viņš dabūja smadzeņu satricinājumu.) Kādu citu reizi, kad vecāki bija viņus aizveduši uz pilsoņu kara fortu Menā, brāļi turēja viņu gaisā pāri cietokšņa mūriem, kur tālu lejā okeāna viļņi sitās pret klintīm. Kevs bija satvēris vienu kāju, Šons otru, un abi sajūsmā rēca, izlikdamies, ka nevar vairs noturēt. "Aū-ū - ū-ū, gandrīz palaidu vaļā!"

Viņiem par labu jāatzīst, ka brāļi neļāva nevienam citam aiztikt Deniju. Tieši pretēji. Taču no viņu pārdarījumiem Denijs bija kaut ko iemācījies. Nedrīkst nevienam padoties. Ja padodas, tad citiem ir tikai vieglāk darīt tev pāri. Tāpēc viņš tajā pašā vakarā iesita Kevinam ar monētu maisiņu. Piegāja viņam no mugurpuses un iegāza tik stipri, ka pats nobijās, iesita, lai gan zināja, ka dabūs kāvienu. Ja kāds tev dara pāri, ir jādod pretī no visa spēka. Lai citreiz viņi vairs tā nedarītu.

Denijs atcerējās savus brāļus, kad šis "Draudziņš" stāstīja viņam, cik svarīgi ir saglabāt mieru. Taču šoreiz tam, pēc Denija domām, vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš jau bija gandrīz miris. Nebija lielas atšķirības, vai viņš noslāps pats savos vēmekļos vai tiks piekauts līdz nāvei kaut kur tuksnesī. Tāpēc, zinādams, ka vairs nav, ko zaudēt, viņš, vadīdamies pēc "Draudziņa" balss, spēra soli uz priekšu un metās ar pieri tur, kur pēc viņa aprēķiniem atradās šā vīra deguns.

Atskanēja iepriecinošs krakšķis, sāpju kauciens, bet tad… viņa smadzenēs uzsprāga ugunssarkana bumba. Viņš redzēja uzliesmojumu, sajuta galvu sašķīstam gabalos, tad iegrima tumsā.

Kad viņš pēc mirkļa, pēc stundas vai nākamajā dienā atguvās, viņš nevarēja saprast, kur atrodas, - vai pat, kur varētu atrasties. Kaut kur karstumā. Viņš bija izmircis sviedros. Bija dzirdama kaut kāda dūkoņa, kas šķita nākam no viņa galvas. Viņa rokas bija aizsietas aiz muguras, un viņš neko neredzēja. Spilvendrāna joprojām bija viņam uz galvas, arī līmlente mutei priekšā. Tomēr viņš juta, ka atrodas kādā šaurā slēgtā telpā. Kastē vai…

Tad viņš to apjauta, un krūtīs uzbangoja šausmu vilnis. Viņa augums izliecās, un viņš sāka mētādes kā zivs uz kuģa klāja, svaidīdamies šurpu turpu dzīvniecisku baiļu lēkmē. Es esmu dzīvs aprakts.

Taču tā nebija. Nevarēja būt. Troksnis. Tas neskanēja viņa galvā. Tas bija motora troksnis. Ceļa troksnis, un, lai kur viņš atrastos, viņš brauca uz priekšu. Tātad viņš atradās mašīnā - vieglajā vai smagajā. Bagāžniekā vai zem šasijas.

Pamazām viņš sāka nomierināties. Vienlaikus sāka darboties arī pārējās maņas. Viņš saoda karsta metāla, eļļas, dīzeļmotora izplūdes gāzu smaku. Ik pa brīdim viņam zem sāniem pret metālu atsitās kāds akmentiņš. Retāk - ikreiz, kad vadītājs bremzēja vai pagrieza stūri, Denija augums ripoja vai slīdēja, mētājodes šurpu turpu Ņūtona spēku varā, kurus viņš nespēja ne paredzēt, ne pretoties dem. Pāris reižu kravas auto - jo tāds tas noteikti bija - riteņi atsitās pret ceļa grambām, svaidot Deniju pret visām šaurā sprosta sienām, šādi viņš varēja noteikt slazda izmērus. Viņš secināja, ka de apmēram atbilst zārka lielumam.

Taču tas nav zārks, viņš iegalvoja sev. Pirmkārt, tas ir izgatavots no metāla. Turklāt tas šķiet piekārts kravas auto apakšpusē. Lai kas arī šis sprosts būtu, tajā bija smacīgi - tik ļod smacīgi, ka Denijam bija jāsakopo viss gribasspēks, lai apspiestu paniku. Es nevaru elpot. Te trūkst gaisa.

Viņš sāka zelēt mutei uzlīmēto līmlenti, cerībā pārkost to pušu, lai varētu ieelpot gaisu, taču tas nebija iespējams. Viņam mutē bija pretīga ķimikāliju un gumijas garša. Nelabuma pārņemts, elpodams caur degunu, Denijs juta apziņu pamazām gaistam. Tumsa sabiezēja, un tad…

Kravas auto apstājās. Vai varbūt tas jau bija apstājies. To viņš skaidri nezināja. Viņš nebija pārliecināts, vai juta, kā auto pamazām palēnina gaitu, vai ari pamodies atklāja, ka līdz šim kustīgais sprosts pēkšņi stāv uz vietas. Lai kā ari būtu, klusums viņam šķita kā brīvais kritiens, it kā stingrais pamats zem viņa būtu pazudis. Motora rēkoņa viņam bija vienīgais atskaites punkts un saikne ar ārpasauli. Tagad viņš bija viens un nekustīgs.

Viņa sirds sarāvās.

Tad viņš dzirdēja, kā tiek atvērtas kravas auto durvis. Balsis. Motora tikšķi, tam atdziestot. Vispirms viņš nodomāja, ka nolaupītāji ir nokļuvuši savā ceļamērķī un tūlīt nāks pēc viņa, taču tad saprata, ka auto atradās kontrolpunktā (pats tomēr nezinādams, kā). Viņš mēģināja kliegt, taču skaņa atbalsojās tikai viņa paša galvā. Viņš sitās pret būra sienām, taču tajā bija pārāk maz vietas, lai saceltu troksni. Tad motors atkal sāka darboties, tikpat pēkšņi, kā bija apstājies. Dzelži iečīkstējās, un viņi atkal devās ceļā.

Viņam bija nelabi. Motora vibrāciju ietekmē viņa augums nevaldāmi drebēja. Sirds dauzījās un kuņģis bīstami sagriezās. Viņu pārņēma panikas viļņi. Viņš raizējās, ka sprostā nepietiek gaisa. Viņš tūlīt apvemsies un noslīks vēmekļos - tieši tā, kā bija brīdinājis "Draudziņš" no paklāju veikala. Vajadzēja ieklausīties. Sviedri plūda no deniņiem un dzēla acīs. Viņu mocīja slāpes. Viņš bija viscaur izmircis sviedros.

Viņam ienāca prātā, ka viņš droši vien nomirs, pirms gūstītāji paspēs viņu nogalināt.

Agrāk vai vēlāk, viņš nodomāja, viņiem būs jāizlaiž mani no šejienes - lai varētu mani nogalināt. Un tad es rīkošos, viņš nolēma. Kad viņi izvilks mani no šā vāģa, es rīkošos.

Kādu bridi viņš šūpodamies apcerēja šo domu. Tad jautāja sev: Bet kāda tad būs šī "rīcība"? Man ir sasietas rokas un aizsietas acis. Vienīgais, ko varu darīt, ir apvemties un nokrist zemē - un to nevarētu īsti saukt par "rīcību". Tāpēc laikam gan mana rīcībspēja ir ļoti ierobežota.

Viņš sāka domāt, uz kurieni viņi dodas un kāpēc nolaupītāji vēl nav viņu nogalinājuši. Nav nekādas jēgas vadāt viņu apkārt - vienīgi tad, ja gūstītājiem ir padomā kas "īpašs". Nedomā par to, viņš pavēlēja sev. Nemaz nemēģini. Domā par… Vašingtonu. Par saviem draugiem un kolēģiem.

Viņš iztēlojās ainu galerijā - lans iegrimis aizrautīgā sarunā ar Auskaru dāmu. Kā viņu sauc? Viņa vienmēr nēsāja milzīgus auskarus, kas šūpojās. Denijs nez kāpēc noskaitās par to, ka nespēja atcerēties viņas vārdu. Viņš iedomājās, kā Auskaru dāma apjautājas par viņu: Kur tad palicis Denijs Krejs? Tik jauks puisis!

Un lans atbild ar tik sāpīgu sejas izteiksmi: Jūs neesat neko dzirdējusi? Viņu atrada - žēlīgais Dievs, viņam bija dzīvam novilkta āda! Turcijā vai kādā tamlīdzīgā nostūrī. Viņa draudzene bija izmisumā - protams! Jūs taču varat iedomāties. Taču tagad viņa jau ir saņēmusies un dzīvo tālāk.

Denijs nervozi iesmējās. Iešņukstējās. Pazaudēja domu pavedienu. Sprosta rēcošajā tumsā viņa apziņa te atmodās, te apdzisa, it kā smadzenēs kāds savienojums būtu vaļīgs. Laiks ritēja - saraustītos posmos -, līdz beidzot grants šalts ar apdullinošu troksni atsitās pret kravas auto apakšu. Denijs juta, kā vadītājs nobremzē un auto apstājas, riepām švīkstot.

Esam klāt!

Viņš dzirdēja nošķindam ķēdi, izvelkot to caur slēgšanas skavu, tad sastinga, jūtot kādas rokas satveram viņu aiz padusēm un izvelkam vēsajā nakts gaisā. Tur viņš stāvēja, akli šūpodamies uz vienu un otru pusi. Tagad noteikti bija pienācis laiks rīkoties, taču viņam bija grūti noturēdes kājās. Denijs atteicās no šiem pūliņiem, kājas saļodzījās, un viņš saļima uz ceļiem kā mācītājs lūgšanā.

Viņš domāja: Es nedzirdēšu šāvienu. Es to pat nejutīšu. Viņš iztēlojās šāvienu caururbjam galvu, lodei ietriecoties tieši acī. Tad kāds sagrāba viņu aiz rokas un uzrāva kājās. Klupdams pa nelīdzeno zemi, viņš devās tur, uz kurieni viņu veda. Iečīkstējās durvis, un viņu pieveda pie cieta krēsla. Kāds atbrīvoja viņa rokas, bet pēc tam ar līmlenti piestiprināja tās pie krēsla malām. Kāds cits ar tādu pašu lenti pielīmēja viņa potītes pie krēsla kājām.

Tad viņam no galvas dka norauta spilvendrāna un no mutes - līmlente. Ieelpojot auksto, svaigo gaisu, viņš sajuta svētlaimes uzplūdus. Taču ne uz ilgu laiku. Lai cik neērts bija tāds maiss galvā, tas kalpoja kādiem mērķiem, ko varētu izskaidrot arī kā labvēlīgus. Kamēr vien viņa gūstītāji ievēroja piesardzību, slēpjot no upura savas sejas, viņam saglabājās kaut niecīga cerība, ka de viņu varētu atbrīvot.

Tagad vairs ne.

Viņš negribīgi pacēla galvu. Telpā kopā ar viņu bija divi vīrieši. Viens no tiem, kā jau Denijs bija paredzējis, bija senais paziņa no paklāju veikala - "Draudziņš". Ar zilumu uz vaiga. Kad Denijs uz viņu paskatījās, tas ar sastingušu sejas izteiksmi pieskārās šim ievainojumam.

Otrs vīrietis bija apmēram trīsdesmit gadus vecs un garāks augumā par pirmo. Viņa seja bija glīta un gludi skūta, galvā viņam bija maza adīta cepurīte, mugurā sārts izbalējis "Chicago Bulls" T krekls, haki krāsas bikses un kājās sporta kurpes. Kad vīrs pagrieza muguru, Denijs izbrīnīts pamanīja, ka spēlētāja uzvārds uz krekla bija Kukočs, nevis Džordans.

Telpa bija neliela, ar betona grīdu un klinkera bloku sienām. Tajā atradās neapklāta saliekamā gulta, pāris nevienādu krēslu un noplucis paklājs pie tālākās sienas. Pie griestiem sprakšķēdama mirgoja dienasgaismas lampa. Tas arī viss, ja neskaita kaktā novietotu darbarīku solu un kukaiņiem aplipušas mušpapīra strēmeles.

"Grūts brauciens, vai ne?"

To teica puisis "Chicago Bulls" kreklā. Viņa lūpās rotājās smaids, kas nešķita draudzīgs.

Kad Denijs neatbildēja, "Kukočs" izplūda paskaidrojumos.

"Mēs parasti cilvēkus šādi nepārvadājam. Tas ir domāts… precēm, saproti? Cilvēkiem ir paredzēts speciāls furgons - ar tualeti un visu pārējo. Tikai pašlaik tas atrodas Bukarestē." Viņš paraustīja plecus. "Jāņem par labu tas, kas ir, vai ne?"

Tas bija retorisks jautājums, un Denijs uz to neatbildēja. Viņš pūlējās noskaidrot, vai ar līmlenti pielīmētās rokas un kājas ir iespējams kaut mazliet pakustināt. Izrādījās, ka ne.

Kukočs pieliecās tuvāk.

"Ei, tu! Drosminiek, mosties!" Viņa brūno acu skatiens bija neizdibināms. "Es jautāju, tu atbildi. Tā ir pieņemts!" Kad Denijs neatbildēja, Kukočs neticīgi pašūpoja galvu. 'Tu gribi mani čakarēt?"

Denijs nopūtās. Lai ko ari viņš teiktu, viņu sitīs. (Labākajā gadījumā.) Tas bija tikai laika jautājums. Tāpēc viņš padevās - ne jau Kukočam, bet tai savas būtības daļai, kas vēl joprojām atradās vidusskolas jaunākajās klasēs. Ja kāds uzprasās uz ķildu, tam ir jāatbild ar pretuzbrukumu. Tā ir jārīkojas, ja negrib mūžīgi bēguļot un slēpties. Tāpēc viņš teica:

"Nezinu. Varbūt nosūkā man…" Viņš gatavojās piebilst: "Un tad mēs uzzināsim," taču nepaspēja. Viņš dzirdēja "Draudziņu" neticīgi nosprauslājamies. Tad Kukočs atvēzējās un zvēla, ietriecot Denija priekšzobus tieši lūpā.

Atjēdzies Denijs atklāja, ka guļ uz grīdas, joprojām piesaistīts pie krēsla, juzdams mutē asiņu sāļo garšu. Kukočs un "Draudziņš" piecēla viņu no grīdas un novietoja krēslu uz kājām.

Tad viņi pacēla krēslu, pielieca to un nosvieda Deniju deši ar seju uz grīdas. Tas bija kritiens "tikai" no četru pēdu augstuma, taču viņš atsitās pret grīdu kā pankūka, un viens no priekšzobiem nolūza pie pašām smaganām. Sāpes bija neciešamas, skaņa - atbaidoša.

Tāda nu ir turku humora izjūta.

Viņi atstāja Deniju turpat guļam, apdullušu un asinīm noplūdušu, un aizgāja uzpīpēt kādu cigareti. Atspiedušies pret darbarīku solu, viņi klusu sarunājās turku valodā, bet Denijs raudzījās uz viņu kāju pēdām. "Asics" un "Tevas", turklāt Kukoča apavi bija stipri nošķiebti uz iekšpusi.

Grīda bija putekļaina un mazliet oda pēc urīna. Denijam šķita, ka tā nav laba zīme. Acīmredzot viņš nav pirmais, kas tiek nopratināts šajā kambarī.

Pēc brīža viņa krēsls tika novietots uz kājām. "Draudziņš" pieliecās tuvāk Denija sejai un pašūpoja galvu, paužot gandrīz vai apbrīnu.

"Tas gan bija jocīgi," viņš teica. "Man bija jāsmejas. Taču tagad tev jābūt nopietnam, labi? Es tev piedodu šo." Viņš pieskārās ar pirkstu savam vaigam. "Es tevi nevainoju - tu biji iedzīts stūrī kā dzīvnieks. Taču tagad attopies, vecīt! Nāc pie prāta! Ja nokaitināsi manu draugu, zaudēsi ne tikai zobu."

Denijs nespēja atbildēt citādi. Viņam vienmēr bija grūtības saprasties ar cilvēkiem, kas jūtas pārāki un izrīko viņu. To saprastu katrs, kas uzaudzis kopā ar vecākajiem brāļiem. Ja viegli piekāpies - ja parādi savu vājumu -, viņi tūlīt klups pie rīkles. Tāpēc viņš nopūtās, saņēma drosmi un teica:

"Ej dirst!" Izsistā zoba dēļ tas izklausījās kā "Ej sirst!"

Krēsls atkal tika pacelts gaisā - šoreiz augstāk - un triekts lejā. Atkal viņš piezemējās uz sejas. Atkal viņi nostādīja krēslu uz kājām. Viņa sarežģījumi ar "lecīgajiem" sāka pamazām atrisināties.

"Draudziņ, Draudziņ, nedari pāri pats sev! Nu jau jāsaka - "vienreiz - filozofs, divreiz - plānprātiņš"." Viņš klusi iesmējās. "Es gribēju teikt - mīļo pasaulīti Mēs vēl neesam sākuši uzdot jautājumus. Pagaidām mēs tikai draudzīgi tērzējam."

Denijs iekodās ar zobiem vaiga iekšpusē, lai lūpas netrīcētu. Asaras aizmigloja skatienu, un viņš zināja, ka nespēs to izturēt - ilgi vairs ne. Viņš ir skulptors, nevis desantnieks. Un turklāt - kāda jēga? Zebeks viņu tik un tā nogalinās, lai ko viņš teiktu vai neteiktu.

'Tātad," Kukočs ierunājās oficiālā tonī, "kā pagāja brauciens? Vai tev tas patika?"

Denijs papurināja galvu.

"Nē."

"Daudz labāk." Kukočs uz mirkli apklusa, un Denijs gandrīz vai sajuta viņa noskaņojuma maiņu. "Un ko tad tu darīji Uzel- jurtā?"

Denijs neticēja savām ausīm. Kā gan viņiem šķiet, ko viņš darīja Uzeljurtā?! Tas nu gan nebija nekāds noslēpums. Viņš staigāja pa visu pilsētiņu, meklēdams Remiju Barzanu. Taču viņš nojauta (spriežot pēc asinīm, sāpēm un pietūkuma), ka ironiska atbilde šoreiz nebūtu vietā. Tāpēc viņš teica:

"Meklēju Remiju Barzanu." Runādams viņš sajuta, ka žoklis sācis kaut kā savādi klikšķēt. Tas nav labi, viņš nodomāja.

"Lieliski," Kukočs viņu uzslavēja. "Es tev uzdošu vienkāršus jautājumus, un tu man sniegsi vienkāršas atbildes. Tagad: kāpēc tu viņu meklēji?"

Denijs pagrozīja galvu.

'Tas ir garš stāsts," viņš teica.

"Draudziņš" pašūpoja pirkstu gaisā kā pulksteņa svārstu.

"Mums ir laiks," Kukočs teica.

Denijs ievēroja, ka šā cilvēka angļu valodas izruna bija gandrīz nevainojama, vienīgi viņš nebija īsti labi apguvis skaņu "V. "Tev" izklausījās kā "tef", "nav" - kā "naf", "vienkāršs" - kā "fienkāršs". Denijs apspieda neapdomīgu vēlmi aizrādīt pratinātājam par izrunas kļūdām un sāka stāstīt.

"Pirms kādām trim nedēļām man piezvanīja kāds vīrs, vārdā Belzers. Džūda Belzers. Tādu vārdu viņš nosauca." "Un pēc tam?" jautāja Kukočs. "Mēs satikāmies." "Kur?" "Lidostā." "Stambulā?" Denijs papurināja galvu. "Vašingtonā." "Un ko viņš gribēja?"

"Viņš gribēja mani nolīgt," Denijs atbildēja. "Atrast Remiju?" Kukočs minēja.

"Nē. Viņš teica, ka daži preses izdevumi viņu nomelnojot." Kukočs un "Draudziņš" īsi par kaut ko apspriedās turciski. 'Tu gribi teikt - apmelo viņu?" Kukočs pārjautāja. "Jā. Apmēram tā. Un raksta par to avīzē." Kukočs piešķieba galvu uz vienu un otru pusi, neticīgi raudzīdamies uz Deniju.

"Un viņš nāk pie tevis, jo tu esi… tu esi kāds īpaši izcils spiegs, vai ne?" "Nē."

"Tu esi no CIP? Tu esi Makgaivers, ko, vecīt?" Denijs īsti nezināja, kā to saprast. Beidzot viņš atbildēja:

"Nē."

"Galīgā atbilde?" Kukočs noprasīja.

Denijs saprata joku, bet nesaprata, kas tur tik smieklīgs.

"Kas ir Makgaivers?" viņš jautāja.

"Draudziņš" sāka smieties.

"Mums parasti rāda vecus seriālus," viņš paskaidroja. "Ak tā," Denijs saprata. "Jūs domājāt televīziju." Kukočs pamāja ar galvu.

"Es esmu mākslinieks," Denijs paskaidroja. "Dažkārt es piepelnos kā privātdetektīvs. Juridiskajām firmām un tamlīdzīgi. Strādāju nepilnu slodzi. Parasti es eju uz tiesu namu. Meklēju reģistrus. Tāds tas darbs. Taču… klausieties, jūs taču to visu zināt, tāpēc…"

Kukočs papurināja galvu. "Es neko par to nezinu."

'Toties Zebeks zina. Viņš par to zina visu."

Kukočs un "Draudziņš" pēkšņi saspringa uzmanībā.

"Zebeks?"

"Jā," Denijs atbildēja, savu pratinātāju pēkšņās izturēšanās pārmaiņas samulsināts.

"Zerevans Zebeks?"

"Tieši tā."

"Ko tu zini par Zerevanu Zebeku?"

"Viņš bija mans darba devējs. Tāpēc jau es atbraucu šurp!"

Kukočs piesarka un pusbalsī nolamājās. Tad dusmas ņēma virsroku, un viņš ar abām plaukstām iesita Denijam pa ausīm - no visa spēka. Pārāk sāpīgi tas nevarēja būt, taču tas bija tik ļoti negaidīti, ka Denija acīs atkal saskrēja asaras.

"Tu mani čakarē?" Kukočs uzbļāva.

"Nē!"

'Tu teici, ka strādāji tam… žīdam - tam Belzeram!"

"Nē," Denijs atbildēja. "Viņš nav ebrejs. Es gribēju teikt - kā es varētu zināt…"

"Tu teici, ka viņš ir žīds!" Kukočs uzstāja aizkaitinātā tonī.

"Nē. Es teicu, ka viņa vārds ir Džūda. Tas ir pavisam kas cits."

"Žīds? Džūds? Jautāju vēlreiz: vai tu mani čakarē?"

"Nē!"

"Nu labi." Kukočs dziļi ievilka elpu, it kā lai uzsvērtu to, ka godīgi cenšas savaldīt dusmas. 'Tātad," viņš turpināja. 'Tas žīds? Viņš tevi nolīga?"

"Jā, bet…" Denijs atbildēja.

"Vai arī tas bija Zebeks?"

"Jā! Tas bija Zebeks, taču…"

Bāc!

Viņš pat nepamanīja, kurš viņam iesita. Pēkšņi viņa žoklis aizcirtās, iecērtot mēli, acu priekšā kaut kas nozibēja - un viņš zaudēja samaņu. Cik ilgi - viņš nezināja. Dažas sekundes. Minūti. Pusstundu. Viņam nebija ne jausmas.

Atguvis samaņu, viņš gulēja uz vēdera saliekamajā gultā, nolicis galvu uz gultas gala, vērodams mušu izmisīgi riņķojam pa betona grīdu. Nāves spirāle, viņš nodomāja. Agonija. Turpat netālu viņš sadzirdēja gaisa sīkšanu, kam sekoja tik ļoti raksturīgais sērkociņa uzraušanas čirkstiens. Pēc tam klusums. Kukočs nolamājās. Denijs pagrieza galvu, lai paskatītos, ko viņi uzsākuši, un ieraudzītais lika viņam šausmās nobālēt.

Kukočs un "Draudziņš" stāvēja pie darbarīku sola un mēģināja aizdedzināt propāna degli. Denijs izdzirdēja sevi sakām: "Paklau1 " tieši tādā tonī kā Rodnijs Kings pēc Losandželosas dumpja. Vai mēs tomēr nevarētu saprasties ar labu?

Tika aizdegts otrs sērkociņš, tad trešais, un Kukoča dusmas pieauga. Deglim bija izbeigusies gāze. Lai slavēts Jēzus! Kukočs nolamājies nosvieda degli uz sola un kaut ko pateica "Draudziņam". Pienācis klāt Denijam, "Draudziņš" nedcīgi pašūpoja galvu un teica:

"Šodien laikam ir tava laimīgā diena. Draņķa propāns!" Tad viņš novilka Denija kurpes un zeķes, pēc tam sasēja potītes ar līm- lend. Vēsā gaisa pieskāriens pēdām bija patīkami veldzējošs.

"Ko… ko tu dari?" Denijs jautāja.

Kukočs pienāca pie gultas kājgaļa, turēdams rokā sarūsējušas caurules gabalu.

"Beidz muldēt, vecīt. Es tev teicu: vispirms es tev uzdodu jautājumu, pēc tam tu man atbildi."

"Bet…"

Notupies līdzās Denijam, Kukočs ierunājās draudzīgā tonī, it kā uzticēdams kādu noslēpumu.

"Klausies - draugs - būšu atklāts pret tevi. Pēc tam man vairs nekas cits neatliks."

"Pēc tam? Kas ir "tas"?"

"Pēc tam atliek tikai acetona vanna, un mēs tevi izmetam uz ceļa ar zīmīti mutē. Tāpēc palīdzi man…"

"Es palīdzēšu! Es gribu palīdzēt!" "Acetona vanna"? Kas irace- tons?

Kukočs piecēlās kājās, un "Draudziņš" stingri satvēra Denija potītes. Ilgajā klusuma brīdī, kas bija iestājies, Denijs dzirdēja, kā Kukočs dziļi ievelk elpu. Šķīdinātājs, Denijs nodomāja. Līdzīgs nagu lakas noņēmējam. Tas izšķīdina materiālus. Tad caurules gabals triecās pret viņa pēdām, trāpot tieši pa nerviem. Denija mute at- pletās gārdzienā, kas bija tik izmisīgs, ka vairs nespēja kļūt par kliedzienu. Tad Kukočs sita atkal un atkal, mērķējot pēdu izliekumā un sašķaidot pēdu nervus putrā.

"Falakka," paskaidroja "Draudziņš", gandrīz kā ekskursijas vadītājs. "Tā to sauc."

"Kas ir tas žīds?" ieaurojās Kukočs.

Tas bija neprāts. Un, kad tas būs beidzies, viņš tiks izšķīdināts.

Sāpes ir kā greizi robaina ainava, pilna ar ieplakām, kurās upuris meklē glābiņu, atelpas brīžos ticēdams, ka viņam izdevies izglābties, ka mocības ir beigušās, ka tām jābūt galā, jo viņa ķermenis vairs nespēj to izturēt. Taču tas iztur. Mocekļa ķermenis iztur, un arī sāpes nepadodas.

Ja vien tam bija kāda nozīme - izrādījās, ka nekāda, - "Draudziņam" šādas izdarības nebija gluži pa prātam. Denijs pamanīja šā vīra seju un uzreiz saprata, ka viņš ir nobijies no šādas nežēlības. Viņa lūpas bija saviebtas grimasē, un šķita - viņš tūlīt apvemsies. Tas Deniju izbiedēja vēl vairāk, jo sita taču viņu.

Viegli tas nebija, tomēr viņš izstāstīja visu. No Admirāļu kluba līdz vajāšanai cisternā - par Terio pašnāvību, tēva Inzaghi kritienu pa logu. Stāstījums izlauzās izmisīgos saraustītos gabalos pamīšus ar kliedzieniem un brēcieniem, notikumu secību vēl vairāk sajauca aplamie secinājumi, kas iezagās Kukoča jautājumos. Cik daudz no Denija teiktā bija saprotams, viņam pašam nebija ne jausmas - varbūt mazāk par pusi. Tomēr pēc tam, kad viņš bija atkārtojis šo stāstu pusduci reižu, Kukočs beidzot bija uztvēris tā jēgu. "Džūda Belzers" bija segvārds, ko Zebeks bija pieņēmis, runājot ar Deniju, un Denijs bija pirms dažām dienām izbēdzis no Zebeka, lai brīdinātu Remiju Barzanu cerībā izglābt savu un viņa dzīvību.

Denija apziņa pagaisa, un, kad tā atgriezās, viņš dzirdēja Ku- koču un "Draudziņu" īsi par kaut ko strīdamies turku valodā - vai varbūt kurdu, Denijs tās nevarēja atšķirt.

"O-o-o-o-o-o…" Kukočs atbildēja uz kādu "Draudziņa" apgalvojumu, un viņa balss pauda apjausmu ar nožēlas pieskaņu. "Velns lai… Tu domā?"

Denijs dzirdēja cauruli nošķindam uz betona grīdas. Tad viņa mocītāji aizgāja, un viņš bija palicis šai telpā viens, guļot cietajā gultā, tecinādams siekalu tērcītes un ciezdams neizturamas sāpes.

Par spīti mokām, viņam ienāca prātā uzjautrinoša doma. Laikam tomēr refleksoloģijai ir kaut kāds pamats, jo viņš juta sāpes it visur. Ne tikai pēdās. Sāpes pārvietojās pa viņa ķermeni kā apnicīga operetes melodija, dejojot stepu augšup lejup pa viņa mugurkaulu, padarot jutīgu katru nervu, kam pieskārās. Viņš juta pēdas pietūkstam kā pārgatavojušos tomātus, ādu plaisājam, šķidrumus sūcamies. Viņa mute bija kā pilna ar žiletēm, un sirds dauzījās saraustīti, ik pa brīdim apstājoties.

Paraudzījies augšup, viņš pamanīja gaismas četrstūri aiz paklāja, kas bija pakārts pie sienas. Vispirms viņam šķita, ka rādās halucinācijas, taču tad viņš saprata, ka ar šo paklāju laikam ir aizsegts logs. Tātad ir jau pienācis rīts. Un viņš ir sadauzīts lupatās.

Tad sāpes nomainīja sastingums, kas pavēra ceļu arī patiesām bailēm. Beiguši iztaujāšanu, viņa mocītāji aizgāja sagatavot solīto acetona vannu. Sameklēt mucu, sajaukt ķimikālijas…

Nebija šaubu, ka šī bija pārbaudes iztaujāšana, nevis nopratināšana. Acīmredzot Zebeks gribēja noskaidrot, cik daudz Denijs zina, - un pēc tam viņu var mierīgi novākt.

Šausmu pārņemts par šādām izredzēm, viņš pūlējās atraisīt saites. Beidzot izdevās atbrīvot rokas. Elpai aizraujoties, viņš pieslējās gultā sēdus un norāva līmlenti no potītēm. Laiks pazust no šejienes. Dziļi ievilcis elpu, viņš nolaida kājas uz grīdas un…

!!!

Ak kungs, ]ēzu! Viņa pēdas bija spilvenu lielumā un ļumēja kā želeja. Pat visvieglākais pieskāriens sagādāja neizturamas sāpes. Iekunkstējies viņš atrāva kājas no grīdas, atkrita gultā un nodomāja: Tas ir viss. Es esmu līķis. Glābiņa nav.

Viņš laikam bija aizsnaudies - vai varbūt zaudējis samaņu - jo, atvēris acis, redzēja sev blakus notupušos "Draudziņu" ar mazu plastmasas spainīti rokās. Denijs uzmeta skatienu spainītim, prātodams, kas tajā varētu būt. Skābe? Acetons? Viņa augums saspringa, bet atslāba, kad "Draudziņš" iemērca spainītī sūkli un izspieda to. Viņam rokās nebija cimdu un uz acīm - aizsargbriļļu.

"Dra-a-u-u-dziņ-ņ, dra-a-u-u-dziņ-ņ," viņš dūdoja, "tev gan vajadzēja būt piesardzīgākam." Viņš saudzīgi notīrīja asinis no Denija sejas, pēc tam nomazgāja viņam kājas, vilkdams sūkli caur visām pirkstu starpām. Tas bija reizē maigi un sāpīgi, un Deni- jam ienāca prātā - vai tas varētu būt kāds rituāls, ko kurdi veic pirms mirušo apglabāšanas?

Visbeidzot "Draudziņš" uzstīvēja Denijam kājās zeķes un mēģināja uzvilkt arī kurpes. Tas nebija iespējams. Viņš aizsteidzās un atgriezās ar milzīgu gumijas sandaļu pāri. Viņš ieslidināja tajās Denija pēdas un aizsprādzēja sandales, gluži kā tēvs mazulim. Tad viņš palīdzēja Denijam piecelties un ar uzmundrinošu smaidu vedināja Deniju uz durvīm. Iešana veicās lēni - Denijs tipināja kā ķīniete ar sasietām kājām.

Aiz durvīm viņi nokļuva žilbinošā saules gaismā. Kad Denija acis aprada, viņš redzēja, ka ir ticis turēts mūra šķūnī līdzās mājlopu aplokam. "Draudziņš" veda viņu apkārt uz ēkas otru pusi un pamāja uz košzaļa "John Deere Gator" pasažieru sēdekli. Par spīti mokošajām sāpēm, Denijs pārsteigumā iesmējās. "Gator" bija tieši tāds pats kā mazais kravas auto, ko Keilijas vecāki izmantoja savā rančo Dienviddakotā. Ieraudzījis Denija sejas izteiksmi, "Draudziņš" pasmaidīja, un Denijam pamodās cerība, ka varbūt tomēr viņu nenogalinās.

Auto sāka ripot pa grantētu ceļu, kam abās pusēs slējās vītoli ar apgrieztiem zariem. Viegls vējiņš šūpoja sudrabainās lapas, apgriežot tās ar apakšpusi uz augšu, tā ka tās šķita saulē spīguļojam. Lai cik skaisti tas nebūtu, katra ceļa gramba lika Denijam sāpēs sarauties. Viņš sargāja kājas, turot tās potītēs sakrustotas, pēdas novietojis uz sāniem. "Draudziņš" uzmeta viņam līdzjūtīgu skatienu, tomēr pat nedomāja palēnināt gaitu.

Šaurais celiņš veda augšā pakalnā uz vārtu arku lielā mūra žogā, kura augšmalā, kā šeit pieņemts, spīdēja stikla lauskas. Sargs izliecās pa maza sargposteņa namiņa logu, sasveicinājās ar "Draudziņu" un pazuda. Pēc neilga brīža atvērās elektroniski darbināmie vārti un "Gator" lēni ripoja uz priekšu cauri vārtu arkai, iebraucot plašā pagalmā, ko rotāja koki un puķes. Koku vidū slējās lepna medus krāsas akmens villa.

Denijs uzreiz pamanīja, ka tas ir divstāvu nams, kur galvenās dzīvojamās istabas atrodas otrajā stāvā virs arkādes, kurā laikam ir izvietotas dažādas saimniecības telpas - virtuve, veļas mazgātava, kalpotāju mājokļi un tamlīdzīgi. Ar "Draudziņa" palīdzību Denijs izkāpa no mašīnas un uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā. Tur viņa pavadonis nospieda šifru sienas pultī, un senlaicīgas koka durvis klusi atvērās. Kamēr Denija acis aprada ar apgaismojuma maiņu, viņš vispirms izdzirdēja klaviermūzikas skaņas, bet pēc tam klusu rūkoņu, kas lika asinīm sastingt dzīslās. Stāvēdams kā pārakmeņojies, viņš drīz vien saklausīja vēl vienu rūcienu - tādu kā miklāku skaņu, tikai trīs vai četru collu attālumā no viņa sēkliniekiem. Paraudzījis lejup, viņš ieraudzīja sev pievērstus divu muskuļainu Rodēzijas ridžbeku niknus skatienus.

"Draudziņš" klusi pie sevis nosmējās un mīlīgi uzrunāja suņus vārdos:

"Kastor… Polluk…" Acumirklī draudīgo ņurdēšanu nomainīja žāvas. Viens no suņiem aizčāpoja projām. Otrs apgūlās un sāka laizīt savu kažoku.

Sava nesenā spīdzinātāja pavadībā Denijs devās tālāk mājā un drīz vien nokļuva visneparastākajā dzīvojamajā istabā, kādu jebkad bija redzējis. Tā bija milzīga telpa ar vismaz divdesmit pēdu augstiem velvētiem griestiem. Divas sienas un griesti bija izcirsti no masīviem medus krāsas akmens bluķiem. Abas pārējās sienas bija no stikla. Viena pavēra skatu uz dārzu, bet otra - uz krāšņu ātriju mājas vidū. Uz marmora grīdas kā dārgakmeņi kvēloja koši austrumnieciski paklāji. Gaisā trīsuļoja Goldberga "Variāciju" skaņas.

Pie vienas sienas bija novietots akmens sols, kura cieto virsmu sedza ar paklājiem pārklāti spilveni. Virs sola pie sienas bija vācu ekspresionistu gleznas un zīmējumi. Denijs uzreiz pazina Oto Diksa89 , Emīla Noldes90 un Oskara Kokoškas91 darbus.

Gar visu trešo sienu stiepās garš plaukts, kas bija izgatavots no pulēta riekstkoka - roku darbs. Uz tā atradās dators, "Bose" stereosistēma un četri sienā iebūvēti plakanā paneļa monitori. Iekārtojies "Aeron" krēslā, kāds vīrs čakli klabināja "Microsoft" gaumē izveidotas ergonomiskas tastatūras taustiņus. Aiz siksnas viņam uz muguras bija iespīlēts pavisam neergonomisks četrdesmit piektā kalibra revolveris. "Draudziņš" pieskārās Denijam pie pleca un ar žestu lika viņam uzgaidīt. Tad piegāja pie vīra, kas sēdēja pie datora.

Denijs piemiegtām acīm paraudzījās uz novērošanas monitoru rindu, kuros bija redzami dažādi vārti un durvis, villas piebraucamais ceļš un arī palīgtelpa, kur viņš tika sists. Nodrebinājies viņš pievērsās gleznām un sevišķi vienai, kas ļoti atšķīrās no pārējām. Tas bija darbs impresionisma stilā, viens no zildzeltenajiern palmu lapu gleznojumiem, ko Matiss bija radījis Marokā. Glezna bija lieliski novietota un sasaucās ar mirdzoši košajām krāsām, kas bija redzamas pa logu uz ātriju. Bezgala pārsteigts, ieraugot Matisa darbu tik neiedomājamā vietā, Denijs pat nepamanīja, ka virs no datora bija pienācis viņam līdzās.

Pārāk nomocīts, lai pārsteigumā salēktos, Denijs spēja tikai ar nokavēšanos pievērst uzmanību svešiniekam.

Blakus stāvošais vīrietis bija dažus gadus vecāks par Deniju, apmēram tāda paša auguma. Viņam bija ogļmelni mati, kas "ilgojās" pēc friziera, un bārdas rugāji uz vaigiem. Pastiepjot roku, lai sasveicinātos, uz viņa plaukstas locītavas iemirdzējās zelta "Rolex" pulkstenis.

"Remijs Barzans," viņš nosauca savu vārdu un norādīja uz paklājiem apsegto dīvānu. "Vai varu jums kaut ko piedāvāt?"

Denijs uzreiz neatbildēja, tikai atlaidās piedāvātajā sēdvietā. Viņš pūlējās saprast, kā cilvēks, kam pieder Matisa glezna, var sēdēt televīzijas monitora priekšā un vērot, kā cits cilvēks tiek spīdzināts, fonā klusi skanot Goldberga "Variācijām". Pagāja kāds brīdis, līdz Denijs atguvās no pārsteiguma, un tad paziņoja:

"Jā. Kāds mēriņš novokaīna derētu. Un šampanietis uzdzeršanai."

Namatēvs šķita pārsteigts.

"Šampanietis?"

"Man ir svētki," Denijs paskaidroja.

"Tiešām?! Un kam par godu?"

"Kādu bridi man šķita, ka nokļūšu acetona vannā."

Barzans šķita nokaunējies un nožēlas pārņemts. Tad nopūtās un teica:

"Nu ko, vēl jau viss priekšā."

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Novokaīna mājā nebija, toties Barzans piedāvāja gandrīz tikpat labu pretsāpju līdzekli - krustnagliņu eļļu. Denijs uzpilināja to uz vates piciņas un piesardzīgi piespieda pie robainās zoba malas. Smagana iesūrstējās, taču, viņam par pārsteigumu, sāpes atkāpās gandrīz acumirklī.

"Man ļoti žēl, ka tā iznāca," Barzans taisnojās.

"Tas nekas," Denijs nomurmināja, lai gan pats nemaz tā nedomāja. Barzana formālā atvainošanās nekādi nespēja izpirkt viņam nodarīto pārestību. Taču pagaidām viņš bija iemācījies ne- lēkt acīs tiem, kuriem pieder vara, ja pats ir tik vājš. Šis tips ir mājas saimnieks. Denijs pats tikko spēj paiet. Labāk nogaidīt, kas sekos tālāk.

"Es nezināju par Kriša nāvi," Barzans teica. "Taču nojautu, ka viņam kaut kas ir nodcis."

"Vai viņš bija jūsu draugs?"

"Jā." Barzans ar pirkstiem atglauda matus. "Vai zināt ko. Jums droši vien derētu mazliet atpūsties. Likšu sagādāt jums kādas drēbes, un mēs varēsim parunāt vēlāk."

Tas pat īsd nebija ierosinājums, un, lai kā ari būtu, Denijs nebija īsti noskaņots uz runāšanu - vismaz pagaidām vēl ne. Ikreiz, kad viņš kaut ko teica, tas atbalsojās viņa kreisajā ausī un caur žokli izšāvās sāpju bulta. Barzans deva rīkojumu kādam no saviem kalpiem, un tas atgriezās, stumdams veclaicīgu riteņkrēs- lu. Denijs labprāt būtu gājis pats, taču viņa kāju pēdas bija karstas un pietūkušas. Tās izskatījās kā pārgatavojušies tomāti un šķita, ka jebkurā brīdī var pārsprāgt. Ar sāpīgu nopūtu viņš ierausās krēslā un atlaidās pret atzveltni.

"Nu tad tiksimies vakariņās," teica Barzans.

Viņš aizmiga ādas atzveltnes krēslā pie guļamistabas loga ar skatu uz pagalmu, iemērcis kājas stindzinoši ledusauksta ūdens vanniņā. Tas bija dziļš miegs bez sapņiem, kas ilga vairākas stundas, bet atmostoties Denijs drudžaini salēcās, uztrūkās krēslā, nesaprazdams. kur atrodas. Un nobijās.

Tad viņš atcerējās.

Aiz loga saule bija pārvērtusies par sārtu atblāzmu aiz pagalma mūriem. Ūdens pie kājām bija kļuvis remdens. No gaiteņa plūda Billijas Holidejas balss.

Viņš lēni pieslējās kājās un aizsteberēja pa akmens grīdu uz vannasistabu. Tur viņš atgrieza vannas krānus un noregulēja ūdens temperatūru. Tad piegāja pie izlietnes un atbalstījās pret to, juzdamies apdullis, sadauzīts un nelabuma pārņemts. Piesardzīgi viņš ieskatījās spogulī un, ieraudzījis savu atspulgu, ievaidējās. Krekla priekšpuse bija notraipīta ar sakaltušām asinīm, it kā viņš būtu apšļākts ar dubļainu ūdeni. Apakšlūpa bija pārplēsta, vaigs nobrāzts, kreisā acs pilnīgi aizpampuši. Saviebies viņš ar šausmām ieraudzīja robu izsistā zoba vietā.

Vanna viņu uzmundrināja - taču ne tiktāl, lai viņš justos labi. Spēka atgūšanai kalpoja "Percocei", ko viņam istabā pasniedza uz sudraba paplātes kopā ar pudeli auksta "St. Pauli Girl". Viņš iedzēra divas tabletes un uzvilka Barzana sagādātās drēbes. Tumšas linu bikses, baltu kreklu un ādas sandales. Lielas ādas sandales. Gudrodams, kad tabletes sāks iedarboties, viņš kliboja nopakaļ sulainim, sekodams tam uz viesistabu, kur Remijs Barzans sēdēja krēslā pie sprakšķošas kamīna uguns.

Sulainis pasniedza vēl divas pudeles alus. Barzans pacēla savējo, it kā uzsaucot tostu.

"Priekā," viņš teica. "Tagad pastāstiet par savu sadarbību ar Zebeku."

Sākumā runāt bija grūti, bet, zālēm iedarbojoties un sāpēm atkāpjoties, Denijs kļuva gandrīz vai pļāpīgs. Tas prasīja gandrīz stundu, taču viņam izdevās aptvert pašus svarīgākos punktus - no tikšanās Admirāļu klubā līdz Terio datora meklējumiem, In- zaghi slepkavībai un viņa paša bēgšanai uz Stambulu. Barzans klausījās uzmanīgi, kā krietnam žurnālistam pienākas, uzdodot tikai pāris jautājumu. Kādā brīdī ienāca sulainis, nesdams kūpošas ķiploku zupas bļodas un šķīvi ar maizi un sieru. Denijs kāri uzklupa ēdienam, pats ar izbrīnu atklādams, cik izsalcis ir. Kad viņš bija beidzis stāstīt, Barzans lika visu pārrunāt vēlreiz, sīkāk noskaidrojot dažus jautājumus, ko viņš bija izlaidis - Terio zvanus Peitelam, veidu, kā Zebeks izsekoja Deniju, viņa sagatavotās rezerves disketes nozaudēšanu.

"Tātad jūs iedevāt viņam to cilvēku sarakstu, kuriem Kriss bija zvanījis," Barzans atkārtoja.

Denijs pamāja ar galvu.

"Cik vārdu?" Barzans jautāja.

"Tikai pāris," Denijs atbildēja. "Īstenībā trīs."

'Tas vīrs Peitels…"

"…vēl kāds vīrs vārdā Rolvāgs…"

"Tas norvēģis," Barzans klusi pie sevis noteica. "Ak tāds bija viņa vārds."

"Ole Gunnars Rolvāgs."

Barzans pamāja ar galvu.

'Tātad sarakstā bija trīs vārdi." Viņš skaitīja tos uz pirkstiem. "Peitels, Rolvāgs un…?"

"Jūs," Denijs atzinās.

Barzans apdomājās.

"Tātad šādi Zebeks uzzināja par mani un Krišu. To, ka mēs mēdzām sazvanīties."

"Laikam gan. Tas ir - jā. Pavisam droši - tieši tā."

Kurds pašūpoja galvu un nopūtās.

"Nezināju, ka tā notiks," Denijs paskaidroja. "Zvanu saraksta noskaidrošana ir parasts pasākums. Visi privātdetektīvi tā dara."

"Bet šajā reizē daži cilvēki tāpēc tika nogalināti, vai ne?"

"Zinu."

Barzana seja pauda nožēlu.

"Peitels un pēc tam…" Viņš sāpīgā žestā pielika roku pie sejas. "Mana saimniecības vadītāja - viņa tikai gribēja aizņemties mašīnu, un viss."

"Man par to pastāstīja - Stambulā. Donata - jūsu birojā - viņa pieminēja mašīnā ielikto bumbu. Man ļoti žēl."

"Policija teica, ka tur esot bijis kāds kilograms C-4," Barzans turpināja. "Pievienots pie aizdedzes. Kad sprādziens gāja vaļā, gandrīz visa iela uzlidoja gaisā. Visur bija stikli. Ķermeņa daļas."

"Tāpēc jūs atbraucāt šurp/' Denijs secināja.

Barzans pamāja ar galvu un mainīja sarunas tematu - savā ziņā.

"Vai jums ir kāda nojausma, ko Zebeks meklēja?"

"Kad?"

"Itālijā."

Denijs apdomājās.

"Jūs domājat - datorā…? Nē. To viņš neteica. Es nejautāju." Klusums. "Rūpnieciskus noslēpumus?" Atkal klusums. "Vai jūs zināt?"

Denijam par lielu pārsteigumu, namatēvs tikko manāmi pamāja ar galvu.

"Man tā šķiet…"

Denijs gaidīja, ka Barzans paskaidros, bet, kad tas neko neteica, aiz nepacietības gandrīz uzsprāga.

"Ko tad? Ko?"

"Koku gadskārtu gredzenus."

Denijam šķita, ka viņš ir pārklausījies.

"Kā, lūdzu?"

"Es domāju, ka viņš meklēja koku gadskārtu gredzenus. JPEG datnes, kuros attēlotas koku gadskārtas."

Laikam vainīgs "Percocet"…

"Nē," Denijs iebilda. "Kā to saprast - koku gadskārtu gredzeni?"

Barzans neatbildēja.

"Tāpēc arī Kriss zvanīja Rolvāgam uz Norvēģiju. Starp citu, vai esat mēģinājis ar viņu sazināties?"

"Vēl ne."

"Varbūt ir pienācis laiks to darīt. Vai zināt, kurā pilsētā viņš ir?"

"Oslo - Oslo institūtā."

"Ja vien nav jau par vēlu, mēs varētu viņu brīdināt," Barzans pavisam vienaldzīgi ieminējās. Tad kāda doma lika viņa sejai atplaukt priekā. "Un varbūt varētu dabūt ziņojumu!"

"Kādu ziņojumu?"

Taču Barzana seja atkal sadrūma.

"Man nepatīk Rolvāga izredzes." Barzans piecēlās un piegāja pie senlaicīga rakstāmgalda, uz kura atradās ļoti moderns tālruņa aparāts. Viņš apsēdās un sāka zvanīt, pūlēdamies uzzināt numuru Norvēģijas informācijas dienestā. Tas nebija viegli. Denijs juta zāļu iedarbību un raudzījās ņirbošajās uguns liesmās. Viņš bija gandrīz aizsnaudies, kad sadzirdēja tālruni zvanām - divus skaļus zvanus. Barzans bija ieslēdzis tālruņa aparāta skaļruni.

Atsaucās automātiskais atbildētājs - ierakstīta sievietes balss kaut ko nobēra norvēģu valodā.

"Protams," Barzans attapās. "Norvēģijā tagad ir nakts - par ko gan es domāju? Institūts ir slēgts." Barzans pasniedzās, lai noliktu klausuli, bet tad pēkšņi kāds atbildēja.

"Hallo! Klausos." Tā ir gadījies daudziem cilvēkiem. Viņa noteikti bija gaidījusi, ka zvanītājs sagaidīs paziņojuma beigas. Barzans tā arī darīja. Tas ilga kādas divdesmit sekundes.

"Hallo," sieviete atkārtoja. "Runājiet!"

Barzans pacēla klausuli, taču tālruņa skaņa joprojām bija dzirdama visā istabā.

"Vai jūs runājat angliski?" viņš jautāja.

"Jā, protams," viņa atbildēja.

"Es vēlētos runāt ar Oli, Oli Rolvāgu."

"Oli?" sieviete izbrīnīta pārjautāja. "Diemžēl tas nav iespējams."

"Vai varu atstāt ziņu?"

"Diemžēl tas nav iespējams."

"Bet…"

Sieviete steidzīgi turpināja:

"Saprotiet, viņš ir… miris?" Viņa to pateica, it kā jautājot. "Viņš… vienpadsmitajā augustā… nogalināts."

"Skaidrs," Barzans noteica. Kādu brīdi bija dzirdama tikai tālruņa līnijas fona dūkoņa, bet tad viņi ierunājās abi reizē.

"Es…"

"Viņš…"

"Lūdzu," Barzans teica.

"Tas bija negadījums?" sieviete teica. "Ole brauc no darba ar velosipēdu un kāda mašīna - kā to pareizi pateikt - aizbēg un notriec viņu."

"Notriec un aizbēg," Barzans neskanīgā balsī izlaboja.

"Jā - tā bija. Viņš miris uz vietas. To mašīnu neatrod."

Barzans noklepojās.

"Rolvāga kungs…"

"Doktors Rolvāgs, jā?"

"Viņš veica kādu darbu mana drauga uzdevumā - viņu sauc Kristjens Terio." "Jā?"

"Kāda artefakta analīzi. Vai es varētu parunāt ar kādu par to, kā varētu dabūt šā ziņojuma kopiju?"

"Jūs varat runāt ar mani," sieviete atbildēja ziemeļnieciski melodiskā balsī. "Visi pētījumi tiek ievietoti datu bāzē. Ziņojumi ir pieejami par noteiktu samaksu."

Barzans sāka bērt visu nepieciešamo informāciju - Terio vārdu, uzdevuma iesniegšanas aptuveno laiku -, bet sieviete viņu pārtrauca.

"Mēs reģistrējam pēc pieprasītāja vārda, alfabētiskā secībā. Tas ir pirmais kritērijs. Lūdzu, nosauciet vārdu pa burtiem."

Barzans tā arī darīja.

"La-a-bi. Paskatīšos."

Bija dzirdama datora taustiņu klabēšana. Apmēram kādu minūti.

"Nav?" viņa nobrīnījās. "Bet mums nesen bija bojāta datorsistēma. Varbūt es paskatīšos papīra dokumentos, kas glabājas kopā ar artefaktiem. Vai pagaidīsiet? Vai piezvanīsiet vēlāk?"

"Nē, es pagaidīšu," teica Barzans. "Pagaidīšu." Denijs nezināja, kāpēc šī "koku gredzenu pētīšana" ir tik svarīga, taču Bar- zana satraukums un nepacietība skaidri liecināja, ka tā ir.

Beidzot sieviete atkal ierunājās.

"Atvainojiet," viņa teica. "Es neko nevaru atrast - šie dokumenti ir pazuduši! Pat artefakta vairs nav - lai gan var redzēt, ka tas ir tur bijis. Organiskā stikla trauks ir palicis. Un neviens nav parakstījies par izņemšanu." Viņas sašutums bija nepārprotams. "Oslo institūtā tā nedrīkst notikt. Šeit ir sava kārtība…" Viņas balss aprāvās.

"Nu ko," Barzans iesāka.

"Varbūt es rīt pajautāšu dažiem cilvēkiem," viņa ieminējās, "un jūs piezvanīsiet vēlreiz?"

"Tas būtu lieliski," Barzans bezcerīgā tonī atbildēja. "Paldies!"

"Labi. Jūs esat…"

"Remijs Barzans."

Viņa lūdza nosaukt vārdu un uzvārdu pa burdem un pierakstīja to.

"Labi," viņa apsolīja. "Es atstāšu jums ziņu?"

"Paldies!"

"Visu labu," viņa moži atsveicinājās. "Uz redzēšanos!"

Barzans nolika klausuli.

"Kas tas ir par ziņojumu? Kāds artefakts? Par ko viņa runāja?" Denijs jautāja, taču arī pats juta, ka runā kā pa miegam.

Barzans, piešķiebis galvu, uzmeta viņam skatienu. Tad ielūkojās pulkstenī un piecēlās kājās.

"Parunāsim par to rīt. Man tagad jāpiezvana dažiem cilvēkiem, un jums vajadzēs zobārstu. Jums ir mazliet jāpaguļ."

No rīta ļoti kautrīga jauna sieviete, kas varbūt bija Barzana draudzene, bet varbūt arī ne, sašuva Denija lūpu. Beigusi darbu, viņa izveda Deniju ārā, kur viņu gaidīja džips. Tajā sēdēja liela auguma pusaudzis, lasīdams komiksu žurnālu, ar "M-16" pie sāniem. Ieraudzījis Deniju, viņš pasmaidīja un nosvieda žurnālu uz aizmugurējā sēdekļa. Viņi klusēdami aizbrauca uz mazu pilsētiņu, kas atradās apmēram trīsdesmit jūdžu attālumā, un beidzot apstājās pie kāda skatloga, ko rotāja milzīga dzerokļa attēls ar maziem prieka stariņiem visapkārt. Šī izkārtne Denijam atgādināja britu krodziņu - "Laimīgais zobs" vai kas tamlīdzīgs. Izredzes nokļūt pie zobārsta šādā nostūrī Deniju mazliet biedēja, tomēr dakteris Sirliks darbojās meistarīgi un nesāpīgi. Stundas laikā Denijam mutē tika uzstādīts nerūsējošā tērauda zoba kronītis un izsniegta paciņa antibiotiku. Zobārsts turēja nelielu rokas spogulīti, lai Denijs varētu aplūkot jaunieguvumu. Denijam šķita, ka spīdīgais metāla kronītis izskatās gandrīz tikpat neglīts kā robs.

Atgriezies villā, viņš ieraudzīja Barzanu sēžam pagalmā pie gara koka galda un lasām.avīzi. Viņam abās pusēs kā bēškrāsas iekavas zemē gulēja un snauda abi lielie suņi. Barzans norādīja uz krēslu sev pretī, un Denijs iekārtojās tajā.

"Jums ir lieliska māja."

Barzans pasmaidīja.

"Tā nav mana." Redzot Denija izbrīnu, viņš pasmaidīja. "Tā pieder kādam manam draugam no Ankaras. Viņš ir parlamenta deputāts. Ja es būtu apmeties kādā no mūsu ģimenes mājām, Ze- beks būtu atradis mani pāris dienu laikā. Tagad viņam būs jāpameklē ilgāk."

"Hmm…" Denijs norūca.

"Turklāt pašlaik viņam būtu dubults ieguvums. Ja viņš atradīs mani, tad atradīs ari jūs."

'Tad varbūt man vajadzētu…"

Barzans pārtrauca Deniju pusvārdā.

"Jūs esat brīvs un varat iet."

Taču patiesība, protams, bija tāda, ka Denijam nebija, kurp doties un kur paslēpties. Viņš atgādināja sev, ka Denija Kreja vārds Zebeka svarīgāko darbu sarakstā ir goda vietā - tāpat kā Remija Barzana vārds. Barzans nebija izsekojis un nolaupījis Deniju. Nē. Denijs tika atvests uz villu, jo viņa nodomi tika pārprasti, tomēr viņš pats bija atbraucis uz Uzeljurtu meklēt cilvēku, kurš tagad sēdēja viņam pretī. Remijs Barzans bija viens no diviem atlikušajiem pavedieniem. Otrs bija Ole Gunnars Rolvāgs.

"Varbūt viņš mūs nemaz neatradīs," Denijs ieminējās.

Barzans papurināja galvu.

"Atradīs gan," viņš teica. "Viņš ir yesidis. Pat ja puse kareivju kontrolpunktos ziņo man… tas ir tikai laika jautājums."

"Tātad jūs gribat teikt, ka mēs esam pagalam?"

Barzans pasmaidīja.

"Varbūt ari ne. Varbūt mēs sāksim rīkoties, pirms viņš būs mūs atradis. Varbūt paspēsim visu noskaidrot, pirms viņš būs paspējis ar mums izrēķināties. Cerēsim, ka tā būs."

Lai gan šis cilvēks bija vērojis, kā viņu spīdzina, Denijam Barzans tomēr šķita simpātisks. Viņam patika šā puiša savdabīgā humora izjūta un kautrīgā izturēšanās. Viņš pēkšņi sajuta vēlēšanos uzzināt ko vairāk par savu namatēvu.

"Kāda ir jūsu ģimene?" Denijs jautāja.

"Liela," Barzans atbildēja. "Seši dēli, trīs meitas, četri tēvoči, piecas krustmātes, divdesmit brālēni un māsīcas, vecvecāki. Divi mani brāļi ir militāristi - viens armijā medī otru, kurš ir PKK. Divi biznesā - viens legālajā, otrs nelegālajā. Pārējie - viens politikā, otrs - ne. Tas esmu es. Man pieder vīnadārzs netālu no Kapa- dokijas, kur tiek ražoti ļoti savdabīgu šķirņu vīni, un vēl esmu tīri labi iekārtojies franču presē, rakstīdams par kurdu jautājumiem. Es esmu ģimenes diletants." Iesmiedamies viņš ielēja sev un De- nijam pa glāzei smalka skotu viskija bez ledus. "Un kā ir tev?"

Denijs paraustīja plecus.

"Mana ģimene nav tik liela. Man ir divi brāļi. Nav ne ģenerāļu, ne senatoru."

'Tev ir veicies labāk," Barzans pajokoja.

Kad tika atnesta espresso kafija un pistāciju baklava, Denijs apjautājās par koku apļiem.

Barzans savilka lūpas.

"Līdz tam mēs vēl nonāksim. Saki - cik daudz tu zini par mums?"

"Kādiem "mums"?"

"Yesidis," Barzans atbildēja. "Vai vismaz par kurdiem."

Denijs atcerējās sarunu ar tēvu Inzaghi.

"Inzaghi par to stāstīja," viņš teica, "bet… man tobrīd prātā bija tikai dators." Viņš apklusa un pūlējās kaut ko atsaukt atmiņā. "Atceros, ka viņš teica - viņi, yesidis, pielūdzot velnu."

Barzans klusi iesmējās.

"Vairākums cilvēku atceras tieši to," viņš teica, "taču tas nav tik vienkārši."

Viņš paskaidroja, ka kurdi ir tauta bez dzimtenes - tāpat kā ebreji savulaik pirms Izraēlas. Kurdu dzimtā zeme aptvēra teritoriju, ko vēsturnieki dēvē par Mezopotāmiju un kas sastāv no mazākiem un lielākiem gabaliem Turcijas, Irākas, Sīrijas, Irānas un Azerbaidžānas.

"Mūsu ir trīsdesmit miljoni," Barzans pastāstīja, "teritorijā, kas ir Teksasas lielumā. Ja mums būtu pašiem sava valsts - ja būtu Kurdistāna -, tajā būtu vairāk iedzīvotāju nekā jebkurā citā Arābu līgas valstī, ja nemin Ēģipti. Un tāpēc arī tas nekad nenotiks."

Lai gan kurdiem ir sava valoda un tradīcijas, Barzans šaubījās, vai viņi jebkad dzīvos paši savā neatkarīgā valstī - lai cik nikni viņi par to cīnītos. Viņi ir pārāk sašķelti atsevišķās ciltīs, un reģiona reālpolitiķi ir sazvērējušies gādāt, lai tā arī paliek.

Yesidis ir viena no kurdu etniskajām apakšgrupām. Daži kurdi ir kristieši, daži - musulmaņi, daži - zoroastrieši, daži - yesidis, bet citus pat nebija iespējams kaut kā raksturot. Taču viņi visi jau sen rīkoja sacelšanās pret valdībām. Nav nekāds brīnums, ka tās tika nežēlīgi apspiestas, iznīcinot veselus ciematus un aizliedzot kurdu valodu un kultūru. Irākā kurdiem uzbruka ar ķīmiskajiem un bioloģiskajiem ieročiem. Turcijā viņi gadu desmitiem cīnījās partizānu karā. Tas turpinās vēl tagad, tikai ne tik asi kā agrāk.

Denijs noskurinājās.

"Izklausās skarbi."

Barzans paraustīja plecus.

"Man paveicās," viņš teica. "Zebekam klājās grūtāk - daudz grūtāk."

"Kā tā?"

"Kad viņa vecāki bija nogalināti, viņš tika aizvests uz pazemes pilsētu…"

"Ir tāda pazemes pilsēta?"

"Tādu ir daudz," Barzans atbildēja. "Visa Anatolijas austrumdaļa ir pilna ar tādām. Kapadokijā vien ir kāds ducis. Tūristi stāv rindās, lai tajās iekļūtu." Viņš paraustīja plecus. "Tik tālu uz austrumiem to nav daudz, taču Sīrijā ir dažas visai slavenas."

"Bet ko īsti nozīmē - "pilsētas"…"

"Tās drīzāk atgādina skudru pūžņus. Tufa klintis ir viegli apstrādājamas. Un tās ir ļoti senas. Arheologi domā, ka to vēsture sniedzas līdz pat deviņtūkstošajam gadam pirms mūsu ēras - gandrīz tikpat vecas kā sfinksa."

"Vai tās ir lielas?" Denijs jautāja. "Tik lielas kā cisterna Stambulā?"

"Nē, daudz lielākas. Tā, kura atrodas Uzeljurtas pievārtē - Nevazira -, ir kilometru plata un septiņus stāvus dziļa. Tajā ir sava ventilācijas sistēma, lūkas, pārtikas un ūdens noliktavas," Barzans paskaidroja. "Tūkstošiem cilvēku varētu tur mitināties nedēļām ilgi."

"Bet kāpēc? Kam tā bija domāta? Kam tās vispār bija domātas?"

"To neviens īsti nezina. Droši vien tās bija slēptuves, senlaicīgas patvertnes, vietas, kur paglābties no kārtējo iekarotāju uzbrukuma. Lai nu kā, tieši uz turieni aizveda Zebeku, kad viņa vecāki bija nogalināti, - uz Nevaziru pazemē. Tā šķita visdrošākā vieta, kur paslēpt zēnu, un savā ziņā tā arī bija. Taču viss nenotika tā, kā bija paredzēts. Cilvēki, kas viņu tur atstāja, nākamajā dienā tika nogalināti."

"Un…?"

"Un viņš palika viens. Viņam bija seši gadi. Svece izdega, un tur nu viņš bija - tumsā, trīsdesmit metrus zem zemes."

"Ak dievs - cik ilgi viņš tur palika?" Denijs jautāja.

Barzans paraustīja plecus.

"Dažas dienas. Varbūt četras vai piecas."

"Ak dievs!"

"Runā, ka viņš esot bijis mazliet "nojūdzies", kad beidzot ticis ārā."

"Nav nekāds brīnums," Denijs atbildēja ar rūgtu ironiju.

"Pēc tam viņam klājās labāk."

"Kā gan citādi?"

"Daži kurdi šajās periodiskajās… represijās dek gluži vienkārši apkauti. Bet, ja ģimenei ir nauda, viņi var aizslēgt savu māju un braukt projām. Nogaidīt, līdz situācija mainās. Mani vecāki aizveda mani uz Parīzi, kad man bija pieci gadi. Zebeka radi ap to pašu laiku aizveda viņu uz Romu. Es atgriezos tikai pirms kādiem pieciem vai sešiem gadiem."

"Tātad visa jūsu ģimene aizbrauca?"

Barzans papurināja galvu.

"Gandrīz. Mans vectēvs palika, lai visu pieskatītu."

"Tu runā par šeihu Mūniru?"

Barzans pamāja ar galvu.

"Vai tevi nemaz nepārsteidz tas, ka es viņu pazīstu?" Denijs jautāja.

"Protams, ne. Kā gan, tavuprāt, tu šeit nokļuvi?"

"Nezinu," Denijs nomurmināja. "Es domāju - varbūt vainīgs tas puisis Kukoča kreklā vai tas, kurš visu laiku saka "draudziņ, draudziņ"."

"Jā, protams," Barzans piekrita. "Viņi tevi atveda, bet…"

"Viņi strādā Mūnira labā?" Denijs minēja.

Barzans sarauca pieri.

"Ne gluži "strādā". Viņi ir drīzāk tādi kā… pilnvarotie. Viņi dara to, ko viņš liek, bet darbojas arī viņa vārdā. Un dažkārt bez viņa ziņas."

"Kas tad Mūnirs īsti ir? Mērs?"

Barzans iesmējās.

"Viņš ir viens no Vecajiem."

Barzans to izrunāja tik cienīgi, liekot noprast, ka šis vārds rakstāms ar lielo burtu, un Denijam tas šķita interesanti.

Pamanījis viņa sejas izteiksmi, Barzans piebilda:

"Tev tika izrādīts pagodinājums." Tad viņš paskaidroja, ka visu yesidis vadonis ir imams, ko uz visu mūžu ieceļ amatā deviņu Vecajo padome no dažādiem apgabaliem.

"Līdzīgi kā pāvestu," Denijs ieminējās.

"Apmēram."

"Tātad, ja tavs vectēvs ir yesidis, tu droši vien arī tāds esi."

Barzans pamāja ar galvu.

"Yesidis - viņi ir ļoti sena tauta. Viens no senākajiem mītiem par plūdiem - tas, ko vēlāk piedēvēja grēku plūdiem - pirmo reizi ir minēts Kurdistānas yesidis nostāstos."

Denijs sarauca pieri.

"Tātad tu esi yesidis. Vai tu pielūdz velnu?" Barzans pēc tāda cilvēka neizskatījās.

Barzans pasmaidīja.

"Es neesmu reliģiozs."

"Kas tad tu esi - "yesidis atkritējs" vai kas tamlīdzīgs?"

"Tieši tā."

"Un šeihs Mūnirs?" Denijs jautāja.

"Tas ir pavisam kas cits. Mans vectēvs ir ļoti konservatīvs."

"Un tas nozīmē…"

"Ka viņš pielūdz Pāva eņģeli Malak Taums. Tev tas būtu Lucifers."

Denijs mirkšķināja acis.

"Ja gribi, vari saukt to par velna pielūgšanu," Barzans paskaidroja, "bet tas nav pareizs apzīmējums. Yesidis tic tam, ka Tavuss bija visvarenākais, visskaistākais no visiem eņģeļiem. Dieva izredzētais."

"Tāpat kā Lucifers," Denijs ieminējās.

"Taču yesidis tradīcijā," Barzans turpināja, "viņš nekrita un nezaudēja Dieva žēlastību, necīnījās par cilvēku dvēselēm. "Melnajos rakstos" teikts, ka Dievs radīja zemi sešu dienu laikā un septītajā atpūtās. Bet pēc tam, astotajā dienā, tā viņam bija apnikusi. Viņš pievērsa uzmanību citiem darbiem, un Tavuss kļuva par pārraugu viņa vārdā. Mums tiek mācīts, ka pienāks diena, kad Tavuss nāks mūsu vidū uz zemes. Un tad pasaule piederēs yesidis - jo mēs vienīgie būsim bijuši viņam uzticīgi."

Denijs nesaprata, kāds tam visam sakars ar to, kas notika ar viņu, ar Terio, ar Peitelu. Tāpēc viņš virzīja sarunu atpakaļ sākumpunktā. Vai vismaz mēģināja.

"Vakarvakarā tu teici, ka Terio sūtīja tev kādas datnes."

"E-pasta pielikumus. Es tos nesaņēmu."

'Tu teici, ka tiem ir kāda saistība ar koku gredzeniem," Denijs atgādināja.

Barzans pamāja ar galvu.

"Es satiku Krišu, kad viņš veica pētījumus Stambulā. Mēs sadraudzējāmies, un es varēju palīdzēt viņam satikt vajadzīgos cilvēkus Dijarbakirā. Viņš bija tur, kad tika noslepkavots imams." Redzot Denija izbrīnu, Barzans paskaidroja, ka imams ir yesidis garīgais vadonis un padomdevējs. Astoņdesmit sepdņu gadu vecumā viņš bija atradies šajā amatā gandrīz piecdesmit gadus.

"Kā tas notika?"

Barzans atmeta ar roku, atbildot uz šo jautājumu.

"Divi vīri uz motocikla. Viens brauca. Otrs šāva."

"Un viņiem izdevās aizbēgt?"

Barzans pamāja ar galvu.

"Bet kāpēc?" Denijs nesaprata. "Ja jau viņam bija astoņdesmit septiņi gadi…"

"Tu gribi zināt - kas?" Barzans mirkli klusēja. "Policija vainoja kurdu strādnieku partiju."

"Bet tu?"

"Es zinu, kas to izdarīja - Zebeks."

"Bet ja jau tam imamam bija astoņdesmit septiņi gadi, kāpēc…"

Barzans pāris reižu pamāja ar labo roku, it kā teikdams: pacietību.

"Pēc šā notikuma Kriss atbrauca uz Uzeljurtu. Viņš gribēja rakstīt par jaunā yesidis imama iecelšanu. Viņš teica, ka tāda izdevība gadās reizi mūžā. Un, protams, viņš gribēja redzēt san- džaku. Viņam noteikti bija jāredz sandžaks."

Bija skaidri redzams, ka Denijam šis vārds neko neizsaka.

"Tā ir reliģiska statuja," Barzans paskaidroja. "Yesidis cilšu ir daudz, un katrai ir savs sandžaks - dažām pat pāris. Mēs savējo glabājam Nevazirā - pazemes pilsētā, par kuru jau tev stāstīju." Viens no Barzanam pie kājām guļošajiem suņiem pacēla galvu. Viņa ausis modri saslējās, un purns pagriezās par simt astoņdesmit grādiem. Va-a-a-u-u-u! Tas bija kluss, apcerīgs rējiens, it kā dzīvnieks brīnītos: Kas tas? Barzans pakasīja sunim galvu starp ausīm un turpināja stāstīt: "Kriss jūsmoja par pazemes pilsētām. Viņš teica, ka tās ir pasaulē vienīgais "kolektīvas apbedīšanas" piemērs."

"Un tur pazemē atrodas statuja?"

"Sandžaks."

"To laikam grūti saskatīt. Kādu apgaismojumu jūs izmantojat - kabatas lukturīšus? Sveces?"

Barzans klusi iesmējās.

"Patiesībā nu jau gandrīz piecdesmit gadus neviens to vispār nav redzējis. Un es… jāteic… pārkāpu noteikumus, parādot to Krišam. Taču…" Viņš paraustīja plecus. "Kā jau teicu, neesmu reliģiozs. Man tas ir tikai kultūras piemineklis."

"Kāpēc tā? Kāpēc neviens nav to redzējis piecdesmit gadus?"

"Pirmkārt - ja tas nebūtu paslēpts, tas būtu iznīcināts." Redzēdams neizpratni Denija sejā, Barzans sāka skaidrot: "Pat pēc Ataturka šajā valstī joprojām valda islams. Un tu varbūt zini, ka islams aizliedz attēlot būtnes, kam ir dvēsele. Tāpēc freskas senajās baznīcās ir sabojātas, un tāpēc musulmaņi pārklāja ar apmetumu mozaīkas Sofijas baznīcā. Ikreiz, kad sunnīti atrod svētbildes vai svēto statujas, viņi tās iznīcina - tāpat kā talibi rīkojās ar Būdas tēliem Afganistānā." Pirmo reizi Barzans nevarēja angļu valodā atrast vajadzīgo vārdu. "Kā tos sauc - cilvēkus, kuri iznīcina šādas gleznas?"

"Ikonu apgānītāji," Denijs ieminējās, pats sev par pārsteigumu.

"Tieši tā!" Barzans iesaucās. "Visur Turcijā tiek postītas gleznas un sienu gleznojumi. Sejas tiek nokasītas, attēli iznīcināti. Ari dzīvnieku attēli. Pat pirms islama kļūšanas par valdošo reliģiju bija kristīgie ikonu apgānītāji - ap mūsu ēras astoņsimto gadu. Gadsimtiem ilgi tika nežēlīgi medīts ikviens mākslas darbs, kurā attēlota seja. Tāpēc sandžaks tika paslēpts! Pat Nevazirā statuja vienmēr ir apsegta. To atsedz tikai tad, kad Vecajie sapulcējas, lai izvēlētos jaunu imamu. Tad statuja tiek atsegta, lai tā varētu vērot šo pasākumu - un varbūt pat to ietekmēt."

"Ietekmēt?"

Barzans paraustīja plecus.

"Varbūt tā dod kādu zīmi. Man? Tas ir tikai rituāls bez nozīmes. Sandžaks ir statuja un nekas vairāk. Manam vectēvam tas viss ir ļoti nozīmīgs un statuja ir svēts pielūgsmes objekts."

Interesanti, Denijs nodomāja, taču nespēja saprast, kā tas viss varētu palīdzēt viņam glābt dzīvību. Viņš jau gatavojās atgādināt Barzanam par koku gredzeniem, bet tad suņi piepeši pietrūkās kājās un, mežonīgi riedami, metās ap mājas stūri. Pēkšņi iezvanījās Barzana mobilais tālrunis, un viņš atrāva tā vāciņu. Pateicis dažus vārdus, viņš piecēlās un teica:

"Es tūlīt atgriezīšos."

"Vai kas noticis?" Denijs jautāja.

Barzans papurināja galvu.

"Arā uz ceļa ir daži kareivji no kontrolpunkta. Viņi iegriežas pie manis ik pēc pāris dienām."

Kamēr namatēvs tikās ar kareivjiem, Denijs pūlējās tikt skaidrībā par visu, ko tikko bija uzzinājis. Taču tas viss kaut kā īsti nesaderēja kopā. Ja Barzanam bija taisnība, yesidis garīgo vadoni bija noslepkavojis Zebeks - bet kāpēc? Un kāds tam sakars ar reliģisku statuju, kas glabājas pazemes pilsētā?

Kad Barzans pēc dažām minūtēm atgriezās, suņiem klusi rikšojot nopakaļ, Denijs atgādināja viņam par koku gredzeniem.

'Tu teici, ka tieši de ir vissvarīgākie."

"Tā ari ir," Barzans piekrita. "Taču tev ir jāzina par sandžaku - citādi nevarēsi neko saprast. Kriss vēlējās to redzēt. Viņš pat vēlējās to nofotografēt - un es biju ar mieru viņam palīdzēt." Viņš apklusa. "Vai tu gribētu to redzēt? Bildi?"

"Noteikti."

Barzans piecēlās un iegāja mājā. Pēc brīža viņš atgriezās ar fotogrāfiju rokā un vieglu smaidu uz lūpām.

"Es ļod gribētu uzzināt, ko tu par to domā," viņš teica, pasniegdams attēlu Denijam.

Denijs uzreiz pamanīja, ka fotogrāfija uzņemta ar zibspuldzes palīdzību. Spilgta balta gaisma bija piepildījusi alai līdzīgu kapelu, kas bija izkalta medus krāsas tufā. Attēla vidū, novietots uz altāra, bija skaisti darināts koka krūšutēls - Zerevans Zebeks.

Denijs pārsteigts blenza uz attēlu. Viņam uz skausta bija pavisam nedaudz matu, taču de paši sacēlās gaisā. Tas bija šaušalīgi.

"Tu gribi mani izjokot." Līdzība bija nepārprotama.

"Kriss to uztvēra tieši tāpat."

Denijs nespēja tam noticēt. Acis ar smagajiem plakstiem un augstie vaigu kauli, bedrīte zodā un raksturīgā matu līnija. Lai kas arī notiek, tā nav nejaušība. Sandžaks ir Zebeks.

"Kā Terio zināja, kas viņš ir?"

"Viņš nezināja. Viņš tikai zināja, ka ir redzējis šo seju Dijarba- kirā. Vīru, kas izkāpa no "Bentley"."

"Un viņš to atcerējās?"

Barzans pamāja ar galvu.

"Tik tālu no galvaspilsētas "Bentley" automobiļi nav pārāk bieži sastopami. Un, ja kādu pamana, tad nav nekāds brīnums, ja gribas uzmest aci tam, kurš kāpj ārā pa aizmugurējām durvīm."

Denijs atcerējās pusdienas kopā ar Inzaghi un priestera joku: Jums droši vien šķiet, ka sātanam piederētos "Rolls-Royce"… Atcerējās arī tikšanos ar "Belzeru" Admirāļu klubā. Viņi apgalvo, ka viņš ir saistīts ar mafiju… Viņi padara to par īstu sātana iemiesojumu, šie vārdi Denija galvā apmeta nelielu kūleni.

"Un kas mums ir jādomā?" viņš jautāja. "Ka Zebeks ir Ta- vuss?"

Pirms Barzans paguva atbildēt, atkal iezvanījās viņa mobilais tālrunis un viņš, nepacietīgi nopūties, atbildēja. Pēc īsas sarunas Denijam nesaprotamā valodā namatēvs aizvēra tālruņa vāciņu un piecēlās.

"Būs jāpabeidz šī saruna vēlāk," viņš paziņoja. "Mani gaida mašīna."

"Mašīna?"

"Man jādodas satikt vecotēvu."

"Mūniru? Bet kad tu atgriezīsies?" Denijs jautāja.

"Pēc vienas dienas. Varbūt divām. Vecais vīrs rīt no rīta dodas uz Dijarbakiru - un pēc tam uz Cīrihi. Nevaru ļaut viņam aizbraukt, neizrunājies ar viņu."

"Bet ja tevi kāds pamana?"

"Nepamanīs."

"Bet ja nu atnāk kareivji?" Denijs jautāja. "Ko man darīt?"

"Leila visu nokārtos. Tā, kura sašuva tev lūpu. Tikai nerādies nevienam acīs, un viss būs kārtībā!"

Denijs pavadīja vakaru villas bibliotēkā, mērcēdams kājas "Ep- som" sāļos un mierinādams prātu ar "Percocet". Atradis uz rakstāmgalda gofrēšanas rīku un spoli devītā numura vara stieples, viņš īsināja laiku līdz vakariņām, darinot Zerevana Zebeka masku. Beidzot, apmierināts ar radīto tēlu, viņš saspieda stieples vijumu ciešā pikā un iesvieda papīrgrozā.

Tas gofrējamais ir noderīgs, Denijs nodomāja. Ar to varētu izgatavot interesantus darbus. Varbūt uztaisīt kaut ko Barzanam - pateicības dāvanu par to, ka viņš nav mani nogalinājis.

Villas īpašniekam bija diezgan eklektiska gaume - viņam piederēja liela džeza ierakstu kolekcija un milzīgs krājums mākslas grāmatu, ko Denijs līdz šim nebija redzējis. Viņš šķirstīja "Caille- bot" darbu katalogu, klausīdamies Lisas Ekdālas disku, kad sulainis uz vara paplātes atnesa vakariņas. Hummus un maize, tab- bouleh92 , rīsi un dārzeņu kebabi. Atdzesēta baltvīna pudele.

Tas bija savā ziņā nevainojami. Pietrūka vienīgi Keilijas. Taču viņš pārvarēja kārdinājumu viņai piezvanīt - viņa droši vien noliktu klausuli, bet, ja ne, tad viņš tik un tā nezinātu, ko teikt.

No rīta viņa kājas bija gandrīz agrākajā lielumā - desmitais izmērs, nevis divpadsmitais. Viņš atkal varēja uzvilkt savas kurpes, taču viņš tās neatstāja kājās. Pēc pagalmā ieturētām brokastīm viņš paņēma no bibliotēkas gofrēšanas riku un sāka ar to rotaļāties, sēdēdams zem aprikožu koka. Pagāja stunda, pēc tam vēl viena. Garām gāja sieviete, kas bija sašuvusi viņa lūpu, un, pamanījusi viņa izgatavotās mazās figūriņas, līksmi iesmējās un sasita plaukstas.

"Tie ir domāti shish, vai ne?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Tie ir domāti shish," viņš piekrita. Kas, ellē, ir shish?

'Tas," viņa jautāja, pacēlusi pret sauli lielāko figūriņu, "ir kar- lis?"

Denijs nezināja, ko atbildēt. Bet tad viņam atausa gaisma. Viņš bija izgatavojis šaha figūriņu komplektu - vai vismaz daļu no tā.

"Pareizi!" viņš iesaucās. "Tas ir karalis, bet tas - ir tornis. Un laidnis."

'Tik labi!" sieviete priecājās. "Varbūt… jā, es domāju… viņš ir mākslinieks!"

"Paldies," Denijs atbildēja. Šī bija jaukākā uzslava, ko viņš pēdējā laikā bija dzirdējis. Viņa rokas jau bija nogurušas un pirksti smeldza. Nolicis gofrēšanas rīku, viņš iegāja bibliotēkā un apsēdās pie datora. Kamēr datora sistēma uzsāka darbu, viņš raudzījās uz TV monitoru rindu pie sienas aiz rakstāmgalda. Vienā no tiem visu laiku bija redzami galvenie vārti, kur suņi snauda zemē kā divas sfinksas. Otrā monitorā attēls ik pēc dažām sekundēm mainījās, rādot viesistabu, virtuvi un halli. Trešajā ekrānā bija redzama ainava ārā aiz vārtiem, bet ceturtā ekrāna kamera bija pavērsta uz mazo palīgtelpu, kur Denijs tika sists. Cik daudz no tā visa, Denijs gudroja, Barzans redzēja?

Viņš gribēja pārbaudīt e-pastu, bet, jau sācis ievadīt savu vārdu, tomēr pārdomāja. Zinot Zebeka iespējas, Denijs nemaz nebrīnītos, ja miljardieris būtu ar kādu blēdību palīdzību iekļuvis "AOL" un "Yahoo" serveros. Un Denijs zināja, ka ir iespējams izsekot ziņojumu līdz pat datoram, no kura tas ir sūtīts, - atrast ne tikai interneta pakalpojumu sniedzēju, bet pašu datoru.

Tāpēc viņš atstāja datoru un ieskatījās grāmatplauktā. Atradis Orhana Pamuka grāmatas "Baltā pils" izdevumu angļu valodā, viņš izstiepās uz dīvāna pie loga un sāka lasīt.

Nākamais, ko viņš juta, bija - Leila viņu modina.

"Tagad ir ēšana," viņa teica. "Ir vakars, labi?" Smaidīdama viņa ieslēdza lampu blakus dīvānam un norādīja uz paplāti līdzās datoram. "Labs," viņa apsolīja un, kautrīgi pamājusi ar roku, izgāja no istabas.

Nocēlis kājas no dīvāna, Denijs aplūkoja paplātes saturu - kūpoša lēcu zupas bļoda, šķīvis ar rīsiem pildītu vīnogu lapu, pita, pudele auksta alus. Vakariņas bija gardas, un viņš tiesāja tās, vērodams televīzijā futbola spēli. "Galatasaray" pret "Fenerbache". Laba spēle. Jauks vakars. Viņš juta, kā ķermenī iestrāvo spēks.

Barzans atgriezās vēlu nākamās dienas vakarā - pārāk vēlu, lai runātu. Taču viņš nepacietīgi vēlējās satikt Deniju no rīta un pamodināja viņu septiņos, lai bibliotēkā iedzertu kafiju. Kad kafija bija salieta tasēs, viņi apsēdās, bet, pirms paguva sākt runāt, viņu uzmanību piesaistīja skaļš būkšķis no stikla sienas puses. Abi salēcās un pievērsa skatienu ātrija krāšņajam zaļumam. Bar- zans piegāja pie loga un paraudzījās lejup.

"Putns," viņš paziņoja. "Tie redz stiklā koku atspulgu un lido tieši virsū." Viņš pašūpoja galvu. "Dārznieks stāsta - katru mēnesi daži iet bojā. Izrādās, ka šis ātrijs nemaz nav tāds patvērums - kādu to bija iecerējis arhitekts -, bet gan nāves slazds."

Denijs piesardzīgi paraudzījās lejup un pamanīja zemē guļošo putnu līdzās ziedošam krūmam.

"Varbūt tas ir tikai apdullis." Slepus viņš trīsreiz viegli uzsita sev pa galvu - šo mazo buršanos viņš bija iemācījies no krustmātes Martas. Miruši putni nes nelaimi.

Barzans izmaisīja cukuru kafijas tasē.

"Centos pierunāt Mūniru pārcelt tikšanos, bet viņš atteicās." Viņš pašūpoja galvu.

"Kādu tikšanos?"

"Vecajo. Ar Zebeku. Viņi satiekas Cīrihē," Barzans paskaidroja. "Pēc nedēļas, skaitot no rītdienas. "Baur au Loc" Cīrihē."

"Ar Zebeku? Bet tas dps taču ir jucis," Denijs iebilda.

Barzans samulsis paraustīja plecus.

"Ir ļod grūd atturēt manu vectēvu no braukšanas uz Cīrihi."

"Un kāpēc tā?"

Barzans pabolīja acis.

"Nu, patiesību sakot, vectēvam ir… kā lai to pasaka? Šveiciešu sirdsdāma?"

"Kas?"

"Tur ir eskorta pakalpojumu firma," Barzans paskaidroja. "Viņš katru gadu to apmeklē."

'Tu gribi teikt - priekanams?"

Barzans pamāja ar galvu.

"Bet viņam taču ir kādi astoņdesmit gadi!" Denijs iesaucās.

"Drīzāk septiņdesmit pieci, taču Cīrihē viņu pievelk ne tikai Heidi. Šis pasākums ir gan lietišķs, gan izpriecu. Sapulcēsies visi uletna. Tas ir shura - notiek katru gadu, tajā pašā laikā, tajā pašā vietā. Taču šogad tas ir vēl svarīgāks."

Denijam nebija ne jausmas, par ko Barzans runā - ulema?, shura? - un tas droši vien atspoguļojās viņa sejā, jo žurnālists paskaidroja.

"Par ulema sauc Vecajos," viņš teica. "Kad viņi visi sapulcējas, ir shura. Tā ir tāda kā cilšu pārstāvju sapulce, taču šajā reizē tā drīzāk ir firmas "Taivus Holdings" valdes sēde."

Denijs viegli papurināja galvu.

"Es tomēr īsti nesaprotu," viņš atzinās.

"Vai atceries, ko es teicu par sandžaku?" Barzans jautāja.

Denijs pamāja ar galvu.

"Tātad," Barzans turpināja, "es nezinu, kam Zebeks pavēlēja to izgatavot, bet…"

"Tu domā, ka tas ir viltojums? Ka viņš ir nomainījis īsto skulptūru?"

"Protams," Barzans atbildēja.

"Bet kāpēc?"

"Lai viņu ieceltu par nākamo imamu. Kad Vecajie sapulcējas apspriesties par jauna vadoņa iecelšanu, saskaņā ar rituālu san- džaks tiek izcelts gaismā. Lai uzraudzītu šo pasākumu - ja vari iedomāties. Šajā reizē vecais imams tika iecelts, kad viņam bija tikai četrdesmit gadi, un viņš nodzīvoja līdz sirmam vecumam. Tāpēc neviens nebija redzējis statuju gandrīz piecdesmit gadus. Kad tā tika atsegta…"

"Saprotu."

"Kārtība ir tāda - kad imams nomirst, Vecajie paliek pazemes pilsētā Nevazirā tik ilgi, līdz vienojas par jauno imamu. Viņi apspriežas telpā, kur atrodas sandžaks. Tas var vilkties dienām un pat nedēļām ilgi. Tas ir tikpat svarīgi kā pāvesta vēlēšanas. Uz spēles ir likts daudz kas."

"Un cik ilgs laiks viņiem bija nepieciešams, lai izvēlētos Zebe- ku?"

"Manuprāt, tikai īss mirklis," Barzans atbildēja. "Kad statuja tika atsegta, visi to uztvēra kā zīmi."

Denijs papurināja galvu.

"Bet kā viņi zināja, kas tas ir? Ja jau Zebeks agrā bērnībā pārcēlās uz Itāliju…"

Barzans pamāja ar galvu.

"Turcijā ir tāds televīzijas raidījums - līdzīgs "Sešdesmit minūtēm". Ļoti populārs. Intervijas, pētījumi, sižeti par patēriņa precēm - tu jau zini, kā tas mēdz būt." Barzans izpleta plaukstu, it kā palaizdams gaisā noķertu naktstauriņu. "Vairākums intervējamo ir slavenības vai politiķi. Taču laiku pa laikam viņi parāda sižetu par kādu turku mākslinieku vai uzņēmēju, kurš guvis lielus panākumus Londonā vai Ņujorkā. Lai atgādinātu skatītājiem, ka Turcija ir rietumu demokrātijas valsts, moderna valsts, kas gatava iestādes NATO."

"Un Zebeks piedalījās tajā raidījumā?"

"Pāris mēnešu pirms imama noslepkavošanas."

Denijs pārdomāja dzirdēto.

"Tātad tu gribi teikt - vispirms viņš tika parādīts raidījumā…"

Barzans papurināja galvu.

"Nē. Vispirms viņš lika izgrebt statuju. Pēc tam viņš to nomainīja. Un pēc tam viņš parādījās televīzijā."

"Daži Vecajie to redzēja…"

"Visi to redzēja. Tas ir vispopulārākais ziņu raidījums visā valstī," Barzans izlaboja.

"Nu labi, visi to redzēja un… ko viņi par to domāja?"

Barzans paraustīja plecus.

"Viņi neticēja savām acīm! Nespēju pat atcerēties, kad iepriekšējo reizi tika rādīts kāds kurds. Un te nu pēkšņi parādās šis elegantais un apburošais biznesmenis - vai tu zināji, ka viņš ir studējis MTI?"

"Jā." Denijs apklusa, pūlēdamies aptvert visu dzirdēto. "Tātad tu gribi teikt, ka televīzijas ļaudis īpaši uzsvēra to, ka viņš ir kurds…"

"Nē," Barzans atbildēja. "To es nesaku. Viss ir daudz smalkāk. "Televīzijas ļaudīm" nemaz nevajadzēja īpaši to uzsvērt. Turcijā vārds "Zerevans Zebeks" ir tikpat zīmīgs kā "Menahems Goldbergs". Dzirdot to, vairs nav jājautā par cilvēka reliģisko vai etnisko piederību - viss ir skaidrs tāpat. Ja viņš būtu dzīvojis šeit, viņš droši vien būtu pieņēmis citu - turku - vārdu. Lai gan tagad situācija beidzot sāk mainīties."

"Tātad Vecajie noskatās raidījumu…"

"Un atceras to," Barzans piebilda. "Tas nav nekas īpašs, tomēr atceras. Es arī atcerējos."

"Un imams…"

"Ir sveiks un vesels. Taču ne uz ilgu laiku. Paiet mēnesis, vēl viens - un viņš Dijarbakirā tiek nogalināts. Pēc divām dienām Nevazirā nodek shura. Tiek atsegts sandžaks un… visi pamana līdzību. Viņi atceras."

"Zebeks kļūst par imamu."

Barzans pamāja ar galvu.

"Vai tu esi to pastāstījis vectēvam?" Denijs noprasīja.

"Protams."

"Un?"

"Un - nekā. Viņš nevar rīkoties, ja nav pierādījumu. Nevar pat izvirzīt apsūdzību. Tev jāsaprot…" Viņš pieliecās tuvāk Denijam. "Daudzi no Vecajiem tic, ka Zebeks ir Rakstos minētā pareģojuma piepildījums. Ka viņš ir Tavuss, kas atgriezies uz Zemes. Ka viņi tagad mantos visu pasauli." Viņš pašūpoja galvu. "Viņi ne tikai pat nedomā apšaubīt viņa godīgumu - viņi tic, ka viņš ir dievība, dzīvs dievs. Tāpēc arī Rolvāga ziņojums bija tik svarīgs."

Denijs nopūtās.

"Koku gadskārtu gredzeni, vai ne? Ko tas viss nozīmē? Nesaprotu, kāds tam sakars."

Barzans salika kopā abu roku pirkstu galus un uz mirkli atbalstīja pret tiem zodu.

"Kad Kriss ieraudzīja sandžaka fotogrāfiju, viņš atcerējās vīrieti, kuru pirms dažām dienām bija redzējis izkāpjam no "Bentley"."

"Un viņš zināja, ka tas ir Zebeks?"

Barzans papurināja galvu.

"Nē. Viņš zināja tikai to, ka vīrs no "Bentley" ir kā divas ūdens lāses līdzīgs sandžakam. Toties es zināju, kas viņš ir. Biju redzējis viņu televīzijā - tāpat kā visi pārējie."

"Un tu to pateici Terio?"

"Protams! Patiesībā Kriss par to bija vēl vairāk sašutis nekā es. Viņš bija saniknots, jo uzskatīja to par senas tradīcijas nekrietnu izmantošanu. Viņš apņēmās nepieļaut to, ka Zebeks tiek cauri nesodīts."

"Un kas bija tālāk?" Denijs jautāja. "Ko jūs darījāt?"

"Bija jāpierāda, ka sandžaks ir viltojums," Barzans atbildēja. "Ka Zebeks ir nomainījis vienu statuju ar citu, lai panāktu, ka viņš tiek iecelts par imamu."

"Un kā jūs domājāt to pierādīt?"

"Koka gadskārtu gredzeni. Kriss to izdomāja. Koka priekšmetu - kuģu mastu, ēku siju - vecumu var noteikt, salīdzinot koksnes šķiedru ar koku šķērsgriezumiem, kuru vecums ir zināms, - ja vien tie ir auguši tajā pašā apvidū. Šī salīdzināšana ir iespējama tāpēc, ka nokrišņu daudzums dažādās pasaules malās dažādos gados ir atšķirīgs."

"Un Terio zināja, kā to paveikt?"

Barzans papurināja galvu.

"Kriss bija zinātnieks. Reliģijas vēsturnieki, kā zināms, bieži strādā rokrokā ar arheologiem. Bet arheologi visu laiku strādā cieša sadarbībā ar dendrohronologiem - tie ir ļaudis, kas pēta koku gadskārtas. Šī metode tiek izmantota koka priekšmetu vecuma noteikšanai un dažkārt tie ir saistīti ar reliģisko hronoloģiju. Tāpēc Kriss par to zināja un vērsās pie Rolvāga Norvēģijā."

"Rolvāgs bija dendrohronologs?"

"Tieši tā. Ar šo reģionu saistītā datu bāze ir milzīga, jo… jo mēs taču atrodamies Mezopotāmijā. Arheologi šeit rakņājas jau pār- simt gadu. Viņi ir noteikuši vecumu it visam. Viņi izmanto vairākas dažādas laika skalas - bet svarīgākās ir keramika un koku gadskārtas."

Denijs brīdi apdomājās.

"Tātad - kāds bija jūsu nodoms? Noteikt galvas vecumu?"

Barzans pamāja ar galvu.

"Tai būtu jābūt astoņsimt, deviņsimt gadu vecai. Tiek uzskatīts, ka šeihs Adi izgriezis to ar savām rokām."

Denijs šķita samulsis.

"Bet kā…"

"Mēs vēlreiz devāmies uz Nevaziru un uzpirkām uzraugu, lai tas atstāj mūs vienus ar sandžaku. Tad mēs nogriezām gabalu no statujas pamatnes - kā finiera plāksnīti - un aizsūtījām to pētniekam uz Norvēģiju."

Denijs smagi nopūtās.

"Rolvāgam."

"Jā. Starp citu, es vēlreiz piezvanīju jaunajai dāmai Oslo," Barzans ieminējās. "Pajautāju, vai viņa ir atradusi ziņojumu. Vai paraugu." Viņš pagrieza īkšķus uz leju.

"Bet…" Denijs iesāka.

"Kas?" Barzans jautāja.

"Mēs varam to izdarīt vēlreiz. Varam paņemt vēl vienu paraugu no statujas…"

Barzans purināja galvu.

"Nē."

"Kāpēc ne? Tu jau vienreiz tā izdarīji!"

"Esmu pārliecināts, ka tās tur sen vairs nav. Līdz nākamā ima- ma iecelšanai vairs nav nekādas vajadzības uz to skatīties. Citiem vārdiem sakot - līdz Zebeka nāvei. Turklāt tas vīrs, kas mūs ielaida Nevazirā, gāja bojā avārijā," Barzans paskaidroja. "Viņa vietā tagad ir kāds no Zebeka ļaudīm. Tagad statuja tiek stingri apsargāta un tai nav iespējams piekļūt bez atļaujas."

"Nu tad dabūsim atļauju. Tavs vecaistēvs…"

Barzans papurināja galvu.

"Atļauju var dot tikai imams - vai Vecajie. Visi Vecajie."

"Un viņi nebūs ar mieru?"

"Un kā tu domā? Viņi tic, ka Zebeks ir dzīvais dievs."

Abi vīrieši krietnu laiku neteica ne vārda. Beidzot Denijs pārtrauca klusumu.

"Kaut ko es tomēr nesaprotu," viņš atzinās. "Kāpēc? Kāds Ze- bekam no tā labums? Kāpēc tā pūlēties? Viņš jau ir gandrīz tikpat varens kā dievs. Miljardieris. Viņš ir Visuma valdnieks!"

Barzans klusi iesmējās.

"Es nejokoju," Denijs neatlaidās. "Viņam ir pašam sava reaktīvā lidmašīna…"

"Tas ir naudas dēļ," Barzans atbildēja. "Viņam ir vajadzīga nauda."

"Kāda nauda?"

"Cilts nauda," Barzans skumji pasmaidīja. "Tās ir diezgan daudz."

"Tiešām?" Denijs pārjautāja, nespēdams slēpt neticību.

"Zinu, ko tu domā. Saprotu, kā tas izskatās," Barzans teica. "Tūristi - pavisam nedaudzi - atbrauc uz Uzeljurtas apkaimi un redz ganus, zemniekus stādot aprikožu kociņus, sievietes aužot paklājus. Viņi redz putekļainas pilsētiņas un mazus veikaliņus ar lētām dienasgaismas lampām. Viņi ieskatās mājās, un tur nekā nav, tiešām. Tāpēc viņi domā, ka yesidis ir nabadzīgi, bet tā nav. Un tas tracina ne pa jokam."

"Ko tu ar to gribi teikt?" Denijs jautāja.

"Gribu teikt, ka pirmajā brīdī nopriecājos, ka vecais imams ir miris. Dažos ciemos nav pat pienācīgas ūdens apgādes. Dažām pilsētiņām nav ceļu, un iedzīvotāji nevar aizvest savas preces uz tirgu. Imams būtu varējis palīdzēt, bet viņš to nedarīja. Četrdesmit septiņu gadu laikā vienīgie čeki, ko viņš izrakstīja, bija paredzēti "Kurdistānai" - tas ir, "C-4", šautenēm un "Semtex". Citiem vārdiem sakot, PKK. Cilvēkiem nepieciešama palīdzība, lai viņi varētu dzīvot kā divdesmit pirmajā gadsimtā pieklājas. Un nauda ir."

Denijs nesaprata.

"No kurienes tad tā nāk?"

"No guano."

Šo vārdu Denijs dzirdēja pirmo reizi.

"Kas ir guano?" viņš jautāja.

"Sikspārņu mēsli," Barzans paskaidroja. "Vismaz agrāk tie bija naudas avots. Tagad nauda tiek iegūta no investīcijām. Taču vēl nesen yesidis karavānas devās ceļā no Uzeljurtas un atgriezās tur, ceļojot pa Zīda ceļu uz Ķīnu. Daži tirgotāji atgriezās pa jūru. Un kādā no šiem ceļojumiem yesidis tirgonis, vārdā Derai, iemainīja kilogramu safrāna pret dažām neapdzīvotām salām Sulu jūrā."

"Safrānu," Denijs atkārtoja.

Barzans pamāja ar galvu.

"Salas ir izrobotas ar alām, bet alās čum un mudž sikspārņi. Tā nu mēsli tur bija krājušies gadsimtiem ilgi, tumsā izžūstot. Tas bija vēl labāk par zelta raktuvēm. Visvērtīgākais mēslojums pasaulē. Ar nelielu svaru, viegli iegūstams un ērti pārvadājams. Un uz salām tā bija papilnam."

"Tad jau tas atklājējs…"

"Derai…"

"Kļuva bagāts?" Denijs jautāja.

"Nē," Barzans atbildēja. "Viņš saslima ar holēru. Nomira mājupceļā. Salas pārgāja cilts īpašumā un deva bagātīgu "ražu" gandrīz simt gadus. Beidzot tomēr krājumi izsīka. Tirgū parādījās ari ķīmiskie mēslojumi. Taču līdz tam laikam mūsu darbība tika izvērsta arī citos virzienos."

"Nodibinot holdinga firmu," Denijs minēja. ""Tawus Holdings"."

"Tieši tā."

Ienāca Leila ar svaigu espresso kafiju uz sudraba paplātes, un Denijs redzēja, ka viņa tiešām ir Barzana draudzene. Vīrietis apskāva viņu un pievilka sev klāt. Sieviete nosarka un aizsteidzās projām.

"Jauka meitene," Denijs teica.

Barzans plati pasmaidīja.

"Vislabākā. Un ar krietnu sirdi."

Denijs malkoja nevainojami pagatavoto espresso.

"Sākumā es domāju tāpat kā tu," Barzans teica.

"Par ko?"

"Par Zebeku - viņš jau ir Visuma valdnieks! Viņam ir pašam savs "Boeing". Kāpēc viņam vēl vajag mūsu naudu?"

Denijs paraustīja plecus.

"Tieši tā. Nav jēgas."

'Tomēr… viņam to vajag." Barzans piecēlās, izstaipījās un pašūpojās uz papēžiem. "Vajag kā ēst. Lai ko viņš arī darītu firmā "VSS" - turklāt viņiem vēl nav pat gatavā produkta -, tas ir briesmīgi dārgi. Es aprunājos ar kādu draugu, kurš strādā "Morgan- Stanley". Iestāstīju, ka apdomāju iespēju ieguldīt kapitālu šajā uzņēmumā. Pēc divām dienām viņš man zvana. Paziņo, ka "VSS" ir parādā trīssimt miljonus, viņu rīcībā ir divdesmit miljoni, bet izdevumi ir ap četriem miljoniem mēnesī."

"Kad tas bija?"

"Pirms pāris mēnešiem."

"Tātad viņš grimst," Denijs ieminējās.

"Viņš grima. Būtu nogrimis. Bet, kad viņš tiks klāt "Taivus Holdings" - kad Vecajie nodos vadību viņa rokās -, tad viņš atkal tiks uz zaļa zara."

"Vai naudas tiešām ir tik daudz?"

"Jā," Barzans atbildēja.

Denijs pamāja ar galvu. Un sarauca pieri. Vai tiešām tas viss ir tikai tādēļ? Lai glābtu tehnoloģiju firmu no bankrota? Viņš jutās mazliet vīlies. Un arī īsti negribēja ticēt. Kaut kas nav pareizi. Viņš saprata, ka naudas dēļ cilvēki var nogalināt, taču Zebeka nodarījumi bija pārāk briesmīgi. Viņa pastrādātajās slepkavībās bija jūtams īsts ļaunums.

"Nevar taču cilvēku dzīvu aprakt," Denijs skaļi domāja, "lai iegūtu kreditēšanas avotu." Pateicis to, viņš apjauta, ka viņa aizdomas par Terio lauku mājas pagrabā notikušo bija pārvērtušās stingrā pārliecībā - Kriss Terio nebija izdarījis pašnāvību.

"Bet kā Zebeks nokļuva Terio uz pēdām?" Denijs jautāja. "Kā viņš vispār uzzināja, ka Terio interesējas par viņu?"

"Vai atceries, kā uzzināji manu vārdu? No tālruņa zvanu reģistriem."

"Tiem, kurus es iesniedzu Zebekam."

"Jā. Mēs ar Krišu nemaz tik bieži nesazvanījāmies. Nepavisam. Mans vārds parādījās tajā nelielajā sarakstā tāpēc, ka Kriss zvanīja, lai pavēstītu svarīgus jaunumus. Viņš bija satraukts un pat sajūsmināts. Bija saņēmis ziņu no Norvēģijas. Testi ir paveikti, viņš teica, un mums ir taisnība. Protams, mums bija taisnība! Kriss gaidīja rakstisko ziņojumu, bet Rolvāgs bija viņam pa tālruni pateicis, ka koksnes paraugs, ko mēs nogriezām no sandžaka statujas pamatnes, ir ne vairāk kā simt gadus vecs un nācis no Jeme- nas. Tas arī bija pierādījums - sandžaks ir viltojums. Kriss pastāstīja, ka nekavējoties aizsūtījis Vecajiem, kas pārrauga "Taivus Holdings", vēstuli, kurā formāli apstrīd statujas autentiskumu. Man ir aizdomas, ka tieši tāpēc viņu nogalināja."

"Kā tā?"

"Firmā "Taivus" ir tikai viena darbiniece - sieviete, uzvārdā Pastorīni. Viņa tur sāka strādāt nesen, un nav ne mazāko šaubu, ka viņa darbojas Zebeka labā."

Denijs ievaidējās.

Barzans sarauca pieri.

"Tu viņu pazīsti?"

"Mēs esam tikušies." Denija skatiens aizklīda pie TV monitoru rindas. "Tavi draugi ieradušies," viņš ieminējās.

Barzans pacēla skatienu no datora uz zilganajiem ekrāniem pie sienas. Pārējos ekrānos nebija redzama nekāda kustība, bet pie vārtiem divi vīri formas tērpos kāpa ārā no džipa. Viens no tiem sakārtoja bereti un tad pieklauvēja pie vārtu namiņa durvīm. Pagalmā sāka riet suņi.

Barzans atstūma krēslu no rakstāmgalda.

"Lieliski," viņš teica. "Gribu ar viņiem parunāt. Uzzināt, vai kāds nav par mums apjautājies."

Tieši tad, tajā brīdī, kad Barzans piecēlās kājās, viņi to dzirdēja - vienu šāvienu, pēc tam vēl vienu - kā starta pistoles blīkšķi tālumā. Atkal pievērsušies monitoriem, viņi redzēja abus kareivjus stāvam blakus deši zem kameras - ar šautenēm gatavībā.

Barzans nolamājies izrāva no jostas četrdesmit piektā kalibra revolveri, skrēja pie durvīm un atslēdza to mehānismu.

"Paslēpies!" viņš pavēlēja un izsteidzās no istabas.

Denijs kā apstulbis nespēja atraut skatienu no monitoriem. Suņi trakā niknumā metās pret vārtiem, atsitās pret tiem un lēca atkal. Vienā ekrānā Leila traucās pāri pagalmam, bet citā Barzans metās ārā pa galvenajām durvīm. Pusaudzis, kurš bija aizvedis Deniju pie zobārsta, skrēja garām strūklakai ar automātu rokās. Tad vārti tika atrauti vaļā. Suņi lēca. Sākās īsta elle.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Denija skatiens šaudījās no viena ekrāna uz citu, bet pagalmā sprakšķēja šāvieni. Vienā ekrānā kareivis saļima uz ceļiem blakus strūklakai ar melnu traipu uz krūtīm un izbrīna izteiksmi sejā. Otrā ekrānā vaļēja kravas mašīna pret kalnu tuvojās mājai, saceļot putekļu mākoni. Kravas kastē sēdēja pusducis kareivju, šauteņu stobriem slejoties pret debesīm. Pārējos ekrānos attēli zibēja, cilvēkiem un suņiem skrienot garām kamerām, parādoties un atkal pazūdot dažādos mājas un dārza nostūros.

Viņš zināja, ka ir kaut kas jādara, nedrīkst tikai dīki raudzīties monitoros. Viņa iekšējā balss kliedza, taču viņš nespēja pakustēties, nespēja atraut skatienu no ekrānos notiekošā. Tas bija īsts slaktiņš, kas tika parādīts mazliet notušēti, ekrānu ūdenszilā krāsa visu rēgaini izpludināja. Pēcpusdienas gaisā skanēja uzsaucieni un sāpju kliedzieni, bet šautenes un pistoles rībēja nenogurušas. Denijs redzēja kādu kareivi saļimstot un nokrītot zemē, kad viens no suņiem to bija sagrābis aiz rīkles. Acumirklī viņam uzbruka arī otrs suns, iecērtot zobus vīra cirksni. Cits kareivis skrēja viņam palīgā, mežonīgi šaudams. Viņa galva sašķīda gabalos, kad ekrānā parādījās puisis ar "M-26" un izšāva, turēdams automātu pie gurna.

Tad Barzans atgriezās pie Denija.

"Nāc," viņš pavēlēja, iespiezdams Denijam rokā tādu pašu pistoli kā savējo.

Denijs kādu bridi bezpalīdzīgi noraudzījās uz ieroci, bet ekrānos mājas priekšā strauji nobremzēja divi kravas auto. No tiem izlēca kareivji. Piecēlies kājās, Denijs redzēja Leilu ieskrienam istabā ātrija pretējā pusē. Uz īsu mirkli viņu skatieni sastapās - tad viņu pussolī notvēra automāta kārta. Viņa sagrīļojās kā dejotāja, kas zaudējusi līdzsvaru, un nokrita. Tad nākamā automāta kārta pārvērta ātrija logu par stikla lausku ūdenskritumu.

Denijs steberēja nopakaļ Barzanam, cik ātri vien spēja, vērodams tā dzelteno svīteri attālinoties gaiteņa galā un pazūdot aiz stūra. Cik daudz viņu ir? Denijs iedomājās. Vel divi kravas auto. Varbūt kāds ducis kareivju, iespējams, vairāk. Bet viņam ir sakropļotas pēdas un rokā ierocis, ar kuru viņš neprot šaut. Drīzāk Lempis, nevis Rembo.

Pēkšņi Barzans atkal parādījās, soļodams atmuguriski, ar paceltām rokām, un klusi runādams ar kādu, ko Denijs neredzēja. Denijā uzbangoja adrenalīns, viņš pacēla ieroci ar abām rokām, kā bija redzējis televīzijā. Viņš gaidīja, kad ap stūri parādīsies tas, kurš pašlaik uzmanīja Barzanu.

Taču neviens neparādījās. Kāds tikai atklāja uguni ar automātisko ieroci, uzšķēržot Barzanu no vēdera līdz krūtīm. Tas kāpās atpakaļ, atsitās pret galdu, aizlidinot pa gaisu vāzi pilnu ar rozēm, tad sabruka uz grīdas. Tad parādījās kareivis, kurš bija nošāvis Barzanu, un izbrīnīts pamanīja Deniju.

Denijam uzsmaidīja iesācēja veiksme - ar pirmo šāvienu viņš notrieca pusi kareivja galvas. Otrais un trešais šāviens sašķaidīja logu uz ātriju.

Denijs pieskrēja pie Barzana, paslīdēja asins peļķē, pieķērās pie sienas un dziļi ievilka elpu. Viņa draugs bija miris. Tas bija redzams viņa acīs - tās bija atvērtas un nekustīgas, sdngi, nedzīvi spīdēja kā marmora bumbiņas. Denijs vēl dzirdēja šāvienus pagalmā, bet ne tik daudz kā iepriekš, taču tagad viņš dzirdēja arī kareivju soļus, tiem ejot cauri visām istabām, ar kājas spērieniem atverot durvis.

Viņam nebija, kur bēgt. Nebija, kurp doties. Viņi nāca pa gaiteni no abām pusēm, tuvojoties viņam, lai ietvertu kā spīlēs. Kad viena no grupām pagriezīsies ap stūri…

Viņš instinktīvi paķēra no sola dīvāna spilvenu un piegāja pie loga, kura stiklu pats tikai pirms neilga brīža bija sašāvis. Ar spilvenu aizsargādams rokas, viņš notrauca lielos stikla gabalus, kas vēl turējās pie rāmja, un paraudzījās lejup.

Līdz zemei bija desmit pēdas - šāds kritiens būtu sāpīgs pat visveiksmīgākajā gadījumā, bet ar viņa pēdām… Viņš uzlika spilvenu uz robainajām stikla lauskām loga apakšmalā un pūlējās rast sevi drosmi, bet varbūt gaidīja, lai drosme atrod viņu.

Viņš dzirdēja kareivjus skrienam pa gaiteni. Paraudzījās uz asins peļķē guļošo Barzanu, izkāpa caur izsisto logu, notupās uz palodzes - un metās lejā.

Viņš atsitās pret zemi tieši ar pēdām, un kādu mirkli viņš varētu apzvērēt, ka nogāzies tieši uz naglām. Sāpes kā karsts vilnis šļācās augšup no pēdām, uzliesmojot galvā un acīs kā petarde. Viņš instinktīvi sažņaudza dūres un sakoda zobus mēmā kliedzienā, tad sāka steberēt pāri ātrijam uz to ietverošās arkādes pusi.

Arkādi veidoja arku rindas, kas balstīja mājas otro stāvu - dzīvojamo daļu, - un aiz tām atradās dažādas saimniecības telpas pamīšus ar gaiteņiem, kas veda uz pagalmu. Pa labi no Denija pie sienas atradās vesela rinda veļas mazgājamo mašīnu un tām blakus pie veļas vanniņas, bailēs drebēdama, stāvēja resna sieviete baltā kleitā, ar šalli ap galvu. Viņai aiz muguras Denijs redzēja ar gultas veļu apkrautus plastmasas žāvēšanas statīvus un toveri, pilnu ar pudelēm, kas gaidīja nodošanu pārstrādē.

Pielicis pirkstu pie lūpām, Denijs pagāja garām sievietei un lavījās uz pagalma pusi. Visur gulēja līķi. Četri kareivji. Sieviete, kuru viņš nepazina. Puisis, kurš viņu veda pie zobārsta. Viens no suņiem. Un aiz līķiem vīdēja medus krāsas akmens mūris, kas apņēma villu un tās zemes gabalu.

Mūra augšmalā mirdzēja stikla lauskas. Tuvumā nebija redzamas nevienas durvis. Vienīgais ceļš bija augšā un pāri - vai arī pa vārtiem mājas otrā pusē, taču tur noteikti mudžēja kareivji. Balts kaķis snauda saulē blakus žūstošajiem palagiem un, Deni- jam tuvojoties, apvēlās uz muguras.

Siena bija sešas pēdas augsta, un stikla lauskas tai pievienoja vēl pāris collu. Tas ir iespējams, Denijs teica sev. Vidusskolas laikā, būdams labs augstlēcējs, viņš reģionālajās sacensībās bija pārvarējis sešas pēdas un vienu collu. Taču tas bija sen. Viņš to paveica tikai ar trešo mēģinājumu un ne pirms, ne pēc tam tas nebija izdevies. Tātad tas tomēr nebija iespējams - vismaz ne viņam. Ja vien viņš negrib sagriezt muguru skrandās. Denijs pagriezās projām no sienas, un tieši tajā brīdī mājā norībēja revolvera šāviens.

Pirmajā brīdī viņam šķita, ka viņš ir pamanīts - kāds šāva uz viņu, un tūlīt saskries arī pārējie. Tomēr ne. Pirmajam šāvienam sekoja ilgs klusuma bridis. Tad otrs šāviens un atkal klusums. Trešais šāviens. Kaķis nobijās un, pieplacis pie zemes, aizlavījās uz mūra pusi. Šis troksnis neizklausījās pēc apšaudes. Drīzāk pēc vingrināšanās mērķī šaušanā. Tad viņš saprata. Kāds apstaigā līķus, apveltīdams tos ar "žēlastības lodēm", pārliecinādamies, ka visi dešām ir miruši.

Es tinos projām, Denijs teica sev. Pāri pagalmam piegājis pie sienas, viņš mēģināja palēkties, lai paskatītos, kas ir otrā pusē, taču ar savām sabeigtajām pēdām kārtīgs lēciens uz augšu nebija iespējams - tikai tāda neveikla mīņāšanās. (Tāpēc nav ko sapņot par slaidu lidojumu pāri mūrim Fosberija stilā.) Viņš varēja redzēt tikai krēslainās debesis un labajā pusē - gar grantētā ceļa malām augošo vītolu lapotās galotnes.

Atgriezies veļas mazgātavā, viņš norāva matraci no vienkāršās gultas. Sieviete, to redzot, žēli iekunkstējās. Vai tiešām viņa šeit guļ? Šī skaņa lika viņa sirdij sažņaugties.

"Nāciet," viņš teica un pamāja viņai, aicinot sekot. Taču nē. Tas gan nenodks. Šī pārbiedētā sieviete neparko nerāpsies viņam līdzi pāri mūrim.

"Viņi jūs nogalinās," viņš brīdināja.

Viņa, neko nesaprazdama, izmisīgi purināja galvu.

Lai kaut kā paskaidrotu, Denijs pārvilka ar pirkstu pār rīkli un norādīja uz mājas pusi. Tas sievieti pārbiedēja vēl vairāk, un viņa aizmiedza acis un aizsedza seju ar rokām, it kā liekot Deni- jam pazust. Viņš tai nekādi nespēja palīdzēt.

Tāpēc viņš paķēra koka krēslu un izgāja pagalmā, vilkdams matraci nopakaļ. Mugura kņudēja nelāgā nojausmā. Viņš iztēlojās, kā lode ieurbjas mugurkaulā, triecot kaulu šķembas caur krūškurvi, belzienam atbalsojoties plaušās. Viņš iztēlojās…

Aizveries… izbeidz!

Viņš nolika krēslu pie mūra, uzkāpa uz tā un paskatījās.

Grantētais ceļš bija pa labi no viņa. Lai gan viņš neredzēja armijas kravas auto (tas laikam iebrauca pa vārtiem, kad tika nošauts sargs), ārpusē pie vārtu namiņa, apmēram trīsdesmit jardu attālumā stāvēja džips, motoram darbojodes tukšgaitā. Diezgan tuvu, lai varētu dzirdēt tā rācijas fona trokšņus. Viens kareivis sēdēja pie stūres, piespiedis pie auss rāciju. Vēl divi stāvēja, atbalstījušies pret sarga namiņu, nepievērsdami nekādu uzmanību līķim, kas atradās turpat netālu.

Pa kreisi Denijs redzēja nelielo šķūnīti, kur viņš tika sists. Tālāk bija citi šķūņi, lopu aploki un kūtis. Varbūt viņam izdotos nokļūt tur.

Viņš uzklāja matraci uz stikliem, pakāpās uz krēsla un pārmeta kāju pār mūra augšmalu. Pārveļoties pāri matracim, viņš nolēca, cik klusu vien spēdams, šoreiz piezemējoties uz kāju pirkstiem. Tad pagrūda matraci, lai tas nokrīt mūra iekšpusē, un salīcis skrēja projām.

Neapzināti viņš devās uz namiņu, kur nesen bija ieslodzīts, bet tad atcerējās, ka tas ir pieslēgts novērošanas kamerām. Nogriezies pa labi, viņš izbrida cauri aitu kūtij, kur zem kājām bija atsperīgi sakaltuši mēsli. Kūts otrā pusē bija neliels šķūnītis ar pusatvērtām bīdāmām durvīm.

Ieejot šķūnītī, viņš vispirms sajuta kādu smaržu - augļu aromātu, kas šeit nemaz neiederējās. Stāvēdams tumsā, viņš klausījās, kā dauzās sirds, gaidīdams, līdz acis aprod ar trūcīgo apgaismojumu. Drīz viņš pamanīja pret sienu kārtīgi atslietu lāpstu un grābekļu rindu. Kaste ar lupatām, kultivators, tukša sile un plastmasas kannu grēda. Uz katras no tām ar glītiem lieliem burtiem bija rakstīts ACETONS.

Denijs atbalstījās pret sienu un lēni noslīdēja uz grīdas. Šeit gan mani nedrīkst atrast, viņš nodomāja. Tikai ne šeit. ja mani atrod klajā laukā - viss ir cauri vienā mirklī. Šāviens galvā un… viss. Esmu pagalam. Bēdīgi, bet vismaz… nestiepjot garumā. Ja mani atrod šeit, viņi pamana acetonu un nodomā: Vispirms papriecāsimies.

Jādodas projām.

Ar pūlēm pieslējies kājās, viņš piegāja pie durvīm un, paraudzījies ārā, redzēja kādu mašīnu pa piebraucamo ceļu tuvojamies mājai. Lepns vāģis, Denijs nodomāja un tad šausmās sastinga, pazinis auto marku - "Bentley". Piebraucis tuvāk mājai, lielais melnais limuzīns apstājās.

Pa ceļu no mājas puses tam pretī skrēja kareivis, šautenei sitoties pret sāniem. Apstājies līdzās auto, viņš uzlika roku uz jumta, noliecās un gaidīja, kad atvērsies aizmugurējā sēdekļa logs. Sekoja īsa saruna, kareivis iesmējās un pamāja ar roku uz mājas pusi. Tad viņš atkāpās no "Bentley" un brašā sveicienā pacēla roku pie cepures.

Limuzīns palika turpat stāvot, tā motors klusi darbojās tukš- gaitā. Pēc mirkļa atvērās aizmugurējās durvis un izkāpa Zere- vans Zebeks. Pametis skatienu pa kreisi un pa labi, viņš atvilka bikšu rāvējslēdzēju un sāka čurāt uz Denija pusi. Pirmajā brīdī Denijs bija pārliecināts, ka ir atrasts un šādi Zebeks izrāda viņam savu nicinājumu. Taču nē. Paveicis šo darbiņu, Zebeks aizvilka rāvējslēdzēju, ierāpās atpakaļ mašīnā un brauca tālāk uz villas pusi.

Tieši tad Denijs pamanīja kareivjus virzoties cauri laukiem, zemei pievērstiem skatieniem, šautenēm gatavībā. Viņi kādu meklē, jebkuru, viņu.

Pagriezies viņš pārlaida izmisīgu skatienu šķūnim, meklēdams kādu slēptuvi. Ieraudzījis pret jumta pārkāri atslietas vienkāršas redeļu kāpnes, viņš uzrāpās pa tām šķūņaugšā, kur bija sakrautas siena ķīpas. Velkot kāpnes sev līdzi augšā, viņš ar acs kaktiņu pamanīja kaut ko pazibam un pazūdam sienā. Pele, viņš cerēja, taču, spriežot pēc tā, kā tā kustējās, drīzāk čūska.

Čūskas Denijam nepatika.

Sēdēdams slēptuvē drošā attālumā no sienaugšas malas, viņš pirmo reizi pamanīja., ka viena kāja ir slapja. Barzana aizdotās glītās linu bikses tieši zem labā ceļa bija pielipušas pie ādas. Pasniedzies lejup, viņš pavilka uz augšu bikšu staru un redzēja, ka apakšsdlbs ir vienās asinīs. Paņēmis sauju salmu, viņš noslaucīja asinis, atsedzot dziļu iegriezumu.

Kad tad tas gadījās? Viņš brīnījās. Varbūt uz mūra, varbūt ne. Tas nebija svarīgi. Daudz svarīgāk bija aizvērt brūci un apturēt asiņošanu. Noņēmis no vidukļa pīto ādas jostu, viņš aptina to ap apakšstilbu - mazliet virs ievainojuma - un stingri savilka. Asiņošana apstājās.

Viņš nogulēja tur gandrīz desmit minūtes, baidīdamies no kareivjiem, raizēdamies par čūsku, ar šausmām domādams par Ze- beku. Laiku pa laikam viņš atlaida vaļīgāk pašdarināto žņaugu un pēc tam atkal savilka ciešāk. Viņam ienāca prātā, ka sagriezis kāju, kāpdams ārā pa ātri ja logu. Vai varbūt uz mūra. Lai kā arī būtu, asinis ir tecējušas jau krietnu laiku. Tās droši vien ir zemē, uz mūra - asins pēdas.

Izmisumā iekunkstējies, viņš apvēlās uz vēdera un paraudzījās lejā. Atšķirībā no paša šķūņa grīda bija no betona, un, protams, sīku asins pilienu taciņa veda no durvīm uz vietu, kur bija pieslietas redeļu kāpnes. Tikpat labi viņš būtu varējis uzvilkt uz grīdas lielu bultu, kas norāda uz sienaugšu.

Tagad viņa acis jau bija apradušas ar šķūņa pustumsu. Pārliecies pār sienaugšas malu, viņš pētīja telpu, meklēdams kādu ūdens avotu. Pamanījis krānam pievienotu saritinātu šļūteni, viņš nolaida kāpnes un norāpās lejā. Tad piegāja pie krāna un atgrieza to. Ūdens sāka plūst ar tādu spēku, ka šļūtenes gals sāka lēkāt un sisties pret betonu.

Ar delnu pagriežot krānu, viņš samazināja spiedienu un aizskaloja asinis. Vai kāds viņu dzirdēja? Kā gan varētu nedzirdēt? Šļūtene rībēja kā skārda bungas. Un, ja tā padomā - nu jau par vēlu -, ko kareivji nodomās par slapjo grīdu, ja tie šeit ienāks?

šitās padarīšanas nav priekš manis, Denijs nodomāja, aizgriezdams krānu un saritinādams šļūteni. Tad viņš uzrāpās augšā un uzvilka kāpnes sev līdzi. Kad satumsīs, viņš apsolīja sev, es tinos projām no šejienes.

Kaut kas nozibēja gar sienu.

Laiks vilkās gausi, it kā tas kavētos, slaistīdamies gar veikalu skatlogiem. Ja Denijs teiktu, ka jūtas nelāgi, tas nebūtu ne tuvu patiesībai. Viņš bija izsalcis, savainots un nobijies. Acetona smaka - savienojumā ar sienu, ar kūtsmēsliem - bija nomācoša. Mušas lidinājās gar seju. Knišļi sūca asinis. Viņš nespēja atcerēties, kur licis revolveri, un lādēja sevi, ka to pazaudējis. Ar revolveri viņam varbūt vēl būtu cerība…

Acetona smaka atsauca atmiņā Keiliju, kas mēdza lakot nagus ar caurspīdīgu laku. Denijam šķita, ka šī mode nāk no Dien- viddakotas, bet tad Keilija iepazīstināja viņu ar Pjēras klubu dzīvi, kur, izrādās, valdošais bija briljantos mirdzošas vampīru kovbojmeitenes stils.

Atceroties Keiliju, Denijs noskuma vēl vairāk, iegrimstot ilgošanās un sevis žēlošanas dzīlēs. Kā lai es viņu atgūstu? - viņš jautāja sev. Pirmais solis - neļauj sevi nogalināt.

Bet kā? Jānogaida līdz tumsai. Jānozog vai jānostopē kāda mašīna un jātiek… līdz robežai. Tā rīkojas filmu varoņi. Tiek pāri robežai un ir drošībā - labie puiši vienmēr ir drošībā. Bet kāds labums viņam būtu no robežas - pat ja viņam būtu mašīna, pat ja viņš zinātu ceļu? Viņa pase un maks atradās mājā - kur ir pilns ar līķiem. Un zaldātiem.

Vienu no tiem viņš pats tikko bija nogalinājis.

Viņš negribēja par to domāt, bet nespēja izmest no galvas šos skatus. Sašautais Barzans sagrīļojas un atsitas pret galdu. Vāze ar rozēm aizlido pa gaisu. Pēkšņi parādās kareivis, viņa sejā izbrīns, skatiens aši pievēršas revolverim, bet Denijs jau ir paguvis izšaut. Tad kareivja galva sašķīst, asinīm un kaulu šķembām šļā- coties uz visām pusēm.

Tātad braukšana uz robežu nemaz nav tik spoža doma. Jo viņš netiktu garām nevienam kontrolpunktam un, pat ja tiktu, viņš nemūžam neiekļūtu ne Irākā, ne Sīrijā, neuzrādot vismaz autovadītāja apliecību. Robežu šķērsošanai ir nepieciešamas vīzas, un De- nijam bija radies iespaids, ka muitas darbinieki ļoti stingri ievēro šo kārtību.

Tad atliek vēstniecība. Ankarā. Tādas pašas grūtības, tikai nav jāšķērso robežas. Tikai astoņsimt jūdžu pa kalniem un stepēm. Ja viņam paveiksies…

Resna brūna čūska ar atbaidošu galvu slīdēja caur salmiem uz Denija kājas pusi, šaudot savu mazo mēlīti, sajuzdama asinis. Pamanījis to vispirms ar acs kaktiņu, bet pēc tam tieši sev pretī, Denijs no bailēm sastinga, nobālēja un pamira. Čūska apstājās, pievērsusi spožās melnās ačeles kailajai miesai starp sandali un asinīm piemirkušās bikšu staras apakšmalu.

Čūska domāja - Denijs bija pārliecināts, ka spēj lasīt tās domas -, cik jauki būtu ielīst šajā kārdinošajā tunelī, bet Denijs apcerēja iespēju mesties lejā no sienaugšas uz grīdas. Kas par to, ja viņš lauzīs kaklu? Vismaz…

Kareivji ienāca uz pirkstgaliem, aši raudzīdamies pa labi, pa kreisi, turēdami "Uzi" vai "AK" (vai kā nu tos automātus sauc) šaušanas gatavībā.

Denija sirds gandrīz izlēca pa muti.

Kareivji, klusi sarunādamies, lēni izstaigāja nelielo šķūni, meklēdami kādu vai kaut ko - iespējams, Deniju. Ari čūska kaut ko meklēja, pacēla galvu un sāka to šūpot - vispirms pa kreisi, tad pa labi un lejā. Gandrīz laiski tā lēnām tuvojās viņa pēdai, un, redzot to, Denija kaklā kaut kas samilza.

Vispirms viņš nezināja, kas tas ir, bet tad saprata. Tas bija kliedziens.

Viņš to apslāpēja.

Taču tam sekoja vēl viens - no pašiem sirds dzijumiem - un viņš nepavisam nebija drošs, ka spēs apspiest ari to tāpat kā pirmo. Viņš to juta - griezīgu brēcienu, ko izraisījis tik milzīgs nervu sasprindzinājums, ko noteikti var sajust arī kareivji, tikpat viegli kā čūska sajūt asinis.

Tad čūska aizgriezās projām, un pēc mirkļa viens no kareivjiem kaut ko pateica, par ko otrs sāka smieties. Un viņi skaļi izso- ļoja ārā.

Jēzus raudāja.

Denijs ari.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Viņš pēkšņi pamodās tumsā, acetona smakai atgādinot, kur viņš atrodas. Viņš brīnījās, ka spējis aizmigt, taču tas droši vien bija asiņu zuduma un sadedzinātā adrenalīna dēļ. Tumsā taustīdamies pēc kāpnēm, viņš tās beidzot atrada, nolaida lejā un nokāpa. Šļūcošiem soļiem pārvietodamies piķa melnajā šķūņa klusumā, viņš turēja rokas izstieptas sev priekšā - gluži kā tikko radīts briesmonis Frankenšteins, kas laboratorijā sper pirmos soļus.

Ārā mēness vīdēja kā blāvs atspulgs aiz vēja dzītu mākoņu ķīpām. Stāvēdams iekšpusē pie pašām šķūņa durvīm, viņš ieklausījās ārpasaules skaņās. Viņš dzirdēja tālumā neskaidru radio vai varbūt televizora skaņu. Bet neko citu. Ne balsis. Ne smagu zābaku soļus. Ne mašīnu motoru rūkoņu. Viņš pūlējās izgudrot - uz kuru pusi doties? Kur atrodas ceļš?

Viņam nebija ne jausmas.

Tad mēness iznira no mākoņiem, un viņš ieraudzīja vītolu galotnes, lapām mēnesnīcā sudrabaini vizot. Šie koki aug gar grantētā ceļa - tādas kā alejas - malām. Viņš tos atcerējās no brauciena pie zobārsta. Brauciena, kurā viņu veda tas pusaudzis. Dūšīgais pusaudzis - kurš tagad bija mirušais pusaudzis.

Viņš devās uz vītolu pusi, atrada ceļu un sāka iet pa ceļa malu, pa sakaltušajiem dubļiem līdzās grants segumam. Mēnessgaismā ceļš bija gluži labi saskatāms. Viņš pat varētu skriet, ja vien spētu - taču nespēja.

Ceļa galā slējās akmens stabi ar apaļām bumbām galā. Pirmo reizi tos pamanījis, viņš sastinga, noturot tos par sargkareivjiem. Gaismai apspīdot stabus caur koku lapotni, tie šķita kustamies - šūpojamies. Sapratis, ka tas ir tikai mānīgs iespaids, viņš steidzās uz lielceļu grantētā ceļa pakājē.

Bet uz kuru pusi doties? Asfalts bez joslu apzīmējumiem stiepās pa kreisi un pa labi, pazūdot tumsā. Pievērsis skatienu naksnīgajam debess jumam, viņš atrada Lielo Greizo Ratu zvaigznāju un atcerējās, ka to "ilkss" rāda uz ziemeļiem.

Vai uz dienvidiem? Vai varbūt - uz austrumiem vai rietumiem.

Viņš devās pa kreisi.

Motora troksni varētu sadzirdēt no tālienes, taču viņš nedzirdēja neko, gurdi soļodams gar ceļa malu. Kad beidzot saklausīja motora dūkoņu (tas laikam bija kādas jūdzes attālumā, viņš nodomāja, troksnim te pieaugot, te pieklustot) viņš krita panikā. Ja nu tā ir armija? Ja nu tas ir Zebeks? Atstājis ceļu, viņš paslēpās aiz krūmu dzīvžoga un klausījās motora rūkoņā, automobilim tuvojoties. Un tad, kad tas jau bija gandrīz klāt, viņš pārdomāja un metās lejā no pakalna, neprātīgi vicinot rokas.

Par vēlu - viņš lādēja sevi, kad garām aizšāvās "BMW", priekšējo lukturu gaismas stariem urbjoties tumsā. Viņš bija nikns uz sevi. Viņam taču nav izvēles. Viņš nevar aiziet līdz An- karai kājām. Viņam ir vajadzīgs kāds, kurš viņu aizved, un nevar iepriekš uzminēt, kas slēpjas katrā transporta līdzeklī. Viņam ir jāriskē.

Taču… viņš bija nogalinājis kareivi. Pašaizsardzības nolūkā, tomēr nogalinājis. Denijs necik daudz nezināja par Turcijas tiesu sistēmu - dkai to, ko bija redzējis filmā "Pusnakts ekspresis". Viņš negribēja tur nokļūt - sevišķi tāpēc, ka lietā ir iesaistīts Zebeks.

No otras puses… viņš nevarēja droši zināt, ka villā iebrukušie viri tiešām bija kareivji. Protams, viņi bija tērpušies formas tērpos, taču tas neko nepierāda. Ne gluži. Un tagad, atceroties visu, viņam ienāca prātā, ka iebrucēji varbūt pat nemaz nezināja par to, ka viņš atrodas villā. Viņi nepārprotami meklēja Barzanu. Tieši viņš bija uzbrukuma mērķis, un tieši viņu tic cerēja atrast. Kas attiecas uz Deniju Kreju… par viņa atrašanos villā zināja tikai pāris cilvēku un, šķita, tie ir uzticīgi Barzanam. Vai miruši.

Jo vairāk viņš domāja par šādu variantu - un jo ilgāk viņš soļoja un neviens viņu nevajāja -, jo ticamāks tas šķita. Villā valdīja tāds juceklis - Barzans un jaunais puisis atšaudījās, cilvēki skrēja uz visām pusēm -, un Denija klātbūtni varbūt neviens nepamanīja. Viņš nodomāja - ja būtu pamanījuši, tad viņu tagad meklētu. Taču, cik nu viņš varēja pateikt, nekas tāds nenotika. Protams, tas bija tikai laika jautājums, līdz viņi atradis Denija pasi - tā piesaistīs viņu uzmanību.

Pagāja stunda vai divas (kas lai to zina?), līdz viņš sadzirdēja braucam vēl vienu auto. Tas vēl bija tālu - spriežot pēc skaņas, kravas auto ar šim apvidum nepietiekamu motora jaudu smagi ducināja augšup lejup pa pauguriem. Viņš stāvēja un raudzījās, gaidīdams, kad auto parādīsies. Kad tas beidzot iznira acu priekšā, Denijs redzēja, ka tam ir tikai viens priekšējais lukturis - tas ļāva cerēt, ka tas nav armijas furgons. Izgājis uz ceļa, viņš pacēla gaisā rokas ar izplestām plaukstām un klusībā lūdza Dievu.

Kravas auto grabēdams apstājās apmēram desmit jardu attālumā no viņa, bet vadītājs neizslēdza motoru. Radio skanēja gau- dulīga turku mūzika. Denijs stāvēja spožajā lukturu gaismā, sirdij mežonīgi dauzoties. Viņš sajuta saldu smaržu… cantaloupe. Auto vaļējā kravas kaste, kuras malas bija aizklātas ar finieri, bija pilna ar šiem augļiem. Vīrietim, kurš izkāpa no vadītāja kabīnes, varēja būt pāri divdesmit, varbūt mazliet pāri trīsdesmit gadiem. Viņš bija ģērbies džinsos, T kreklā, ar otrādi uzliktu beisbola cepuri galvā. Kad viņš noņēma cepuri, kļuva redzami biezi tumši mati. Turēdamies drošā attālumā, viņš kaut ko uzsauca turku valodā.

"Vajag palīdzību!" Denijs nobļāvās, savilcis seju vārgā smai- diņā. "Man ir liels problemoV

Šoferis nopētīja viņu no galvas līdz kājām, sarauca pieri un pagrozīja rokās cepuri.

"Kas par sūdiem?"

"Esmu nokļuvis nelaimē," Denijs teica, pūlēdamies piešķirt balsij piemēroti lūdzošu toni. "Man vajag…" Taču tad viņš attapās, ka šis vīrs runā angliski. Tas gan bija pārsteigums! Viņš stāvēja, šūpodamies uz sāpošajām kājām, un izbrīnā raudzījās.

"Kā tu te nokļuvi, vecīt? Kur ir tavs auto? Vai tu to sasiti?"

"ļūs runājat angliski," Denijs pārsteigts izdvesa.

"Jā. Vāciski arī. Kas tev noticis?"

Denijs iesmējās un devās uz kravas mašīnas pusi.

"Ne velti ir sakāmvārds, ka īriem vienmēr veicas!"

"Vai tu nezini, ka šeit ir bīstami? Un kā tu vispār šeit nokļuvi?" šoferis pameta skatienu apkārt, meklēdams automašīnu vai divriteni.

"Es…" Taluma uz pakalna iespīdejas auto lukturi, kas tuvojas no villas puses. "Vai drīkstu iekāpt jūsu mašīnā?"

Viņš aizturēja elpu, līdz pārliecinājās, ka auto aizbraucis uz citu pusi. Vismaz viņiem aiz muguras starmeši netuvojās. Debesis kļuva gaišākas, pārejot pirmsausmas pelēkumā, kad Denijs beidza stāstīt pasaciņu par to, kā viņš nokļuva šajā nomaļajā vietā bez dokumendem, ar asiņainām sandalēm. Pamatā tas bija ceļvedī "Lonely Planet" lasītais stāsts - jauns puisis, ceļodams ar vilcienu, satiek dažus draudzīgus svešiniekus. Viņi iepazīstas un restorānvagonā kopā dzer alu. Pēc divām dienām viņš pamostas ceļa malā. Bez maka, bez pases, bez bagāžas, bez cerībām.

Šoferis Saļims saprotoši pamāja ar galvu.

"Esmu dzirdējis šo stāstu daudz reižu," viņš teica. ""Turku pārsteigums." Taču parasti viņi medī sievietes un izvaro tās." Viņš uzmeta skatienu Denijam. "Vai tevi neizvaroja?"

"Nē," viņš atbildēja. "Esmu smagi piečakarēts, bet izvarots neesmu."

Saļims iesmējās.

"Dažkārt viņi apdullina ar gāzi. Ļoti bīstami. Tev ir paveicies, ka esi palicis dzīvs."

Denijs pamāja ar galvu. Viņam nepatika melot šim cilvēkam, bet ko gan citu viņš varēja teikt? Ka tikko ir nogalinājis kareivi asiņaina slaktiņa laikā? v

"Šajā rajonā," Saļims turpināja, ar galvas mājienu norādot uz apvidu aiz loga, "tagad nav droši uzturēties. Līdz pagājušajam gadam tūristi šeit pat netika ielaisti. Un tagad arī neviens nebrauc šurp. Pārāk bīstami." Šo vārdu viņš izrunāja, gari stiepjot pēdējo zilbi. "Šajā Turcijas daļā - nav ieteicams." Viņš pārmetoši paraudzījās uz Deniju.

"Kam tu to saki!"

Saļims uzmeta viņam pārsteigtu skatienu.

'Tev!"

Denijs pasmaidīja.

"Tas ir tāds teiciens - "kam tu to saki"."

Šofera neizpratne pārtapa sapīkumā.

"Tas ir domāts tā," Denijs paskaidroja. "Iedomājies - kāds džeks karājas pie klints - karājas, turēdamies ar nagiem, saproti?

Un iet garām kāds cits vīrs. "Tu gan esi sprukās," šis saka. Un tas pirmais džeks, kurš karājas pie klints, atbild…"

"Kam tu to saki?" Saļima sejā uzplauka plats smaids. Viņš iesmējās, tad atkārtoja šo frāzi, it kā tā būtu vērtīgs valodniecisks ieguvums, un apmierināts pamāja ar galvu. Tad atkal kļuva nopietns. "Tātad - viņi paņēma tavu pasi? Naudu?"

"Visu."

"Maitas!"

Denijs piekrītoši pamāja ar galvu.

"Ceru, ka vēstniecība palīdzēs. Tā atrodas Ankarā, vai ne?"

"Jā, pareizi."

"Un tās melones - vai tās arī brauc uz Ankaru?"

Saļims iesmējās.

"Nē. Tās melones brauc uz Dogubejazitu."

"Ko?"

"Kad tūristi vēl brauca šurp," Saļims paskaidroja, "viņi to pilsētu sauca par "Sunīšu cepumu"93 . Tā atrodas līdzenumā Ara- rata pakājē. Pie Irānas robežas."

"Irānas?"

"Jā, protams. Es tur dzīvoju - tā ir mana pilsēta. Bet es mēģināšu atrast kādu šoferi, kas tevi aizvedīs uz Ankaru."

Denijs atplauka cerībā.

'Tu domā, ka varētu?"

Saļims paraustīja plecus.

"Varbūt."

"Es…" Denijs nezināja, ko teikt. Viņš gribēja apsolīt, ka atsūtīs viņam naudu, taču nojauta - šāds piedāvājums varētu Saļimu apvainot. "Es visu mūžu būšu tev pateicīgs."

"Gan jau pienāks brīdis, kad man būs vajadzīga palīdzība," Saļims atbildēja.

Viņi kratījās tālāk, riteņu trokšņa apņemti, gaiss kabīnē bija augļu saldās smaržas piesātināts. Denijs pūlējās palikt nomodā, kamēr Saļims uzticēja viņam savu bēdu stāstu. Viņš savulaik bijis tūristu grupu vadītājs un vedis alpīnistu grupas Ararata kalnā, bet bijis spiests pārtraukt šo nodarbi, kad sākās "trači" - PKK sacelšanās -, kas aizbaidīja tūristus un kalnos kāpējus no Turcijas austrumdaļas. Pavisam nesen viņš pēc finanšu krīzes zaudēja pamatīgu naudas summu un viņa mobilo tālruņu pārdošanas uzņēmums "aizgāja pa burbuli". Viņš ir precējies, viņam ir divi bērni, bet tagad viņš pie sievastēva strādā par kravas auto šoferi, gaidot, kad uzlabosies ekonomikas stāvoklis.

"Jā, tas ir bēdīgi," Denijs piekrita.

Saļims paraustīja plecus un viltīgi pasmaidīja.

"Kam tu to saki!" Viņš klusi iesmējās un sakārtoja savu beisbola cepuri. "Domāju, gan jau atkal būs labāk. Tad redzēsim, kādas izdevības pavērsies."

Uzlēca saule, atklājot satriecošu skatu uz Araratu - precīzi ko- nusveidīgā sniegotā virsotne izskatījās kā japāņu gleznā attēlots Fudži kalns. Tikai tas bija milzīgs. Vislielākais kalns, kādu Denijs jebkad bija redzējis. Viņš nespēja noticēt savām acīm. Saļims paskaidroja, ka tas ir vairāk nekā piectūkstoš metru augsts, bet izskatās vēl augstāks, jo tam līdzās nav mazāku kalnu - tas slejas tieši no līdzenuma. Denijs ātri aprēķināja - septiņpadsmit tūkstoši pēdu.

Pirms nokļūšanas Dogubejazitā viņi izbrauca caur diviem armijas kontrolposteņiem. Abās reizēs Saļims pieteica Denijam izlikties aizmigušam. Denijs saspringa, ieklausīdamies Saļima un sargu nesaprotamajā sarunā, taču neviens nepapūlējās viņu modināt.

Saulei ceļoties arvien augstāk, Saļims veikli iebrauca kravas mašīnu noliktavas izkraušanas sektorā un atstāja to čaklu strādnieku ziņā, kuri ātri vien izkrāva augļus lielos grozos. Denijs sekoja Salimam uz šauru kantora telpu, kur šoferis parakstīja dažus dokumentus. Tad viņi abi nogāja dažus kvartālus kājām un apstājās uz stūra gaidīt dolmus.

Saļims dzīvoja pilsētas nomalē dzīvoklī ar vienu guļamistabu. Dzīvoklis atradās ēkas augšējā stāvā, un tā logi bija aizsegti ar bieziem aizkariem, lai pasargātu to no karstuma, kas jau tagad, septiņos no rīta, bija astoņdesmit grādi94 un aizvien pieauga. Saļima glītā, kautrīgā sieva sveica vīru, paklanījās Denijam un pasniedza viņiem pa glāzei ābolu tējas. Denijs malkoja dzērienu, kamēr abi laulātie steidzīgi par kaut ko apspriedās - izrādās, ka par asinīm uz Denija bikšu staras.

"Ajala saka - vajadzētu apkopt tavu brūci," Saļims paziņoja. "Un viņai ir taisnība."

Ajala atnesa šķēres, bļodu ar ūdeni un baltu auduma gabalu. Vispirms viņa samitrināja ūdenī bikšu staru, tad atvilka to no ādas. Pēc tam ar balto drāniņu notīrīja sakaltušās asinis.

Patiesībā ievainojums nemaz nebija tik briesmīgs - tīrs iegriezums, apmēram trīs collu garš. Ajala aizgāja uz vannasistabu un atgriezās ar pudeli, kurā, izrādās, bija ūdeņraža pārskābe.

"Tas nekas," Denijs iebilda. "Man nevajag…"

Sieviete pašūpoja rādītājpirkstu kā svārstu viņa acu priekšā, tad noņēma pudelei vāciņu un lēni ielēja pušumā apmēram pusi tās satura. Brūce sāka putot, un Denijam šķita, ka viņa kāju svilina ar lodlampu. Viņš saņēma visus pēdējos spēkus, lai nesāktu kliegt.

Saļims viltīgi iesmējās.

"Kam tu to saki," viņš atkārtoja.

Kad Ajala bija apkopusi un pārsējusi brūci, viņa pagatavoja vēl tēju un iegāja guļamistabā. Kopā ar Saļimu malkojot dzērienu, Denijs dzirdēja, kā viņa kaut ko murmina raudošam mazulim, bet pēc tam atskanēja smalka, melodiska bērna balstiņa. Pēc dažām minūtēm viņa atkal parādījās kopā ar diviem bērniem, kuri acīmredzot tikko bija pamodušies no miega. Saļims ar vecāko bērnu sāka spēlēt kādu sarežģītu "pīrādziņu" spēli, bet Ajala šūpoja uz gurna mazuli, ar neslēptu prieku vērodama vīru. Mazais puisēns atvēra muti un paraustīja vienu zobu. Viņš sāka dedzīgi kaut ko stāstīt tēvam, rādot uz Deniju.

"Viņš grib zināt par tavu sudraba zobu." Saļima sejā parādījās aizdomu pilna izteiksme, bet tad viņš paraustīja plecus.

Denijs samulsa. Acīmredzot viņa namatēvam bija grūti noticēt "turku pārsteigumam" un vēl kādai nelaimei.

"Man nokrita zoba kronītis," viņš paskaidroja, atcerēdamies, ka šāda ķibele reiz gadījās viņa mātei. "Saproti, man te bija porcelāna zobs, bet tad tas ieplaisāja vai kaut kas tāds notika. Tas ir pagaidām." Viņš saviebās. "Izskatās forši, vai ne?"

"Mans dēls ir sajūsmā," Saļims teica. "Viņš domā, ka tas ir īpaši stiprs zobs. Superzobs."

Denijs atieza zobus mežonīgā smaidā, uzspīdinot metāla su- perzobu, un mazais puisēns skaļi iesmējās. Tad Ajala paņēma bērnus uz rokām, turku valodā kaut ko pateica un sūtīja Salimam gaisa skūpstu.

"Viņi iet pie Ajalas vecākiem," Saļims paskaidroja, "lai es varētu gulēt. Turklāt tur ir gaisa kondicionētājs. Vai nevēlies nomazgāties vannā? Ajala domā, ka tas tev nāktu par labu."

Pēc desmit minūtēm Denijs stāvēja mazajā vannasistabā pie karsti tvaikojošas vannas. Laižoties ūdenī, sāpēja visas maliņas, daudzo nobrāzumu sūrstoņai uz brīdi pārmācot sāpes pēdās, žoklī un plecā. Viņam bija bail skatīties uz savām pēdām, kuras tikai tagad sāka atgūt savu parasto krāsu pēc nesenā baklažānu toņa.

Tieši tāda bija Keilijas iecienītā jaciņu krāsa, un, to apjaušot, Denijam ienāca prātā, diez ko Keilija pašlaik domā - tieši šajā brīdī. Štatos tagad ir pusnakts, tāpēc, iespējams, viņa ir aizmigusi, bet… varbūt viņa sapņo par Deniju. Par viņu gultā kopā ar Pau- linu.

Viņš ielika vannā mazu plastmasas laiviņu un vēroja to šūpojamies ūdenī blakus viņa izķēmotajām pēdām. Ar rokām viļņojot ūdeni, varēja likt laiviņai šūpojoties peldēt apkārt gar vannas malu. Jauki šādi pavadīt ritu.

"Vai tagad gribi gulēt?"

Denijs iznāca no vannas, tērpies Saļima sagādātajās drēbēs. Haki krāsas biksēs, kas nesniedzās līdz potītēm, un T kreklā ar uzrakstu ES AIZSTĀVU MUĻĶUS uz krūtīm.

"Tas būtu lieliski," Denijs atbildēja.

Saļims norādīja uz guļvietu, ko bija ierīkojis uz viena no paklājiem pārklātajiem soliem. Tad atvainojās un iegāja guļamistabā.

Denijs atlaidās uz sola, aizvēra acis un lēni iegrima miegā, ieklausoties apkārtējos ikdienas trokšņos. Neskaidras balsis un arābu mūzika. Satiksmes duna. Automobiļu signāli tālumā. Un ik pa brīdim "Vilhelma Telia" uvertīras sākuma notis, vēstot Sali- mam, ka viņam kāds ir piezvanījis uz mobilo.

"Vai esi pamodies?"

Denijs atvēra acis, samirkšķināja tās un piecēlās sēdus. Saļims, plati smaidīdams, stāvēja virtuves durvīs. Bija vakars. Joprojām karsts.

"Tas gan bija jauki," atzinās Denijs. "Tas man tiešām nāca par labu."

"Lieliski," Saļims atbildēja. "Tagad iesim palūkoties, kas brauc uz Ankaru."

Turku šoferim bija ātra un veikla gaita, un Denijam bija jānopūlas, lai tiktu līdzi. Viņam izdevās izstrādāt īpašu gāzelējošos soli, pagriežot potītes tā, lai ejot varētu balstīties uz pēdu ārmalām. Nogājuši kādu pusjūdzi, viņi iegāja kafejnīcā, kas bija pārpildīta ar vīriešiem, kuri malkoja tēju, spēlēja kārtis, lasīja avīzes, sarunājās. Televizora ekrānā pie sienas runāja Kristiāna Aman- pura95 . Neviens viņai nepievērsa uzmanību.

Kopā ar Deniju Saļims gāja no viena galdiņa pie nākamā, sirsnīgi smiedamies un draudzīgi sarunādamies ar dažādiem vīriešiem - reizēm pamājot ar galvu uz Deniju, kurš neveikli smaidīja un bieži raustīja plecus.

"Es… ak… sasodīts," Denijs ieteicās, sekodams Salimam pie kārtējā galdiņa. 'Tu droši vien jau nožēlo, ka apstājies uz ceļa."

Saļims šķita apvainojies.

"Man taču tiek dota izdevība palīdzēt tev," viņš atbildēja. "Pravietis ne jau bez iemesla lika mūsu ceļiem krustoties."

Beidzot viņi apsēdās pie kāda galdiņa un pieņēma piedāvātās ābolu tējas glāzes. Visi bija draudzīgi un smaidīja, tomēr iznākums vienmēr bija tāds pats. Saļims bēdīgi pašūpoja galvu un pacēla plaukstas pret griestiem. Tas nozīmēja: Viņš ir tukšā. Nav ne graša.

Tas šķita bezcerīgi, un Denijs jau bija gandrīz samierinājies ar izredzēm iet stopēt mašīnas uz šosejas. Taču Saļims viņu mudināja nezaudēt pacietību, un pēc otrās ābolu tējas glāzes viņiem uzsmaidīja laime. Pie galdiņa pienāca kāds pavecs vīrs, aprunājās ar Saļimu - un tas uzreiz kļuva priecīgāks.

"Mums jāiet," viņš paziņoja, pielēkdams no krēsla. Pa ceļam uz kafejnīcu blakus ielā viņš paskaidroja Denijam, ka "Hakanam Gultepem jau šovakar jābrauc uz rietumiem! Ar pistācijām. Palūgšu viņa priekšniekam, lai ļauj aizvest tevi."

Iegājis kafejnīcā, Saļims taisnā ceļā metās pie kāda galdiņa telpas dziļumā un lūdzošā tonī īsi aprunājās ar visai neatsaucīga izskata vīru, kurš šķita noraidām katru attaisnojumu, ko vien Saļims spēja izdomāt. Tomēr galu galā jautājums tika nokārtots ar smaidiem un rokasspiedieniem.

"Tev ir vedējs," Saļims paziņoja, "taču mums jāpasteidzas."

Viņi lielā steigā devās uz tirgu, kur Saļims bija piegādājis melones. Tur Deniju iepazīstināja ar Hakanu Gultepi. Tas bija liela auguma virs - apmēram trīsdesmit gadu vecs - ar biezām melnām ūsām un pilnu muti zelta zobiem. Hakans mierinoši paplikšķināja Denijam pa roku, it kā viņš būtu zirgs vai suns.

"Viņš nerunā angliski," Saļims paskaidroja. "Taču viņš tevi aizvedīs līdz Bingolai. No turienes - es tev iedošu pietiekami daudz naudas - nē, nē, tieši tā es darīšu - pietiekami daudz naudas, lai tu tiktu līdz Ankarai. Neuztraucies - tas nav daudz. Hakans tevi aizvedīs uz Bingolas otogar, no turienes tu ar autobusu aizbrauksi uz Kaiseri. Tur tu pārsēdisies autobusā uz Ankaru." Viņš uzrakstīja šos nosaukumus savas vizītkartes otrā pusē un pasniedza karti Denijam kopā ar desmit miljonu liru banknod.

Denijs nezināja, ko teikt.

"Es tev atdošu naudu."

Saļims paraustīja plecus.

"Kā vēlies. Tas ir viens no islama pamatlikumiem," viņš teica. "Palīdzēt nabadzīgajiem… ir pienākums. Taču es gribu, lai tu atceries - protams, Turcijā var nodkt daudz kas slikts - tomēr kaut kas labs ari."

"Salim…"

"Es tev iedevu savu vizītkarti," Saļims atgādināja. "Kad atgriezīsies mājās, noteikti atsūti man e-pasta ziņu, norunāts?"

"Jā. Labi. Noteikti!"

Ar īsu sveicienu - "Ciao!" - Saļims aizsoļoja uz ciemata centra pusi. Denijs vēroja viņu aizejam, un atkal atskanēja "Vilhelma Telia" uvertīra: Tā-rā! Tā-rā! Tā-rā-rā-rā-rā… Tad viņš iekāpa pasažieru sēdeklī kravas auto, kurš šķita kā Saļima auto dvīņubrālis, tikai šim kravas kaste bija ar kaudzi piekrauta ar pistāciju riekstu maisiem. Hakans Gultepe žilbinošā smaidā atieza savus zelta zobus, motors iesprauslājās, un auto ienira naktī, radio pārraidītas muļķīgas arābu melodijas pavadījumā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

No Ankaras otogar līdz ASV vēstniecībai, kas atradās Atatur- ka bulvārī, bija tāls gājiens, taču Denijam nebija citas iespējas tur nokļūt. No Saļima dāvātās naudas viņam bija atlicis apmēram miljons liru - ar to pietika, lai nopirktu ko ēdamu, bet taksometram ne. Tā nu viņš iedams ieturējās un gandrīz aizrijās ar zaļa pipara gabaliņu, kad pusdienlaikā pēkšņi atskanēja apdullinošie mue- dzina saucieni.

Pagāja vesela stunda, un tad Denijs pamanīja to gurdi karājamies smacējošajā karstumā. Karogu. Vai drīzāk - domās viņš iesaucās - Ka-a-ro-ogs! Viņa sirds mazliet salēcās. Ādamābols šķita spiežamies kaklā. Un vismaz īsu brīdi viņš jutās gandrīz kā mājās.

Tomēr ne gluži.

Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka viens no Amerikas vēstniecības - jebkurā zemē - galvenajiem pienākumiem ir palīdzēt amerikāņiem. Saviem tautiešiem, kuri svešā malā nokļuvuši nepatikšanās.

Tomēr ne.

Ārzemju dienesta ierēdnis, ar kuru viņš runāja, bija jauns vīrietis, apmēram viņa vienaudzis. Taču ar to arī viņu līdzība beidzās. Denijs bija ģērbies aizlienētās haki biksēs un muļķīgā T kreklā, bet ierēdnis dižojās nevainojami izgludinātā tumšzilā lietišķā uzvalkā un spodrā baltā kreklā ar rūsganas krāsas kaklasaiti. Uz viņa rakstāmgalda bija Prinstonas laikraksts "Tory".

Tas Denijam lika pasmīnēt, atsedzot "izcilo" zobu. Protams, "vīnogas ir skābas". Viņš saprata, ka nedrīkst vainot konsulāta ierēdni par to, ka viņš pats ir ģērbies svešās drēbēs, asiņainām

sandalēm kajas un izskatās pec prātā jukuša. Tomēr… Prinstonas

"Tory"?

Atlaidies krēslā, ierēdnis grozījās no vienas puses uz otru, uzklausīdams Denija stāstu ar daudz vecāka vīra sejas izteiksmi, ar savu izturēšanos paužot reizē nepacietības pilnu garlaicību un neslēptu nicinājumu. Beidzot viņš nopūtās un teica:

"Jūs taču lasījāt ceļvežus. Skatījāties internetā vai kā citādi ievācāt informāciju. Es domāju - kāpēc kādam vispār būtu jādodas uz Vana ezera apvidu, Dieva dēļ?"

"Nu tā…"

"Tas nozīmē - pašam meklēt nelaimi."

"Tieši tā," Denijs piekrita. "Par to jau ir runa. Esmu nokļuvis nelaimē."

"To es saprotu," ierēdnis atbildēja un, klusi nosmējies, pašūpoja galvu. "Taču es īsti nesaprotu, kas, jūsuprāt, man būtu jādara?"

šie vārdi bija tik negaidīti, ka Denijs uz mirkli apstulba un nezināja, ko teikt. Pēc tam viņš paskaidroja:

"Es domāju, ka jūs varētu man palīdzēt. Domāju - tāds taču ir jūsu pienākums, vai ne? Palīdzēt amerikāņiem?"

Ierēdnis atkal nopūtās.

"Patiesību sakot," viņš paskaidroja, "tas drīzāk ir viens no maniem mazsvarīgākajiem darbiem."

"Tiešāmll"

"Jā. Tieši tā."

Denijs vēlējās gāzt šim tipam pa ģīmi, taču arī viņam bija daudz svarīgāks uzdevums - un tas bija nokļūt mājās. Vēlams, bez rokudzelžiem. Tāpēc viņš norija savu lepnumu un teica:

"Nu ko, es atvainojos, bet… ko jūs man ieteiktu darīt? Kā lai es tieku mājās?" Viņš vēlējās piebilst: Lai varētu maksāt jums algu - taču Denijam par godu jāatzīst, ka no tā viņš atturējās.

Prinstonietis uzmeta viņam iznīcinošu skatienu un noskrūvēja uzgali "Mont Blanc" tintes pildspalvai.

"Jūs teicāt, ka pazaudējāt pasi…"

"Es teicu, ka to nozaga."

"Tieši tā. To "nozaga". Kad?"

"Pirms trim dienām."

"Un kur tas notika?"

"Suņu cepumos," Denijs atbildēja.

"Kur?"

"Nosaukums izklausās līdzīgi "suņu cepumiem". Nezinu, kā to raksta."

Ierēdnis uzsvērti rūpīgi nosauca pilsētas nosaukumu, kā izspļaujot katru zilbi, tad vēl kaut ko uzrakstīja, pēc tam pacēla skatienu.

"Kas ir ar jūsu bagāžu?"

"Manu bagāžu?"

"Jā. Jūsu drēbes un mantas. Koferi."

"Man bija tikai mugursoma," Denijs paskaidroja. "Nezinu, kur tā palika."

"Un nauda?" taujāja ierēdnis.

Denijs papurināja galvu.

"Viņi pievāca ari manu maku."

"Tātad jums nav pat autovadītāja apliecības."

Denijs pamāja ar galvu.

"Tieši tā. Nav drēbju. Nav naudas vai dokumentu. Nekā. Esmu kā balta lapa."

Ierēdnis nicīgi iespurcās.

"Ko teica policija?"

"Kāda policija?" atjautāja Denijs.

"Kad jūs ziņojāt par uzbrukumu."

"Es neziņoju."

"Kāpēc ne?"

Denijs paraustīja plecus.

"Biju pārāk apjucis."

Ierēdnis nolika pildspalvu un atlaidās krēslā. Salicis rokas klēpī, viņš pievērsa Denijam caururbjošu skatienu, skaidri paužot aizdomas - kaut kas nav kārtībā. Tad viņš uzmeta skatienu pulkstenim pie sienas - divpadsmit un divdesmit sešas minūtes -, nopūtās un pastūma pāri galdam veidlapu.

"Aizpildiet," viņš pavēlēja. "Lai pārbaudītu jūsu teikto, mēs veiksim dažus tālruņa zvanus - uz jūsu rēķina - un izsniegsim jums pagaidu pasi. Sagādāšu biļeti vienā virzienā uz Vašingtonu…"

"Paldies!"

Ierēdnis nosprauslājās.

"Nepateicieties man. Tas būs sasodīti dārgi. Neesmu jūsu ceļojumu aģents, un turklāt biļeti nevar iegādāties iepriekšpārdoša- nā. Jums jāsamierinās ar to, ko jums piedāvā. Un jums tas jāatmaksā trīsdesmit dienu laikā. Ja ne, jūs iesūdzēs tiesā un uzliks arestu jūsu algai." Tad viņam ienāca prātā kāda doma un sejā iezagās indīgs smaidiņš. "Vai jums vispār ir darbs?"

Denijs atsmaidīja tādā pašā garā.

"Nē," viņš atbildēja. "Es esmu aktieris."

Pēc trim stundām viņš bija ieguvis spīdīgu jaunu pasi un nelielu aploksni, kurā atradās četras divdesmit dolāru banknotes un vienvirziena biļete uz Vašingtonu. Viņš parakstīja dokumentu, apņemoties atmaksāt ASV valsts kasei tūkstoš septiņi simti piecdesmit vienu, komats, četrdesmit dolārus. Pases fotogrāfijā aiz vara- vīkšņainajiem ērgļu un bultu rakstiem viņš izskatījās izkāmējis, līdzīgs modeļiem Kelvina Kleina reklāmās, kas bija populāras narkomānu ziedu laikos.

Nakti viņš pavadīja viesnīcā "Spar", kas viņam izmaksāja astoņus dolārus. Pieticīga, bet vismaz tīra, tā bija kā šķīstītava - ne debesis, ne elle, bet kaut kas pa vidu. Izstiepies uz muguras cietajā gultā uz plānā matrača, viņš gulēja tumsā, raudzīdamies griestos, domādams par vakardienas asinspirti. Vai ari tas notika aizvakar? Bez laikrakstiem vai televīzijas - un ari bez pienākumiem (ja nu vienīgi nepieciešamība palikt dzīvam) - viņš sāka zaudēt laika izjūtu. Un ari viņš pats mainījās, daudzējādā ziņā kļūdams vecāks. Viņš to juta.

Leila un Barzans. Veļas mazgātāja. Suņi. Kareivja galva sašķīst gabalos. Viņš kaut ko atcerējās - par revolveri. Viņš to bija ļoti rūpīgi nolicis līdzās Remija Barzana ķermenim, it kā atdodot atpakaļ grāmatu, ko bija aizņēmies.

Beidzot viņš aizmiga.

No rīta viņš ar taksometru aizbrauca uz lidostu, kur viņu pusstundu tirdīja pie ieejas uz lidmašīnu. Viņam bija biļete vienā virzienā, pirkta par skaidru naudu, un nebija bagāžas. Viņam mugurā bija acīm redzami svešas drēbes - bikses bija pārāk īsas, krekls pārāk… turcisks. Viņa mati bija paaugušies neērtā garumā - pārāk īsi, lai tos sasukātu, bet pārāk gari, lai pieglaustu. Vēl ari zilumi un nobrāzumi. Un zobs.

Ja viņš būtu policists, viņš noteikti sevi arestētu.

Tomēr - viss labs, kas labi beidzas. Lai gan lidmašīnā brīvu vietu netrūka, vēstniecības darbinieki nebija papūlējušies rezervēt Denijam vietu pie celiņa vai pie loga - tāpēc viņš tika iespiests starp astoņus gadus vecu zēnu un pavecu kundzi ar šalli ap galvu. Tikko viņš bija paspējis apsēsties, sieviete nospieda stjuartes izsaukšanas pogu. Sekoja steidzīga apspriede ar stjuarti, un drīz vien Denija rīcībā bija visas trīs vietas.

Tā nu viņš brīvi varēja nodoties savām domām - šoreiz ne par Barzanu, bet par Keiliju. Kā rīkoties? Kā viņš var rīkoties? Viņam ienāca prātā, ka varētu gluži vienkārši uzrasties pie viņas durvīm, savainots un nožēlojams - tomēr ne. Zēluma izraisīšana nelīdzēs, ziedi arī ne. Lai atgūtu Keiliju, būs nepieciešams nopietns pasākums. Viņam būs jābruņojas ar pacietību, un pat tad iznākums šķita visai… neskaidrs.

Līdz ASV vēstniecības Ankarā apmeklējumam Zebeks nevarēja zināt, kur Denijs atrodas (lai gan, iespējams, nojauta, ka viņš vēl ir Turcijā). Cik plašs ir Zebeka spiegu tīkls? Vai viņš var piekļūt ari muitas un imigrācijas dienesta reģistriem? Varbūt, bet varbūt ne. Tomēr agrāk vai vēlāk Zebeks uzzinās, ka Denijs ir atgriezies Statos - un droši vien tas būs visai drīz.

Un ko lai Denijs dara? Viņš nevar mūžīgi bēguļot. Viņš nav tam piemērots. Neviens nav. Kopā ar citiem iemesliem, viņš nespēja iedomāties, ka varētu pazust no savu vecāku un draugu dzīves. Nemaz nerunājot par Keiliju. Tāpēc viņam pat nebija nekas jāizlemj. Nekas jauns. Viņam jāatmasko Zebeks. Kā slepkava un krāpnieks.

Tas ari viss. Tikai… kā?

Zem lidmašīnas vēdera slīdēja Atlantijas okeāns. Stjuartes pasniegtais "Tanqueray" ar toniku bija tieši tas, kas tobrīd bija vajadzīgs. Drīz vien Denijs ieslīga pārguruma nemaņā, kas vairāk līdzinājās komai, nevis īstam miegam. Kad stjuarte viņu pamodināja, bija tumšs un lidmašīna sāka nolaisties, tuvojoties izplūdušai gaismas atblāzmai, kas bija Vašingtona.

Viņa vecāki vēl joprojām dzīvoja mājā, kur Denijs bija uzaudzis, - Potomakas otrā krastā, Aleksandrijas ielas Rozmontas rajonā, zaļā apkārtnē, tikai piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no Nacionālās lidostas. Vecāku māja - gadsimtu mijā celta koloniālā stila ēka uz ceturtdaļakra liela zemes gabala - bija Denijam tik pazīstama kā paša sirdspuksti, kas gandrīz pamira, kad viņš notupās līdzās puķu kastei, lai sameklētu ārdurvju atslēgu, un pēkšņi uzliesmoja signalizācijas starmeši. Viņš sastinga tādu žilbinošu staru lokā, kas varētu apturēt izlaušanos no Atikas.

ļēziņ! Kad viņi pamanījās to ierīkot?

Viņš pašūpoja galvu un gaidīja, kad sirds beigs tik paniski dauzīdes. Kopš aiziešanas pensijā Denija tēvu bija pārņēmis īsts "čaklo roku meistara drudzis". Gadiem ilgi laika trūkums viņam neļāva izvērsties, toties tagad viņš nemitīgi kaut ko uzlaboja, un mājā vienmēr bija iesākti kādi pārveidošanas darbi. Denijs ielika atslēgu cieši aizslēgtajā slēdzenē un atvēra durvis, atviegloti nopūzdamies, ka tēvs vēl nav paspējis ierīkot visu signalizācijas sistēmu.

Iegājis virtuvē, viņš ieslēdza gaisa kondicionētāju un paķēra no ledusskapja pudeli alus. Basām kājām klusi soļodams pa māju, viņš iegāja vannasistabā otrajā stāvā un nometa drēbes. Tad nomazgājās ilgā, karstā dušā, ļaujot ūdens strūklām kapāt muguru un plecus, pacēlis seju pret griestiem un aizvēris acis. Ja vien viņš nezinātu skarbo patiesību, viņš varētu nodomāt: Dzīve ir skaista.

Kad siltais ūdens draudēja izbeigties, viņš aptina ap vidukli biezu dvieli un devās uz savu veco istabu trešajā stāvā. Kā jau pienākas jaunākajam dēlam, viņam bija atvēlēta vismazākā guļamistaba mājā - bēniņu telpa ar slīpām sienām un daudziem jumta logiem.

Starp diviem šādiem logiem bija kumode, kurā glabājās drēbes, ko viņš gadiem ilgi nebija vilcis, tomēr māte bija tās sataupījusi tīras un kārtīgas - acīmredzot tieši šādām reizēm. Nometis dvieli, viņš izvēlējās džinsus, sarkanu sporta kreklu, svaigu apakšveļu un zeķes, apģērbās, izbaudīdams savu tīro drēbju pieskārienu.

Istaba izskatījās tāpat, kā viņš to bija atstājis - smagnējas koka mēbeles un klusinātu toņu pārklāji. Pie vienas sienas "Phish" plakāts, pie otras - "Kreja agrīnā perioda darbs". Stūri uz neliela grāmatplaukta bija nožēlojama noputējušu futbola balvu kolekcija un piemiņas plāksnīte par godu izcīnītajai otrajai vietai astoņsimt jardu distancē Vudbridžas atlases sacensībās.

Uz rakstāmgalda stāvēja neliela kaudzīte pasta sūtījumu - nesvarīgi papīri, kas joprojām pienāca uz viņa vecāku adresi. Māte krāja šos sūtījumus, un Denijs, ik pēc pāris nedējām iegriezdamies apciemot vecākus, izskatīja tos. Un parasti tur bija viens un tas pats - aicinājumi absolventiem no T. C. Williams un William & Mary ("Zinību koledža"); daži mākslinieku preču veikalu katalogi un kredītkaršu piedāvājumi - vārdu sakot, parastās drazas, taču šoreiz viena aploksne bija uzmanības cienīga. Turklāt tā nemaz nebija jāatver, lai zinātu, kas tajā atrodas - tās biezums un smagums, kā arī drukātais brīdinājums, ka to nedrīkst pārsūtīt tālāk, liecināja, ka tajā atrodas kredītkarte.

Izrādījās, ka tā ir platīna Visa karte - ar William & Mary logotipu. Tas laikam bija pats pirmais bankas konts Denija mūžā, un, ņemot vērā bankas procentus, viņš gatavojās to slēgt. Taču tagad kartes atjaunošana bija notikusi automātiski, un viņš par to priecājās. Kartes derīguma termiņš bija līdz divtūkstoš ceturtajam gadam, un tai bija desmittūkstoš dolāru kredīta limits - tāpēc tā bija īsta dievu dāvana.

Uz papīra mapes, kurā bija ievietota karte, bija rakstīts, ka tā ir jāaktivizē, piezvanot no mājas tālruņa - tātad acīmredzot no Denija vecāku mājas tālruņa. Tāpēc viņš pa gaiteni aizšļūkāja līdz Keva bijušajai istabai un piezvanīja uz attiecīgo numuru. Tad, gaidīdams savienojumu, izskatīja pārējos pasta sūtījumus. Kaudzīte pastkaršu no galerijām (viņi laikam nekad neatjauno savus adrešu sarakstus), viena arī no "Neona". Kartītes priekšpusē bija viņa darba "Mežs un trijotne" attēls. Otrā pusē bija rakstīts:

Piektdien, 5. oktobrī pīkst. 19.00 DENJELA KREJA DARB!

Reklāma izskatījās lieliski - Lavinija bija pacentusies viņa labā. Taču - mīļo pasaulīti Atklāšana! Kā viņš pagūs tai sagatavoties? Un kur ņems darbus?

Beidzot pa tālruni kāds atbildēja, un viņš aktivizēja karti. Atraidījis "kredīta apdrošināšanas" piedāvājumu, viņš nolika klausuli un nolobīja līmlenti no kartes aizmugures. Tad devās uz savu istabu, jo, atrodot kredītkarti, iedomājās par naudu, bet tā savukārt atsauca atmiņā…

Sienas skapi viņa istabā. Tas bija divdesmito gadu ražojums, kas piemērots cilvēkam, kuram pieder trīs krekli, divas bikses, siksna, kaklasaite un žakete. Saskatījis nepieciešamību pēc lielākas mantu glabāšanas telpas, Denija tēvs bija uzsācis vienu no saviem pirmajiem mājas labiekārtošanas mēģinājumiem. Viņš bija ierīkojis sienas skapja dziļumā kasti - trīsdesmit collu garu un platu. Denija bērnībā tajā glabājās viņa aizraušanos piederumi. Dažādos laikos tajā atradās "Zvaigžņu karu" rotaļlietas, "Nintendo" spēles, hokeja bruņas, "Fender Stratocaster" ģitāra un "Sidekick" pastiprinātājs, hidrotērps un pleznas. Taču tā bija tikai kastes redzamā daļa. Denijs jau sen bija veicis pats savu "labiekārtošanu", ierīkojot kastei apmēram collu dziļu dubulto dibenu. Šajā slēptuvē zem Nintendo spēlēm un hokeja bruņām viņš glabāja žurnālus "Playboy" un "Penthouse", ".Marlboro" paciņas, "Zig Zag" papīrus un dažkārt pat kādu plastmasas maisiņu, piebāztu ar marihuānu.

Taču Denija ierīkotā slēptuve bija ne tikai pārejošu netikumu glabātava. Tajā tika nobēdzināta arī, kā teica viņa brālis Kevs, "melnā kase". Tas bija slepens naudas uzkrājums, kuru papildināja visi brāļi, pievienojot tam katru grasi, ko vien varēja atlicināt. Viņu mērķis bija nopirkt sacīkšu zirgu - arābu rikšotāju. Turklāt nevis kuru katru arābu rikšotāju - viņi noteikti vēlējās ērzeli. Un nevis kuru katru ērzeli - bet gan noteikti… melnu.

Šīs ieceres ierosinātājs bija Kevins, kura aizrautīgais raksturs visiem bija labi zināms, taču tas nebija svarīgi. Visi trīs brāļi mēnešiem ilgi pūlējās īstenot savai sapni. Pašos pirmsākumos slepenajā krātuvē tika noguldīti pat piecpadsmit dolāri nedēļā - nauda, kas nopelnīta, pļaujot zālienus, un pat, kā vēsta nostāsti, atrasta, meklējot izbirušu sīknaudu dīvānā vai auto sēdekļos. Krātuves nelielā tilpuma dēļ sīknauda bija regulāri jāsamaina dolāru banknotēs, un Denijs to darīja katru nedēļu. Pēc tam - reizi divās nedēļās. Vēlāk - reizi mēnesī… vai divos mēnešos. Trauciņā iebērtās monētas viņš nesa uz vietējo "Safeway", kur automāts tās saskaitīja un apmainīja pret papīra naudu.

Vēlāk Kevs veica aprēķinus un atklāja, ka paies kādi trīssimt gadi, līdz viņiem izdosies sakrāt tik daudz naudas, lai nopirktu (viņi jau bija tam devuši vārdu) Jeņķu Pašā. Tā nu nauda palika glabājamies slēptuvē, līdz brāļi būs vienojušies, kā to izlietot. Taču tas tā arī nenotika.

Nometies ceļos, Denijs pastiepa roku tēva izgatavotajā mantu glabāšanas kastē un izņēma apakšā ievietoto plāksni. Pasniedzies slepenajā nodalījumā, viņš parakņājās un izvilka abas saujas pilnas dolāru banknotēm. Paņēmis naudu, viņš apsēdās uz gultas un sašķiroja naudaszīmes pēc vērtības. To paveicis, viņš redzēja, ka izveidojušās divas kaudzītes, kopā - simt divdesmit sešas banknotes. Saskaitot kopīgā summa bija simt astoņdesmit divi dolāri.

Kā "lidzņemamā nauda" šis žūksnis bija, maigi izsakoties, neērts, jo bija tik biezs, ka liedza pat salocīt maku. Aizgājis uz virtuvi, Denijs "grabažu atvilktnē" blakus plītij atrada gumijas lenti un sarullēja naudu stingrā cilindrā. Ielicis to kabatā, viņš nepatikā novaidējās, redzot, cik aizdomīgi tā izspiežas.

Taču tur nu neko nevarēja darīt. Klīzdams pa māju, viņš apsvēra iespēju gulēt apakšstāvā, vecāku guļamistabas lielajā gultā, taču iegājis saprata, ka nejustos tur lāgā. Lai gan viņa paša gulta bija īsa un istaba - šaura, tieši šī mazā bēniņtelpa kāpņu galā bija viņa drošais patvērums bērnībā un pusaudža gados. Arī tagad nekas nebija mainījies.

Sešos viņu pamodināja putnu balsis. Viņa māte tos baroja un pat maksāja vienam no kaimiņu bērniem, lai tas "parūpētos par putniņiem", kad viņa pati nebija mājās. Akmeņozolā aiz Denija istabas loga bija sācies īsts putnu koncerts. Viņš nokāpa lejā, pagatavoja tasi kafijas, apsēdās pie loga ar skatu uz dārzu un sāka švīkāt tēva dzeltenā piezīmju bloknota lappuses.

Viņš vēlējās kādam piezvanīt - visvairāk Keilijai - taču vismaz kādam. Saviem brāļiem. Vecākiem. Tomēr ne. Viņi tikai tiktu pakļauti briesmām, bet viņš pats no tā neko neiegūtu - vienīgi mierinājumu. Taču tik savtīgs viņš nebija. Turklāt viņš nebija gatavs redzēt stindzinošo vēsumu Keilijas sejā, kad viņa dusmojās vai uzskatīja, ka viņai dara pāri. Labāk - drošāk - ļaut Zebekam noticēt, ka viņiem viss ir beidzies (un tā jau arī bija, ja vien netic brīnumam).

Pagaidām papīra lapa ar dzeltenajām līnijām bija izraibināta tikai ar stariem un punktu zvaigznājiem. Denijs brīdi padomāja un uzskribelēja:

1)  Djū

2)  feiteia lieta

Tad viņš pasniedzās pēc tālruņa un piezvanīja uz numuru, ko atcerējās no galvas - "Fellner Associates". Sagaidījis uzaicinājumu, viņš tam pievienoja Mamadjū vietējā tālruņa numuru.

Klusa balss izklaidīgi atsaucās:

"Buaso."

"Djū? Te…"

Klikš.

Viņš samulsis noraudzījās uz tālruni. Piezvanīja vēlreiz. Atskanēja balss pasta atbildes ieraksts. Varbūt viņa kabinetā kāds ir, Denijs nodomāja un pagatavoja vēl vienu tasi kafijas. Viņš mēģinās vēlāk piezvanīt Djū uz dzīvokli.

Taču tas nebija jādara, jo pēc dažām minūtēm tālrunis iezvanījās, un, pacēlis klausuli, viņš dzirdēja Mamadjū balsi - viņš šķita aizelsies un atradās ārā. Denijs fonā dzirdēja satiksmes troksni.

"Ko tu, pie velna, iedomājies?" Djū nikni noprasīja. "Vai esi zaudējis prātu?"

"Nē, nedomāju vis," Denijs atbildēja. "Par ko tu runā?"

"Vispirms tu bez firmas ziņas uzņemies darbu pie viena no lielākajiem klientiem. Tāpēc Felners ir pārskaities, taču tas nav tik briesmīgi, jo klients pats tevi sameklēja - vai ne?"

"Jā."

"Tikai pēc tam tu ludz mani - nabaga afroamerikaņu draugu - sagatavot šā cilvēka dosjē, padarot mani par līdzdalībnieku."

"Kādā lietā?"

"Un kā tu domā?"

"Nezinu. Nesaprotu, par ko tu runā."

"Par rūpniecisko spiegošanu!" Djū uzbļāva.

"Ko?!"

"Tā viņi to sauc. Tādu apsūdzību viņi tagad veido," Djū paskaidroja. "Tu uzņemies darbu šā klienta labā, piesavinies slepenu informāciju…"

"Muļķības…"

"Vai drīkstu tev ko jautāt?" Djū viņu pārtrauca.

"Jā," Denijs atbildēja, juzdamies arvien nelāgāk.

"Vai tu kāda uzdevumā paņēmi datoru? Itālijā?"

"Jā."

"Un uzdevies par policistu, vai ne?"

"Nu jā…"

"Ak, Jēziņ, vecīt! Tad tev ir beigas!"

"Djū…"

"Es runāju nopietni - tas tips Zebeks nolīdzis mūsu firmu sameklēt tevi!"

"Nomierinies," Denijs teica. "Patiesībā viss ir citādi."

"Es tev saku - tu esi mūsu lielākais uzdevums! Es pašlaik zvanu mūsu firmas visvairāk meklētajai personai!"

Hmm… Denijs dziļi ievilka elpu, cerēdams, ka Mamadjū izmantos izdevību sekot viņa piemēram.

"Kuram tad tas ir uzdots?"

"Pisarčikam."

Oho! Vēl pirms gada Pisarčiks vadīja CIP operatīvo dienestu.

"Ja es būtu tavā vietā," Djū paziņoja, "tad turētos pēc iespējas tālāk. Patiesībā es tavā vietā domātu par apmešanos… Jokohamā. Vai pie Beringa jūras šauruma, vai vēl kaut kur."

'Tu gribi teikt…"

"Es gribu teikt, ka tavu dzīvokli visu diennakti novēro." Viņš apklusa, ļaujot Denijam aptvert dzirdēto. "Vai apjēdz, cik tas izmaksā? Trīs grupas pa diviem vīriem, kas dežurē visu diennakti septiņas dienas nedēļā?"

Denijs novaidējās.

"Kur vēl?"

"Visur! Pisarčikam pie sienas ir karte ar iespraustiem karodziņiem - galerija, tava darbnīca, tavu vecāku māja, Keilijas birojs…"

"Ko - manu vecāku māja?"

"Es teicu - visur. Pisarčiks pat ir nolīdzis kādu vietējo pieskatīt tavu senču māju Menā. Tāpēc nemēģini rādīties ari tur. Bet Adamsmorganas dzīvoklis ir vienīgais, kuru uzrauga nepārtraukti. Visur citur ir mobilā novērošana. Puiši brauc apgaitās no viena objekta uz citu."

Denijam ienāca prātā kāda doma.

"Kā tad tu zināji, kur es esmu?"

"Tad nu gan brīnums! Man ir numura noteicējs."

Denijs nopūtās. Viņš dzirdēja, kā draugam līdzās pa ielu brauc mašīnas. Beidzot viņš noteica:

"Esmu tev pateicību parādā."

'Tas vēl nav viss!"

"Kas tad vēl?" Denijs jautāja.

"Zebeka firma."

""Sistēma…"?"

"Ne jau tā," Djū viņu pārtrauca. "Tā, kura Rietumkrastā! "VSS"."

"Kas ir ar to?"

"Tā ir nanotehnoloģijas firma."

"Un ko tas nozīmē?" Denijs jautāja.

"Nākotnes sensācija! Saprad?"

"Nē."

"Nanotehnoloģija. Ļoti mazas sistēmas! Milzīgs sasniegums?"

"Nesaprotu, par ko tu runā."

'Tā ir… viena no rītdienas tehnoloģijām. Tā izmainīs visu."

"Vai tiešām?"

"Ahā!"

"Un kā gan tas būs iespējams?" Denijs brīnījās.

"Nezinu. Bet galvenais ir tas, ka tie brīnumi ir mazi. Ļoti mazi, saproti? Tā ir iespēja izveidot kaut ko no pašiem pamatiem - kā dabā. Tikai šoreiz ir darīšana ar robodem - molekulu lielumā. Šā- da veida roboti ir līdzīgi… proteīniem. Un ar to arī nodarbojas tas tips Zebeks. Oficiāli "VSS" ir Itālijas firmas filiāle, taču dci man - tā ir aste, kas luncina suni, vai saprod, ko gribu teikt?"

Denijs gatavojās atbildēt "ahā", bet tad atskanēja durvju zvans, atbalsojoties viņa galvā kā bumbas sprādziens, - un viņa sirds pamira.

"Kāds ir pie durvīm," viņš čukstēja.

"Never vaļā!"

Denijs pārbaudīja redzamību pa logu. Pašreizējā atrašanās vietā viņu no ārpuses nevarēja saskatīt. Un mājā nedega neviena lampa. Bija rīts, un virtuve bija visgaišākā telpa.

Piespiedis klausuli pie auss, viņš iegāja ēdamistabā, kur uz ielu vērstie logi bija aizsegti ar žalūzijām. Pa žalūziju spraugu viņš redzēja pie ārdurvīm stāvam divus uzvalkos tērpušos vīrus. Atkal atskanēja durvju zvans.

"Veči uzvalkos," Denijs čukstēja.

"Pazīsti viņus?"

"Nē."

'Tad tie droši vien ir līgumdarbinieki."

Līgumdarbinieki.

"Droši vien," Denijs piekrita.

Viens no svešiniekiem piespieda degunu pie šaurā lodziņa blakus durvīm, pielika plaukstu pie labās acs un ielūkojās mājā. Pēc mirkļa viņš kaut ko pateica otram detektīvam un abi atgriezās pie sava auto - pelēka "Camry", kas bija novietots ielas pretējā pusē Lenmenu mājas priekšā. Denijs domāja, ka viņi brauks projām, taču… viņi nebrauca.

"Viņi tur sēž," Denijs čukstēja.

"Kur?"

"Mašīnā."

"Nu tad nogaidi," Djū ieteica. "Viņiem ir vesels novērojamo vietu saraksts. Pēc pusstundas viņi aizvāksies."

"Un ko tad?"

Djū klusi iesmējās.

"Zemais starts. Iemācies kādu svešvalodu."

Pieliekamajā viņš atrada vecu "L. L. Bean" mugursomu, savas istabas kumodē izvēlējās vēl vienu drēbju kārtu, paņēma vēl dažus rezerves T kreklus un bokseršortus, zobu suku, bārdas nazi. Tad sagatavoja pasi, jauno kredītkarti un Jeņķu Pašā naudas žūksni. Pēc tam apsēdās, paņēma žurnālu "Harper's" un gaidīja.

Djū acīmredzot labi zināja, ko saka. Pēc divdesmit piecām minūtēm "Camry" motors ierūcās un auto izkustējās no vietas. Denijs nogaidīja vēl desmit minūtes, ja nu okšķeri sadomā atgriezties, un tad izlavījās ārā pa vecām garāžas durvīm, kuras gandrīz pilnīgi aizsedza milzīgs kamēliju krūms. Spraukdamies cauri biezajai lapotnei, viņš atcerējās, kā daudzkārt šādi zadzies ārā no mājas bērnībā. Viņš jutās diezgan muļķīgi un teatrāli, šķērsodams Vaitstonu pagalmu. Taču tad atcerējās Remiju Barzanu. Inzaghi. Krišu Terio.

Kingstrītas metrostacija bija tikai dažu kvartālu attālumā. Nokļuvis tur, viņš iemeta biļešu automātā pāris dolāru, iekāpa zilās līnijas vilcienā un brauca uz Roslinu - ķēmīgu augstceltņu rajonu pretī Džordžtaunai Potomakas upes Virdžīnijas krastā.

Viņš domāja par nanotehnoloģiju. Viss, ko viņš par to zināja, bija drīzāk palicis atmiņā no pusaizmirsta radiostacijas NPR raidījuma, nevis no Djū teiktā. Kopā ar Keiliju braucot uz Hārpersfe- riju, viņš mašīnā bija klausījies "Daianas Rēmas šovu".

Mamadjū bija taisnība - galvenais mērķis bija radīt mehānismus, kas spēj darboties atomu līmenī. Tādējādi var radīt visu no pašiem pamatiem. Lai iegūtu dimantus, nebūs jāurbj klintis un jārok šahtas, bet tos varēs izgatavot pa vienam atomam - tāpat, kā tas notiek dabā. Tātad teorētiski būs iespējams izgatavot gandrīz vai jebko - dimantu stiepli vai nevainojami skaistu rozi - no tik vienkāršiem izejmateriāliem kā jūras ūdens, gaiss un smiltis. Un turklāt nanotehnoloģijas lielākā pievilcība nav šo mehānismu spēja kaut ko izgatavot - drīzāk tā ir to spēja kaut ko paveikt. Darbojoties atomu līmenī, tās varētu atjaunot ozona slāni, atklāt un likvidēt noteiktas vielas, kas piesārņo ūdensvada ūdeni, un darīt vēl daudz ko citu.

Vilciens joņoja tālāk - Kristalsitija, Pentagonsitija, Pentagons. Denijs domāja par Kriša Terio māju un sevišķi par grāmatplauktu viņa darbistabā. Lielākā daļa grāmatu, protams, bija par reliģiju, taču dažas tur šķita neiederamies. Denijs neatcerējās nosaukumus, bet viena no tām bija par "proteīna datoriem" un vēl kādai - vismaz vienai - nosaukumā bija vārds nanotehnoloģija.

Tātad Terio interesējās par to, zināja gana daudz, lai sazinātos ar Peitelu. Un kas bija Peitels? Firmas "Very Small Systems" galvenais tehnoloģiju šefs. Un kas ir "VSS"? Pēc Remija Barzana domām, tā ir Zebeka lolojums. Un tādos daudzumos patērē naudu, it kā tuvotos pasaules gals.

Džordžtaunā nav metrostacijas. Kad sāka būvēt pazemes dzelzceļu, šā rajona smalkākie iedzīvotāji iebilda pret to, raizēdamies par "visādiem cilvēkiem", kas brauc ar sabiedrisko transportu.

Denijs uzbrauca pa slīdošajām kāpnēm Roslinas stacijā līdz ielas līmenim un nokļuva pašā dienas karstumā, divdesmit un trīsdesmit stāvu ēku ielenkumā. Roslina viņam vienmēr bija šķitusi dīvaina. Līdzās pārējā Vašingtonas teritorijā valdošajiem augstuma ierobežojumiem tā šķita slejamies tukšumā, izceļoties gluži kā arhitektūras Eiersa klints96 . Gannett sudrabotie torņi mirdzēja saulē, kad Denijs pa Kija tiltu soļoja uz Džordž- taunu.

Drošā attālumā no pilsētas biznesa centra Džordžtaunas universitātes pilsētiņa pletās ap senlaicīgu kvadrātveida centrālo laukumu. Ieiedams universitātes bibliotēkā, Denijs ar baudu sajuta patīkami dzestro gaisu, kas viņu apņēma.

Strādādams firmā "Fellner", viņš jau sen bija pārliecinājies, ka vairumā universitāšu informācijas resursi tiek piedāvāti visai dāsni. Lai gan grāmatu lasīšanai ir nepieciešama lasītāja karte, toties apmeklētājiem, kuri izmanto datorus vai uzziņas materiālus, neviens nepievērš lielu uzmanību. Tiek pieņemts, ka tie ir studenti vai fakultāšu darbinieki.

Apsēdies garā galda galā, Denijs pieslēdzās "Lexis/Nexis" datu bāzei un meklēja laikrakstu un žurnālu rakstus, kur pieminēts Džeisons Peitels.

Atšķirībā no Kriša Terio "pašnāvības" Peitela nāve bija raksturota kā neatrisināta brutāla slepkavība, kas plaši aprakstīta presē. Pagāja tikai īss brīdis, un tika atrasti simt divdesmit seši raksti - no MSNBC ierakstiem līdz avīžu ziņojumiem un nekrologiem "San ]ose Mercury" un citos, mazākos laikrakstos.

Galvenokārt viņš meklēja vārdus. Draugus, radiniekus, darba kolēģus - visus, kas pazinuši Peitelu un būtu ar mieru parunāt par viņu. Viņš izdrukāja dažus izraudzītus rakstus un noklikšķināja uz pogas "JAUNS MEKLĒJUMS".

Viņš vēlējās noskaidrot, kas atrodams internetā par "Very Small Systems" vai "VSS", vai "V.S.S.". Izrādījās, ka pavisam nedaudz - tikai divdesmit septiņi atradumi - tas ir gandrīz nekas, ņemot vērā, ka "Nexis" datu bāzē ir iekļauti ari šauri specializēti tehniskie un biznesa žurnāli.

Denijs izskatīja katru atrasto ziņu un atklāja, ka vairākums ir vienas un tās pašas proteīnu tehnoloģijai veltītas konferences materiāli, kas pirms trim gadiem notika Filadelfijā. "VSS" bija pasākuma saimnieki, un konferences rīkotāji to bija pieminējuši paziņojumā presē.

Meklējot "Zerevanu Zebeku", neatradās gandrīz nekas. Denijs nobrīnījās, kā dk ļod bagātam cilvēkam izdodas saglabāt tādu slepenību.

Visbeidzot viņš atstāja "Nexis" un devās pie cita datora papētīt internetā rakstus par nanotehnoloģiju. Viņš ievadīja "Google" meklētājā vārdu "nanotehnoloģija" un acumirklī saņēma gandrīz pusmiljonu ziņu avotu. Vairāk nekā stundu viņš ceļoja no vienas lappuses uz citu un beidzot izdrukāja duci rakstu par šo tematu.

Tad viņš sakārtoja savus ieguvumus glītā kaudzītē un devās kaut ko ieēst. M ielā iegriezies "Staples" veikalā, viņš nopirka krāsainu "Kraft" mapi ar nodalījumiem izdruku ievietošanai. Pēc tam pārgāja pāri ielai uz picu ēstuvi un iekārtojās pie galdiņa stūri, tālāk no logiem. Gaidīdams ēdienu, viņš vēlreiz uzmeta skatienu dažām no izdrukātajām lapām.

Pēc stundas pica jau piederēja pagātnei, tāpat ari divas tases kafijas, un viņš bija diezgan daudz uzzinājis par Džeisonu Peite- lu un viņa slepkavību. Oficiālais nekrologs bija publicēts laikrakstā "Cupertino Courier". Tajā bija teikts, ka Peitels bijis Ber klijas universitātes un Kalifornijas Tehnoloģijas institūta absolvents, padziļināti studējis datorzinātnes un molekulāro bioloģiju. Viņš bija nodarbojies ar zinātnisko darbu Masačūsetsas tehnoloģiju institūtā, sarakstījis daudz publikāciju un saņēmis "Sidran" balvu par mikroelektromehānisko sistēmu (MEMS) pētījumiem. Viņš tika nogalināts četrdesmit divu gadu vecumā. Tuvinieku vidū bija māsa Indira, kas dzīvo Deli, un "dzīvesdraugs" Glenns Angers, kurš mitinās Kupertīno.

Pirmajos rakstos par viņa nāvi bija izteikti mājieni, ka tās apstākļi ir aizdomīgi. Bet jau otrajā dienā tā bija nosaukta par slepkavību un' aprakstīta pirmajā lappusē. Neskaidri policijas pārstāvja paziņojumi par "neatkarīgām norādēm" un aizdomas par "noziegumu kaislības dēļ" pazuda drūmos slepkavības apstākļu aprakstos, ko lielākodes sniedza satriektie Iekšlietu departamenta darbinieki, kas bija tuksnesī pavisam nejauši atraduši Peitela līķi.

Bija interesanta intervija ar kādu arheologu, kurš izteica pieņēmumu, ka šāda atklāta Peitela līķa atstāšana precīzi atdarina dažu Amerikas indiāņu cilšu apbedīšanas tradīcijas. To sauca par ekskarnāciju - līķi tiek šādi atstāti, lai maitasputni varētu apēst miesu. Profesors spriedelēja par to, cik sena esot šāda tradīcija, taču dažas sektas Tuvajos Austrumos to vēl joprojām piekopjot - uzsverot tās saistību ar mītu par Prometeju. Peitela slepkavībā, apgalvoja profesors, atrodamas paralēles arī ar kristīgās ticības galveno notikumu. Ciltīm un sektām, kas piekopa ekskarnāciju, tas bija pēcnāves rituāls - viņi ierīkoja kapu laukumus vai platformas, kur ķermeņi tika atstāti maitasputnu ziņā. Turpretī Pei- tels bija dzīvs, kad viņa ķermeni caurdūra neskaitāmas adatas, pienaglojot to pie krustam līdzīgā džošua koka.

Piesitot krustā.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Atgriezies bibliotēkā, Denijs sāka internetā meklēt lētus lidojumus uz Sanfrancisko. Viņam tik un tā bija jātiek ārā no Vašingtonas, un Kalifornija viņu piesaistīja tāpēc, ka, vairāk uzzinot, viņš arvien skaidrāk pārliecinājās, ka noslēpuma atslēga ir tieši firma "Very Small Systems".

Tiesa gan, ekskursijā pa rūpnīcas telpām viņš nedomāja pieteikties. Viņš bija nolēmis vispirms apciemot Glennu Angeru.

"Hertz" reklāma atsauca atmiņā kādu bēdīgu faktu. Kaliforni- jā braucamais ir ikdienas nepieciešamība, un Denijs bija nolēmis lidostā noīrēt auto. Taču, ieraugot ekrānā pazibam "Hertz" dzelteno logotipu, viņš atcerējās, ka ir kāds šķērslis. Viņam nebija autovadītāja apliecības.

Vai varētu aizbraukt līdz Angera mājām ar taksometru? Un vispār - cik tālu no lidostas atrodas Kupertīno? Un no Sanhosē? Vai viņš varētu lidot uz turieni? Gaidīdams atbildi no "Mapquest", viņš izlēma, ka auto ir nepieciešams. Viņam būs jādodas uz Autotransporta departamentu pēc jaunas vadītāja apliecības.

Taču viņam bija atlikusi tikai stunda "Hotwire" atrastās izdevīgās lidmašīnas biļetes pasūtīšanai, tāpēc tas bija jāpaveic vispirms. Pasūtīšanas gaitā ticis apmēram līdz pusei, viņš pārdomāja. Viņš nevēlējās biļetes iegādei izmantot kredītkarti, ja vien bija vēl kāda iespēja. Varbūt Zebeks nevar piekļūt kredītkaršu darījumiem, tomēr Denijs nevēlējās riskēt. Labāk pēc iespējas neafi- šēt savu ceļamērķi. Jeņķu Pašā naudas žūkšņa ilgam laikam nepietiks, taču, izmantojot platīna karti, viņš var izņemt skaidru naudu no bankas.

Pirms bibliotēkas datora atstāšanas viņš ieskatījās Virdžīnijas štata Autotransporta departamenta vietnē. Viņš bija paturējis šā štata autovadītāja apliecību un reģistrējis "Oldsmobile" pēc savu vecāku adreses. Apdrošināšana tā iznāca lētāk. Interneta lapā bija minēta filiāle Roslinā, tieši pretī otrā upes krastā. Viņš izgāja no bibliotēkas, smacējošajā karstumā devās uz "Riggs" banku Vis- konsinas un M ielas stūrī un pēc dažām minūtēm iznāca ar divtūkstoš piecsimt dolāriem - savu skaidras naudas avansa limitu - kabatā.

Pēc divdesmit minūšu gājiena viņš bija nokļuvis Autotransporta departamentā un stāvēja rindā, lai saņemtu numuru. Gaidīdams savu kārtu, viņš mēģināja uzminēt visas valodas, kas bija dzirdamas apkārt. Spāņu, protams, bet arī arābu. Vācu un ķīniešu. Vjetnamiešu vai taizemiešu - viņš nevarēja atšķirt. Vēl kāda. Krievu vai čehu.

Ir nu gan valsts…

Beidzot tika izsaukts viņa numurs. Viņš paskaidroja aiz letes sēdošajai sievietei, ka burājot pazaudējis maku.

"Kā jums tas gadījās?" viņa jautāja.

"Es devos pārgājienā."

"Pārgājienā?" sieviete saviebās. "Man šķita, jūs teicāt, ka burājāt."

"Tas nozīmē - es pārkāros pāri laivas malai," viņš paskaidroja, "lai laiva peldētu ātrāk."

"Kāpēc gluži vienkārši nepielikt laivai motoru?" sieviete, viegli pasmaidījusi, brīnījās.

"Jo tad," Denijs atbildēja, "tā vairs nebūtu burāšana."

Sieviete labsirdīgi papurināja galvu, kaut ko ierakstīja datorā un ļāva Denijam iet. Drīz vien viņš jau bija nosēdināts uz taburetes pretī šķielējošai sievietei ar nagiem kā plēsīgam putnam.

"Sakiet queso97 \" viņa pavēlēja.

Viņš vārgi pasmaidīja.

Sieviete gaidīja, vienu aci pievērsusi viņam, otru - nākamajam rindā stāvošajam.

Pēc desmit sekundēm viņš teica:

"Queso."

Sieviete pasmaidīja un uzliesmoja fotoaparāta zibspuldze.

Visbeidzot viņu izsauca pie galvenās letes, kur viņu jau gaidīja jauna, spoža vadītāja apliecība. Viņš negribēja skatīties, tomēr… Jēziņ! šī bilde bija vēl briesmīgāka nekā pasē. Viņš izska- tljās tik muļķīgs, novārdzis un apstulbis kā policijas fotogrāfijās redzētie - acis ne īsti atvērtas, ne aizvērtas, bet notvertas mirkšķināšanas brīdī, mute sastingusi neveiklā smaidiņā. Tomēr tas bija gana plats, lai atsegtu mirdzošo nerūsējošā tērauda zobu, kas visu kopskatu vērta vēl debilāku. Un tas viss uz spilgti zila fona.

Toties - skat! - viņa mati bija atauguši (vismaz puslīdz).

Denijs lidoja ar tiešo reisu caur Soltleiksitiju. Viņš sēdēja vidējā sēdeklī lidmašīnas astesgala tuvumā, iespiests starp diviem paveciem draugiem - golfa spēlētājiem, kas atgriezās no ceļojuma uz Skotijas kalniem. Tikko lidmašīna bija pacēlusies gaisā, viens no viņiem palūdza stjuartei divas plastmasas glāzes un sāka cilāt smalka skotu viskija mēriņus, lejot zeltaino šķidrumu no blašķes ar sudraba apdari.

"Vai jūs spēlējat golfu?" viens no tiem jautāja.

Denijs papurināja galvu.

"Nē, es…"

"Gan jau ar laiku sāksiet," apgalvoja otrs. "Visi pie tā nonāk - agrāk vai vēlāk."

Viņi sāka stāstīt savus ceļojuma piedzīvojumus, un Denijs klausīdamies grozīja galvu no vienas puses uz otru, it kā vērodams tenisa spēli. Beidzot golfa spēlmaņi izdzertā viskija iespaidā iesnaudās, ļaujot Denijam palasīt Džordžtaunā izdrukātos rakstus.

To izvēle nebija bijusi pārāk veiksmīga. Viņš bija tikai klikšķinājis uz virsrakstiem, kas šķita interesanti, un ieguvis visai raibu maisījumu. Daži raksti bija pārāk tehniski, bet citi - stipri murgaini un neprātīgi savārstījumi par Nākotni - nekam nederīgi. Tomēr, kad lidmašīna šķērsoja kontinenta ūdensšķirtni, viņš bija izlasījis diezgan daudz, lai saprastu, kas ir nanotehnoloģija un ko tā sola.

Šīs jomas pamatlicējs bija kāds vīrs, vārdā Ēriks Drekslers, kurš astoņdesmitajos gados bija sarakstījis grāmatu ar nosaukumu "Radīšanas mūžīgie dzinēji". Drekslers bija MTI zinātniskais līdzstrādnieks, un daži viņu uzskatīja par tālredzīgu nākotnes pareģotāju, bet citi - par neprātīgu sapņotāju. Pirmie apgalvoja, ka viņš atradis Apsolītās zemes atslēgu, bet otrie iebilda, ka viņš izteicis pieņēmumus par tādu zinātni, kas reāli nav iespējama.

Kā Denijs to saprata, galvenā doma bija dažādu lietu izgatavošana, pārkārtojot matēriju ar atomu precizitāti. To varētu paveikt proteīnu inženieri (!), kas sadarbībā ar datorzinību speciālistiem programmētu un izveidotu pašpavairojošos robotus, kas nebūtu lielāki par molekulām. Sakārtojot atsevišķus atomus, šie miniroboti jeb "montētāji" veiktu dažādus uzdevumus, lai ražotu visdažādākos materiālus - no dimantu pārklājumiem mikrona biezumā līdz neredzamām smidzināmu zāļu daļiņām, kas acumirklī sadziedētu ievainojumus. Citi miniatūrie roboti cilvēka ķermeņa iekšienē apkarotu vēža šūnas, iznīcinot tās pa vienai vien, vai notīrītu nogulsnējumus uz artēriju sieniņām. Gan augšā, gan lejā, gan iekšpusē, gan ārpusē. Montētājus varētu programmēt piesārņojošo vielu izjaukšanai, lai attīrītu gaisu un ūdeni - visu tā krājumu - pastāvīgi, visas pasaules mērogā. To darbības pozitīvie rezultāti būs neizmērojami, pasaulē iestāsies vispārēja labklājība. Nabadzība būs palikusi tikai pagātnes atmiņās. Apkārtējā vide būs atveseļota un dzīve - paildzināta.

Miniroboti, Denijs nodomāja. Līdzīgi robotiem, tikai nav roboti - jo tie būtu izgatavoti no DNS. Tas nozīmē, ka tie būtu dzīvi. Tad jau tādi sīciņi frankenšteini.

Abi viņa kaimiņi grīļodamies izkāpa, kad lidmašīna nolaidās Soltleiksitijā, bet Denijs palika sēžam. Viņš izlasīja aprakstu par kādu hipotētisku izgudrojumu ar nosaukumu "lietderīgā migla". Tā bija tāda pirmatnēja viela - montētāju tīkls, kas spēj būt - burtiski - viss nepieciešamais visiem cilvēkiem. Ja lietderīgā migla ir tā izveidota, lai pieņemtu mājas formu un īpašības, to varētu programmēt, lai tā mainītu ne tikai savu faktūru un krāsu, bet ari agregātstāvokli - un darītu to pēc komandas. Tas nozīmē - vienā brīdī tā būtu cieta kā ķieģelis, bet nākamajā - caurspīdīga kā gaiss. Ar vienu rokas mājienu šādas mājas iemītnieks varētu iet caur sienām un "izcelt" mēbeles no grīdas - kādas vien vajadzētu, kādas krāsas un materiālus vēlētos.

īsi sakot - nanotehnoloģija sola (vai draud) izveidot tik bezgalīgām iespējām pārpilnu pasauli - tik mainīgu -, ka pat visikdienišķākās darbības vairs nebūtu atšķiramas no burvestībām.

Kad lidmašīna atkal bija pacēlusies gaisā, Denijs, malkodams džinu ar toniku, turpināja lasīšanu. Taču ne bez piepūles. Daži lejupielādētie raksti bija vairāk nekā piecdesmit lappušu gari un viņam nesaprotami. Kaut kur raksta vidū viņš pazaudēja pavedienu, sastopoties ar atsaucēm uz tādiem terminiem kā "petaflo- pi", "ekstropija" un "Knuta bultiņu apzīmējumi". Patiesību sakot, viņam trūka pamatzināšanu, lai saprastu krietnu daļu šīs lasāmvielas.

Tomēr, kad lidmašīna gatavojās nolaisties Sanfrancisko, viņš saprata par nanotehnoloģiju gana daudz, lai zinātu, ka tā ir svarīga, pretrunīga - un pagaidām lielākoties teorētiska zinātne. Tā solīja tik daudz, ka pētījumos tika ieguldīta milzu nauda, ko gādāja daži slaveni uzņēmumi. "Heivlett-Packard", "IBM" un tamlīdzīgas firmas. Valdība deva lielu stimulu šai zinātnes jomai Klintona administrācijas laikā, divkāršojot ieguldījumus nanoteh- noloģijā līdz pusmiljardam dolāru.

Nacionālās zinātnes un tehnoloģijas padomes paziņojumā par atbalstu finansējuma palielināšanai bija teikts:

Nanotehnoloģija var ietekmēt būtībā jebkura cilvēku izgatavota priekšmeta ražošanu - itin visu, no automobiļiem, riepām un datoru shēmām līdz moderniem medikamentiem un audu nomaiņai - un palīdzēt radīt tādus priekšmetus, kas vēl nepastāv pat iztēlē… Tuvojoties divdesmit pirmajam gadsimtam, gaidāmā nanotehnoloģijas ietekme uz visu pasaules iedzīvotāju veselību, bagātību un drošību būs vismaz tikpat nozīmīga kā šī gadsimta atklājumu - antibiotiku, integrēto shēmu un cilvēku radītu polimēru - kopīgā ietekme.

Tas tiešām bija kaut kas. Šķiet, visi bija vienisprātis, ka to reālais pielietojums vēl jāgaida vismaz desmit gadus. Daži jauninājumi (vakcīnu izgudrošana un tamlīdzīgi) varētu būt drīzāk, un nesens izcils sasniegums bija nanotranzistora izgatavošana. Tas solīja būtiskus pārveidojumus mikroelektronikā, ļaujot izgatavot neiedomājami mazas integrētas shēmas, ierīces, kas varētu darboties istabas temperatūrā, kas nebūtu tik jutīgas pret putekļiem un piesārņojumu kā silīcijs un citi materiāli.

Taču pagaidām vissvarīgākie sasniegumi šķita kā burvju mākslinieku triki. Kāds zinātnieks bija izgatavojis nanoģitāru, kāds cits - pinceti, kas bija tik sīka, lai spētu satvert atsevišķas molekulas. Ticis izgatavots molekulu slēdzis un "kvantu aploks". Šo pieticīgo sasniegumu panākšanai bija nepieciešami ģeniālu zinātnieku grupu milzīgi pūliņi. Daudzi zinātnieki joprojām uzskatīja, ka tehniskās grūtības, kas saistītas ar tādu montētāju izgatavošanu, kuri ir aprīkoti ar "rokām", spējīgām rīkoties ar matēriju atomu līmenī, ir nepārvaramas.

Tas ari bija Drekslera pretinieku galvenais arguments - na- notehnoloģijai nepieciešamās ierīces ierosināja datorzinātnieki (galvenokārt), bet to izgatavošanas reālais uzdevums tiktu uzdots bioķīmiķiem, mikrobiologiem un molekulāro inženierzinātņu speciālistiem, kuriem visbiežāk nebija ne jausmas, kā to paveikt.

Piemēram, valdošais uzskats bija tāds, ka montētāji par izejvielām izmantos gaisu, ūdeni un dubļus. Šie materiāli tiks molekulārā līmenī izjaukti un atkal salikti pēc noteiktām specifikāci- jām. Bet ar kādu enerģiju šie montētāji darbosies? Saules enerģiju? Varbūt. Bet, pat ja varēs izmantot saules enerģiju, molekulu izjaukšanas un atkal kopā salikšanas process noteikti radīs siltumu - un turklāt visai spēcīgu. Ko iesākt ar to?

Turklāt, kamēr šīs ieceres autori zīmēja jaukus "robotiņus" ar nanocaurulīšu rokām, kas spēj izjaukt un sapludināt molekulu saites, skeptiķi gribēja zināt, kā iespējams izveidot tik mazus darbarīkus, kas spētu rīkoties ar atsevišķiem atomiem. Un kādas īsti būs montētāju "rokas"? Ka tās "turēs" atsevišķos atomus, lai varētu tos sakārtot saskaņā ar plānu? Ierosinājumam, ka varētu izmantot ķīmiskās saites, kas liktu fragmentiem "salipt", skeptiķi iebilda, jo šādas saites bieži esot visai spēcīgas. Kā tad panākt, lai montētāji atlaiž satvertos atomus vai fragmentus?

Uz dažiem no šiem jautājumiem tiks atrastas atbildes. Varbūt pat uz visiem. Taču tam būs vajadzīgs laiks - varbūt pat diezgan ilgs. Bet kāpēc tad - Denijs nesaprata - kāpēc cilvēki mirst tagad?

Pulkstenis bija mazliet pāri astoņiem vakarā, kad lidmašīna nolaidās Sanfrancisko lidostā. Ar ātrgaitas autobusu viņš aizbrauca pāris jūdžu līdz Alamo, kur viņu jau gaidīja balts "Prism". Viņš gribēja maksāt skaidrā naudā, taču apdrošināšanas noteikumi prasīja, lai, Alamo īrējot auto, līgumā tiktu ierakstīts kredītkartes numurs. Denijs mierināja sevi, ka tā ir mašīna, vismaz kustīgs mērķis. Turklāt, lai gan tika pārbaudīta kartes autorizācija, ar to vēl nebija veikts neviens īsts darījums. Ja paveiksies, līdz mašīnas atdošanai viņa rēķinā neparādīsies nekādi jauni ieraksti. Viņš parakstījās uz punktētās līnijas.

Viņš kļūdījās un zaudēja apmēram stuftdu, braukdams nepareizā virzienā, un, kad pats to atklāja, dodes uz Kupertīno šķita jau par vēlu. Arī parādīties pie Glenna Angera durvīm vienpadsmitos vai pusdivpadsmitos naktī nebūtu prātīgi. Bērlingemā pabraucis garām motelim "Doubletree", viņš nodomāja - pie velna, piedek! -, grieza auto atpakaļ un tur ari piestāja. Pēc pusstundas viņš jau bija cieši aizmidzis, pārāk noguris, lai izslēgtu lampu uz naktsgaldiņa pie gultas.

Viņš domāja, ka pamodīsies agri, jo viņa ķermenim tagad vairs nebija ne jausmas, kurā laika zonā viņš atrodas, taču viņš nogulēja četrpadsmit stundas bez pamošanās. Tomēr brokasds viņš ieturēja nesteidzīgi. Gaidīdams pasūtīto beļģu vafeli, viņš lasīja rakstu žurnālā, ko bija paņēmis lidmašīnā.

Viņš to bija atradis sēdekļa kabatā, brīdi atpūšoties ilgajā na- notehnoloģijas materiālu studēšanā. Tas bija žurnāls "National Gcographic Traveller". Šķirstīdams to, viņš bija pamanījis rakstu par Lieldienu salu. Tāpēc ari viņš paņēma žurnālu. Aplūkojot attēlus, viņš pirmo reizi skatīja milzīgās galvas ne tikai kā noslēpumainas civilizācijas atliekas, bet gan kā skulptūras. Un šādā ziņā tās viņu ieinteresēja.

Izrādījās, ka Lieldienu salas liktenis var kalpot par brīdinājumu. Salas pirmatklājēji - Polinēzijas ceļotāji - bija nokļuvuši īstā paradīzē. Salas bagātības, dabas resursu - ūdens, koksnes, zivju, dažādu putnu baru - pārpilnība veicināja strauju iedzīvotāju skaita pieaugumu. Sarežģītie hieroglifu raksti un milzīgo akmens figūru simti liecina, ka saliniekiem bijusi ļoti attīstīta civilizācija. Eksperti uzskata, ka milzīgo akmens figūru izgatavošanai nepieciešamo akmeņu ieguve, pārvadāšana un figūru izgatavošana būtu grūts uzdevums pat šodien. Par to, kādas metodes "primitīvie" salas iedzīvotāji izmantoja tā paveikšanai, zinātnieki vēl strīdējās.

Pēc tūkstoš gadiem salas dabas bagātības bija izsīkušas un uz Lieldienu salas bija iestājusies ekoloģiskā katastrofa. Meži bija pilnībā iznīcināti, atstājot saliniekus bez laivu būves materiāliem - aizbraukšanai no salas vai zivju zvejai piekrastes ūdeņos (plānot gan viņi nav pratuši, Denijs nodomāja). Arī pārējā augu valsts bija pagalam - droši vien apēsta. Tā kā vairs nebija koku, kas radītu mitrumu, izžuva strauti. Lielie putnu bari, kuriem vairs nebija, kur dzīvot, un arī nekā, ko ēst un dzert, aizlidoja un vairs neatgriezās. Ap tūkstoš sešsimto gadu salas iedzīvotāji sašķēlās naidīgās nometnēs. Kad tūkstoš septiņi simti divdesmitā gada Lieldienu svētdienā salu "atklāja" holandiešu ceļotājs, kurš deva tai nosaukumu, tās iedzīvotāji bija sākuši pat ēst savus bērnus. Kanibālisms bija kļuvis par galveno proteīna avotu. Visvairāk cieņā bija sievietes un bērni, un par īsti gardiem kumosiņiem tika uzskatīti roku un kāju pirksti. Jauki, nodomāja Denijs, priecādamies, ka ir veģetārietis.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad viņš ceļakājai izdzēra otru tasi kafijas un devās dienvidu virzienā uz Kupertīno.

Nobraucis dažas jūdzes, viņš sāka iztēloties instalāciju, ko ierīkos galerijā "Neons". Viņš to nosauks "Runājošās galvas". No papjēmašē izgatavos dažas milzīgas, Lieldienu salu figūrām līdzīgas galvas, taču tās būs… plašsaziņas līdzekļu slavenības. Dens Rāzers, Maiks Volless, Opra. Mūsdienu ikonas. Daudzas Lieldienu salas galvas bija novietotas uz platformām, ko sauca par anu, un tajās salinieki ievietoja rituālu priekšmetus. Instalācijā viņš varbūt uzbūvēs atklātas platformas - koka sastatnes - un uzliks galvas uz tām. Šo sastatņu iekšpusē viņš ieliks… televizorus. Un šie televizori rādīs… ziņu programmas vai sarunu šovus MSNBC kanālā.

Šai iecerei piemita kaut kāda daudznozīmīga loģika, un tāpēc viņam tā patika. Viņš nebija pārliecināts, ka zina, ko tas viss nozīmē, taču tā nebija nekāda nelaime. Viņš ieslēdza radio un ļāva domām brīvi klīst savā vaļā, tuvojoties Kupertīno.

Peitela māja, kas tagad piederēja Glennam Angeram, bija nevainojami atjaunots bungalo, kas šajā rajonā droši vien bija vismaz miljonu vērts.

Skaistās durvis, kurām abās pusēs bija eleganti apgaismes stieņi, bija izgatavotas no ozolkoka dabiskā krāsā, tāpēc melnais vainags durvju vidū īpaši izcēlās. Denijs vēl nekad nebija redzējis sēru vainagu, un tas viņam uzdzina drebuļus. Tas ripulis tiešām bija izgatavots no spalvām - melnām, izliektām spalvām, tik spīdīgām, ka tās šķita izstarojam gaismu. Saviebies viņš pasniedzās pēc misiņa klauvējamā roktura, kas atradās vainaga vidū.

Tajā pašā mirklī, kad viņa roka pieskārās metālam, durvis strauji atvērās, it kā atraujot tās no viņa pirkstu galiem, - un patiesībā tieši tā arī notika. Tas bija tik negaidīti - gandrīz kā elek- trošoks -, ka Denijs salēcās.

"Jā?"

Durvīs stāvošais vīrietis bija vecumā ap četrdesmit un lieliskā fiziskā formā - to varēja redzēt ļoti skaidri, jo viņš bija ģērbies tikai sporta īsbiksēs. Viņa ietērpu papildināja lasāmās brilles un sandales.

"Ko jūs vēlaties?"

Denijam nepatika apmeklēt cilvēkus mājās. Vispār jau tas nepatīk nevienam. Taču katram detektīvam laiku pa laikam tas jādara, jo daži ļaudis atsakās atbildēt uz tālruņa zvaniem. Vai ari - lai gan atbild, tomēr nevēlas spert nākamo soli un uzaicināt detektīvu satikties. Kad Denijam pirmo reizi tika dots rīkojums apciemot mājās kādu negribīgu "ziņu avotu", viņš iebilda: Ko lai es viņam saku? Es taču to cilvēku pat nepazīstu!

Nu un tad? Izliecies par Visu Svēto dienas apmeklētāju, atteica priekšnieks. Uzdāvini viņam žurnālu "Watchtower"! Man vienalga, kā - tikai izdari, kas jādara. Un Denijs tā ari rīkojās. Un izrādījās, ka viņam tas tīri labi padodas.

"Angera kungs?"

Vīrietis piemiedza acis.

"Jā-ā-ā?"

"Mans vārds ir Denijs Krejs un… es cerēju, ka mēs varētu parunāt par jūsu draugu Peitela kungu."

Angers nepacietīgi nopūtās.

"Ak, Dieva dēļ," viņš ievaidējās. "Kas jūs tāds esat? Kāds… alternatīvā laikraksta reportieris?"

"Nē…"

"Es nevēlos runāt ar preses pārstāvjiem."

"Es saprotu, taču…"

"Tas labi. Tad jau jūs sapratīsiet, kāpēc es aizveru durvis. Uz redzi!" Pēdējos vārdus viņš izrunāja dziedoši, tāpēc izklausījās, ka garākā ir pēdējā zilbe. Uz re-dzī-ī.

Denijs vēl nekad nebija "ielicis kāju durvju spraugā" - vismaz ne burtiski. Taču šoreiz viņš tā izdarīja.

"Esmu atbraucis no tālienes," viņš paskaidroja.

Angers paraudzījās uz uzstājīgo kāju durvīs, tad pacēla skatienu.

"Vai jūs būtu tik laipns?"

"Tūkstošiem jūdžu."

"Vai jums nav kauna tā rīkoties?"

Denijs paraustīja plecus, bet atstāja kāju durvīs.

"Šķiet, es jums varētu pateikt, kāpēc Peitela kungs tika noslepkavots."

Angers sarauca pieri, piešķieba galvu un nopētīja Deniju no galvas līdz kājām.

"Vai jums šķiet, ka tas būtu kas jauns? Visi zina, kāpēc Džei- sons tika noslepkavots."

Tagad bija Denija kārta būt pārsteigtam.

"Tiešām?"

"Protams!"

Denijs samirkšķināja acis.

"Viņu noslepkavoja kaut kāds trakais, kas ienīst gejus. Vai trakie. Tā notiek vēl joprojām. Tagad, ja jums ir kāda informācija…"

"Es tā nedomāju."

Angers uzmeta viņam neticīgu skatienu.

"Kā, lūdzu?"

"Es nedomāju, ka tam ir kāds sakars ar seksuālo orientāciju."

Durvīs stāvošais vīrietis vilcinājās, viņa sejā bija skaidri redzamas šaubas.

"Ja jūs stāstāt niekus…"

'Tā nav," Denijs iebilda.

Angers nopūties atkāpās un plaši atvēra durvis.

"Nu labi," viņš piekrita, "nāciet vien iekšā!"

Bungalo interjers atgādināja mākslas priekšmetu antikvariātu, kas veltīts vienīgi retro. Viss bija ieturēts vienotā stilā - katrs gleznas rāmis, katrs mākslas darbs. Denijs gandrīz sāka lūkoties pēc cenas zīmēm pie mēbelēm. Angers veda viņu taisnā ceļā cauri visām telpām - no "vestibila" uz "viesistabu", tad uz retrostilā iekārtotu virtuvi un visbeidzot uz nelielu iekšpagalmu mājas aizmugurē.

Tas bija tikpat izsmalcināts kā pati māja, un stūri burbuļoja neliela strūklaka. Uz metālkaluma galda stāvēja liela krūze ar ledus tēju un šķīvis ar mikroskopiski plāniņiem ingvera cepumiem. Angers norādīja uz krēslu, un abi vīrieši apsēdās viens otram pretī. Angers apmaisīja krūzes saturu ar kokteiļu maisāmo stienīti garkaklainas žirafes formā un pacēla skatienu.

"Ledus tēju?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Paldies!"

Visgrūtākais uzdevums - iekļūt mājā - bija paveikts. Tagad De- nijam bija jāpanāk, lai Angers, par spīti sērām, ir atklāts pret svešinieku. Vienīgā iespēja iegūt uzticību Denijam šķita atzīšanās. Tāpēc viņš noklepojās un teica:

"Man šķiet, varbūt es esmu… netieši… vainojams Peitela kunga nāvē."

Pretī sēdošais strauji ievilka elpu un uzmeta viņam bažīgu skatienu.

"Mani nolīga cilvēks, vārdā Zerevans Zebeks," Denijs paskaidroja. "Man bija jāuzzina, ar ko ir runājis kāds cits cilvēks - profesors, uzvārdā Terio." Viņš iedzēra malciņu tējas. "Zebeks apgalvoja, ka viņš presē tiekot apmelots," Denijs turpināja, "un Terio esot ar to saistīts - viņš un vēl daži cilvēki."

Angers sakrustoja rokas uz krūtīm un atlaidās krēslā ar reizē piesardzīgu un nepacietīgu sejas izteiksmi.

"Viņš gribēja, lai es noskaidroju, ar ko Terio sarunājies," Denijs teica. "Un es to izdarīju. Es dabūju viņa tālruņa zvanu sarakstu…"

"Tādu var dabūt?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Ir informācijas biroji, kas pārdod šādus datus."

Angera balsī ieskanējās savādi toņi.

"Un jums nešķita, ka tā ir ielaušanās Džeisona privātajā dzīvē?"

Denijs bezcerīgi paplēta rokas.

"Jā, droši vien tā ir, taču, strādājot par detektīvu… tā gluži vienkārši ir jādara, un viss."

Angeru tas nepārliecināja.

"Nē," viņš atbildēja, "jūsuprāt, tā ir jādara."

Denijs saprata, kas ar to domāts.

'Taisnība," viņš piekrita.

'Turpiniet!"

"Tātad es uzzināju, ka Terio ir runājis ar jūsu draugu - un diviem citiem cilvēkiem. Ar kādu zinātnieku Oslo. Un žurnālistu Stambulā."

Angers neticīgi nosprauslājās.

"Džeisons nekad nav bijis šajās pilsētās."

'Tas nav svarīgi," Denijs paskaidroja.

"Kas tad ir?"

"Viņi visi ir miruši," Denijs paskaidroja.

"Kas?"

"Terio. Zinātnieks Oslo. Turku žurnālists. Peitels."

Angers iemalkoja tēju. Tad paliecās uz priekšu un paziņoja:

"Blēņas. Muļķības."

Šie vārdi Deniju pārsteidza, taču viņš, saglabājot nopietnu sejas izteiksmi, paraustīja plecus.

"Nav vis."

"Jūs gribat teikt, ka Zebeks lika nogalināt Džeisonu…"

'Tieši tā."

"Bet Zebekam pieder "VSS"."

"Pareizi)" Denijs piekrita. "Tā ir."

"Un jūs gribat iestāstīt, ka viņš lika nogalināt Džeisonu pēc tam, kad bija viņu nolaupījis "Protein Dynamics"? Pārvilinājis viņu ar piemaksām un visādiem labumiem?"

"Jā."

"Tas nevar būt," Angers uzstāja. "Džeisons tur nebija vienkāršs darbarūķis. Viņš bija īsts smadzeņu centrs. Neviens cits nespēs viņu aizstāt. Viņa zaudējums ir īsta katastrofa. Visi tā saka. Viņš bija ģeniāls!"

"Par to es nemaz nešaubos," Denijs atbildēja. "Taču kaut kas notika."

"Jūs gribat teikt - tās muļķības par uzņēmuma apmelošanu?"

"Nē, tas bija tikai iegansts…"

"Kas tad?" Angers jautāja.

Denijs nopūtās.

"Nezinu. Cerēju, ka jūs varēsiet to pateikt."

Viņi vēlreiz visu pārrunāja, un Denijs sāka stāstījumu ar nesenajiem notikumiem. Runādams viņš redzēja neticīgo izteiksmi pa- zūdam no Glenna Angera sejas. To nomainīja apjukums un visbeidzot sāpīga grimase.

"Es varētu turpināt," Denijs piebilda. "Taču tas ir… pats svarīgākais."

"Vai jūs esat to pastāstījis policijai?" Angers jautāja.

Denijs papurināja galvu.

"Šaubos, vai vietējā policija spētu to aptvert. Runa taču ir par piecām slepkavībām četrās valstīs. Un vēl ari "papildu zaudējumi" Turcijā. Un mans vienīgais īstais pierādījums ir tikai tas, ka visi nogalinātie pazinuši vienu un to pašu cilvēku - Terio."

Angers pamāja ar galvu, savilcis pieri dziļās rievās.

"Džejs tiešām bija par kaut ko noraizējies - un tas bija saistīts ar darbu. Un viņš tiešām pazina cilvēku, uzvārdā Terio. Viņi kādas pāris reizes runāja pa tālruni. Varbūt ari sarakstījās pa e-pas- tu, un šķiet, ka viņi bija tikušies kādā konferencē." Viņš pacēla skatienu, pūlēdamies atcerēties, bet tad papurināja galvu. "Bet…" Viņš aizsedza seju ar roku. Palika šādā pozā krietnu bridi, bet pēc tam vilka plaukstu uz augšu, pāri pierei, līdz tā atradās uz galvas virspuses. Viņš šādi nosēdēja ilgu laiku, ar pirkstiem spiežot galvaskausu. Tad ļāva plaukstai nokrist uz galda un papurināja galvu. "Nezinu," viņš teica. "Tiešām nezinu." - Viņa acīs bija asaras.

"Vai viss kārtībā?" Denijs jautāja.

Angers pamāja ar galvu.

"Ja tas, ko jūs sakāt par Zebeku… ja tā ir patiesība." Viņš apklusa. "Tas neatgriezīs Džeisonu dzīvē - tas nav iespējams. Taču tas ļaus man viņu atgūt… savā ziņā. Jo policija… visi domā, ka mēs esam izvirtuļi… visu laiku mainām partnerus, uz labu laimi. Bet patiesība ir tāda - es tik sasodīti daudz strādāju, esmu arhitekts. Un kas attiecas uz Džeisonu, lieciet mierā Džeisonu! Man bija viņš aiz rokas jāvelk mājās no darba. Bet policija… viņi uzskata, ka tas ir normāli, ja tāds cilvēks kā Džeisons tiek šādi nogalināts. Viņiem tās ir kaut kādas "geju padarīšanas" un viss." Viņš apklusa, dziļi ievilka elpu un atkal to izpūta. "Tāpēc… laikam esmu jums pateicību parādā."

"Nē, neesat…"

'Tikai sakiet, kā es varētu jums palīdzēt."

Denijs to apdomāja.

"Jūs varētu parādīt man viņa datoru."

Angers piešķieba galvu uz vienu un otru pusi, it kā teikdams: Jā un nē. Tad piecēlās un pamāja Denijam, aicinot sekot viņam. Viņi kopā iegāja nelielā telpā blakus ēdamistabai, kur uz senlaicīga ozola rakstāmgalda stāvēja "Silicon Graphics" monitors. Angers apsēdās pieskaņotā biroja krēslā, pasniedzās zem galda un ieslēdza datoru.

"Vai tas ir īstais?" Denijs jautāja. Tas izskatījās pēc "Dell" datora, bet Denijs bija gaidījis kaut ko smalkāku - lai gan pats īsti nezināja, ko.

"šis ir manējais," Angers paskaidroja. "Džejam bija klēpjdators, ko viņš lietoja, un vēl viens dators birojā. Un arī plaukstdators."

"Un kur ir tie?"

"Policija tos paņēma," Angers paskaidroja, atlaizdamies pret krēsla atzveltni.

Skaļruņos atskanot fanfarām, ekrānā parādījās "Microsoft" pa- matvirsma. Ekrāna fonā bija attēls, kur bija redzams Angers un vēl kāds vīrietis, atspiedušies pret kruīza kuģa klāja margām. Otrs vīrietis bija neliela auguma, tumšmatains, ļoti glīts.

"Vai tas ir Džejs?" Denijs jautāja.

Angers pamāja ar galvu.

"Un kā ar viņa e-pastu?" Denijs gribēja zināt. "Vai jūs varat tam piekļūt?"

"Diez vai," atbildēja Angers. "Es esmu "Yahoo" lietotājs, bet Džejs saņēma e-pastu darbā. Viņiem tur ir ugunsmūri un visādi brīnumi."

"Vai jūs zināt viņa paroli?"

Angers nicīgi nošņācās.

"Tā nebija nekāda vienkāršā parole. Tas bija burtu, ciparu un vēl kādu brīnumu savārstījums! Šķiet, ka paroļu bija kāds ducis, turklāt drošības dienests lika tās katru mēnesi mainīt, tāpēc… nekā."

Denijs brīdi padomāja.

"Un kā ar "VSS"?" viņš iejautājās. "Kā jums šķiet - vai jūs varētu mani tur ievest?"

"Ievest?"

"Jā. Lai es varētu aprunāties ar cilvēkiem, kas tur strādā. Noskaidrot, kas tur notiek. Uzzināt, ar ko viņi nodarbojas…"

Angers pacēla plaukstas pret griestiem un papurināja galvu.

'Tas nav iespējams," viņš atbildēja. "Es varētu aizvest jūs līdz turienei, taču iekšā jūs netiktu. Tas ir īsts cietoksnis."

"Ak tā."

"Taču es varu pastāstīt, ar ko viņi nodarbojas," paziņoja Angers. "Viņi ārstē vēzi."

Tagad bija Denija kārta šaubīties.

"Vai tiešām?" Dīvaini, viņš nodomāja, Zebeks nemaz neizskatās pēc tāda cilvēka…

"Jā, patiesību sakot, tieši tā ir. Vispirms viņi pievērsušies krūts vēzim, bet pēc tam ķersies pie citiem audzējiem." Viņš plašā žestā pamāja ar roku. 'Tas būs milzu darbs."

"Krūts vēzis," Denijs atkārtoja.

"Tāpēc arī Džeisons aizgāja no "Protein Dynamics". Tā bija izdevība kaut ko paveikt. Tā nebija dkai… niekošanās ar ierīcēm. Un nebija arī tikai teorija. Džeja māte nomira ar krūts vēzi, tāpēc viņam bija arī savs iemesls. Un, protams, tur bija gaidāma liela nauda. Nākotnē. Taču tas nebija galvenais. Viņi veica ļod svarīgus zinātniskus pētījumus. Varu pat pastāstīt, kā tas viss darbojas, - vismaz aptuveni. Viņi izgatavoja audzēju bumbas, tādas kā nanočaulas, kas iekļūs krūts vēža šūnās - tikai un vienīgi krūts vēža šūnās - un iznīcinās tās. Un, protams, vēlāk šī tehnoloģija tiks pielāgota citiem vēža veidiem."

Denijs sarauca pieri. Jo vairāk viņš uzzināja, jo mazāk saprata.

"Pirms brīža jūs teicāt, ka Džeisons bija par kaut ko noraizējies. Par kaut ko, kas ir saistīts ar darbu."

Angers pamāja ar galvu.

"Pelēkā masa."

Denijs neizpratnē samirkšķināja acis.

"Kas?"

"Džejs ilgi domāja, ka visas tās runas par pelēko masu ir tikai kaut kāda ludītu98 fantāzija. Taču pēdējā laikā… viņš sāka par to raizēties."

Denijs pacēla rokas un pakustināja gaisā plaukstas.

"Par ko jūs īsti runājat?"

Angers šķita pārsteigts.

"Par pelēkās masas problēmu."

"Un ko tas nozīmē?"

"Jūs nezināt?"

Denijs papurināja galvu.

Angers nopūtās. Bridi padomāja. Tad paziņoja

"Nu tas… ir pasaules gals. Vismaz."

i

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Denijs krietnu bridi klusēja. Tad beidzot ierunājās:

"Angera kungs…"

Sarunas biedrs pāris reižu īsi nošņācās un atbildēja:

"Glenns - lūdzu. Mans tēvs ir Angera kungs."

"Labi. Glenn. Tātad… par ko mēs runājam? Es domāju - pasaules gals ir… tāds ļoti nopietns pasākums, vai ne?"

Angers iesmējās.

"Nu…"

"Es gribēju zināt, kas notiek?" Denijs jautāja. "Vai esmu izgājis caur spoguli…"

Angers viņu pārtrauca.

"Cik daudz jūs zināt par nanotehnoloģiju?"

Denijs bridi padomāja un nopūtās.

"Zinu, kas tā ir."

"Bet ko jūs zināt par pelēko masu?"

Denijs papurināja galvu.

Angers atvēra muti, it kā lai sāktu skaidrot, bet tad atkal aizvēra to. Cieši. Tad beidzot paziņoja:

"Manuprāt, jums vajadzētu par to parunāt ar Hariju. Es esmu arhitekts, nevis zinātnieks."

"Jā, bet…"

Angers, pielēcis kājās, pārtrauca viņu.

"Viss būs kārtībā. Sevišķi tad, ja es viņam izmaksāšu vakariņas." Piešķiebis galvu, viņš apcerēja šo domu un atzina to par labu. 'Taču viņš var kļūt mazliet tramīgs, ja es viņam piezvanīšu un tas viss šķitīs iepriekš plānots."

"Par ko mēs runājam?" jautāja Denijs.

"Par Hariju Mancigeru. Viņš ir proteīnu inženieris firmā "VSS". Viņš vienmēr rīkojas impulsīvi. Manuprāt, vislabāk būs, ja mēs gluži vienkārši iegriezīsimies pie viņa…"

Angers palūdza Deniju pārvietot "Prism", tad atvēra garāžas durvis, atklājot skatienam kobaltzilu retro "T-Bird" - modeli ar mazo apaļo lodziņu. Viņš izbrauca to no garāžas, bet tad pārdomāja un iebrauca atpakaļ.

"Ja mēs brauksim vakariņās, Harijs tur neiedlps. Varbūt labāk brauksim ar jūsu auto."

Sāka smidzināt. Ielas bija mitras, satiksmes plūsma - blīva. De- nijs līkumoja pagriezienos, klausot Angera norādījumiem, domādams: Man nav ne jausmas, uz kurieni dodos, -gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

Drīz viņi apstājās pie kāda bungalo, kas no ārpuses šķita līdzīgs Angera mājai. Taču ar to arī līdzība beidzās. Atšķirībā no Angera rūpīgi koptā dārziņa Mancigera mājas fasādi aizsedza pāraudzis dzīvžogs. Pagalms dzīvžoga priekšā bija tukšs un nezālēm aizaudzis, pieblīvētās garāžas durvis bija atvērtas, atklājot nelielu noliktavu, pilnu ar kastēm, rotaļlietām, darbarīkiem, divriteņiem, grābekļiem, slēpēm, krāsas kannām, veciem datoriem, monitoriem un televizoriem. Ārdurvis atvēra melnā ģērbies resns pusaudzis, kura slimīgi bālā seja bija izraibināta košām pūtītēm.

"Vai Harijs mājās?"

"Tēt?! Pie tevis ciemiņi!"

"Kas?" atjautāja kāda balss.

"Izdevēju birža!" puika atbildēja.

"Džordan!"

Pusaudzis atvēra durvis plašāk, un viņi iegāja iekšā. Vecīgs pūdelis, kuram viena acs bija blāva no kataraktas, sāka drudžaini vaukšķēt.

No pagraba atskanēja balss:

"Tūlīt nākšu!"

Puika pievērsās pūdelim.

"Turing!" viņš īgni norūca. "Vai aizvērsi žaunas?" Suns izskatījās aizvainots, bet zēns paķēra atslēgu saišķi no āķa blakus durvīm. "Pasakiet tēdm, ka es paņēmu auto, labi?"

Angers izbolīja acis.

Teikt, ka šajā mājā valdīja haoss, būtu pārāk maigi. Abi atnācēji stāvēja uz spuraina asinssarkana paklāja, kas bija bagātīgi klāts ar mājdzīvnieku spalvām un sakaltušām ēdiena atliekām. Noplukuša zila dīvāna priekšā stāvēja ar avīzēm un žurnāliem apkrauts kafijas galdiņš. Visapkārt mētājās dažādi pamesti priekšmeti un novilkti apģērba gabali. Tukšas limonādes bundžas. Sporta krekls. Uz kafijas galdiņa stāvēja pāris "Pete's Wicked Ale" pudeļu un dažas plastmasas pusdienu paplātes. Ja nemin sārtus dzērveņu mērces traipus, paplātes izskatījās kā tīri nolaizītas.

"Harijs sākumā mazliet nervozēs," Angers brīdināja. "Viņš vienmēr raizējas."

Uz pagraba kāpnēm nodimdēja soļi, un virtuves durvīs parādījās Harijs Mancigers. Viņš nesa sārtu veļas grozu, kas bija piebāzts ar nesalocītiem apģērba gabaliem. Viņš bija īsts milzis. Augumā pāri sešām pēdām un svēra varbūt pat trīssimt mārciņu. Viņš bija ģērbies kokvilnas biksēs ar ievērtu jostu, kas atradās zem vēdera, un cieši apspīlētā kreklā, kas izcēla visas tauku krokas. Kreisajā ausī viņam bija briljanta auskars.

"Glenn!" viņš iesaucās, tuklajā sejā acumirklī parādoties raiž- pilnai izteiksmei. "Kas noticis?" Viņš aši paraudzījās uz Deniju, tad novērsa skatienu. Kad viņš pagrieza galvu, Denijs pamanīja uz kakla vienā pusē ietetovētu ķirbja laternu.

"Tas ir Dens Krejs," teica Angers. "Cerēju, ka tu viņam varēsi šo to paskaidrot. Vai mēs drīkstam uz mirkli piesēst?" Negaidot atbildi, viņš iesoļoja viesistabā, pasvieda pie malas dažus apģērba gabalus un apmetās uz atzveltnes krēsla paroceņa, kas šķita metam spalvu. Denijs viņam sekoja, kaut gan, lai atrastu sēdēšanai piemērotu virsmu, būtu jāveic pamatīgi izrakumi. Mancigers sāniski virzījās uz viņu pusi.

"Ko paskaidrot?"

"Ak… piemēram, pelēkās masas problēmu un to, par ko Džejs darbā raizējās."

Resnais vīrs piespieda pie krūtīm veļas grozu, it kā tas varētu viņu pasargāt.

"Un kāpēc man tas būtu jādara?"

'Tāpēc, ka tu biji Džeja draugs. Un tāpēc, ka Dens domā - viņa slepkavībai bija kāds sakars ar "VSS"."

Mancigera zilo acu skatiens šaudījās pa istabu, it kā meklējot iespēju izbēgt.

"Policija domā citādi," viņš iebilda.

Angers nepacietībā klusi iešņācās.

"Policija - lūdzu!"

Denijs pamanīja, ka Mancigera kreklam ir kabatas aizsargs. Un tas tiešām arī noder, jo uz baltās plastmasas vīdēja zilgans lāsums, kas, aplūkojot uzmanīgāk, izrādījās smalku tintes līniju mudžeklis. Druknais vīrs mīņājās no vienas kājas uz otru, pievērsis skatienu grīdai.

"Nezinu," viņš teica.

"Harij! Izdari to Džeisona dēļ. Tev nav jāatklāj nekādi firmas noslēpumi. Tikai pastāsti Denam par pelēko masu - un varbūt ar to ari pietiks."

"To varbūt varētu," Harijs piekrita, bet tad atkal pašūpoja galvu. "Lai gan šaubos."

"Nu vai zini, kamēr tu gudrosi, man uznāks šoks. Es nejokoju! Man ir hipoglikēmija!"

"Es varētu pagatavot tev angļu smalkmaizīti," Harijs piedāvāja.

"Varbūt labāk kaut kur aiziesim? Varētu parunāt pie vakariņu galda - es maksāju."

Doma par ēdienu uzreiz palīdzēja Mancigeram izlemt. Viņš nolika veļas grozu uz kafijas galdiņa un atvainojās, lai dotos "uz- pucēties". Pēc mirkļa viņš atgriezās, saķemmējis matus un bagātīgi salējies ar "Old Spice".

"Nu labi," viņš piekrita, kad visi trīs devās ārā pa durvīm uz "Prism", "taču es neko neteikšu par pašu projektu. Neko konkrētu. Tas ir verboten99 ."

Viņi iegriezās restorānā ar nosaukumu "Zilais kartupelis", un Angers jau iepriekš atvainojās, ja šī izvēle izrādīsies neveiksmīga.

"Šī iestāde ir jauna, tāpēc nezinu, cik laba tā ir, bet visas citas vietas šajā apkārtnē…" Viņš paraustīja plecus un piebilda: "Atmiņas…"

Bāla, bezpalīdzīga izskata meitene, kas šķita tikko nokļuvusi uz Zemes un arī restorānu biznesā, pasniedza viņiem ēdienkartes un pieņēma dzērienu pasūtījumus. Visi trīs klusēdami sāka pētīt ēdienu sarakstu. Denijs ievēroja, ka lielākoties ēdienu sastāvā bija kartupeļi.

Beidzot vārgā būtne atgriezās, soļojot nelielo attālumu no bāra tik izmisīgā apņēmībā kā mazulis, kas mācās staigāt. "Pinot Grigio" Angeram, "Bombay Sapphire" martīni Mancigeram un "Sierra Nevada" Denijam. Tad viņi pasūtīja ēdienus, un meitene ar milzu piepūli iezīmēja katru vārdu mazā bloknotā - šo uzdevumu vēl vairāk sarežģīja tas, ka viņa bija sažņaugusi dūrītē "Bic" pildspalvu tādā kā pērtiķēna tvērienā.

Kad viņa bija aizgājusi, Angers pievērsās Mancigeram.

"Pie kā tu paliki?"

"Jā, jā, jā," Mancigers atbildēja, izzvejodams no kokteiļa olīvu un iemezdams to mutē. 'Tas viss ir saistīts ar eksponentu līknēm. Un ierobežojošām vidēm." Viņš apklusa. šķita, ka nekas vairs nesekos.

'Tas ir viss?" jautāja Denijs.

Mancigers pagrozījās krēslā un smagi nopūtās.

"Saprotiet, gandrīz visu savu darbības laiku - vienīgi pēdējā mēnesī ne - Džeisons noraidīja pelēkās masas problēmu kā vismuļķīgāko histēriju. Un es vēl joprojām pieturos pie šā uzskata. Vienīgā īstā "VSS" liksta ir naudas plūsma. Neviens nesaņem algu, un nekas netiek darīts. Taču, kā noprotu, tas drīz var mainīties. Mēs saņēmām ziņojumu no augšas…"

"No Zebeka?" Denijs iejautājās.

"Mēs saņēmām ziņojumu no augšas," Mancigers atkārtoja. "Gaidāms liels skaidras naudas pieplūdums, tāpēc septembrī varēsim turpināt darbu ar pilnu jaudu. Bet kas attiecas uz visu pārējo…" Viņš papurināja galvu.

"Tu nebiji noraizējies?" Angers noprasīja. "Nemaz?"

"Nē-ē," Mancigers atbildēja. Viņš pacēla īkšķi un rādītājpirkstu, turot tos apmēram astotdaļcollas attālumā vienu no otra. "Apmēram tik daudz. Manuprāt, Džejam bija… kaut kāda pusmūža krīze. Uz vecumdienām viņš sāka pārvērsties par bābu," Mancigers klusi iesmējās.

"Lūdzu," Angers iebilda. "Manas sievieškārtas paziņas šādu salīdzinājumu uzskata par aizvainojošu."

Mancigers izbolīja acis un iedzēra lielu malku martīni.

"Nezināju, ka tev ir "sievieškārtas paziņas"."

Angers sašutis nošņācās.

Managers pasmīnēja.

"Nu labi. Es atvainojos."

Angers novērsa skatienu.

"Ko jūs sākāt stāstīt?" jautāja Denijs. "Par pelēko masu?" Viņš sāka zaudēt pacietību.

Mancigers pamāja ar galvu un iedzēra vēl vienu malku martini.

"Dažādiem cilvēkiem ir dažādi uzskad. Es par to neraizējos. Un, manuprāt, zinu, par ko runāju. Nanotehnoloģija sola darīt galu badam, slimībām, kaitēm - varbūt pat nāvei. Tā sola izbeigt trūkumu un izjaukt visas hierarhijas pasaulē - bet tikai tad, ja mēs ļausim tai attīstīties. Un tieši tagad parādījušies ļaudis, kas izmanto pelēkās masas problēmu, lai ierobežotu ko tādu, kam nepieciešama pilnīgi netraucēta attīstība."

"Ko jūs domājāt ar to, ka nanotehnoloģija izjauks visas hierarhijas?" Denijs gribēja zināt.

Mancigers paraustīja plecus.

"Loģiski," viņš atbildēja. "Ja ir iespējams izgatavot pilnīgi visu no izejmateriāliem, kas pamatā pieejami par brīvu… dažiem tas ļoti nepatiks. Es gribēju teikt - ja varēs izgatavot naftu, briljantus, zeltu… kas tad notiks ar "Exxon", "De Beers" un "Homestake"? Vai, jūsuprāt, viņi būs pateicīgi?"

"Saprotu, ko jūs ar to domājat," teica Denijs.

"Atcerieties runas par bagātību pārdali!" jūsmoja Mancigers. "Nanotehnoloģija to nodrošinās! Tieši tāpēc ir tik svarīgi ļaut tai attīstīties bez ierobežojumiem - kā internetam. Jā, internets ir haotisks, taču, ja tas nebūtu attīstījies tik dabiski un bez ierobežojumiem, tā vispār nebūtu. Vai arī - pat ja būtu, tas vairākumam no mums neliktos noderīgs, būdams kaut kā neiedomājami iegrožots."

"Tam es piekrītu," Denijs atbildēja, "tikai neredzu, kāda tam saistība ar pelēkās masas problēmu."

"Manuprāt, tas bija tikai ievads," norādīja Angers.

"Pareizi. Tieši tā! Tas bija ievads." Mancigers šķita pamazām iesilstam, taču, pirms viņš iekvēlojās, pie galdiņa pietipināja viesmīle, apkrāvusies ar uzkodām - astoņkājiem un Denija pasūtīto "kartupeļu siena gubu". Viņa novietoja šķīvjus uz galda bezgala lēni, tik lēni, ka to varēja vērot kā burvju mākslinieka priekšnesumu.

Angers iemērca astoņkāja gredzentiņu asajā tomātu mērcē, sakošļāja, norija un paziņoja, ka tas esot "pārsteidzoši labs".

Mancigers apjautājās:

"Jā?" un ķērās pie savas porcijas.

Denijs ar roku pieglauda matus, nopūtās un gaidīja, kamēr Mancigers nogaršo astoņkāji. Beidzot inženieris nosusināja lūpas ar salveti.

"Jūs saprotat, kā darbojas nanotehnoloģija," viņš paziņoja.

Denijs paraustīja plecus.

"Diezgan daudz."

"Labi," Mancigers nopriecājās. "Pats svarīgākais ir montētāji…" Bija interesanti vērot, kā, runājot par darbu, izzuda viss Man- cigera lempīgums. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kuri būtu labi skolotāji. "No proteīniem izveidoti roboti, kas veido molekulas pēc noteiktām specifikācijām. Tie spēj izgatavot visu, ko vien vēlaties. Ja vajadzētu, uzceltu māju no dimantiem.

Taču katrs darbs ir citāds. Katram uzdevumam nepieciešama mākslīgā intelekta programma un specializēti montētāji. Daudz montētāju! Lai kaut ko paveiktu, vajag miljardiem sīko robotiņu!" Viņš apklusa, lai notiesātu vēl dažus astoņkāja gredzentiņus.

"Esmu par to lasījis," teica Denijs.

"Tikai pacietību! Pirmā montētāja izgatavošana ir elles mokas. Mēs firmā "VSS" jau kādus sešus gadus strādājam pie montētāja, kas paredzēts nanoierīču izgatavošanai, kas cīnīsies pret krūts vēzi. Turklāt neviens nekad nespēs saražot gana daudz montētāju, lai varētu kaut ko paveikt! Tas ilgtu veselu mūžību un izmaksātu neiespējami dārgi! Tāpēc ir jāpanāk, lai tie paši pavairojas."

"Citiem vārdiem sakot," iejaucās Angers, "tu izgatavo pirmo un programmē to, lai tas pats sevi kopē."

"Tieši tā. Un tieši par to ari cilvēki raizējas. Lai gan - ja tā padomā - kāpēc?" Viņš ar īkšķi norādīja uz sevi. "Es spēju pats vairoties - tu arī - vai vismaz kopīgi ar vēl kādu cilvēku mēs to spējam." Viņš norādīja uz pusēsto dārzeņu kaudzi Denija šķīvi. "Jūsu tupeņi spēj paši pavairoties. Kas tad tur tik īpašs?"

Denijs papurināja galvu un ielika mutē kartupeļu kumosu.

"īpašs ir tas," turpināja Mancigers, "ka šos sīkos robotus izgatavojam mēs, nevis Dabas māte, tāpēc cilvēki baidās, ka tie nekad nepārstās vairoties, - lai gan ir miljoniem iespēju to ieprogrammēt."

"Piemēram - kādas?" Denijs gribēja zināt.

Mancigers ar dakšiņas zariem savāca uz šķīvja izsmērēto tomātu mērci un nolaizīja dakšiņu.

"Var noteikt, lai tie vairojas tikai noteiktās temperatūrās - piemēram, mīnus deviņdesmit grādos pēc Celsija - vai tādās atmosfērās, kādas dabā nav sastopamas. Ir daudz iespēju."

Denijs pamāja ar galvu.

"Un pelēkā masa…"

"Tūlīt." Viņš apklusa un norādīja uz Denija kartupeļiem. "Jūs tos vēl ēdīsiet?"

Denijs papurināja galvu.

"Vai neiebilstat?" Mancigers apjautājās.

"Nē. Ķerieties klāt!"

Mancigers aši pamāja ar galvu un apmainīja šķīvjus ar Deniju.

"Tātad - pēc milzīga laika un pūļu ieguldīšanas tādā uzņēmumā kā "VSS" pirmais montētājs ir gatavs un darbaspējīgs. Varbūt pagāja desmit gadi, līdz izdevās dabūt gatavu to sasodīto verķi, bet tagad, kad tas darbojas, tas spēj pavairodes kādu desmit minūšu laikā. Un jums jau ir divi. Pirmais prasīja desmit gadus, otrais - desmit minūtes. Un tā tālāk…" Smaidīdams viņš pieliecās tuvāk Denijam, urbjoties viņā ar savu miklo acu skatienu. "Cik labi jūs esat apguvis matemātiku?"

"Augstāko matemātiku," Denijs atbildēja.

"Nopietni!?"

Denijs papurināja galvu.

"Es tikai jokoju… Kāpēc jautājat?"

Mancigers šķita atvieglots.

"Vai jūs zināt, kas ir eksponentu līkne?"

"Ne gluži," Denijs atzinās.

"Zināt gan - tikai īsti nezināt, ka to tā sauc." Viņš iemērca pirkstu martīni glāzē un uzzīmēja uz galdiņa kaut ko līdzīgu hokeja nūjai.

"Cilvēki nesaprot to," Mancigers skaidroja, "ka eksponentu progresijas sākuma stadijās paātrinājums ir gandrīz neredzams."

Viņš norādīja uz līknes sākumu, hokeja nūjas lāpstiņas un kāta saskares vietā. "Tā ir gandrīz horizontāla. Bet, kā redzat…" viņa pirksts sekoja līknei augšup pa nūjas kātu, "kad ir uzņemti apgriezieni, līnija kļūst gandrīz vertikāla."

"Nu labi, bet…"

Mancigers pacēla roku.

"Uzklausiet mani līdz galam. Un neraizējieties, jo es jums pastāstīšu lielisku fabulu."

Denijs iztukšoja alu un parādīja viesmīlei tukšo glāzi. Viņš iedomājās: Kā es te nokļuvu? Tieši šajā vietā? Sēžu "Zilajā kartupelī" un klausos, kā šis it kā gudrais tusnis pļāpā par eksponentu līknēm, kas it kā palīdzot izskaidrot kādu pelēkās masas problēmu. Un tagad vēl "fabula". Kas noticis ar manu dzīvi? Kas ir nogājis greizi?

Šīs domas laikam atspoguļojās viņa sejā, jo Angers no izliekto uzacu apakšas uzmeta viņam bažīgu skatienu:

"Vai jums nekas nekait, Den?"

Denijs pamāja ar galvu.

"Nē," viņš atbildēja. "Viss kārtībā. Tikai īsti nesaprotu, ko tas viss nozīmē."

"Ticiet man," Mancigers viņu mierināja. "Jums jādzird šī fabula. Tad viss uzreiz kļūs skaidrs. Ja minēšu tikai skaitļus, jūs nesapratīsiet."

Denijs neatbildēja.

"Stāsti, Harij," Angers mudināja, uzmetot viņam uzmundrinošu skatienu un zīmīgi pamājot ar galvu arī Denijam.

"Labi," Mancigers piekrita, saliekot kopā tuklās plaukstas. "Stāsts ir šāds." Tad viņš uz mirkli apklusa. "Vai jūs spēlējat šahu?" viņš jautāja.

"Gandrīz nemaz," Denijs atbildēja. Viņš atcerējās Barzana slēptuvē pavadīto laiku un lietiņas, ko bija izgatavojis ar gofrējamo rīku. Un Leilu. Atmiņas par viņu lika sirdij krūtīs sažņaugties. Tik skumji. "Tas," viņa jautāja, pacēlusi pret sauli lielāko figūriņu, "irkarlis?"

"Šis stāsts ir par šahu. Par šaha izgudrošanu. Šī spēle ir radusies Ķīnā. Un Ķīnas imperators ir par to tādā sajūsmā, ka vēlas apbalvot spēles izgudrotāju. Vienu no galma matemātiķiem. Tāpēc imperators paziņo izgudrotājam, ka tas var dabūt visu, ko vēlas. "Tikai saki, ko vēlies," sola imperators. Un izgudrotājs - īsts gudrinieks - norāda uz šaha dēli. Vienīgais, ko viņš vēlas, ir viens risu grauds uz pirmā lauciņa, tad divi uz otrā… un tā tālāk, uz katra nākamā lauciņa dubultojot graudu skaitu."

Mancigers bija aizrāvies, jutās īsd savā elementā, viņa seja staroja sajūsmā. Bet Denijs, atlaidies krēslā, klausījās tikai ar pus- ausi, juzdamies nomākts.

"Imperators priecājas," Mancigers turpināja. "Viņš lēd tiks cauri!"

Denijs domāja: Turcijā mani droši vien meklē par slepkavību…

"Un sākumā tā ari izskatās. Jo progresija sākas lēni. Viens, divi, četri, astoņi… Viņi skaita graudus no tējkarotes rīsu."

Mana draudzene mani ienīst…

"Bet pēc tam - viņiem jau vajag ēdamkaroti, tasi, bļodu, mucu. Un daudzums arvien pieaug." Mancigers uzmeta viņam skatienu. "Vai jūs klausāties?"

Denijs pamāja ar galvu.

Mancigers apvilka ar roku gaisā loku.

'Tagad imperators redz, ka ir nonācis sprukās. Viņi ir tikuši tikai līdz šaha galdiņa vidum, bet risi jau ir jākrauj vēršu pajūgā! Vēl divi vai trīs lauciņi un vajadzēs veselu klēti!" Mancigers iesmējās un adaidās pret krēsla atzveltni ar apmierinātu sejas izteiksmi.

"Kas notika ar izgudrotāju?" Angers apjautājās.

"Viņam nocirta galvu," Mancigers atbildēja. "Ko gan citu viņi varēja darīt? Šis vīrs prasīja kādus astoņpadsmit miljonus triljonu rīsu graudu! Tas… tas ir…"

"Vairāk nekā visi Ķīnas risi," Denijs ieminējās.

Mancigers skaļi caur degunu iesmējās.

"Tieši tā! Patiesībā pat vairāk, nekā visi pasaules rīsu lauki varētu saražot. Tāpēc imperators lika novākt šo mazo pārgudreli."

"Kāds tam sakars ar pelēko masu?" jautāja Denijs.

"Montētāji vairotos ģeometriskā progresijā tāpat kā rīsu graudi," paskaidroja Angers. "Sāktu ar vienu…"

Mancigers uzsita gaisā knipi.

"Bingo! Turklāt nemaz nevarētu redzēt, kā tas notiek. Sākumā vēl ne. Pēc kādām divdesmit minūtēm būtu divi montētāji. Vēl pēc divdesmit minūtēm - astoņi. Pēc četrām stundām būtu kādi simt divdesmit astoņi tūkstoši - taču tie vēl joprojām nebūtu redzami! Lai tos apskatītu, nepieciešams īpašs caurskates tuneļa mikroskops. Bet pēc kādām desmit stundām jau būtu ap sešdesmit astoņiem miljardiem montētāju! Tagad gan tos varētu redzēt! Tā būtu pamatīga biomasa. Un tad - tikai tad - iestātos īstais paātrinājums! Tā būtu tikai pirmā diena, un jau būtu sasniegta līknes vertikālā daļa, par ko es stāstīju." Viņš aplaizīja pirkstu un no jauna uzzīmēja hokeja nūju. "Šeit," viņš paziņoja, norādot uz kādu vietu mazliet virs lāpstiņas.

Denijs raudzījās uz šo nelielo smērējumu.

"Pēc divām dienām," turpināja Mancigers, "ja neizdotos apturēt montētāju vairošanos, tie kļūtu smagāki par Zemi. Vēl četras stundas, un tie pārsniegtu Saules un pārējo planētu masu. Vēl četras stundas, un… ja vien tie spētu atrast degvielu un materiālu, tie ķertos klāt zvaigznēm." Viņš iztukšoja martīni un tik sparīgi nolika tukšo glāzi, ka pie blakusgaldiņa sēdošais apmeklētājs pagriezās un izbrīnīts noraudzījās uz viņu.

"Kāpēc tad to tā sauc?" Denijs neatlaidās, kamēr viņa prāts pūlējās aptvert dzirdēto. Vai tā ir īstenība? - viņš gudroja. - Vai kaut kāds atjautības uzdevums?

Mancigers pacēla pirkstu un, uzraucis uzaci, norādīja uz as- toņkāja atlikumu Angera šķīvī. Angers pamāja ar galvu, un inženieris iemērca astoņkāja gredzentiņu asajā mērcē, iesvieda mutē un sāka košļāt.

"Es Džejam jautāju to pašu," Angers teica Denijam.

"Ak tā?"

"Viņš teica, ka tas esot "datorspečuku" melnais humors."

Denijs pamāja ar galvu. Ko gan tas nozīmē?

"Pelēkā masa," Mancigers paskaidroja. "Ne formas, ne krāsas. Nekā. Saprotat? Tā ir tikai… garlaicīga ķēpa!"

"Nu un…?"

"Par to jau ir runa!" Mancigers turpināja. "Montētāji teorētiski trīs dienu laikā varētu aprīt Visumu - un tomēr nekas interesants nebūtu noticis." Viņš saberzēja plaukstas. "Es gribēju teikt - viņi varbūt gatavotu tualetes papīru vai futbolbumbas - bet tas būtu liktenīgi! Armagedons. Visumu aprij… pelēkā masa."

Mancigers joprojām pie sevis smējās, kad tuvojās viesmīle ar ēdieniem, tipinādama kā palēninājumā uzņemtā baletā. Uz Deni- ja šķīvja dārzeņi bija sakrauti piramīdā, kuras noturēšana līdzsvarā sagādāja meitenei lielas grūtības. Denijs gandrīz sāka aplaudēt, kad viņai izdevās nolikt to uz galdiņa neskartu. Angers aizdomīgi aplūkoja savu porciju - saldo kartupeļu un garneļu apvienojumu. Mancigers ar baudu ķērās pie steika ar fri kartupeļiem. Acīmredzot izredzes piedzīvot pastardienu neietekmēja viņa ēstgribu.

"Tātad," jautāja Denijs, "vai tas tiešām varētu notikt?"

"Kas? Pasaules gals?"

Denijs pamāja ar galvu.

Mancigers nicīgi paraustīja plecus.

'Teorētiski? Jā. Montētāji ir dzīvi un ieprogrammēti vairoties. Bet reālajā dzīvē?" Viņš noliedzoši papurināja galvu. "Paskatīsimies uz to šādi: jūsu rīcībā ir briesmonis. Bet tas var paveikt lielu darbu. Ko darīt? Nogalināt briesmoni? Nē. Tas jāliek būrī. Stiprā būrī." Viņš sazāģēja steiku kumosa lieluma gabaliņos un sabīdīja tos četrstūrī. "Un neko vairāk, citādi kopā ar mazgājamo ūdeni izlietu arī bērnu. Džejs visu laiku par to runāja." Pēkšņi Manci- gera balss pārvērtās, un viņš ierunājās citādā tonī, acīmredzot atdarinot Peitela Indiānas akcentu. "Man nepietiek ar to, ka nervozi nejēgas apgalvo - tā varētu notikt. Es esmu zinātnieks. Dodiet man pierādījumus. Scenāriju! Citādi…" Mancigers pasmaidīja un iemeta mutē steika gabaliņu. Pasmaidīja.

"Par kādu būri mēs runājam?" Denijs jautāja. "Kā var noturēt montētājus mierā?"

"Visādi," Mancigers atbildēja.

"Piemēram?"

Mancigers nosusināja gaļīgās lūpas, pakasīja tetovējumu.

"Pirmais, kas jādara - tie ir jāieprogrammē, lai kādā noteiktā brīdī pārstāj vairoties, - tad, kad to jau ir diezgan. Tā šī sistēma darbojas. Tie tiek programmēti vairoties un veikt noteiktu uzdevumu, bet pēc tam - pašiznīcināties, kad darbs ir paveikts."

Denijs apdomāja to.

"Tātad tie ir līdzīgi datorprogrammai."

Mancigers pamāja ar galvu.

"Līdzīgi "Windows"," Denijs ieminējās.

Mancigers atkal pamāja ar galvu.

Denijs pacēla rokas.

"Nezinu, kā jūsu dators," viņš teica, "bet manējais uzkaras divas vai trīs reizes nedēļā. Es negribētu uzticēt visas planētas nākotni nanotehnoloģijām, kuras ir līdzīgas "Windows-98"."

Mancigers klusi iesmējās.

"Laba doma. Taču visa drošība nav jāliek uz vienas kārts. Ja netic, ka programmētāji visu izdarīs, kā nākas - un mēs neticam -, ir arī citi drošības pasākumi, lai nepieļautu nekādas novirzes."

"Piemēram, kādi?"

"Var iekārtot tā, lai montētāji spētu vairoties tikai ļoti dīvainos apstākļos. Tādos, kas dabā nav iespējami."

"Kādi tie būtu?" jautāja Denijs.

Mancigers atbildēja nevilcinoties.

"Viena iespēja būtu - sasaldējot. Ieprogrammēt montētājus, lai tie spētu vairoties tikai noteiktās temperatūras robežās. Tā darbojas daudzi vīrusi. Kamēr tie atrodas deviņdesmit astoņu, komats, sešu grādu100 robežā, viss ir kārtībā. Nēsātājam piemetas drudzis? Tie ir kaput. Tāpēc, ja ierobežotu vairošanās iespējas tikai, piemēram, vidē, kur temperatūra ir zemāka par mīnus divdesmit grādiem, - un ražotne atrodas šeit, Ielejā, - tas atrisinātu šo jautājumu šeit un tagad."

"Saprotu."

"Vēl viena iespēja - ierobežot montētāju izmantojamo izejmateriālu veidu. Tas ir - tiem būtu jāizmanto kaut kas pavisam lēts - jūras ūdens vai kas tamlīdzīgs -, taču tam vajadzētu piesviest klāt kaut ko retu. Piemēram, osmiju vai pat ksenonu. Ja nu uznāktu briesmīgs aukstums un montētāji satrakotos, viņi tomēr tālu netiktu, mazie riebeklīši!"

Denijs gribēja kaut ko piebilst, bet Mancigers vēl nebija beidzis.

"Vēl viena iespēja," viņš turpināja, "būtu ieprogrammēt tos tā, lai tie beigtu vairoties, kad to šajā apvidū jau būtu par daudz. Šādi darbojas baktērijas. Tās ir pašierobežojošas." Dūšīgais vīrs iestūma mutē saujiņu fri kartupeļu un sāka tos skaļi košļāt.

"Tā vai citādi - tā atkal ir Māte daba," Angers nopūtās.

Mancigers piekrita.

"Jā gan."

Denijs nebija tik pārliecināts.

"Vienu es tomēr nesaprotu," viņš iejautājās. "Kāpēc jūsu draugs mainīja domas? Gadiem ilgi tas viņu neuztrauca, bet tad pēkšņi bija jāsāk raizēties. Kas notika?"

Angers savilka uzacis.

"Viņš uztraucās par sasteigtu darbu ražotnē. Tā viņš man teica. Uz viņiem tika izdarīts spiediens, visu laiku liekot pasteigties."

"Spiediens?" Mancigers atkārtoja. "Runa taču ir par vēža ārstēšanu! Vismaz krūts vēža. Vai tu vari iedomāties, cik dzīvību mēs varētu izglābt? Vai arī - cik vērtas būtu tavas uzņēmuma akcijas?" To iedomājoties, viņš nosprauslājās. "Džejs sāka raustīties tik nenozīmīgu iemeslu pēc…" Viņš pašūpoja savu lielo galvu.

"Un kādi tie bija?" Denijs jautāja.

Mancigers izlikās nedzirdam šo jautājumu.

"Doma ir tāda," viņš turpināja. "Tas ir ilgs process jebkurā gadījumā. Lai dabūtu Federālās zāļu aģentūras apstiprinājumu, ir jālec caur stīpām. Džeisona ieteiktie drošības pasākumi atsviestu mūs atpakaļ par pāris gadiem - bet "VSS" nav naudas, lai to varētu atļauties. Tikai ne šajos ekonomikas apstākļos." Šī doma tik ļoti apbēdināja Mancigeru, ka viņš runādams sāka sprauslāt frī kartupeļu kripatiņas. "Tā nu mēs grēkojām zinātnes jomā, nevis… Es nezinu, ko vēl. Bailes! Vai tas ir tik slikti?"

"Kas tad lika Džeisonam Peitelam mainīt domas?" Denijs jautāja.

Viesmīle pienāca apjautāties par desertu. Denijs un Glenns An- gers atteicās, bet Mancigers ātri aplūkoja piedāvājumu.

"Es ņemšu brilē krēmu un kafiju bez kofeīna. Un… jā… varbūt arī "Slideno pauguriņu"?" Viesmīle aizpeldēja, un Mancigers atkal pievērsās Denijam. "Džeisons raizējās par mutāciju," viņš paziņoja.

"Mutāciju?"

"Jā. Kaut kas notika. Laboratorijā. Viena no viņa nukleotīdu sekvencēm izmainījās no vienas paaudzes līdz nākamajai."

"Džejs krita panikā!" piebilda Angers. "Vēl nekad nebiju redzējis viņu tik satriektu."

Mancigers pamāja ar galvu.

'Tas varēja būt jebkāds cits iemesls. Tā taču ir laboratorija, jūs saprotat? Bet Džejs domāja, ka tā ir mutācija. Un varbūt tā arī bija. Tie montētāji taču ir dzīvi. Tāpēc teorētiski tas bija iespējams."

"Un tas būtu slikti," Denijs minēja.

Mancigers izskatījās nobijies.

"Un kā vēl!" Viņš izbolīja acis pret griestiem. "Visļaunākais scenārijs būtu - nu labi, pieņemsim, ka roboti ir ieprogrammēti vairoties tikai rodiju saturošā vidē vai kā tamlīdzīgi." Viņš uzsita gaisā knipi. "Nav svarīgi - kādi tieši bet ierobežojumi."

"Skaidrs," Denijs piekrita.

Viesmīle bija atnesusi desertu, un Mancigers apklusa, kamēr gardumi tika celti galdā. Tad turpināja stāstījumu tieši no tās vietas, kur bija to pārtraucis.

"Džejs domāja, ka montētāji var kļūt līdzīgi tarakāniem - vai baktērijām un vīrusiem. Varbūt de izstrādātu pretošanās spējas. Varbūt pielāgotos. Protams, ne jau visi. Bet deši tas arī ir svarīgākais. Pietiek, ja izdzīvo viens."

"Tad briesmonis būtu izlauzies no būra," secināja Denijs.

Mancigers kāri uzklupa brilē krēmam.

"Tieši tā."

Denijs atlaidās krēslā un saskatījās ar Angeru.

"Es tā arī nevarēju saprast," Angers ierunājās, it kā vilcinādamies, "kāpēc tu, Harij, par to neuztraucies?"

Druknais vīrs paraustīja plecus.

"Tāpēc, ka es neticu, ka tā bija mutācija. Manuprāt, Džeisons pats kaut ko sačakarēja. Iespējams, savā programmēšanas protokolā."

"Taču viņš pats gan tā nedomāja," Denijs ieminējās.

"Nē. Viņš apzvērēja, ka viss noticis deši tā, taču nevarēja to pierādīt. Sākotnējie paraugi - nukleotīdu sekvences, ar kurām viņš sāka darbu -, tika iznīcināti. Viņš bija tik ļoti pārbijies. Viņš domāja…"

"Harij!" Angers iebilda.

Mancigers neizpratnē paraudzījās uz viņu.

"Kas ir?"

"Džeisons vairs nevar sevi aizstāvēt," Angers aizrādīja.

Mancigers pūlējās paust nožēlu. Paraustījis plecus, viņš gardu mud tiesāja brilē krēmu.

"Džejs apgalvoja, ka paraugi tikuši tīši iznīcinād. Bet tās bija muļķības." Mancigers apvilka ar karod gar pudiņa trauciņa malām, meklējot rievās pieķērušās garduma kripatas.

"Muļķības?" Denijs pārjautāja.

"Protams," Mancigers atcirta.

"Kāpēc?"

Mancigera acis iepletās.

'Tāpēc, ka neviens tā nedarītu/' viņš atbildēja. "Nekādā ziņā."

Denijs neticīgi paraudzījās uz viņu.

"Jūs pats teicāt, ka uz spēles ir likta milzu nauda."

Mancigers nicīgi saviebās.

"Nauda? Ja Džejam bija taisnība… mēs būtu pagalam. Nanoro- boti nedrīkst būt pakļauti mutācijai. Tiem jābūt pilnīgi stabiliem. Nav svarīga konkrētā, viņa vērotā mutācija. Bet gan pats mutācijas fakts -jebkāda mutācija. Ja tā, visai šai nozarei tiktu pārvilkta svītra. Vienā rāvienā." Mancigers nolieca galvu, ar karoti noķek- sēja putas no cappuccino un skaļi iestrēba to.

"Jo tas nozīmētu…?"

"Pelēkā masa!" Mancigers tik skaļi izkliedza šo vārdu, ka vairāki apmeklētāji pagriezās uz viņu galdiņa pusi. Viņš pacēla roku un atvainodamies pasmaidīja. "Bet Džejs kļūdījās. Citādi nevarēja būt."

"Kā tu vari būt tik pārliecināts?" jautāja Angers.

"Tāpēc, ka man ir visu mūsu kodu paraugi - izmēģinājumi un viss pārējais. Mums ir arhivēšanas sistēma, saproti? Tāda ir nepieciešama. Kad kāda sekvence dek ieprogrammēta, tā darbojas vai nedarbojas. Ja nedarbojas, tiek izdarīta atzīme un sekvence tiek izmainīta. Lai zinātu, ko modificēt, ir jāzina, kas bija pirms tam. Skaidrs?"

Denijs un Angers klusēja.

'Tā tas gluži vienkārši ir. Tāpēc pasaki man - cik liela ir iespējamība, ka tieši tā kodu sekvence, par ko runāja Džejs, viena vienīga sekvence - arhīvā dka iznīcināta?" Kad Denijs un Angers neatbildēja, Mancigers piebilda: "Kurš darītu ko tādu?"

"Jebkurš "VSS" darbinieks," ieminējās Denijs. "Jūs taču visi kļūsiet stāvus bagāti, vai ne? Ja vien tas viss neizjuks."

Mancigers papurināja galvu.

"Jūs laikam īsti nesaprotat, vai ne? Tās nav kaut kādas artrīta tabletes. Es nerunāju par klīnisko izmēģinājumu datu viltošanu, lai produkts izskatītos labāk nekā īstenībā. Ja šiem montētājiem notiks mutācijas, tas nozīmē, ka tie pielāgosies. Ne šodien, ne rīt, bet reiz tas notiks. Un tajos iestrādāde ierobežojumi vairs nedarbosies."

"Un tad tos vairs nevarēs apturēt?"

"Varbūt vēl iedarbosies programma, kas kontrolē vairošanos. Ja ne - tad mūsu rīcībā būs kādas divpadsmit stundas," Manci- gers atbildēja. "Varbūt tos var iznicināt ar atomsprādzienu. Ja ne… tad sveicam jūs uz gļotu planētas."

"Tātad jūs gribat teikt/' Denijs ieminējās, "ja kāds zinātu, ka šie roboti ir pakļauti mutācijām, un tomēr turpinātu darbu, tad tas cilvēks būtu traks."

Mancigers skaļi nosprauslājās un vienā malkā iztukšoja tasi, atstājot uz augšlūpas putu piciņu.

"Traks?" viņš atkārtoja. "Ar traku tur nepietiek. Tad ir jābūt ļaunam." Viņš mirkli padomāja. "Vairāk nekā ļaunam," viņš piebilda. 'Tad tam jābūt… paša sātana iemiesojumam."

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Denijs to sajuta uz pakauša - kā baiļu drebuļus, kā zirnekļa kāju pretīgo pieskārienu. "Kāds pārgāja pār manu kapu," nodre- binādamās mēdza teikt vecmāmiņa K. Un tieši to juta arī Denijs - saltu draudu pieskārienu, klusu atgādinājumu par viņa mirstīgumu.

Sātana iemiesojums.

Šos vārdus minēja arī Inzaghi un pat, ja tā padomā, tad arī "Belzers". Kā viņš raksturoja Zebeka apmelošanas kampaņu? Viņi apgalvo, ka viņš ir saistīts ar majiju, tirgojas ar ieročiem… piesārņo vidi, darbojas negodīgi. Viņi padara to par īstu sātam iemiesojumu.

Un tā arī ir. Viņš ir "Pāva eņģelis", kas dižojas uz "Sistemi di Pavone" balkoniem, ieperinājies "Taivus Holdings" vadībā, aplūko nogalinātos villā pie Vana ezera. Viņš ir tas pats vīrietis, ko Terio redzēja Dijarbakirā izkāpjam no "Bentley".

Taču viņš nav velns. Denijs bija pārbijies, tas tiesa, taču nekādi pārdabiski spēki tur nav iejaukti. Par to viņš bija pārliecināts, lai gan nebija tik pārliecināts, vai tam ir kāda nozīme. Zebeks ir neprātīgi ļauns neatkarīgi no tā, kāda iemesla pēc.

Un Denijs neko nespēja izdarīt, lai viņu apturētu. Gluži neko. Denijam šķita, ka restorānā nav, ko elpot. Viņa garastāvoklis noplaka. Cīrihē notiks Vecajo valdes sēde, kurā viņi piešķirs Zebe- kam tiesības rīkoties ar yesidis īpašumiem, - un viņš tos izmantos, lai laistu atklātībā pirmo montētāju. Pēc gada varbūt varēs izdziedēt krūts vēzi. Pēc gada varbūt mēs visi zaudēsim dzīvību.

Denijs samaksāja rēķinu, pateicās Mancigeram un Angeram par palīdzību. Aizvedis viņus uz mājām, pats devās uz ziemeļiem, uz Sanfrancisko Dienvidu lidostu, cerībā paspēt uz kādu nakts reisu, lai nokļūtu Vašingtonā. Krēslu nomainīja tumsa, nakts bija tīta lietus dūmakā. Vējstikla tīrītāji ik pa brīdim vēzējās šurpu turpu uz slapjā loga. Deriijs ieslēdza radio, izmēģināja vairākas stacijas, bet tad atkal izslēdza. Par ko gan viņš domāja? Kāda mūzika varētu būt piemērota viņa pašreizējam noskaņojumam?

Bēru dziesma. Viņš papurināja galvu un atļāvās rūgti pasmaidīt. Jo galu galā viņš bija to paveicis. Izpētījis šo lietu līdz pašiem pamatiem. Atrisinājis mīklu, uzzinājis Zebeka motīvu Terio, Pei- tela, Barzana, Inzaghi, Rolvāga slepkavībai. Šie mirušie bija upurēti Zebeka alkatībai un godkārei, likvidēti, lai miljardieris netiktu atmaskots - kā viltvārdis, kas krāpj savus tautiešus, kā neprātīgais, kas ir ar mieru likt uz spēles Visuma nākotni. Zebeks bija gatavs nopļaut ikvienu, kas stājas viņam ceļā, kas apdraud viņa piekļūšanu yesidis bagātībām - naudai, kas viņam nepieciešama "VSS" projekta finansēšanai. Un Denijs bija palīdzējis viņam atrast šos "dzīvos šķēršļus". Viņš tos bija padarījis par mērķiem. Un ko tagad? Tagad Denijs vairs nekādi nespēja viņu apturēt. Spēle bija beigusies. Un viņš bija zaudējis.

Kad viņš Alamo bija atdevis auto un ar ātrgaitas autobusu aizbraucis līdz lidostai, pulkstenis bija mazliet pāri pusdeviņiem. Nakts lidojums izrādījās "United" reiss vienpadsmitos četrdesmit piecās. Lidmašīna ielidos Vašingtonā astoņos četrdesmit piecās no rīta. Brīvu vietu lidaparātā bija daudz, un rindu pie kasēm nebija.

Tā nu viņam bija atlicis nedaudz brīva laika. Viņš izdzēra pudeli "Sam Ādams" krodziņā "Lindbergh Pub", kur pusducis vientuļu ceļotāju televīzijā vēroja pirms sezonas sākuma notiekošu futbola spēli. īsu brīdi viņš apsvēra iespēju piedzerties - vismaz tad lidmašīnā varēs aizmigt -, taču saprata, ka tas tomēr nebūtu labi. Viņš nebija liels alkohola cienītājs. Turklāt viņš nevēlējās atvieglot savu naidnieku uzdevumu. Ja viņam būs jābēg no vajātājiem (un viņš nešaubījās, ka tā arī būs), paģiras tur nepalīdzēs. Tā nu viņš izgāja no bāra un devās klaiņot pa lidostu, meklēdams avīžu kiosku.

Taču viņš atrada ko citu - kādu vietu ar nosaukumu "Labākais pieslēgums", kur tika iznomāti "datu centri" ar piekļuvi in- ternetam, tālruni un faksu. Par trīsdesmit dolāriem stundā Denijs varēja iekārtoties mazā atsevišķā biroja telpā, kur var pārbaudīt e-pastu, pārlūkot Tīklu un zvanīt pa tālruni - lai gan pašlaik viņam nebija īpašas vēlmes ar kādu runāt (pareizāk sakot, viņš nevēlējās runāt ne ar vienu no tiem, kas vēl bija ar mieru runāt ar viņu).

Jauns puisis melnos džinsos un "Ben Folds Five" T kreklā ierādīja Denijam kabīnīti, kur viņš varēja netraucēti darboties. Kādu brīdi viņš sēdēja, raudzīdamies uz "Dell" logotipu ekrānā, gudrodams, kāda tam visam jēga. Tās tiešām bija beigas. Visi, kas kaut ko zināja par Zebeku, bija miruši. Vienīgi Denijs ne - un, kā teikts anekdotē, arī viņš nejutās īsti labi.

Tomēr viņš varētu to uzrakstīt. Izklāstīt visu, kas noticis, un izsūtīt to dažādiem cilvēkiem. Vienu eksemplāru Keilijai (ja nu vajātāji viņu notver, pirms viņš paspēs nokļūt pie viņas); vienu eksemplāru brāļiem Kevam un Sonam; vēl vienu - Mūniram (viņš cerēja, ka vēstule sasniegs Vecajo, ja tiks sūtīta uz Uzeljurtas pastu "pēc pieprasījuma"); un vēl vienu eksemplāru - vietējai policijai, kas izmeklē Peitela slepkavību. Lai gan no tā diez vai būs kāds labums. Taču - vai nav vienalga.

Viņš novietoja kursoru uz "Word" ikonas, noklikšķināja peli un sāka rakstīt ziņojumu par visu notikušo, iesākot to ar vārdiem: Manas nāves gadījumā Jums būtu jāzina…

Pēc stundas bija tapis piecas lappuses garš dokuments, kurā bija iemūžināts viss notikušais, sākot ar Zebeka tālruņa zvanu, aicinot viņu uz tikšanos Nacionālajā lidostā. Šajā ziņojumā Denijs pastāstīja, kā ieguvis tālsarunu zvanu sarakstu un kā meklējis Terio datoru, cenšoties apturēt pret Zebeku vērsto iedomāto "apmelošanas kampaņu". Viņš aprakstīja visu Itālijā notikušo, ko vien varēja atcerēties, tostarp ari bēgšanu no Sjēnas uz Romu, kur viņš atrada tēva Inzaghi līķi guļam uz ielas. Viņš pastāstīja par Remija Barzana meklējumiem Stambulā un "Kurdistānā", taču noklusēja to, ka pats tika nolaupīts. (Es atradu Barzanu pa aplinku ceļiem - tā viņš to paskaidroja.) Kad tas bija pateikts, viņš atkārtoja Barzana stāstījumu par Zebeka straujo izcelšanos yesidis vidū - kā šis negodīgais finansists nomainīja svēto sandžaka skulptūru ar savu portretu, pēc tam īstajā brīdī sarīkoja savu parādīšanos Turcijas televīzijā, zinot, ka imams drīz tiks noslepkavots un būs jāizvēlas viņa pēctecis.

Tas bija sarežģīts stāsts, un Denija izteiksmes veids nebūt nebija tik nevainojams. Drīzāk tas bija tik tikko saprotams. Viņš bija sācis aprakstīt dendrohronologa lomu (un šā norvēģu zinātnieka bēdīgo likteni, pievienojoties daudzajiem pārējiem cietējiem), bet tad attapās, ka nav pieminējis firmu "Tawus Holdings". Kādā citā brīdī viņš atcerējās, ka aizmirsis skaidri norādīt Zebeka mērķi, kas, protams, ir yesidis bagātību pārņemšana savās rokās, lai firmā "Very Small Systems" varētu laist darbā pirmo montētāju. Un - ak, jā! - tas, iespējams, izraisītu pasaules galu.

Tomēr, lai cik sasteigts šis dokuments būtu, tas tomēr bija noderīgs, jo varētu sagādāt Zebekam vismaz nelielas nepadkšanas. Denijs pāris teikumos aprakstīja pirmo montētāju un ieteica lasītājiem vērsties pie Glenna Angera un Harija Mancigera pēc sīkākām ziņām. Tad viņš izdrukāja pusduci eksemplāru, pievienojot saņēmēju sarakstam arī "The Wall Street Journal" un ASV Tehnoloģiju izvērtēšanas biroju.

Patiesībā viņam nebija īpašu cerību, ka izdosies kaut ko panākt ar šo nesakarīgo vēstījumu, kas pašlaik slīdēja ārā no drukātāja viņam līdzās, taču visa notikušā izklāstīšana uz papīra bija vienīgais, ko viņš varēja darīt. Uzrakstīt visu. Izsūtīt atklātībā. Ko es varu zaudēt?

Kad izdrukas bija gatavas, viņš tās sakārtoja un pie "Labākā pieslēguma" darbinieka iegādājās dažas pastmarkas un aploksnes. Atgriezies kabīnē, viņš internetā sameklēja trūkstošās adreses, pēc tam aiznesa aploksnes uz pastkasti zāles otrā pusē. Visbeidzot viņš nolēma palūkoties, vai nav pienācis kāds e-pasta ziņojums.

Bija gan. Viņam bija pienākuši pavisam sešdesmit septiņi sūtījumi, bet vairākums to bija joki, surogātpasts vai reklāmas, kas piedāvāja "seksīgās meičas!!!", dzimumlocekļa palielināšanu un mākslinieku darba piederumus. Kad bija izdzēsts viss liekais, tostarp četrpadsmit joki no viņa brāļa un divpadsmit - no Džeika, bija atlikuši trīs ievērības cienīgi vēstījumi. Viens bija no Lavini- jas Trevoras.

Denij, puisīt! Kur Tu esi pazudis? *Es ceru", ka cītīgi strādā! Septembra izstādi mēs novācam 1. un 2. oktobrī. 3. oktobrī telpas būs atbrīvotas, un tad Tev būtu jāķeras pie uzstādīšanas. Atklāšana paredzēta oktobra pirmajā piektdienā, 5. oktobrī, pīkst. 19.00. Man loti negribas Tevi traucēt, tomēr, 'lūdzu*, dod kādu ziņu. Esmu mazliet noraizējusies.

Viņš aši "uzcepa" atbildi: Viss kārtībā - viss notiek - nevaru vien sagaidīt - sveiciens! Galu galā - kāpēc ne? Ja vien viņš tik ilgi nodzīvos, viņš sarīkos šo izstādi (lai gan Dievs vien zina, ar ko viņš to aizpildīs). Viņu arvien vairāk aizrāva doma par "Runājošajām galvām". Darba praktiskā daļa - izveidošana - neprasīs daudz laika, un uzstādīt to varēs vienā mirklī. Daudz sarežģītāks uzdevums būs "Bābeles II" samontēšana un arī pamatņu sagādāšana visiem darbiem. Tomēr tas viss ir iespējams. Ja vien viņš vēl būs pie dzīvības.

Nākamā vēstule bija no vecākiem. Viņi ir atgriezušies Menā, bet kur ir pazudis viņš? Viņi runājuši ar Keiliju - Kas noticis!!!? Māte raizējas - piezvani uz mājām! Viņš nospieda pogu ATBILDĒT un nosūtīja īsu zīmīti, kas bija iecerēta kā nomierinoša, lai gan visai skopa. Apsveicu ar atgriešanos! Drīz tiksimies. Neraizējieties. Ar Keiliju es visu nokārtošu. Ar mīļiem sveicieniem - Denijs.

Trešais bija kašķīgs vēstījums no Iana, kurā tas paziņoja, ka Denijs ir atlaists. Pilnīgi neticama brieduma uzplūdā Denijs pārvarēja kārdinājumu nosūtīt kādu indīgu atbildi un atvainojās par neparedzēti ilgo prombūtni. Viņš visu paskaidros, kad atgriezīsies.

Viņam ienāca prātā aizrakstīt Keilijai, taču pārdomāja. Tā būtu veltīga laika tērēšana. Jebkāda viņa sūtīta ziņa tiktu izdzēsta tikpat ātri un nicīgi kā viņa saņemtie "seksīgo meiču!!!" un dzimumlocekļa palielināšanas piedāvājumi.

Toties viņš aizsūtīja ziņu Salimam - savam labdarim Dogube- jazitā -, vēlreiz viņam pateicoties un vēlot laimi viņam un viņa ģimenei. Kādreiz viņš šim puisim pienācīgi atlīdzinās, izdarīs viņam kādu labu pakalpojumu.

Viņam vēl bija kaut kā jāpavada apmēram stunda un nekā īpaša nebija, ko darīt. Pēc divām dienām Zebeks Cīrihē tiksies ar Vecajiem - un tad viss būs beidzies. Mūnirs un pārējie saņems De- nija "ziņojumu par notikušo" vai kas nu tas bija, taču tikai pēc šīs tikšanās. Tas nelīdzētu tik un tā. Viņš bija par to pārliecināts. Jo ziņojums bija pārāk īss, pārāk novēlots - tikai apgalvojumi, kam trūka pierādījumu. Viņa nesakarīgais vēstījums pret visu Vecajo pārliecību par to, ka Zebeks ir Tavusa iemiesojums, dzīvais dievs. Vai viņam bija kādas izredzes? Nē. Viņš uz to necerēja.

Viņš bija pārliecināts, ka pierādījumi pastāv. Kaut kur. Terio un Barzans bija krietni papūlējušies, lai iegūtu koksnes paraugu no pazemes pilsētā paslēptā sandžaka. Koku pētnieks gandrīz noteikti bija uzrakstījis atzinumu par viltojumu, taču koku pētnieks bija miris, un tātad arī viņa ziņojums bija gājis zudumā. Iznīcināts vai pazudis. Jebkurā gadījumā…

Tas varbūt glabājas kādā dokumentu skapī, nodomāja Denijs, kaut kur Norvēģijā. Vai arī zinātnieka datorā. Taču nē. Tur jau Zebeks būs ticis klāt. Droši vien ari Rolvāga māju aprija uguns liesmas, tāpat kā Terio namu.

Puisis "Ben Folds Five" kreklā iebāza galvu kabīnē.

"Vai tev ko nevajag, vecīt?"

"Nē, man viss kārtībā," Denijs izklaidīgi atbildēja. Izklaidīgi, jo viņam bija ienākusi prātā kāda doma.

"Ja kaut ko vajag - pakliedz!"

Denijs atlaidās krēslā, grozīdamies no vienas puses uz otru. Viņš domāja par to, ko bija teicis Remijs Barzans. Terio un Barzans gaidīja Rolvāga rakstisko ziņojumu, kurā bija noteikts sandžaka parauga vecums. Kādā brīdī Terio runāja pa tālruni ar Rol- vāgu, kurš droši vien īsumā pavēstīja uzzināto. Jo Terio uzrakstīja vēstuli drmai "Taivus Holdings", lūdzot tikšanos, lai apspriestu sandžaka autentiskumu. Šī vēstule no Paulinas galda taisnā ceļā nonāca pie Zebeka - un tas tūlīt parūpējās, lai Terio tiktu novākts.

Bet vai Rolvāgs zināja par Terio slepkavību? - Denijs gudroja. Drīzāk ne. Terio līķi atrada vairākas nedēļas pēc iemūrēšanas. Rolvāgs pa to laiku droši vien turpināja darbu un pabeidza ziņojumu. Kādā brīdī viņš acīmredzot nosūtīja to klientam pa pastu vai pa e-pastu kā pielikumu. Vai abējādi.

Denijs atlieca galvu un apbrauca ar krēslu apli, apstājoties tajā pašā vietā, kur bija sācis kustību. Ja cilvēks nomirst, pasts turpina pienākt. Arī e-pasts. AOL apturētu pakalpojumu sniegšanu, ja tiktu anulēta kredītkarte, no kuras tiek apmaksāts rēķins, - bet ne ātrāk. Savukārt bezmaksas e-pasta adreses, ko nodrošina, piemēram, "Yahoo" un "Angelfire", cik Denijam bija zināms, netiek slēgtas nekad. Ar universitāšu e-pasta adresēm varbūt ir citādi, taču Denijs pieļāva iespēju, ka tām arī nav lielas steigas. Jo tās taču neko nemaksā - vismaz necik daudz. Visticamāk šķiet, ka to statuss tiek pārskatīts vienreiz gadā - ja ne vēl retāk.

Tas nozīmēja, ka Rolvaga ziņojums - un Denijam nepieciešamais pierādījums - iespējams, mētājas kaut kur serverī.

Terio e-pasta adresi Džordža Meisona universitātē viņš atrada piecu minūšu laikā. Viņš devās uz universitātes vietni, ieskatījās Filozofijas un reliģijas pētījumu nodaļā un ātri atrada darbinieku sarakstus. Terio tur joprojām bija atrodams - viņa fotogrāfija, CV, publikāciju saraksts un divi lekciju kursi, ko viņam bija paredzēts pasniegt rudenī. Viņa e-pasta adrese bija c.terio@gmu.edu .

Denijs zināja, ka vairākumam universitāšu ir daudzpakāpju serveru sistēma, kuriem var piekļūt ar "Telnet" starpniecību. Viņš piezvanīja uz vietnē minēto tiešsaistes reģistrācijas informācijas numuru, un drīz viņu savienoja ar "tīmekļa pārzini" - laipnu jaunu sievieti. Viņa noticēja Denija apgalvojumam, ka viņš ir ārštata žurnālists, kas raksta par interneta serveriem, un pastāstīja visu nepieciešamo par Meisona universitātes serveriem. To bija četri ("Pagaidām, bet mēs augam!"), un tie bija nosaukti par godu ievērojamām ASV vēsturiskām personām - Medisonam, Džefersonam, Adamsam un Heilam.

Denijs pieslēdzās "Telnet" un izmēģināja visu četru ASV vēsturisko personu vārdus, līdz beidzot atrada Terio adresi serverī "Adamss". Un tad sistēma pieprasīja paroli.

Kursors - pelēks kvadrātiņš uz melna fona - pacietīgi mirgoja.

No sarunām ar "Fellner Associates" tehniskajiem speciālistiem viņš zināja, ka vispopulārākā parole, ko izmanto ap deviņdesmit procentiem datorlietotāju, tā ari skan - parole. Tā kā līdz reisa izziņošanai Denijam tik un tā nebija, ko darīt, viņš to izmēģināja:

parole parole nepareiza

Ak tā, nodomāja Denijs. Tātad Terio tomēr nepiederēja pie aprobežotā vairākuma. Viņš bija papūlējies izgudrot īstu paroli. Tas nozīmē, ka viņa parole, iespējams, bija kāda mājdzīvnieka vārds. Vai bērna. Vai sievas. Tā rīkojas deviņdesmit procenti no pārējiem desmit procentiem datorlietotāju (ja var ticēt "Fellner" galvenajam IT ekspertam Bobam Labraskam). Taču Terio gadījumā bija citādi - profesors nebija precējies, bērnu viņam nebija un arī mājdzīvnieku - ne (vismaz, cik Denijam bija zināms).

Denijs uzmeta skatienu profesora biogrāfijai, meklējot kādas norādes. Ieraudzījis viņa dzimšanas datumu, izmēģināja to:

06-11-53 parole nepareiza

Viņš izmēģināja koledžas nosaukumu, kurā Terio bija izstrādājis diplomdarbu:

dzordztauna parole nepareiza

Viņš izmēģināja dažādus variantus, tostarp Džons-Hopkinss, tad pārgāja pie dažādiem vārdiem un jēdzieniem, kas Terio bija īpaši nozīmīgi: zoroastrs, šeihadi, šaikadi, yesidis, pāvs, sandžaks, Me- zopotāmija, avatars… Tas ir bezcerīgi, Denijs secināja. Pat ja viņam izdotos uzminēt īsto vārdu, Terio varbūt to rakstīja otrādi vai pievienoja tam ciparu 1. Patiesībā Denijs pārāk maz zināja par šo cilvēku. Varbūt viņš bija izvēlējies kāda kinorežisora vārdu:

luissmolls parole nepareiza

vai fizikas terminu:

neitrino parole nepareiza

neitrino 1 parole nepareiza

Tas varēja būt vienalga kas! Varbūt pat kāda no tām īpaši drošajām parolēm - beznozīmes savārstījums, ko neviens normāls cilvēks nespēj atcerēties. Piemēram:

Ijq3%7tf0'5

Kursors turpināja mirgot.

Protams, jebkuru paroli var uzlauzt. Labraska smējās par tām un uzskatīja, ka parolēm nav jēgas. Ir vajadzīgs tikai gana jaudīgs dators un attiecīga programma - un tad arī izdosies visur iekļūt. Taču ne jau tā, kā Denijs pašlaik mēģināja. Šādi - minot vārdus un ierakstot tos - var paiet simttūkstoš gadu. Tāpat kā pasakā -jāuzmin pundura vārds. Rumpelrūķis101 . Tā meiča pasakā nekad nebūtu varējusi to uzminēt. Denijs nevarēja atcerēties, kā tieši viņa tomēr bija uzzinājusi šo vārdu. Droši vien ar kādu spiegu palīdzību.

Skumji nopūties, viņš atlaidās krēslā, vienreiz apgriezās pa labi, vienreiz - pa kreisi, pievērsis skatienu griestu akustiskajam pārklājumam. Viņš bija nonācis strupceļā un nezināja, kā no tā izkļūt. Šeihu Mūniru viņa nelaiķis mazdēls bija raksturojis kā cilvēku, kurš tik viegli nemainīs savas domas tikai uz kāda apgalvojuma pamata. Viņam ir vajadzīgi pierādījumi.

Aizvēris acis, Denijs sasprindzināja atmiņu. Ko vēl viņš zināja par Terio?

jaunsmeness parole nepareiza

Viņš atcerējās sarunu ar tēvu Inzaghi - Terio vienīgo īsto draugu.

inzaghi parole nepareiza

Priesteris stāstīja, cik pārsteigts bijis, uzzinot par Terio "pašnāvību", jo Terio esot mīlējis dzīvi un cienījis jokus.

pilnmeness parole nepareiza

lerijs parole nepareiza mo

parole nepareiza

kerlijs102 parole nepareiza

Pietiek, Denijs teica sev. Šadi niekodamies, tu tikai tērē naudu. Ja ari viņam bija humora izjūta?

lempis parole nepareiza

Kaut kāda norāde tomēr bija. Kaut kāds banāls joks, kas Terio patika. Līdzīgi kā pasakai par rūķa vārdu, tam bija kāda saistība ar bērnu pantiņu. Tad viņš atcerējās.

hei-ho terio parole nepareiza

Viņš izmēģināja bez svītriņas, bet atkal nekā. Denijs ar pirkstiem sabužināja matus (tie jau bija mazliet atauguši) un raudzījās uz vārdiem ekrānā. Protams, nepareizs ir "terio". Tur jau ari slēpās šā joka sāls. Tāpēc tas bija smieklīgs. (It kā…) Bērnu dzejolītis skanēja: Hei-ho derio. Un tur bija runa par fermeri.

Denijs sēdēja ekrāna priekšā, neatraujot skatienu no mirgojošā kursora, un tad tas viņam atausa atmiņā. Viņš varēja nodungot dziesmiņu:

Fermeris ir ielejā, Fermeris ir ielejā, Hei-ho derio, Fermeris ir ielejā.

Fermeris. Ideja. Kādā ielejā? Kas ir ieleja? Leja. Ieplaka. Silīcija ieleja! Dators! Fermeris ir datorā. Datorā - nevis ielejā.

Tāpēc šis vārds viņam bija tieši acu priekšā. Dators, jo Silīcija ieleja ir datoru industrijas centrs. Un tur arī atrodas fermeris. Viņš ir datorā.

fermeris parole nepareiza

fermeritis parole nepareiza fermerisirieleja

Acumirklī ekrānu piepildīja garš e-pasta ziņojumu saraksts, ko varēja vēl ari pāršķirt uz priekšu. Denija sirds salēcās, un viņš uzreiz pamanīja, ka nelasītie ziņojumi ir gandrīz divus mēnešus veci.

Viņš pārskatīja sarakstu. Kārtīgajās ailēs ar virsrakstiem Sūtītājs, Datums, Izmērs un Temats viņš redzēja, ka nelasīto ziņojumu ir vairāk nekā simts, bet vēl kāds tūkstotis lasītu, bet neizdzēstu. Gluži tāpat kā Denijs "Yahoo" serveri, Terio bija izmantojis universitātes serveri kā savas korespondences glabātavu Tīklā.

Pēc virsrakstiem Denijs redzēja, ka lielākā daļa ziņojumu nav īpaši interesanti - fakultātes darbinieku sarakste, studentu jautājumi un tamlīdzīgi. Taču drīz vien viņš atrada meklēto.

Sūtītājs

Datums

Izmērs

Temats

0. Rolvāgs

22.07.01.

7 k

Nevaziras artefakts

Viņš noklikšķināja uz šā ziņojuma.

God. Terio kungs!

No "Alpha Analytics" saņemti AMS oglekļa rezultāti. Šie rezultāti - apvienojumā ar mūsu pašu laboratorijā veiktajiem koku gadskārtu gredzenu salīdzinājumiem - ļauj noteikt, ka šis artefakts nav vecāks par III gadiem.

Patiesībā šis 100 gramu (ciedra) paraugs varbūt ir vēl jaunāks. Ja vēlaties, mēs varam veikt sīkākus testus un varbūt vēl precīzāk noteikt tā vecumu. Taču šiem testiem ir nepieciešams daudz laika un tie ir salīdzinoši dārgi. Ņemot vērā to, ka Jūsu interese aprobežojas ar vienu jautājumu - vai paraugs ir vismaz 800 gadus vecs -, mēs uz laiku apturējām darbus, gaidot turpmākos rīkojumus.

Iečerkstējās lidostas informācijas skaļrunis, un Denijs dzirdēja, ka tiek izziņots viņa reiss. Neklausīdamies to, viņš turpināja lasīt.

Pēc visa spriežot, šis paraugs ir nogriezts no koka, kas ir pārstājis augt laika posmā no m. ē. 1890. līdz 1920. gadam. Sākotnējie salīdzinājumi norāda, ka šis koks, iespējams, ir audzis Jemenā.

Šim e-pasta ziņojumam ir pievienoti vairāki pielikumi, tl: 1) JPEG datne, kurā attēlota salīdzināmo gadskārtu gredzenu apkopoto rādītāju grupa, datorizētas korelācijas skenēšanas rezultāti un mūsu metodoloģijas apraksts; 2) digitalizētas fotoanalizes lapa ar paskaidrojošām piezīmēm, kas piemērotas nespeciālistam; 3) "Alpha Analytics" ziņojums, kurā iekļauta kalendāra kalibrēšanas informācija, iepriekšējās apstrādes metodes, pārskats, kurā īsi raksturotas analītiskās procedūras (šoreiz - AMS metode) un laboratorijas slēdziens.

Pilns rēķins tiks piesūtīts uz Jūsu biroju pa pastu.

Lai gan ar radiometrisku testēšanu varētu vēl precīzāk noteikt parauga vecumu, tas, ka koka gadskārtu gredzenu salīdzinājuma un AMS testa rezultāti saskan, norādot uz salīdzinoši nesenu datumu, izslēdz iespējamību, ka paraugs ir tik vecs, kā tiek apgalvots. Tādējādi šķiet, ka nav vajadzības veikt turpmāku testēšanu, ja vien lieta netiek iesniegta tiesā. (Ja ir darīšana ar senlietām un tiesāšanos, tad vienmēr ir labāk, ja ir vairāk ekspertu un testu slēdzienu!)

Tomēr, ja vēlaties, lai mēs veicam šādus testus, vienmēr būsim Jūsu rīcībā. (NB. Tad paraugs testu gaitā tiktu iznīcināts. Lūdzu, ņemiet vērā šo nosacījumu, ja būs nepieciešama turpmāka testēšana.)

Visbeidzot, runājot par prasības sniegšanu tiesā, mana pieredze liecina, ka nepatiesi apgalvojumi par priekšmetu vecumu bieži izraisa tiesāšanos. Šajā sakarībā daru Jums zināmu, ka "Alpha Analytics" var nosūtīt par liecinieku ekspertu ar pieredzi liecību sniegšanā par oglekļa datēšanas metodēm. Ja būs nepieciešama līdzīga liecība par koku gadskārtu gredzenu analīzi, es arī varu sniegt eksperta liecības (maksa par pakalpojumu 1400 /ļSl/ dolāri dienā plus izdevumi).

Kad dosiet attiecīgu rīkojumu, es nosūtīšu uz Jūsu biroju šā ziņojuma izdruku kopā ar 100 gramu paraugu.

"Sākas iekāpšana "United" reisā numur simt sešdesmit viens uz Vašingtonu, divdesmit trešā izeja. Sākas iekāpšana "United"…"

Lūdzu, paziņojiet, vai samaksai par kurjera pakalpojumiem izmantosiet savu (vai Jūsu iestādes) konta numuru.

Ar cienu,

Ole Rolvāgs, Ph. D.

Denijs dziļi ievilka elpu, izpūta gaisu un atkrita pret krēsla atzveltni, vienlaikus satraukts un pārsteigumā sastindzis. Monitorā viņa acu priekšā bija Zebeka nodevības pierādījums. Noķēru gan tevi, viņš nodomāja. Bet pēc tam piebilda: Ko tagad?

Viņš lejupielādēja e-pasta ziņojumu un tā pielikumus disketē, tad izdrukāja tos, lai izlasītu lidmašīnā ceļā uz Vašingtonu. Katras lappuses augšmalā dižojās liels uzraksts: Oslo institūts - Me- zopotāmijas dendrohronoloģijas projekts. "Nevaziras artefakts". Dokumentā, šķita, bija sīki raksturota oglekļa datēšanas procedūra un uz trim lappusēm izskaidrots, kā C-14 datēšanas rezultāti tiek piesaistīti kalendāra gadam, izmantojot koku gredzenu dendro- kalibrēšanu.

Tas šķita gana nopietni. Labāk, protams, būtu, ja ziņojumā būtu teikts - paraugs ir ņemts no koka, kurš ir deši astoņdesmit divus (vai cik tur) gadus vecs. Taču svarīgākais bija tas - lai cik vecs ari būtu paraugs, tas nav ņemts no šeiha Adi darinātā kokgriezuīrta. Denijs nevarēja atcerēties, kad šis vecais vīrs bija dzīvojis, taču tas, šķita, varēja būt ap mūsu ēras tūkstoš divsimto gadu.

Skaļrunis iedūcās, un trešo reizi tika izziņota iekāpšana De- nija reisā. Pietrūcies kājās, viņš sašķiroja dažādos ziņojumus, sastiprināja lapas ar spraudītēm un devās norēķināties ar puisi "Ben FoldsFive" T kreklā.

Skaitīdams izdodamo sīknaudu, jaunietis nopētīja Denija papīru kaudzi.

"Klau - vai nevēlies kādu no tām?" viņš apjautājās. Viņš piedāvāja Denijam "Tyvek" aploksni, uz kuras bija uzdrukāts logotips - spārnots rakstāmgalds. Denijs pateicās viņam, ieslidināja dokumentus aploksnē un aulēkšiem metās uz divdesmit trešās izejas pusi.

Viņš tur nokļuva jau pēc mirkļa, un, kad viņš aizelsies parādījās pie izejas, biļešu kontrolieres smaids viņam pēkšņi atsauca atmiņā Keiliju, liekot sirdij sāpīgi sažņaugties. Smaidu nomainīja nosodoša izteiksme, kad viņa paņēma Denija iekāpšanas talonu un ieslidināja to aparātā, kas atradās uz nelielās pults viņai priekšā.

"Te nu jūs esat," viņa paziņoja. "Pēdējais pasažieris. Es jūs gaidīju." Biļete izlēca no aparāta, un viņa pasniedza to Denijam. "Vai jūs vienmēr paspējat pēdējā brīdī?" Viņa jautāja, ar roku norādot uz skrejceļa pusi.

"Jā," Denijs kā apreibis atbildēja. "Vienmēr. Patiesībā - tiešām vienmēr."

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Kad "Boeing 747" tuvojās kontinenta ūdensšķirtnei, Denijs sēdēja pie loga ar glāzi sarkanvīna rokā, raudzīdamies uz naksnīgajiem Amerikas plašumiem. Bija jau pāri pusnaktij, taču melnajā tumsā joprojām mirdzēja gaismas, reizēm saplūstot spožās galaktikās, kad gaisakuģis šķērsoja kādu lielāku vai mazāku pilsētu.

Lidmašīna bija gandrīz tukša. Denija rīcībā bija vesela rinda, tāpat kā vairākumam citu šā reisa pasažieru. Viņš pūlējās atcerēties, ko Barzans teica par Vecajiem un tikšanos Cīrihē. Tā bija firmas "Taunis Holdings" direktoru valdes apspriede, taču, tā kā visi valdes locekļi bija yesidis Vecajie, šim pasākumam bija ari kāds cits nosaukums. Shura. Un Barzans teica, ka tas notiks pēc nedēļas, skaitot no rītdienas. Kaut kādā "Borolakā".

Denijs nešaubīgi nojauta, ka "Borolaka" ir viesnīca. Bet cik ilgs laiks pagājis kopš tās dienas, kad Barzans teica, ka tikšanās būs "pēc nedēļas, skaitot no rītdienas". Sešas dienas, septiņas? Piecas? Tas bija svarīgi. Pēc visa spriežot, nebūtu nekādas jēgas doties uz Cīrihi - un viņam bija jādodas uz Cīrihi, ja jau viņš bija sadabūjis Rolvāga ziņojumu un JPEG datnes, - ja tikšanās jau būtu notikusi.

Tā nu viņš malkoja vīnu un pūlējās atcerēties.

Tie bija gandrīz vai pēdējie vārdi, ko Barzans viņam teica, pirms sākās apšaude. Vecajo tikšanās Cīrihē notiks pēc nedēļas, skaitot no rītdienas.

Barzana minētā "rītdiena" sākās ar braucienu uz Saļima ciematu. Tai sekoja nākamais brauciens ar kravas auto, pēc tam - ar autobusu uz Ankaru. Vienu nakti viņš pavadīja viesnīcā "Spar" Ankarā, bet nākamajā dienā (tā laikam bija trešā diena no Bar- zana septiņām) viņš lidoja uz Vašingtonu. Pēc tam Denijs pārnakšņoja vecāku mājā (joprojām trešā diena) un nākamajā pēcpusdienā lidoja uz Kaliforniju. Cik dienu sanāca kopā? Četras, ieskaitot nakti, kas pavadīta "Doubletree" motelī Sanfrancisko pievārtē. Tad vēl šodiena, kas pavadīta sarunās ar Angeru un Man- cigeru. Kopā piecas dienas (lai gan, stingri raugoties, "šodiena" jau bija vakardiena, jo pulkstenis bija nedaudz pāri vieniem naktī).

Tātad šodien ir sestā diena, Denijs nodomāja, sestās dienas sākums. Un tikšanās būs… rīt. Cīrihē arī ir sestā diena, taču jau brokastlaiks. Tomēr, par spīti laika starpībai, viņš vēl var paspēt. Da- lisa lidostā viņš būs ap deviņiem. Divos vai trijos pēcpusdienā viņš jau būs ceļā pāri Atlantijas okeānam. Lidmašīna nolaidīsies Cīrihē agri septītās dienas - tikšanās dienas - rītā.

Nomierinoši pamājis pats sev ar galvu, viņš iztukšoja vīna glāzi un nolika to uz paplātes divas vietas tālāk. Viņš izslēdza gaismu, uzvilka segu līdz krūtīm, atlaidās, atbalstot galvu pret loga malu, un nodomāja: Vai es nekļūdījos?

Cīrihes lidostas informācijas biroju atrast nebija grūd, jo tas bija apzīmēts ar milzīgu izsaukuma zīmi. Smaidīga brunete, kuras angļu valodas prasme pārspēja pat viņējo, paskaidroja, ka vislabāk ("daudz labāk!") var nokļūt pilsētā ar vilcienu.

"Nobrauciet lejā ar eskalatoru. Vilcieni uz "liauptbanhof" iet ik pēc divpadsmit minūtēm. Tā ir Centrālā dzelzceļa stacija." Viņa ieskatījās sarakstā. "Viens vilciens būs deviņos četrās no piektās platformas, nākamais - deviņos sešpadsmit no trešās platformas. Kad nokļūsiet dzelzceļa stacijā, turpat pie ieejas varēsiet atrast taksometru. Vai ari, ja jums nav pārāk smaga bagāža, var iet kājām. Vai drīkstu jautāt, kur apmetīsieties vakarā?"

"Borolakā."

Viņš pamanīja, ka sieviete neizpratnē mazliet sarauc uzacis, ar tumšajām acīm nopētot viņa sporta kreklu un džinsus. Un zobu.

"Ļoti jauki," viņa piebilda. "Vai jūs ziņojāt par savu ierašanos?" viņa jautāja. "Šī viesnīca parasti nodrošina transportu saviem viesiem."

"Nē," Denijs atbildēja. "Es tā steidzos…" Viņš paraustīja plecus.

Brunete uzmeta viņam jautājošu skatienu. Visbeidzot viņa teica:

"Viesnīca atrodas pie Stacijas ielas, apmēram kilometra attālumā." Viņa atlocīja tūristu karti, pagrieza to uz Denija pusi un apvilka riņķīšus ap Centrālo staciju un - tagad viņš redzēja, kā to pareizi raksta, - viesnīcu "Baur au Lac".

Viņš paspēja uz vilcienu deviņos četrās, sēdēja otrās klases vagonā un vēroja garām slīdošās priekšpilsētas. Tā nebija tāda Šveices ainava, kādu viņš bija iztēlojies. Nebija redzamas govis, Alpi, slēpotāji vai blondīnes ar bizēm. Vilciens traucās garām zemām, balti apmestām mājiņām ar rūpīgi koptiem sakņu dārziņiem aizmugurē. Tuvāk pilsētai parādījās daudzdzīvokļu namu kvartāli, kuru ārsienas bija bagātīgi izraibinātas ar grafiti. Tie bija citādā stilā, nekā Štatos redzētie - tajos bija daudz konkrētu tēlu un ļoti spilgta krāsu gamma.

Ari Šveices klimats nebija tik vēss, kā viņš to bija iztēlojies. No lielās stacijas ēkas viņš izgāja sutīgā tveicē, kas atgādināja vasaras pēcpusdienu Līča krastā. Laiks bija apmācies, gaisā bija jaušama spriedze, it kā briestu negaiss.

Izrādījās, ka Stacijas iela ir rosīga promenāde, pārpilna dārgiem veikaliem, privātām bankām un ātriem tramvajiem. Denijs soļoja, sekojot tās līganajam izliekumam, desmit minūšu laikā šķērsojot tikpat daudz īsu kvartālu, līdz nokļuva Borzenštrāsē. Pavisam netālu pasažieru prāmis slīdēja pār Cīrihes ezeru uz eglēm apaugušu pakalnu fona.

Pagriezies pa labi uz Borzenštrāsi, viņš pēkšņi bija nokļuvis krāšņā un mierpilnā paradīzes valstībā. "Baur au Lac" bija lepns balts mūra nams, kas slējās parka vidū, viena kvartāla attālumā no ezera. Virs jumta augstākā tomīša plīvoja trīs karogi, un vidējais no tiem - sarkans ar baltu krustu vidū - bija tik pazīstams kā Šveices armijas nazis.

Pie piebraucamā ceļa sardzē stāvēja formas tērpā ģērbies vīrs. Viņi uzsmaidīja viens otram, un Denijs devās uz galvenās ieejas pusi, bet tad pēdējā mirklī nogriezās sānis un iegāja pagalma kafejnīcā. Viņš apstājās, it kā lai paraudzītos apkārt, bet patiesībā cenzdamies atgūties. Iztēlē viņš dzirdēja vidusskolas laiku trenera Niltona Alvarado balsi, kas lika viņam nomierināties. Tran- quilom , tran-QUlL-o, viņš mēdza teikt, lēni cilājot priekšā izplestās plaukstas.

Pie galdiņiem zem baltiem saulessargiem izklaidus sēdēja dārgi tērpušies un labi kopd apmeklētāji - daudzi no dem Āzijas tautību pārstāvji. Pār visu pagalmu savu lapotni pleta divi milzīgi koki, kuru šķirni Denijs nevarēja noteikt. Trīs īpaši smalki saposušies golfa spēlētāji, novietojuši golfa somas uz blakuskrēsliem, sēdēja pie tuvākā galdiņa un lādēja laika apstākļus.

"Kā ar spaiņiem," viens no dem ierunājās ar aristokrātisku britu akcentu. "Gāzīs kā ar spaiņiem."

Dārzā aiz pagalma burbuļoja strūklaka liras formā, tās "stīgas" veidoja smalciņas ūdens straumītes. Denija priekšā parādījās viesmīlis ar rokai pārmestu baltu salveti un uzspēlēd eleganti paklanījās.

"Vai varu jums pakalpot, ser?"

Vai tiešām uzreiz var redzēt, ka esmu amerikānis?

"Nē, paldies," Denijs atbildēja. "Es tikai te gāju cauri." Viņš smaidīdams pagriezās uz vestibila pusi, nodomādams: Uz priekšu!

Pie reģistrācijas letes sēdēja pusmūža sieviete - nevainojami uzkrāsojusies un uzposusies baltā blūzē ar mežģīnēm - un vēroja viņu pār brillēm devos metāla rāmīšos. Uz katru Denija jautājumu viņai uzreiz bija gatava atbilde.

"Taious Holdings" apspriede bija paredzēta pulksten četros pēcpusdienā. "Winthertur" zālē. Trešajā stāvā. Un, jā, Barzana kungs tiešām ir šeit apmeties, taču - viņa piezvanīja uz viņa numuru - pašlaik kungs ir aizņemts.

"Vai vēlaties atstāt kādu ziņu?"

"Jā."

Sieviete pasmaidīja un pasniedza Denijam smagu krēmkrāsas papīra loksni ar reljefi iespiestu viesnīcas nosaukumu un emblēmu, kā ari pieskaņotu aploksni un baltu pildspalvu. Viņa norādīja uz vestibilu, kur uz spožās flīžu grīdas dižojās vesels pulks atzveltnes krēslu. Nepievēršot tiem uzmanību, Denijs nostājās pie veclaicīgas rakstāmpults ar burgundieša krāsas ādas apdari un sāka rakstīt.

Kā lai uzrunā šeihu? - Denijs gudroja. Kāds būtu pareizais sveiciens?

Barzana kungs,

viņš uzrakstīja, tad apstājās, meklēdams īstos vārdus, lai iedarbīgāk pavēstītu savu sakāmo.

Man ir loti svarīga informācija, kas jādara Jums zināma pirms "Tawus Holdings" apspriedes.

Viņš pacēla skatienu un paraudzījās apkārt, cenzdamies izlemt, cik daudz drīkst vēstulē atklāt.

Jūs jau droši vien zināt, ka Jūsu mazdēls, kurš nedaudzajās dienās, kopš iepazināmies, bija kļuvis par manu draugu, ir nogalināts, šodien pulksten četros pēcpusdienā Jūs tiksieties ar cilvēku, kurš sarīkoja viņa slepkavību.

Pirms nāves Remijs pastāstīja man par saviem pūliņiem pierādīt, ka sandžaks ir viltojums. Viņš teica, ka Jums ir vajadzīgi pierādījumi.

Viņš atkal apstājās. Kā lai Mūnirs ar viņu sazinās? Viņam nevarēja piezvanīt ne uz viesnīcu, pat ne uz mobilo. Tad labāk nosaukt kādu laiku, kad viņš pats piezvanīs šeiham. Denijs ieskatījās pulkstenī, taču tas vēl joprojām rādīja Vašingtonas laiku. Tātad tas atpaliek par piecām stundām. Vai sešām? īsti nezinādams, viņš pagriezās pret reģistratūru, meklēdams pulksteni, - un ieraudzīja tur stāvam viņu. Daiļo Paulinu, kas bija pievērsusi viņam spulgo brūno acu skatienu gluži kā sajūsmas aizgrābtībā.

Krietnu brīdi viņi abi raudzījās viens uz otru kā sastinguši, niknumā un pārsteigumā. Tad Paulina steigšus devās cauri vestibilam, papēžiem klaudzot uz flīžu grīdas, uz lifta pusi, kur - Denijs tagad pamanīja - ar muguru pret vestibilu rēgojās Uz- acainis.

Denijs devās uz otru pusi. Viņš steidzās cauri pagalmam, spraukdamies garām pārsteigtiem vīriešiem un sievietēm, tad skriešus metās pāri zālienam. Viņš paskrēja' garām liras strūklakai, izspraucās caur kokiem un krūmiem, līdz nokļuva kanālmalā. Viņš nogriezās pa kreisi. Iznācis Talštrāsē, viņš lavierēja starp pilnā gaitā braucošiem tramvajiem, šķērsoja ielu un nokļuva nelielā parkā, kur tirgotāji pārdeva uzkodas un aperitīvus. Pametis tramīgu skatienu pār plecu, viņš ieraudzīja Uzacaini stāvam kādu piecdesmit jardu attālumā uz Stacijas ielas un raugodes pa kreisi un pa labi.

Denijs vēlējās bēgt projām, pamest somu turpat un traukties uz ļaužu pārpilno laukumu Limatas upes otrā krastā. Ja viņš varētu nepamanīts šķērsot tiltu, nebūtu grūd pazust pūlī. Taču tad bija jāiet mierigi.

Iestājies rindā pēc itāliešu saldējuma, Denijs novilka sporta džemperi un iebāza to somas kabatā. Paulina ar draugiem pētīs ļaužu pūli, meklēdami sarkanu apģērbu, nevis baltu T kreklu, kas viņam tagad bija mugurā. Pacēlis skadenu, viņš redzēja, ka Uz- acainim pievienojies vēl viens vīrs. Viņi abi, paslējušies uz pirkstgaliem, stāvēja pie fotoaparātu veikala un raudzījās katrs uz savu pusi, pētīdami Stacijas ielu. Dažu pēdu attālumā Paulina kaut ko čukstēja mobilajā tālrunī.

Denijs dziļi ievilka elpu, tad pagriezās uz papēža un sāka lēni soļot uz ļaužu pārpilno laukumu. Pa labi no viņa bija Cīrihes ezers, pa kreisi - Limatas upe. Ja vajadzētu, viņš varētu pārlēkt pāri margām un mesties ūdenī pie gulbjiem.

Gājiens pār īso tiltiņu šķita ilgstam veselu mūžību. Tāpat kā Romā visgrūtākais pārbaudījums bija atrasdes ar muguru pret vajātājiem. Tas nozīmē, ka nedrīkst atskatīties un tātad arī nevar zināt, kur viņi atrodas. Tomēr viņš bija gandrīz pārliecināts - ja viņu pamanītu, tad viens no sekotājiem noteikti sauktu pārējos, un Denijs to dzirdētu. Tad viņš nomestu somu un mestos bēgt.

Bet ja nu viņš kļūdījās? Ja nu Uzacainis pamanītu viņu, ejot pāri tiltam, un neteiktu ne vārda? Ja nu viņš vienkārši… tuvotos? Tad nāve būtu negaidīta. Naža dūriens ribās. Lode aiz auss. Rokas tvēriens ap kaklu, straujš rāviens.

Es eju pārāk ātri, Denijs nodomāja un, sakodis zobus, palēnināja gaitu. Viņš juta mugurai pievērstus vajātāju skatienus - kā neredzamu smaguma spēku, kas spiedās pret lāpstiņām.

Tad viņš bija ticis pāri tiltam un pielika soli. Viņš izvēlējās vieglākās pretestības ceļu, sirdij dauzoties, līkumoja starp mašīnām un gājējiem. Drīz jau laukums bija aiz muguras, un viņš bija nokļuvis senu ieliņu labirintā, kuras bija pārāk šauras auto satiksmei. Ieliņu malās atradās dārgi veikali un restorāni, bet uz visām pusēm atzarojās pavisam sīkas šķērsieliņas. Pa garām akmens kāpnēm viņš nokļuva nelielā parkā ar skatu uz upi. Parka vidū bija apaļa strūklaka, ko veidoja trīs lauvu figūras, kas izvēma no rīklēm ūdens strūklas. Meitene ar gariem gaišiem matiem stāvēja pie strūklakas, mazgādama termosu. Pēkšņi viņa dusmīgi sarauca pieri, un pirmajā brīdī Denijam šķita - tāpēc, ka viņš ir tik izspūris un aizelsies.

Taču nē.

Sāka līt lietus. To varēja redzēt uz strūklakas baseina ņirbošās ūdens virsmas. Pirmās lāses bija tik lielas un retas, ka Denijam šķita - viņš varētu izlīkumot starp tām. Tad lietusgāze strauji pieņēmās spēkā un izvairīties vairs nevarēja. Vēl pēc brīža jau gāza aumaļām, strūklām kapājot tik spēcīgi, ka to pieskāriens sagādāja sāpes. It visur cilvēki saspiedās namu durvīs un zem nojumēm, meklēdami glābiņu no šiem "plūdiem".

Denijs iespruka kādās tukšās parādes durvīs un piespiedās pie sienas. Lietus gāzās straumēm, pārpludinot notekas. Četru collu attālumā no viņa sejas ūdens aizkars sniedzās no nojumes līdz pat ietvei.

Viņam bija vajadzīga viesnīca - vieta, no kurienes piezvanīt. Iesāktā vēstule Mūniram saburzīta atradās kabatā, nepabeigta un bez adresāta. Būs jāzvana Vecajam un jācenšas panākt tikšanos.

Tā… Tātad viesnīca. Bet kura? Denijs piemiegtām acīm palūkojās uz pelēkajām lietus straumēm. Tikai ne šeit, viņš nodomāja. jāatrod kaut kas kādā citā pilsētas rajonā. Ielu labirints, kas pirms brīža viņam lieti noderēja, pavisam drīz var kļūt bīstams. Si Cīrihes daļa - vecpilsēta - ir mazu sānieliņu un šķērsieliņu mudžeklis, un šādās vietās vienmēr pastāv iespēja "saskrieties" ar kādu paziņu.

Denijs nevēlējās saskrieties ne ar vienu no tiem.

Kad lietus norima, ūdens straumēm plūda pa bruģakmeņiem un viņš sekoja šiem strautiņiem lejā no pakalna. Drīz viņš nogriezās ap stūri un bija nokļuvis uz kādas platas un rosīgas ielas, kur cilvēki ar lietussargiem stāvēja pie pieturas, gaidīdami tramvaju. Pieturai pašlaik tuvojās spīdīgs vagons ar numuru divdesmit trīs, un Denijs skrēja tam pretī un pa divviru durvīm ielēca pēdējā vagonā. Tramvajs bija pārpildīts - tas bija labi. Un izskatījās, ka neviens nemaksā. Vadītājs sēdēja pie stūres. Konduktora nebija.

Visas sēdvietas bija aizņemtas, un arī stāvētāju bija daudz. Uz grīdas šūpojās ūdens peļķītes. Logi bija aizsvīduši. Drīz viņi bija nokļuvuši kādā sarežģītā sliežu krustojumā, kur šķita saplūstam daudzi tramvaja maršruti. Elektroniska balss paziņoja: "Belvjū laukums." Pa atvērtajām durvīm Denijs redzēja lielu panorāmas riteni ezera krastā. Pēkšņa impulsa vadīts, viņš pievienojās izkāpjošajiem pasažieriem, kopā ar ļaužu pūli pārgāja pāri sliedēm un iekāpa citā tramvajā. Ar ceturto numuru. Šoreiz viņš paraudzījās ārā, pa aizmiglotajiem logiem vērodams cilvēkus, meklēdams Pau- linu un viņas draugus. Kad tramvajs izkustējās no laukuma, viņam šķita, ka viņš pamanīja Uzacaini, kas samircis un vientuļš soļoja gar upes krastu. Bet varbūt tas nebija viņš.

Pēc neilga brīža Denijs izkāpa no tramvaja, nokļūstot jau ikdienišķākā dzīvojamā rajonā. Plāksnīte pie sienas vēstīja, ka šī ir Zēfelda iela. Veikali gar ielas malām nebija domāti tūristiem, bet gan vietējiem iedzīvotājiem. Viņš pagāja garām darbarīku veikalam, mazai sadzīves tehnikas bodītei, veselīgas pārtikas veikalam, frizētavai, ceļojumu birojam un pāris veikaliem, kur tirgoja lietotus dizaineru apģērbus. Tad pagāja garām kādam veikalam, kur, pēc visa spriežot, pārdeva ieročus, jo vitrīna bija pilna ar arbale- tiem, šautenēm un nažiem. Maskēšanās tērpā ģērbts manekens ar bisi mērķēja uz izbāztu mežacūku.

Un tā tālāk. Manuālās terapijas salons. Frizētava. Fen šui veikals. Viņš bija nosoļojis trīs garus kvartālus un sāka jau domāt, ka atkal būs jākāpj tramvajā, bet tad beidzot bija nokļuvis pie viesnīcas "Seefeld".

Pie reģistratūras letes sēdēja krāšņa blondīne ar balti krāsotām lūpām un gariem sudraba auskariem. Viņš jautāja, vai ir kāds brīvs numurs, un saņēma možu atbildi:

"Protams." Kamēr blondīne klabināja datora taustiņus, viņi aprunājās par laiku. "īsts karstuma vilnis," viņa ieminējās. "Nemaz nav raksturīgi Šveicei." Viņa pastūma pār apdilušo hromēto leti durvju atslēgšanas karti un skumji uzsmaidīja Denijam. "Kā noprotu, jūs neesat no tiem amerikāņiem, kuri visur pieprasa gaisa kondicionētāju, vai ne?"

Denijs papurināja galvu. Protams, viņš tāds nav.

Viesnīcas numurs trešajā stāvā atgādināja ultramodernu kuģa kabīni - ar spīdīga koka un hroma apdari, melnā, baltā un pelēkā krāsā. Un karsts kā ellē. Viņš atvilka aizkarus uz vienu pusi, lai atvērtu durvis uz mazo balkoniņu ar skatu uz Zēfelda ielu. Taču tas nebija tik vienkārši. Durvis darbināja mehānisms, kas bija tik sarežģīts kā Šveices pulkstenis. Notupies pie tām kā seifu uzlau- zējs, viņš veselas piecas minūtes cīnījās ar šo ierīci, sviedru lāsītēm plūstot pār deniņiem. Beidzot durvis atsprāga vaļā, un istabu piepildīja mitra gaisa vilnis.

Viņš pacēla tālruņa klausuli un lūdza operatoru savienot ar viesnīcu "Baurau Lac". Drīz vien Mūnira Barzana numurā atskanēja zvans. Pēc sestā signāla ierakstīta balss apjautājās, vai viņš vēlētos atstāt viesim kādu ziņu. Denijs mirkli apdomājās. Un nolika klausuli.

Smagi nopūties, viņš izmetās bokseršortos un izstiepās uz spodri baltā gultas pārklāja, lai padomātu.

Kā varēja noprast - viņš bija pavadījis Cīrihē tikai pāris stundu, bet viss jau bija mainījies. Tagad, kad Paulina bija viņu redzējusi, iekļūt "Tarvus Holdings" apspriedē bija gandrīz neiespējami. Zebeks būs nolicis kādu sargu vestibilā, kādu pie durvīm, bet vēl kāds gaidīs Deniju kaut kur pavisam citur. Tātad pārsteigums neiznāks. (Te nu bija, viltniek…)

Tomēr Zebekam nebija ne jausmas, cik daudz Denijam ir zināms. Vismaz attiecībā uz yesidis jaunā imama izraudzīšanos - Denijs tik ļoti steidzās, ka viņam nemaz nebija laika padomāt. Zebeks nezina, cik daudz Remijs Barzans ir pastāstījis Denijam, - turklāt atkarībā no tā, vai, pārmeklējot Barzana patvēruma villu, ir atrasta Denija pase, viņš pat var nezināt, vai Denijs vispār ir atradis Barzanu. Zebeks nezina arī neko no tā, ko Mancigers pastāstījis Denijam. Tāpat nezina arī, ka Denijam izdevās ielauzties Terio e-pastā un iegūt Rolvāga ziņojumu.

Taču tas gan nebija svarīgi. Zebeks viņu nogalinās tik un tā - kaut vai tāpēc vien, lai redzētu viņu mirstam. Viņam pat nekas nav jāzina.

Uz galdiņa pie gultas elektroniskais pulkstenis rādīja divpadsmit un astoņpadsmit minūtes. Viņam bija jāsameklē Mūnirs - pirms apspriedes. Bet kā? Viņš aizvēra acis un atcerējās, ko Remijs bija teicis par savu vectēvu - un viņa "šveiciešu mīļāko".

Denijs pieslējās sēdus, paķēra "Dzeltenās lapas" - un redzēja, ka grāmata ir vācu valodā. Vai arī šveiciešu vācu valodā. Lai nu kā tas būtu, viņš nekā nesaprata. Vienu bridi viņam šķita, ka būs jālūdz palīdzība reģistratūras blondīnei. Taču tad viņš pamanīja, ka vārdiem eskorta serviss - tāpat kā golfs un disko - nebija vajadzīgs tulkojums.

Šādu firmu bija ap trīsdesmit, un doma, ka būs tām visām jāzvana, šķita pagalam netīkama. Taču citas iespējas nebija, tāpēc viņš ķērās klāt pie saraksta. Izrādījās, ka raizes par valodas barjeru bija liekas. Ne jau vietējiem ir vajadzīgi "eskorta pakalpojumi". Tādus meklē ārzemju biznesmeņi, kas atbraukuši uz Cīrihi uz vienu vai divām naktīm. Pēc dažiem zvaniem viņam radās iespaids, ka sievietes, kuras uz dem atbildēja, būtu veiksmīgi tikušas galā ar jautājumiem japāņu, spāņu, krievu vai vēl kādā citā valodā. Angļu valodā viņas visas runāja nevainojami.

Viņš uzdevās par Mūnira Barzana personisko asistentu. Viņam bija steidzami jārunā ar Barzana kungu ļoti svarīgā jautājumā. Sievietes bija laipnas, taču neviena nespēja Denijam palīdzēt. Kad viņš bija apzvanījis kādu duci šo iestāžu, kāda dāma ar aizsmakušu balsi paziņoja, ka viņš velti tērējot laiku.

Šāds rājiens viņu pārsteidza.

"Kā, lūdzu?"

Atskanēja pikanti, melodiski smiekli.

"Pirmkārt," sieviete paskaidroja, "ja jūs būtu šā vīra personiskais asistents, jūs taču pats būtu sarīkojis šo pasākumu, vai ne?"

"Nu jā, bet…"

"Otrkārt," viņa turpināja, padesi uzjautrināta, "vai tiešām jūs domājat, ka varat tā vienkārši piezvanīt un meklēt klientu? Vai tiešām jums šķiet, ka te kāds pacels klausuli un teiks: "Uzgaidi, draudziņ, viņš tūlīt beigs darboties ar Helēnu"? Diez vai."

"Jums taisnība," viņš atzina. "Par to nav šaubu, taču… Man tiešām ir jāatrod šis cilvēks. Viņam draud nopietnas nepatikšanas."

"Jūs gribat teikt, ka tās draud jums."

Denijs gribēja iebilst, bet tad nopūtās un teica:

"Vai tas ir dk uzkrītoši?"

"Ļaujiet man kaut ko jums pajautāt," teica sieviete.

"Ko tad?"

"Šis kungs, ko jūs meklējat, - vai viņš ir arābs, afrikānis vai…"

"Kāda tam vēl nozīme?" Denijs brīnījās.

"Daži pakalpojumu sniedzēji specializējas."

"Ak tā. Es nezināju. Viņš… ir kurds."

"Kurds - nezinu gan. Bet šķiet, ka 'Taizemes skaistules" ir populāras Tuvo Austrumu klientu vidū. Un ari "Mazā melnā grāmatiņa". Bet jūs tikai atstājiet ziņu. Nestāstiet nekādas pasaciņas. Pasakiet, ka notikusi kāda nelaime un lai šis vīrs jums noteikti piezvana."

Tas bija noderīgs padoms, un Denijs pateicās sievietei par to.

"Ņemiet par labu," viņa atbildēja. "Un ko var zināt? Varbūt jums paveiksies."

Viņš sekoja ieteikumam, taču veiksme kavējās. Līdz piecpadsmit pāri vieniem viņš bija piezvanījis uz visiem tālruņu katalogā atrodamajiem priekanamiem. Taču Mūnira vārds tajos visiem bija svešs. Laika starpības ietekmē Denijs žāvājās, taču aizmigt nedrīkstēja. Viņš piezvanīja uz reģistratūru, lai uzzinātu, vai viesnīcā ir apkalpošana numuros. Nekā. Viņš apslacīja seju ar aukstu ūdeni, un uz īsu brīdi tas palīdzēja, taču istabas sutīgajā gaisā un miega badā viņš drīz vien juta, ka acis atkal krīt ciet. Viņš negribēja aizmigt. Viņš nedrīkstēja aizmigt. Bija kaut kas jāizdomā, jāatrod kāda iespēja sazināties ar Mūniru. Viņam bija tikai nedaudz vairāk par divām stundām, lai kaut ko uzsāktu. Viņš pavēlēja sev saņemties, atsaucot atmiņā Inzaghi ķermeni uz ielas, slaktiņu Bar- zana mājā, atcerējās Mancigera brīdinājumu par pelēko masu, lai aizgaiņātu nogurumu. Taču patiesībā viņa prāts bija pavisam aiz- miglojies un viņš nespēja iedomāties, ko darīt un kā atrast Mūniru. Tad pēc dažām minūtēm viņš vairs nespēja apspiest žāvas. Viņam vajadzēja kafiju, vismaz kafiju.

Viņš noņēma tālruņa klausuli, nospriežot - ja Mūnirs Barzans dzirdēs, ka tālrunis ir aizņemts, viņš vēlāk piezvanīs atkal. Tad metās skriešus uz kafejnīcu kvartāla galā. Tur nebija kafijas no automāta - tikai ātri pagatavojamās. Tomēr svaigais āra gaiss un kafijas smarža palīdzēja Denijam atgūt možumu. Viņš pasūtīja trīskāršo kafijas latte porciju līdzņemšanai un steidzās atpakaļ uz viesnīcu, papīra tasei dedzinot roku.

Viņš bija projām ne ilgāk par piecām minūtēm, taču, līdzko viņš nolika klausuli vietā, iemirdzējās tālruņa sarkanā spuldzīte. Nolamājies viņš nospieda pogu, lai noklausītos ziņojumu, un tūlīt dzirdēja Mūnira dobjo balsi un formālo izteiksmi.

"Runā Mūnirs Barzans. Es atbildu uz jūsu ziņu, taču nevaru jūs sazvanīt. Esmu apmeties viesnīcā "Baur au Lac". Šodien visu dienu esmu aizņemts sakarā ar apspriedi. Ārkārtas gadījumā varat sazvanīt mani vakarā."

Pēc šā vēstījuma angļu valodā tika paziņots laiks: divpadsmit un četrdesmit piecas. Denijs saprata, ka Mūnirs ir zvanījis tad, kad viņš pats vēl aptaujāja eskorta namus. Viesnīcas tālruņu sistēmā zvanu gaidīšana nebija paredzēta, un arī balss pastā ziņojums tiek reģistrēts tikai pēc neilga laika. Denija atvieglojums, ka viņš palaidis garām Mūnira zvanu ne tāpēc, ka skrējis pēc kafijas, ilga tikai īsu mirkli, bet tad viņu pārņēma bezpalīdzīgs niknums.

"Cūcība!" Viņš nosvieda klausuli un pārlaida telpai izmisīgu skatienu. Tad šķērsoja istabu un izgāja uz balkona (tas atradās tikai divu soļu attālumā) un ievaidējās: "Ko lai dara?!"

Zuda pēdējās cerības.

Viņš iegāzās gultā un gulēja, truli blenzdams spodri baltajos griestos, juzdamies kā nežēlīgi piekauts. Ko tagad? Uz ielas zem balkona garām aizrībēja tramvajs, ar metāla riteņu dārdoņu pārspējot vienmuļo satiksmes dunu. Hallē šurpu turpu staigāja sievietes, runādamas kādā valodā, ko viņš pat nepazina. Viena no tām iesmējās tik neviltoti priecīgi, ka, dzirdot to, Denijs jutās vēl drūmāk. Un tā arī palika - bezcerībā - desmit, piecpadsmit, divdesmit minūtes.

Beidzot viņš attapās vēlreiz piezvanīt uz "Baur au Lac". Taču Herr Barzans nebija savā numurā. Denijs sēdēja uz gultas malas, saņēmis galvu rokās, domāja par savām iespējām un arvien dziļāk iegrima izmisumā - tad kaut kas ienāca prātā. Viņš atcerējās ieroču veikalu, kuram pagāja garām pa ceļam uz viesnīcu, un maskēšanās tērpā ieģērbto manekenu. Kāpēc ne? fa jau esmu iepinies, tad varu iet līdz galam. Kāda starpība? Tik un tā esmu jau līķis.

Vienu semestri desmitajā klasē - cerībā jauki pavadīt laiku autobusā kopā ar glīto Holliju Sakstoni - viņš bija iestājies debašu klubā, jo Hollija tajā bija īsta zvaigzne. Šis ciniskais, tomēr gluži saprātīgais plāns būtu bijis veiksmīgs, ja Denijs kaut mazliet prastu debatēt. Taču tas viņam nepadevās, tāpēc viņš nemaz nedka ieskaitīts komandās, kuras brauca uz sacensībām.

Līdz šim viņš uzskatīja debašu klubu par savas neveiksmes piemēru, taču pēkšņi tas viņam bija nācis par labu. Lai gan viņam tā ari nebija izdevies nokļūt tuvāk Hollijai Sakstonei par divu autobusa sēdekļu attālumu, viņš tīri labi pārzināja Šveices likumus par ieročiem.

Debatē par ieroču kontroli Denijam bija uzdots aizstāvēt Nacionālās ieroču asociācijas viedokli: Esam pārliecināti, ka stingriem ieroču kontroles likumiem ir niecīga vai pat nekāda ietekme uz noziedzību. Šajā diskusijā viņa "galvenais ierocis" (he, he!) bija Šveice. Jo šajā valstī bija papilnam ieroču, maz ierobežojumu un nebija gandrīz nekādu nežēlīgu noziegumu. Slepkavību skaits Šveicē bija mazāks nekā valstīs ar pasaulē stingrākajiem ieroču kontroles likumiem, piemēram, Anglijā, Kanādā un Japānā.

Tāpat kā amerikāņi, ari šveicieši bija izcīnījuši savu neatkarību revolucionārā karā, kurā piedalījās apbruņoti iedzīvotāji. Un viņi joprojām turpināja bruņoties, atbaidot potenciālos iebrucējus ar spēcīgi bruņotu neitralitāti.

Šveicē visi vīrieši bija pakļauti obligātajai karaklausībai. Turklāt gandrīz katram vīrietim vecumā no divdesmit līdz piecdesmit gadiem bija vai nu pienākums, vai ļoti ieteicams turēt mājās savu dienesta ieroci, atrodoties dienestā vai rezervē. Denijs atcerējās, ka šis ierocis bija pilnībā automātiskā šautene "Sturmgeivehr 90".

Vienīgie šaujamieroči, kuru iegādei bija nepieciešama īpaša atļauja, bija revolveri un automāti - un arī tad atļaujas bija viegli iegūstamas. Turpretī bises nebija pakļautas nekādai birokrātijai. Divpadsmit patronu šaujamo varēja iegādāties tikpat vienkārši kā tosteri. Tāpat arī pusautomātiskās šautenes. Un, lai gan Eiropas kaimiņvalstis uzstāja, lai Šveice pieņem likumu, kas ierobežotu ieroču pārdošanu ārzemniekiem, šīs valsts ieroču asociācija vairākkārt aizkavēja tā pieņemšanu. Tāpēc, lai cik savādi tas nebūtu, Denijs skaidri zināja, ka viņš var aizstaigāt līdz tai bodītei kvartāla attālumā un nopirkt kaut vai sasodītu lielgabalu.

Nelaime bija tikai tāda, ka viņš nezinātu, ko ar to iesākt. Viņš gan tikai pirms nepilnas nedēļas bija izšāvis ar revolveri, taču tas viņam tika iedots - pielādēts un kaujas gatavībā. Tas bija gandrīz kā starta pistole - viņam bija tikai jānospiež gailis. Viņš nemācētu rīkoties ar bisi, kur nu vēl ar pusautomātisko ieroci.

Viņa ģimenē nebija neviena mednieka. Neviena paša, pat ne brālēnu vidū. Viņš, protams, apzinājās, cik tas ir neparasti. Katrā amerikāņu ģimenē ir vismaz viens apsēsts vientuļais tēvocis, kurš ved savus krustdēlus medībās un katru gadu Pateicības dienā aplaimo ģimeni ar glīti iesaiņotas brieža gaļas paciņām. Taču Krejiem tāda nebija. Neviena paša. Un, pat ja būtu, Denijs bija veģetārietis.

Savukārt Keilija - par viņu bija pavisam cits stāsts. Viņa varēja šaušanā pārspēt jebkuru kovboju. Kamēr Denijs pagalmā trenējās futbolbumbas dīdīšanā, viņa devās uz Melnajiem pakalniem medīt klaburčūskas - un tas viņai tīri labi izdevās. Taču tā bija Keilija. Nevis viņš.

Tomēr, viņš nodomāja, es esmu vīrietis. Kas tur tik grūts? Tikai nomērķēt un nospiest gaili. Vai arī ne. Un kā tad bija ar to puisi, uz kuru viņš šāva? Un trāpīja. Tāpēc varbūt viņam ir talants. Tāpat kā Vudija Harelsona varonim Olivera Stona filmā.

Tomēr nezin kāpēc viņš tam nedcēja.

Taču viņa šaubām patiesībā nebija nekādas nozīmes. Doma par ieroci bija vienīgā, kas viņam bija ienākusi prātā. Kā bija teikts kādā blūza dziesmā: ]a man nebūtu domas par ieroci, man nebūtu domu nemaz…

Viņš vēlreiz piezvanīja uz "Baur au Imc". Mūnira tur nebija.

Ar pūlēm viņš pieslējās un palēkāja ar basām kājām, cenzdamies atmodināt enerģiju, ko nemaz īsti nejuta. Tad aizvēra aiz sevis durvis un metās lejup pa kāpnēm uz vestibilu, lecot ik pa diviem pakāpieniem. Jau pēc pāris minūtēm viņš atradās veikalā "Vilhelma Telia medību piederumi".

Vīrieds aiz letes bija gadus piecdesmit vecs, ar caururbjošām zilām acīm un sārtu seju. Viņa kreisajā ausī bija auskariņš ēdel- veisa zieda formā. Viņš nolieca galvu.

"Bitte?"

"Es meklēju šauteni," Denijs teica, apspiežot vēlmi izbolīt acis pret debesīm.

Pārdevējs pacēla vienu uzaci un atturīgi pasmaidīja.

"Kā jau redzat… esat atnācis īstajā vietā. Kādu šauteni?"

Iespaidīgu, Denijs nodomāja. Tādu, ko es varētu draudīgi vicināt.

"Varbūt šo?" viņš jautāja, norādot uz kādu melnu, stūrainu šaujamrīku. Lai kas tas arī būtu, tas izskatījās nāvējošs - tāds ierocis, ar kādu Švarcenegers varētu iesoļot rokeru bārā Sanber- du. Doma par to, ka jebkurš trakais var tā vienkārši ienākt no ielas un mierīgi nopirkt šādu verķi - kā viņš pats gatavojās darīt -, uzdzina šausmas.

""Uzi"l"

"Jā. Tieši tā."

Pārdevējs aizvēra acis un atzinīgi pamāja ar galvu.

"Lieliska izvēle, ja vajadzīgs kaujas ierocis, kas ir viegls - un ļoti uzticams. Un ar nolokāmo laidni tas ir tik kompakts un ērti pārvadājams." Lai to parādītu, viņš pacēla šauteni un nolocīja pie stobra.

"Lieliski," Denijs piekrita.

"Deviņas mārciņas - viegli pārnēsājams." Tirgotājs pacilāja ieroci. Pamētāja no vienas rokas otrā. "Pistoles rokturis. Un, protams, aptvere ir ievietota laidnes pamatnē. Tas ir ideāli piemērots nakts darbam."

"Kāpēc?" Denijs jautāja.

"Tāpēc, ka var pārlādēt neskatoties. Tātad kopumā tas ir jauks un kompakts kaujas ierocis." Viņš nolika to uz letes.

"Cik tas maksā?"

Vīrietis pasniedzās pēc brillēm, kas aukliņā bija pakārtas kaklā, un uzlika tās uz deguna.

"Dolāros?" viņš jautāja.

Denijs pamāja ar galvu.

Ieroču tirgotājs pagriezās pret datoru, kas atradās aiz letes uz maza galdiņa. Viņš nospieda dažus taustiņus un gaidīja. Beidzot atkal pievērsās Denijam un paziņoja:

"Divi tūkstoši divsimt astoņdesmit viens dolārs."

"Nu ko," Denijs vilcinājās. Reizēm viņš vairākas dienas nevarēja izlemt, pirkt vai nepirkt kādu noskatītu džemperi. Doma par to, ka jāizgāž tāda nauda par "lizi"…

"Es to ņemšu," viņš teica un izvilka maku.

Pārdevējs bija acīmredzami iepriecināts. Tad viņš nopūtās.

'Tikai vispirms," viņš ieteicās, "jānokārto papīri."

Denijs sarauca pieri.

"Papīri?"

"Jā, protams. Jums ir vajadzīga atļauja."

"Kopš kura laika?"

Pārdevējs paraustīja plecus.

"Manuprāt, nu jau vairākus gadus." Redzot pircēja vilšanos, viņš šķita noraizējies, ka būs jāzaudē darījums. "Vai ir kādi sarežģījumi?"

Denijs nezināja, ko atbildēt. Saspringd domāja. Steidzīgi.

"Es to biju iecerējis kā dzimšanas dienas dāvanu. Sievastēvam. Viņš ir kolekcionārs, un… man rоt no rīta jāatgriežas Štatos."

"Saprotu…"

Kādu brīdi viņi stāvēja, raudzīdamies viens uz otru. Visbeidzot Denijs jautāja:

"Vai mēs kaut kā varam to paātrināt?"

Pārdevējs šķita apjucis.

"Man ir pase un viss pārējais," teica Denijs. "Tāpēc, ja mēs varētu aizpildīt dokumentus un es jums samaksātu par šauteni, jūs varētu tos iegrāmatot un aizsūtīt tur, kur tie jāsūta. Un, kad tie atgriezīsies, jūs varētu tos… aizsūtīt man pa pastu."

"Jā, bet man vajadzīga vēstule no jūsu valsts attiecīgajām iestādēm, kas apliecina, ka jūs neesat garīgi slims, neesat noziedznieks…"

'To es varu dabūt. Tas ir pavisam vienkārši. Es varētu atsūtīt to jums pa faksu."

Tirgotājs šaubījās.

"Tas būtu liels pārkāpums," viņš iebilda. Tad brīdi klusēja. "Varbūt," viņš ieminējās, "mēs varētu noapaļot cenu?"

Denijs sarauca pieri.

"Jūs domājat - divarpus tūkstošus?"

Tirgonis paraustīja plecus.

"Jā. Un, ja nu jūs noapaļotu arī to… cik tad būtu?"

"Tad būtu trīstūkstoš dolāru."

"Tieši tā!"

Denijs brīdi padomāja. Beidzot apjautājās:

"Vai jūs iesaiņojat dāvanas?"

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Pārdevējs iepakoja "Uzi" putuplastā, pēc tam ielika to kartona kastē, nostiprinot ar stingriem polistirēna klucīšiem. Tad ietina kasti un munīcijas aptveri brūnā papīrā un pārsēja ar baltu auklu.

Izskatījās gluži kā veļa, ko nes no mazgātavas.

Ceļā uz viesnīcu Denijs lauzīja galvu par to, kā iekļūt "Tawus Holdings" apspriedē. Viņš droši vien varētu aizbraukt līdz "Baur au Lac" ar taksometru, atstājot "Uzi" iepakojumā, pēc tam tualetē atplēst paku vaļā un iegāzties sanāksmes telpā.

Tikai diemžēl viņš nemaz netiktu tik tālu. Zinot, ka Denijs ir Cīrihē, Zebeks būs licis saviem ļaudīm uzraudzīt visu viesnīcas tuvāko apkārtni. Tāpēc, lai tajā iekļūtu, Denijam bija nepieciešams kāds piesegs. Vai maskēšanās.

Atgriezies viesnīcā "Seefeld", viņš, lēkdams ik pa diviem pakāpieniem, uzjoņoja augšā uz numuru un piezvanīja uz "Baur au Lac", jautājot pēc Mūnira. Tālruņa numuru viņš jau zināja no galvas. Ja nu viņam izdotos sazvanīt večuku, varētu satikties kaut kur citur. Atdot viņam disketi ar Rolvāga ziņojumu un ar nākamo reisu lidot projām. Taču nē. Tas būtu pārāk vienkārši. Tālrunis zvanīja un zvanīja. Neatbildētie dubultpīkstienu signāli skanēja drūmi kā miglas taure.

Tātad… brīnums nenotiks. Viss ir atkarīgs no viņa paša - un ari no viņa drauga, cieši iepakotā "Uzi" kunga.

Tas nozīmēja, ka viņam ir kaut kā jānomaskējas - lai iekļūtu vestibilā. (Sanāksmes telpā iekļūt palīdzēs šaujamais.) Domādams par maskēšanos, viņš atcerējās, kā Remijs Barzans uzņēma "kareivju" ierašanos - vai, drīzāk, cik nepareizi viņš uzņēma to ierašanos.

Patiesība ir tāda, ka cilvēki ievēro tikai formas tērpu - nevis cilvēku, kam tas ir mugurā. Diemžēl viesnīcā "Baurau Lac" cilvēki formas tērpos nemēdz apgrozīties. Tikai šveicars, bet tādu ietērpu Denijam neizdosies sadabūt. Vienīgie ļaudis, ko viņš tur bija redzējis, bija biznesmeņi un golfa spēlētāji.

Atceroties kafejnīcā sēdošos "golferus", apjausma uzliesmoja kā zibspuldze. "Golferu" labākā īpašība ir šāda - tie nēsā golfa somas. Un golfa somas ir gandrīz ideāli piemērotas automātiskā ieroča ienešanai pasaules klases viesnīcas vestibilā. Denijs atsauca atmiņā pagalmā redzētos vīrus. Viņiem galvā bija mazas cepurītes - tas labi -, un ari saulesbrilles tiem piederētos.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Divi četrdesmit trīs. Pasids padusē "Uzi" kasti, viņš pārbaudīja, vai ir paņēmis līdzi disketi ar den- drohronologa ziņojumu. Tad noskrēja lejā pajautāt blondīnei, kur var iegādādes golfa piederumus.

"Ļoti jauki, ser! Un, ja drīkstu tā izteikties, ser, man ir padess prieks, redzot, ka tik jauns cilvēks kā jūs tik aizrautīgi pievēršas spēlei." Tumšmatainais pārdevējs soli atkāpās un izdvesa gandarījuma nopūtu.

Savukārt pats Denijs bija šausmu pārņemts, raudzīdamies uz sevi trīsdaļīgajā spogulī Stacijas ielas universālveikala "Jelmoli" sporta preču nodaļā. Golfa apģērbs bija tik tālu no viņa dabiskā stila, cik vien var iedomāties. Tomēr te nu viņš bija - "golferis", uzposies dzeltenbrūnās biksēs līdz ceļiem, rūtainās pusgarās zeķēs un melnbaltās kurpēs. Ķermeņa augšdaļa bija ietērpta zeltainā golfa kreklā ar muarē rakstu, kura neaizpogātajā apkaklītes izgriezumā bija iekarinātas jaunas "Ray Ban" saulesbrilles. Šo komplektu papildināja skotu žokejcepure, kas paslēpa no svešām acīm Denija "ezītī" apgrieztos matus, un zamšādas golfa cimds, kas bija nevērīgi iebāzts bikšu aizmugurējā kabatā.

"Vai vēlēsieties vēl kaut ko, ser? Lietusmēteli? Lietussargu?"

"Nē, šoreiz pietiks."

Kopā ar tumšzaļo "Gore-Tex" golfa somu ar smalkas ādas apdari šis tērps bija gan pārliecinošs - "Meibla, paskat' tik uz šo puisi!" -, gan atbaidoši dārgs. Somā bija pavisam nedaudzas vislētākās "Jelmoli" nopērkamās golfa nūjas, kuru koka daļas no bojājumiem pasargāja adīti pārvalki. Denijs bija izvēlējies šo somu vienas tās īpašības dēļ: iekšējo režģi - tajā varēja ievietot nūjas, lai tās cita ar citu nesaskartos, - varēja izņemt, lai iztīrītu somu. Denijs bija nolēmis izmest šo režģi, lai atbrīvotu vietu

"Uzi".

"Es laikam to nemaz nevilkšu nost," Denijs ieminējās. "Man pēc stundas sākas spēle."

"Protams! Vai atļausiet iesaiņot jūsu pārējās drēbes?" Pārdevējs paņēma Denija Visa karti, rūpīgi salocīja viņa džinsus, sporta kreklu un ielika tos kastē, kas izskatījās dārgāka par šiem apģērba gabaliem.

Denijam ienāca prātā doma sagatavot "Uzi" turpat uz vietas - ieiet uzlaikošanas kabīnē, izsaiņot šaujamo un ielikt to golfa somā. Taču tad viņš atmeta šo nodomu. Veikalā noteikti bija novērošanas kameras, un viņš nevarēja atļauties saķeršanos ar "ļelmoli" apsardzes dienestu. Tāpēc viņš tikai parakstīja kredītkartes čeku un devās projām.

Līdz viesnīcai "Baur au Lac" bija jāiet tikai neliels gabals pa Stacijas ielu, taču Denijs šādā apģērbā un ar golfa somu rokā jutās kā klauns. Labāk braukt ar taksometru. Sānielā to bija vesela rinda. Vadītājs atvēra bagāžnieku, ielika golfa somu un tai blakus - "Uzi" kasti. Tad viņš atvēra pasažierim aizmugurējās durvis.

Pirmo Zebeka "sargkareivi" Denijs pamanīja viesnīcas piebraucamā ceļa galā. Gaetano - viņš izskatījās noraizējies un apņēmības pilns. Viņš ielūkojās taksometrā, kad tas brauca garām, taču nepievērsa Denijam - saulesbrillēs un golfa cepurītē - nekādu uzmanību.

Tāpat arī visi pārējie. Izkāpis no taksometra pie vestibila durvīm, Denijs iedeva šoferim dzeramnaudu, izņēma no bagāžnieka golfa somu un saini, tad nesteidzīgā gaitā pagāja garām iespaidīga auguma itālietim, kas slaistījās durvju tuvumā.

Iedams garām reģistratūras letei, Denijs pamanīja pie statīva piestiprinātu plakātu zeltītā rāmī:

"Novartis Pharma A.G."

"Jungfrau" zāle - 1. stāvā 14:15 "tawus holdings" "wintedhur" zāle - 2. stāvā 16:00

Pagājis garām letei līdz pulētām ozolkoka durvīm ar uzrakstu uz vara plāksnītes "HERREN", Denijs iegāja tualetē un ieslēdzās kabīnē. Nolicis golfa somu pie durvīm, viņš apsēdās, nolika uz ceļiem ieroču veikala kasti un noplēsa tai papīru. Izņēmis "Uzi" no putuplasta polsterējuma, viņš iestiprināja patronu aptveri laid- nē, tieši zem mēlītes. Tā uzmundrinoši noklaudzēja, gluži kā filmās. Tad viņš izņēma no somas golfa nūjas un pieslēja tās pie kabīnes durvīm. Pēc tam izcēla somas iekšējo režģi un novietoja to aiz poda kopā ar kasti, kurā bija viņa vecās drēbes. Visbeidzot viņš ielika šauteni somā, ielika turpat ari golfa nūjas un norāva ūdeni.

Izgājis vestibilā, viņš sajuta pēkšņu adrenalīna uzplūdu, kas lika viņam mesties bēgt. Taču viņš tā nedarīja. Viņš mierīgi aizgāja līdz liftam, pie sevis atkārtojot skolas laiku futbola trenera burvju vārdiņu: Trancļuilo, tran-QUlL-o… Melnīgsnējs vīrs melnā lietišķā uzvalkā nostājās viņam blakus gaidīt liftu, kas šķita kavējamies veselu mūžību. Denijs vēl un vēlreiz spieda lifta pogu un raudzījās pēc kāda rādītāja, lai varētu redzēt, kurā stāvā tas pašlaik atrodas. Taču rādītāja nebija. Beidzot, atskanot klusam zvaniņam, lifta durvis atvērās un parādījās izsūtāmais, stumjot zeltītus ratiņus, līdz augšai piekrautus ar "Tumi" bagāžu.

Brauciens no vestibila līdz pirmajam stāvam, kur biznesmenis izkāpa, bija īsts joks. Tas ilga apmēram minūti - kas, protams, nav ilgs laiks, ja vien to nepavada, aizturot elpu. Denijs, lai gan netīši, bet bija aizturējis elpu. Nošķindēja zvaniņš. Biznesmenis izkāpa. Durvis aizvērās. Denijs dziļi ieelpoja.

Trancļuilo.

Viņa plāns (ja vien to var nosaukt par plānu) bija gluži vienkāršs. Izkāpt otrajā stāvā. Izmest nūjas un ielauzties apspriedē - uzvilkts un pielādēts (lai ko tas nozīmētu). Uzbļaut visiem - muti ciet, ne no vietas!

Tā rīkotos Brūss Viliss.

Klusi iešķindējās zvaniņš, vēstot par viņa ierašanos otrajā stāvā. Durvis atvērās. Tieši pretī liftam pie aizvērtajām "Winterthur" zāles divviru durvīm krēslā sēdēja masīvs muskuļu blāķis, ko Denijs bija iesaucis par Uzacaini.

Viņi abi ieraudzīja viens otru vienā un tajā pašā mirklī, taču pagāja viena, divas, trīs sekundes, līdz Uzacainis apjēdza, ka Bo Brummelsm , kas stāv viņa priekšā, ir tas pats āksts, kurš viņam ir jānogalina. Pirmā sekunde pagāja, uzmetot pārbaudes skatienu, kas beidzās, neizpratnē atmetot aizdomas, - bet tad otrajā sekundē nāca satriecoša apjausma. Trešās sekundes beigās Uzacainis pielēca no krēsla - bet lifta durvis jau bija ciet.

Denijam nebija ne jausmas, kuru pogu viņš bija nospiedis, taču, kad durvis atkal atvērās, viņš pēc numuriem uz istabu durvīm saprata, ka atrodas trešajā stāvā. Ielicis kāju lifta durvīs, viņš izliecās ārā un nopētīja gaiteni uz abām pusēm. Abos gaiteņa galos bija kāpnes, uz kurām norādīja apgaismota zaļa plāksnīte. Plāksnītē bija attēlots tievs cilvēciņš, kas skrien lejā pa baltu pakāpienu līniju.

Nometis golfa nūjas uz lifta grīdas, viņš izvilka "lizi" un pasvieda somu sānis. Šautene rokās bija auksta un smaga. No tās bija jūtams eļļas un metāla aromāts. Un, lai gan tā bija vitia šautene, tās svešādais izskats un apveids lika Denija sirdij bailēs sarauties.

Viņš atkāpās. Tranquilo.

Lifta durvis, klusi iedūcoties, aizvērās, un Denija elpa aizrāvās pēkšņā klaustrofobijas vilnī. Ko es daru? Viņš nespēja tam noticēt. Šautene. Apģērbs. Situācija. Viņš papurināja galvu, cenzdamies nokratīt sajūtu, ka ir iesprostots, taču tas neizdevās. Gaiss bija smacīgs, lifta kabīne - šaura, un šautene viņa rokās - tik bezgala smaga. Ko es daru? Ko es daru? Viņa galvā kaut kas dūca, it kā elektriskā strāva plūstu no vienas auss uz otru. Bet ja nu kaut kas noiet greizi? Šis ir automāts, ja nu izceļas slaktiņš? ja nu es viņus visus apšauju? Domas plosījās panikas lēkmē, gluži kā prusaks, kas pūlas izsprukt no karstas pannas.

Ding! Klusais zvaniņš atskanēja viņa galvā kā granātas sprādziens.

Kad durvis atvērās, Uzacainis stāvēja pie "VVinterthur" zāles durvīm, satraukti runādams pa mobilo tālruni. Ieraudzījis "Uzi", vēl nemaz nepamanot, kam tas ir rokā, viņš apklusa. Pateica:

"Ciao." Ļāva tālrunim nokrist un pacēla rokas.

Ar acs kaktiņu Denijs pamanīja vīrus skrienam uz viņa pusi no abiem gaiteņa galiem, kur tie droši vien bija noslēguši kāpnes.

Taču viņi pēkšņi palēnināja gaitu un tad apstājās pavisam, ieraudzījuši ieroci Denija rokās.

"Stāvēt!" viņš uzsauca, it kā pavēlēdams nepaklausīgam lab- radoram iet kaktā. Tad, pamājot ar "Uzi" kā ar rādāmo kociņu, viņš lika Uzacainim iet viņam pa priekšu "Winterthur" zālē.

Zebeks sēdēja gara koka galda galā, tā pulētajā virsmā atspīdēja pēcpusdienas saules stari. Ap galdu bija iekārtojušies deviņi paveci vīri, ģērbušies tāpat kā Zebeks tumšos lietišķos uzvalkos. Galda vidū gulēja līks duncis ar dārgakmeņiem rotātu spalu.

"Atvainojiet," Denijs teica, pagrūžot projām Uzacaini.

Katram vīram priekšā uz galda bija glāze ūdens un aizvērta zila mape ar dārgas markas pildspalvu. Uz mapēm bija ar reljefiem zelta burtiem iespiests uzraksts "Tawus Holdings". Tātad šie bija yesidis Vecajie, un Denijs redzēja, ka trim no viņiem, tostarp ari šeiham Mūniram, ir portatīvie datori.

"Šeih Mūnir," Denijs teica, "man ar jums jārunā." Viņa balss šķita neskanīga, it kā viņš runātu telpā, kur nav atbalss.

"Sauc apsardzi," Zebeks pavēlēja, pamājot daiļajai Paulinai. Viņa pasniedzās pēc mobilā tālruņa.

"Es sašaušu tev roku," Denijs viņu brīdināja.

Viņa nolika tālruni.

"Un, ja tu sniegsies pēc pistoles savā somiņā," viņš piebilda, "es sašķaidīšu tavu galvu."

Tagad viņa šķita aizvainota. Salika rokas klēpī. Uzmeta lūpu.

Viens no vecajiem kaut ko turciski pajautāja Mūniram. Šeihs papurināja galvu. Pagriezies pret Deniju, viņš jautāja:

"Vai es jūs pazīstu?"

"Es biju atnācis pie jums uz mājām - Uzeljurtā, vai atceraties? Pirms pāris nedēļām." Ar acs kaktiņu Denijs pamanīja Uzacaini lavāmies tuvāk. "Stāvi!" viņš pavēlēja, novicinot "Uzi" puslokā, kas noslēdzās deši pret dūšīgā vīra krūtīm.

Uzacainis sasdnga.

Denijs atkal pievērsās Mūniram un noņēma cepuri.

"Jūs likāt mani nolaupīt - puisim basketbola kreklā un vēl vienam. Viņi aizveda mani pie jūsu mazdēla. Pie Remija. Viņš noteikti jums stāstīja par to."

Mūnirs pētoši raudzījās uz viņu ar krunciņu tīkla ieskautajām acīm. Denijs redzēja, ka viņa galvā "ritenīši sāk griezties".

Vecais vīrs atcerējās Denija ierašanos un visu, kas notika pēc tam, - nolaupīšanu un pratināšanu, kas beidzot pārliecināja Remiju.

"A-a-ak jā, protams," vecais vīrs murmināja, runādams tiklab ar sevi, ka ar pārējiem. "Bet Remijs…"

"Zinu," Denijs atbildēja.

Zebeks klusi iesmējās. Pievērsies Paulinai un Uzacainim, viņš itāliski kaut ko teica. Paulina nobrīnījās, ieķiķinājās un pagriezās krēslā, lai paraudzītos augšup uz Deniju. Uzacainis nolamājās un, Denijam par lielu izbrīnu, tuvojās viņam, nepievēršot uzmanību "lizi", kas bija nomērķēts pret viņa krūtīm. Pirms Denijs bija paspējis viņu apsaukt, dūšīgais itālietis atvēzējās, it kā gatavodamies sviest beisbola bumbu, tad ar spēcīgu griezto sitienu notrieca amerikāni no kājām un aizlidināja pret sienu.

Sagrīļojoties un nokrītot Denijam šķita, ka gaisma telpā satumst un atkal uzliesmo. Ieraudzījis, ka Uzacainis no žaketes apakšas izrauj pistoli, Denijs to brīdināja:

"Nevajag!", un tad nospieda "Uzi" gaili.

Klikl

Paulina ieķiķinājās.

Klik, Mik, klikl

Zebeks smējās. Pat Uzacainis smaidīja, noliekdamies zemāk un paņemdams automātu no amerikāņa rokām.

"Nevar šaut, ja drošinātājs ir uzvilkts," paskaidroja Zebeks.

"Mana vaina," Denijs atzina un, lēni piecēlies kājās, metās virsū Zebekam. Šī viņa rīcība pārsteidza visus, ieskaitot pašu Deniju, kas trīsreiz iesita Zebekam pa seju, augšpēdus nogāžot viņu no krēsla. Uzmeties ar celi Zebekam uz krūtīm, Denijs gatavojās sist atkal, bet tad Uzacainis viņu atrāva aiz polo krekla apkakles.

"Aizvāciet viņu!" Zebeks izdvesa. "Viņš ir vājprātīgs!"

Uzacainis sāka vilkt Deniju uz durvju pusi, bet tad atskanēja Mūnira balss, pārspējot pārējo Vecajo sacelto kņadu.

"Es viņu uzklausīšu," viņš paziņoja.

Joprojām gulēdams uz grīdas, Zebeks nespēja noticēt savām ausīm.

"Ko?" Ar pūlēm uzrausies kājās, viņš uzsita ar dūri pa galdu un sāka dusmīgi iebilst Denijam nesaprotamā valodā.

"Es teicu - es viņu uzklausīšu."

Zebeks atkal ierunājās, un, lai cik sveši bija vārdi, to nozīme bija nepārprotama. Viņš Mūniru par kaut ko brīdināja.

Vecais vīrs pamāja ar galvu.

"Jūs esat imams," viņš piekrita. "Un es esmu priekšsēdētājs. Tā kā šī ir lietišķa apspriede, šis jaunais cilvēks tiks uzklausīts." Viņš pievērsās Denijam. "Kā mans mazdēls nomira?"

"Viņš to nogalināja!" Zebeks uzstāja.

"Vai tā ir?" jautāja Mūnirs.

"Nē," Denijs atbildēja. "Nepavisam."

"Pastāstiet, kas notika," Mūnirs pavēlēja.

Vienam no Vecajiem pusbalsī tulkojot tiem sapulces dalībniekiem, kuri nesaprata angliski, Denijs paskaidroja, ka Remijs Bar- zans slēpās no Zebeka, - un ari Denijs bēga no viņa.

Zebeks divas reizes mēģināja Deniju pārtraukt, bet Mūnirs abas reizes viņu apklusināja.

"Remijam bija kaut kāda vienošanās ar kareivjiem, kas dežurēja kontrolpunktā uz ceļa," Denijs stāstīja. "Viņi iegriezās mājā vienu vai divas reizes nedēļā. Nezinu, vai viņi apraudzīja Remiju vai meklēja kādu citu, bet… Remijs bija pie viņiem pieradis. Tad - es nezinu, vai tie bija kareivji vai kādi citi tipi, pārģērbušies par kareivjiem, bet kādu dienu tie parādījās pie vārtiem un… Remijs tos pamanīja novērošanas monitorā. Viņš neko ļaunu nenojauta. Izgāja ar tiem aprunāties! Tad viņi sāka šaut un apšāva visus."

Zebeks nicīgi iesmējās.

"Un jūs?" Mūnirs jautāja, cieši raudzīdamies Denijam acīs.

"Es aizbēgu. Paslēpos."

"Un jūs nezināt, kas tie bija?"

"Zinu gan! Tie bija Zebeka ļaudis!" Denijs iesaucās.

Pirms Zebeks paspēja iebilst, Mūnirs ar rokas mājienu viņu apklusināja.

"Kā jūs to zināt?" viņš jautāja.

"Jo es viņu redzēju."

"Nerunā muļķības!" Zebeks brīdināja.

"Viņš atbrauca ar "Bentley"."

Mūnirs ilgi raudzījās Denijam acīs, tad dziļi ievilka elpu un pievērsa Zebekam jautājošu skatienu.

Zebeks bridi apdomājās, berzēdams žokli, kur Denijs bija viņam iesitis. Beidzot viņš noklepojās un ierunājās.

"Mūnir, jūs pats teicāt - šī ir lietišķa apspriede. Tam, kas notika - vai nenotika - starp Remiju un mani, nav nekāda sakara ar šis tikšanās mērķi. Iesaku atkal pievērsties svarīgākiem jautājumiem un atstāt visu pārējo citai reizei."

Mūnirs pievērsās Denijam.

"Vai viņš saka taisnību? Vai tam, kas notika ar Remiju, nav nekāda sakara ar šīs tikšanās mērķi?"

Denijs papurināja galvu.

'Tam ir vistiešākais sakars ar šis tikšanās mērķi."

"Un kā tas var būt?" jautāja Mūnirs.

Denijs dziļi ievilka elpu.

"Es jums aizsūtīju ziņojumu," viņš teica. "Jūs to saņemsiet pēc dažām dienām pa pastu. Bet pagaidām…" Iebāzis roku kabatā, viņš izņēma disketi, kurā bija nokopējis Rolvāga ziņojumu kopā ar JPEG datnēm. Aizslidinājis disketi pa galdu uz Mūnira pusi, viņš paskaidroja:

"Tur viss ir."

Mūnirs iedeva disketi kādam vecākam vīram, kas sēdēja viņam blakus. Večuks ielika disketi klēpjdatorā un atvēra vienu no datnēm. Mūnirs ieskatījās ekrānā, kur bija redzama dažādu laiku un vietu koku gadskārtu gredzenu salīdzinājuma diagramma.

"Kas tas ir?" viņš jautāja patiesā neizpratnē.

Zebeks atliecās atpakaļ, lai labāk saskatītu ekrānu. Viņa sejā pazibēja apjukums, bet pēc mirkļa viņa vaibsti sastinga pavisam citādā izteiksmē, kad acis iepletās, pazīstot attēlu ekrānā.

"Ļaujiet man izstāstīt visu no sākuma," Denijs ierosināja. "Citādi būs grūti saprast."

Mūnirs piekrītoši pamāja ar galvu.

"Apmēram pirms mēneša man piezvanīja šis cilvēks," Denijs iesāka, norādot uz Zebeku. "Teica, ka viņa vārds esot Belzers, un lūdza mani satikties ar viņu lidostā…"

Pagāja ilgs laiks, kamēr Denijs visu izstāstīja. Viņš visu laiku aizmirsa notikumu detaļas un bija spiests atgriezties atpakaļ, lai sasaistītu notikumus kopā. Pāris reižu tulks lūdza viņam apstāties, lai spētu tikt viņam līdzi. Tomēr beigu beigās tika atklāts viss.

"Tātad secinājums ir tāds, ka mūsu draugs ir aizstājis šeiha Adi darināto sandžaku ar viltojumu, - jo tā viņam bija vienīgā iespēja iegūt biznesam nepieciešamo naudu. Par to uzzināja Kriss Terio un Remijs Barzans. Viņi nosūtīja koksnes paraugu pārbaudei doktoram Rolvāgam. Varat izlasīt Rolvāga ziņojumu, bet slēdziens ir acīmredzams. Zebeka kungs ir…" Denijs meklēja īsto vārdu, "bīstams."

Telpā valdīja smacīgs, saspringts klusums, vienīgā skaņa bija daži datora tastatūras klikšķi. Tad Zebeks sāka aplaudēt, lēni un izsmējīgi sitot plaukstas. Kad viņš bija piesaistījis visu klātesošo uzmanību, viņš salika pirkstus kopā kā lūgšanā un ierunājās gluži lietišķā tonī.

"Viņš ielaužas mūsu sapulcē, bruņojies ar automātu. Uzbrūk jūsu imamam ar dūrēm. Un jūs vēl viņā klausāties?" Viņš apklusa. "Vai tad nav skaidri redzams, ka šim cilvēkam un viņa līdzdalībniekiem - Terio un Remijam Barzanam - vai nav skaidri redzams, ka viņiem ir pašiem savi mērķi?"

"Kādi mērķi?" jautāja Denijs.

Zebeks pat nepagodināja viņu ar skatienu.

"Viņš strādā rūpnieciskās spiegošanas drmā ar nosaukumu "Felltier Associates". Viņi cenšas iznīcināt manu uzņēmumu, lai iegūtu tā patentus."

"Muļķības!" Denijs iesaucās.

Mūnirs ar labās rokas mājienu lika viņam apklust un norādīja uz monitoru priekšā uz galda.

"Un tas?"

"Kas ir ar to?" Zebeks jautāja.

"Vai jūs vēlaties teikt, ka šajās datnēs ir meli?" Mūnirs jautāja.

Zebeks sarauca pieri.

"Jūs domājat to ziņojumu no - kas tas bija? Oslo institūta? Dendrohronologa ziņojumu?"

Mūnirs pamāja ar galvu. Visi Vecajie ieurbās Zebekā ar skatieniem.

Viņš savilka seju nicīgā grimasē un teica:

"Nē, nedomāju, ka ziņojums ir nepatiess. Nešaubos, ka tas ir gluži pareizs." Viņš apklusa, ļaujot klausītājiem labāk uztvert dzirdēto.

"Tad…" iesāka Mūnirs.

"Nešaubos, ka šā koka parauga vecums ir tieši tāds, kā apgalvo zinātnieks - piecdesmit gadi! Simt gadi! Katrā ziņā tas ir pārāk jauns, lai būtu piederīgs sandžakam." Viņš atkal apklusa. "Bet ko tas pierāda?" viņš jautāja. 'To, ka sandžaks ir viltots? Diez vai. Vienīgais, ko tas pierāda, ir tas, ka Terio un Barzans iedeva pētniekam Rolvāgam koka gabalu, kas iegūts kaut kur citur, nevis no sandžaka."

"No kurienes tad?" jautāja Denijs.

Zebeks paraustīja plecus.

"Varbūt no cigāru kastes." Tad viņš papurināja galvu. "Nespēju noticēt, ka mēs vēl joprojām to klausāmies," viņš paziņoja.

Vecajie sāka dedzīgi strīdēties cits ar citu. Nespēdams saprast ne vārdu, Denijs pievērsās Zebekam.

"Jūs gan esat īsts kretīns, vai jūs to zināt?"

Zebeks skatījās uz citu pusi.

Pēc brīža Mūnirs pacēla roku un telpā iestājās klusums.

"Mums jāatrisina šis jautājums, lai varētu turpināt darbu."

"Gluži manas domas," Zebeks piekrita. "Jums tikai jāizlemj, kam ticēt. Savam imamam - vai šim… šim vājprātim no Amerikas."

Pat Mūnirs pasmaidīja, dzirdot šo raksturojumu.

"Tad viss skaidrs," viņš paziņoja, lēni celdamies kājās. "Vai jūsu lidmašīna ir lidostā?"

"Mana lidmašīna?" Zebeks pārjautāja.

"Man teica, ka jums esot privātā lidmašīna."

"Jā, ir," Zebeks atbildēja, "bet…"

'Tad mums jādodas ceļā."

"Uz kurieni?" Zebeks noprasīja. "Uz kurieni jūs gribat doties?"

Neatbildējis uz šo jautājumu, Mūnirs pievērsās pārējiem Vecajiem. īsi kaut ko viņiem pateica. Tad visi cits pēc cita piecēlās kājās un sekoja viņam ārā no sēžu zāles.

Lidmašīna pacēlās gaisā īsi pēc septiņiem pēcpusdienā un devās uz dienvidrietumiem ar pilnām degvielas tvertnēm. Pilotiem bija dots rīkojums lidot uz Atēnām, taču tas izrādījās tikai viltus gājiens. Kad ceļā bija pavadīta stunda, Mūnirs iegāja pilotu kabīnē un paziņoja jauno galamērķi - Dijarbakira.

Lai gan Zebeks centās to neizrādīt, šī plānu maiņa viņu darīja nemierīgu, jo viņš savādi pieklusa. Arī Denijs klusēja. Viņš pirmo reizi lidoja ar privāto lidmašīnu un labprāt atrastos gandrīz vai jebkur citur. Pirmkārt, lidmašīnā nebija apkalpotāju, un tas nozīmēja, ka nevarēs dabūt ēst. Otrkārt - kā viņš bija mēģinājis ieskaidrot Mūniram, - viņam nebija nekādas vajadzības kaut kur lidot, kā vienīgi uz mājām. Viņš bija nodevis Vecajiem Rolvāga ziņojumu un pastāstījis visu, ko zina. Kāpēc viņam vēl būtu jālido viņiem līdzi uz Dijarbakiru?

'Tāpēc, ka viens no jums melo," atbildēja Mūnirs.

Lidojums bija ilgs - apmēram kā no Ņujorkas līdz Denverai Eiropas variantā. Kaut kur virs Kaukāza kalniem Zebeks piecēlās, aizgāja līdz lidmašīnas pakaļgalam, kur sēdēja Denijs, un apsēdās viņam blakus.

'Tu varēji pats sev izrakstīt biļeti uz laimīgu nākotni," Zebeks pačukstēja.

Denijs paraudzījās uz viņu, tad atkal pievērsa skadenu tumsai aiz loga.

'Tev vēl ir tāda iespēja," Zebeks paziņoja.

Denijs pagriezās pret viņu.

"Vai jūs nebaidāties, ka es jums atkal iesitīšu?"

Zebeks paraustīja plecus.

"Es teicu, ka tev vēl ir tāda iespēja."

Denijs paraudzījās apkārt pēc kādas brīvas vietas, taču visas bija aizņemtas.

"Runa ir par sapņiem," Zebeks murmināja. "Ne jau par kaut kādu algu. Es runāju par visu naudu, ko tu jebkad varētu vēlēdes, visu naudu, ko jebkad spētu iztērēt."

Denijs pagrozījās sēdeklī.

"Runa ir ne tikai par naudu, bet par laiku," Zebeks turpināja. "Laiku, kas nepieciešams māksliniekam sava talanta izkopšanai. Padomā par Parīzi… ar Paulinu, ja vēlies…"

Denijs paraudzījās uz viņu.

"No kā jūs tik ļod baidāties?"

Dzirdot šo jautājumu, Zebeks salēcās, viņa pleci noraustījās, it kā caur viņa augumu būtu izgājis elektrības lādiņš.

"Es nebaidos ne no kā. Bet tev gan būtu jābaidās. Man šķiet, ka Mūnirs ved mūs uz Uzeljurtu…"

"Kādēļ?" Denijs jautāja.

Zebeks paraustīja plecus.

"Tur notiks lielā asambleja - tāda kā visas pilsētas kopsapulce lai izlemtu, kurš no mums saka patiesību. Godīgi sakot, neticu, ka tas varētu beigties tev par labu."

Denijs ari neticēja. Zebeks bija imams, viņš brīvi runāja vietējā dialektā. Bet Denijs… golfa drēbēs tērpies ārzemju mākslinieks ar lielām cerībām par savu pirmo izstādi.

"Par ko tad mēs runājam?" viņš jautāja. "Kas man ir jādara?"

"Pasaki viņiem, ka tu meloji," Zebeks atbildēja. "Varu nokārtot jautājumu ar tavu draudzeni - iestāstīt viņai, ka tas videoieraksts bija neizdevies joks. Varu nokārtot visu - arī visus sarežģījumus, kas tev radīsies ar yesidis. Tikai tev jāpasaka Mūniram, ka tu meloji. Un jāpasaka pēc iespējas drīzāk. Uzticies man…"

Denijs bridi apdomājās, tad atbildēja:

"Nē-e!"

Viņi nolaidās Dijarbakirā mazliet pēc diviem naktī. Kamēr piloti kārtoja muitas formalitātes, Mūnirs veda visus uz autostāvvietu, kur ielas malā stāvēja vesela rinda melnu "Mercedes" ar ieslēgtiem motoriem. Denijs pārsteigts ieraudzīja no lidostas iznākam Kukoču un "Draudziņu". Pēc Mūnira rīkojuma viņi lika Zebekam iesēsties pirmā auto aizmugurējā sēdeklī un paši iekārtojās tam cieši pie abiem sāniem.

Denijam tik ierādīta vieta otrajā automobilī, kur viņam drīz pievienojās Mūnirs un divi citi Vecajie. Viņi pagaidīja dažas minūtes, un tad mašīnu virkne devās ceļā.

"Kad būs tā sapulce?" Denijs jautāja, apspiezdams žāvas. "Ceru, ka pēcpusdienā, jo…"

"Nekādas sapulces nebūs," paziņoja Mūnirs.

■Denijam pār muguru pārskrēja auksti drebuļi.

"Bet… domāju, ka Uzeljurtā būs kaut kāda pilsētas sapulce. Zebeks…"

"…maldījās," atbildēja Mūnirs. "Mēs nebraucam uz Uzel- jurtu."

Denijs sarauca pieri. Uz kurieni tad? Kas tad vēl te ir?

Mūnirs šķita uzminējis viņa domas.

"Mēs braucam uz Nevaziru," viņš paskaidroja.

"Uz pazemes pilsētu?" Denijs nesaprata. Viņš bija apdullis pēc lidojuma, nomocījies uztraukumos un bezgala noguris. Pat gluži vienkārši secinājumi viņam nebija pa spēkam. "Bet kāpēc?" viņš jautāja. "Kas tur ir?"

Mūnirs aizsmēķēja cigareti, dziļi ievilka dūmus un izpūta tos garā, tievā strūkliņā. Raudzīdamies ārā pa logu, viņš pašūpoja galvu un atbildēja:

"Nezinu. Varbūt nekas."

Viņi brauca divas stundas, ceļam vijoties caur pakalniem un kalniem, kur gaišdzeltenā zeme mēnesnīcā izskatījās pelēka. Tad limuzīnu virkne nogriezās no galvenā ceļa, palēninot gaitu uz zemesceļa, kas beidzās cipresēm apjoztā klajumā. Cits pēc cita mašīnu motori apklusa, un Vecajie izkāpa.

Iespiests starp Kukoču un "Draudziņu", Zebeks izdvesa ņurdošas skaņas, kas šķita paužam reizē dusmas un bailes. Lai gan Denijs nesaprata ne vārda yesidis dialektā, Zebeka balss tonis liecināja, ka viņš jūtas piekrāpts. Bija skaidri redzams, ka viņš nebija domājis nokļūt šeit.

Viņi stāvēja apmēram divdesmit jardu attālumā no durvīm, pa kurām varēja iekļūt tieši kalnā. Aiz atvērtajām masīvajām senlaicīgajām dzelzs durvju vērtnēm vīdēja melna ala. Pie durvīm stāvēja jauns vīrietis ar veselu kasti "Maglite" lukturīšu, kurus tas izsniedza katram no Vecajiem, tiem ejot iekšā.

Denijs piesteidzās pie Mūnira.

"Kas ir tur iekšā?" viņš jautāja.

Vecais vīrs paraustīja plecus.

"Nevazira."

"Ak tā, bet, ja neiebilstat, es labāk pagaidīšu tepat ārpusē," Denijs ieteicās.

Mūnirs pasmaidīja un papurināja galvu. Paņēmis Deniju aiz rokas, viņš iedeva tam lukturīti un ieveda viņu garā, zemā tunelī, kas līkločiem vijās caur drūmām pazemes telpām, visu laiku vedot lejup. Denijs jau bija dzirdējis, ka pazemes pilsēta ir kā milzu skudru pūznis, ko veido sazarotu eju mudžeklis.

Lukturīša gaismas stars lauzās cauri tumsai, atduroties pret akmens sienām.

"Uz kurieni mēs ejam?" Denijs jautāja, elpodams caur degunu, lai nesāktu drudžaini kampt gaisu. Sajūta bija tāda kā raktuvēs, tikai šeit bija simtiem pazemes eju. Ja nu mēs apmaldāmies? Denijs gudroja. Ja nu lukturīšiem izdeg baterijas? Un ja nu…? Lidojuma nogurums bija pagaisis, to bija nomainījusi nepārvarama klaustro- fobijas lēkme.

"Kas tas?" Denijs jautāja, apstājies pie milzīga apaļa akmens bluķa, kas nedroši balansēja uz vienkārša paaugstinājuma nišā līdzās ejai. Denijs redzēja, ka bluķi balstīja tikai daudz mazāks akmens, kas bija iespiests starp pamatni un bluķi.

"Ar to noslēdza tuneli," paskaidroja Mūnirs. "Ja ienaidnieki sekoja pilsētas iedzīvotājiem šeit pazemē, viņi bēgdami varēja noslēgt aiz sevis ejas. Ienaidnieki tad viņiem vairs netiktu klāt."

"Un ko pēc tam? Viņi atkal aizveltu projām to bluķi?"

Mūnirs pašūpoja galvu.

"Tas nav iespējams. Viņiem būtu jārok jauna eja."

Viņi soļoja jau vismaz kādas piecpadsmit minūtes. Gājiens bija gauss, jo to aizkavēja dažu Vecajo vājā veselība un Zebeka slimā kāja. Varbūt bija jau pagājis daudz vairāk par piecpadsmit minūtēm. Denijs nevarēja droši pateikt. Pazemes ejā nebija iespējams sekot laika ritumam. Nebija nojausmas par dziļumu vai virzienu.

"Kur mēs esam?" viņš jautāja.

"Apmēram divdesmit metrus zem zemes," atbildēja Mūnirs. "Vairs nav tālu."

Tā ari bija. Pēc dažu minūšu gājiena ejas galā pavērās telpa ar augstiem griestiem un velvētu nišu vienā no sienām. Zeltains aizkars tumsā nekustīgi karājās pie metāla stieņa, aizsedzot to, kas atradās nišā.

Zebeks stāvēja telpas vidū, iespiests starp Kukoču un "Draudziņu", nikni lamādamies uz Vecajiem. Lukturīšu stari drebēja putekļainajā gaisā. Deniju pārņēma nelāga nojauta.

"Ak tad lūk, kur mēs esam!" Zebeks iesaucās, plašā žestā pamājot ar roku. "Un kādēļ? Kāpēc? Kādus pierādījumus mēs meklējam?" Viņa balss šķita spalgāka nekā parasti, un tajā bija jaušama bravūra.

Mūnirs noklepojās.

"Iedomājos, ka varbūt jums ir taisnība," viņš teica. "Varbūt šis jauneklis un Remijs - un ari vīrs, vārdā Terio - bija sazvērējušies pret jums."

'Tieši tā!" Zebeks iebļāvās. "Un kāpēc ne? Neviens no viņiem nebija ticīgais! Kāpēc lai kāds ticētu viņam, šim amerikāņu zeņķim, nevis man? Mēs - īstenie ijesidis, dcības aizstāvji - tūkstoš gadu esam cietuši no naidnieku sazvērestībām!"

Mūnirs pamāja ar galvu, it kā piekrītot.

"Es jautāju sev," viņš turpināja, "kā lai mēs zinām, vai san- džaks ir viltojums - vai arī ziņojums ir nepadess? Vai zinātnieks Norvēģijā pārbaudīja no sandžaka nogrieztu koka plāksnīti vai varbūt tā bija kāda koka šķēpele, kas izskalota Vana ezera krastos? Katrā ziņā jautājums ir nopietns. Ja īsto sandžaku, mūsu lielāko svētumu, ko darinājis pats šeihs Adi, kāds nomainījis ar viltojumu, tā būtu vissmagākā zaimošana." Vecais vīrs apklusa un noklepojās. "No otras puses," viņš turpināja, "iespējams, ka ir tādas cilvēku grupas, kas savu politisko vai personisko iemeslu pēc nepiekrīt Vecajo lēmumam, izraugoties imamu. Iespējams, ka šīs ļaužu grupas cenšas sēt šaubas un neskaidrību saistībā ar šo izvēli, laižot atklātībā viltotu pētījumu, lai apšaubītu jaunā vadoņa likumīgumu. Varbūt šādi viņi censtos iegūt laiku, lai sagatavotu atentātu." Vecais vīrs paraudzījās uz Deniju, kas atkal sajuta nemieru un klaustrofobiju, ar pūlēm piespiezdamies nenovērst acis no Mūnira rāmā skatiena. "Viltots ziņojums," sirmgalvis turpināja, "arī būtu uzskatāms par svētuma zaimošanu, par mēģinājumu traucēt Tavusa gribas un "Melno rakstu" pravietojumu īstenošanu." Mūnirs apklusa, paraudzījās uz Deniju, tad uz Zebeku un papurināja galvu. "Bet kā to noteikt?"

Zebeks gribēja kaut ko iebilst, bet Mūnirs brīdinot pacēla roku un miljardieris apklusa.

"Man ienāca prātā…" Mūnirs teica, "ja sandžaks, kuru mēs, Vecajie, redzējām, apsverot jaunā imama izvēli, bija viltojums, tad tas, kurš to bija sagādājis, iznīcinātu to tūlīt pēc tam, kad statuja būtu kalpojusi tā nolūkam. Sandžaks nekad netiek izrādīts. To var skatīt tikai imama vēlēšanu laikā. Jaunieceltais imams ir gados jauns. Viņš mierīgi varētu nodzīvot ilgāk par visiem Vecajiem. Iespējams pat, ka īstais sandžaks ir atkal novietots savā vietā, bet, protams, tad mēs, to ieraugot, uzreiz redzētu, ka tas ir citāds sandžaks nekā tas, kurš bija celts goda vietā mūsu sapulcē."

Denija skatiens šaudījās no Zebeka uz nišu sienā. Izputējušais miljardieris bija sastindzis kā bākas uguns apžilbināts briedis.

"Bet, ja ziņojums bija viltots," turpināja Mūnirs, "pārbaudei varēja izmantot jebkuru koka gabalu. Un tad sandžaks joprojām būtu šeit, tāds pats, kādu mēs to atceramies." Vecais vīrs nopūtās. "Kā tad būs?" viņš jautāja, uzlūkojot pārmaiņus Deniju un Zebeku.

"Man vienreiz pietiek," Zebeks izgrūda un pagriezās, lai aizietu.

Viņam ceļā nostājās "Draudziņš".

"Draudziņ," tas iedūdojās. "Dra-a-u-u-dziņ-ņ…"

Mūnirs lēni šķērsoja telpu un devās pie nišas sienā. Kad viņš sniedzās pēc aizkara, Zebeks metās viņam virsū, bet Kukočs ar sānisku spērienu viņu apturēja.

"Tas ir aizliegts!" Zebeks paziņoja. "To nedrīkst redzēt…"

Sirmgalvis atvilka aizkaru, un visiem vecajiem pārsteigumā aizrāvās elpa. Aiz aizkara atradās melna marmora pjedestāls, uz kura bija uzklāts mazs melna samta paklājiņš - un nekā vairāk. Viens no Vecajiem tuvojās Zebekam ar atvāžamo nazi rokā. Zebeks izvairījās no viņa un metās uz izeju - taču tur viņam ceļu aizšķērsoja Kukočs.

"Ko tu ar to izdarīji, Zerevan?" Mūnirs klusā balsī jautāja. "Kur ir īstais sandžaks?"

Zebeks šķita kā sarāvies, sarucis no bailēm.

"Ja es to pateikšu," viņš iečīkstējās, "vai jūs mani atlaidīsiet?"

Mūnirs īsi nosprauslājās un papurināja galvu.

"Ali un Suha var tevi piespiest pateikt," viņš teica, norādot uz Kukoču un "Draudziņu". "Vai arī vari sev aiztaupīt ciešanas."

"Es neesmu vainīgs," Zebeks šļupstēja. "Neko par to nezinu!"

Tas bija Zebeka pēdējais vārgais iebildums. Viņam tuvojās abi Denija senie naidnieki, un Denijs sakopoja visus dvēseles spēkus. Viņš nebija drošs, vai varēs mierīgi stāvēt un noraudzīties, kā notiek tas, ko saudzīgā valodā dēvē par "nopratināšanu, pielietojot spēku". Tomēr galu galā pietika ar draudiem - vai arī Zebeks bija tik gudrs, lai saprastu, ka pretošanās tikai paildzinās viņa mokas. Viņš padevās pat bez neviena sitiena.

Viņš stostīdamies izdvesa:

"Sotheby's."

Mūnirs bija tā satriekts, ka tikko spēja parunāt.

"Tu to pārdevi?"

"Vēl ne," Zebeks mierīgi atbildēja. "Senlietu izsole būs nākamajā mēnesī."

Mūnira sejā parādījās barga izteiksme, un viņš izslējās, tad vēsi un atturīgi paklanījās.

"Mēs tevi atstājam," viņš teica, tad skarbi uzkliedza kādu rīkojumu, ko Denijs nesaprata. Cits pēc cita Vecajie lēni atstāja telpu. Zebeks izmisumā sāka aurot kurdu valodā, un pēc viņa balss toņa skaidri varēja nojaust, ko viņš saka: Nevajag! Lūdzu! Dieva dēļ! Es jūs nogalināšu!

Kaut kas tamlīdzīgs, Denijs nodomāja, draudi un lūgšanās jukjukām. Ejot ārā no telpas, Mūnirs uzlika roku Denijam uz piedurknes.

"Iedodiet viņam savu lukturīti," viņš pavēlēja. "Vēlāk mēs viņu izliksim ārā uz paaugstinājuma putniem. Tāda ir senā tradīcija."

Putniem? Kādiem? Denijs kaut ko atcerējās par putniem, taču nespēja tagad par to domāt. Viņam prātā bija viena vienīga doma - kā pēc iespējas ātrāk tikt ārā no šejienes. Viņš pagriezās un ātri iegāja atpakaļ telpā.

"Lūdzu," viņš teica, iespiezdams lukturi Zebeka rokās. Negodā kritušais imams krietnu bridi truli raudzījās uz gaismekli, tad pacēla skatienu pret Deniju. Uz viņa vaigiem mirdzēja šausmu asaras.

"Lūdzu," viņš izdvesa. "Tikai ne to."

Pasaki to Krišam Terio, Denijs nodomāja, tomēr paturēja šos vārdus pie sevis.

"Ciao," viņš nomurmināja un pagriezies steidzās ārā no telpas.

Atkal pievienojies Mūniram un Vecajiem, viņš vēroja, kā Ku- kočs, dauzīdams ar dzelzs stieni, pūlas izkustināt akmeni, kas notur milzīgo klints bluķi sienas iedobē. Pēkšņi akmens izkustējās, un smagais bluķis sašūpojās. Denijs uzmeta izmisīgu skatienu Zebekam, kurš stāvēja, neizkustējies no vietas, ar grīdā vērstu lukturīti rokā, viņa mute lēnām pletās mēmā kliedzienā.

Visi atlēca nost, kad klints bluķis nogāzās, aizšķērsojot eju un ieslogot Zebeku viņa bērnības piķa melnajā kapā.

EPILOGS

Gatavošanās izstādei nebija pats grūtākais. Daudz smagāk bija sagatavoties sarunai ar Keiliju.

Instalāciju "Runājošās galvas" viņam izdevās uzmeistarot par kādiem simt dolāriem, izgatavojot karkasu no mēteļu pakaramajiem un veciem palagiem. Papjēmašē, kas klāja karkasu, bija izgatavots no makulatūras avīzēm, piecdesmit mārciņām sveramo miltu un daudziem galoniem ūdens, kas tika vārīts mātes virtuvē uz plīts.

Tagad galvas bija jau gandrīz gatavas.

Tās bija septiņas, un tām vēl tikai bija jāuzlīmē vairāki slāņi papīra, līdz tās būs gana stingras, lai izturētu braucienu uz galeriju. Pagaidām tās stāvēja vecāku mājas pagrabā, mitras un sirreālas, žāvēdamās aizdotu ventilatoru un sildītāju džungļu vidū.

Jo vairāk Denijs domāja par šīm galvām, jo labāk tās viņam patika. Iemaldījušās šajā priekšpilsētas vidē, tās bija gandrīz tikpat noslēpumainas kā to Lieldienu salas radinieces. Driz viņš tās aplīmēs ar avīžu virsrakstiem un slavenu personu un TV zvaigžņu fotogrāfijām. Maiks Volless un Opra. Dens Rāzers un Bārba- ra Voltersa. Kad instalācija būs pabeigta, tā skaidri parādīs, kā Amerikā slavenības tiek celtas orākulu kārtā.

Vismaz tāda bija viņa iecere.

Kad Denijs nestrādāja pie galvām, viņš sēdēja pie tālruņa, pierunāja dārzniecību ziedot diezgan daudz velēnu galerijas grīdas izklāšanai, aizņēmās televizorus, kas tiks uzstādīti uz krāsotā finiera paaugstinājumiem, ko tēvs bija piekritis izgatavot. Lielajā aizņemtībā viņš pat vēl nebija apmeklējis zobārstu. Tiesa gan, viņš pats to nemaz nevarētu atļauties, taču viņam nelika mieru māte, kas sarāvās ikreiz, kad viņš pasmaidīja.

"Denjel, es par to samaksāšu. Uzskati to par novēlotu dzimšanas dienas dāvanu. Tu izskaties pēc klaidoņa. Lūdzu."

Taču darāmā bija tik daudz. Viņš bija sarunājis kravas mašīnu gleznu un skulptūru - tostarp arī "Bābeles II" - nogādāšanai galerijā "Neons". Tēvs viņam palīdzēs sadalīt skulptūru gabalos, apzīmējot katru no tiem ar īpašiem krāsu kodiem, lai varētu atkal salikt kopā. Tad viņi katru daļu iepakos termiskajā plēvē, izmantojot materiālus, ko tēvs pasūtīja no firmas ar nosaukumu "Mr. Shrinky". Tēvs jau bija noskatījies videopamācību. "Vajadzīgs tikai polietilēna plēves rullis un termiskā pistole," viņš stāstīja, aizrāvies ar šo jaunumu. "Ietin, aizkausē, un paciņa iznāk stingra kā klints. Vai tu zināji, ka arī laivu var iesaiņot plēvē? Šādi var iesaiņot visu ko!"

Tas nebija viegli - jānopūlas bija daudz -, taču Denijs jau iepriekš zināja, ka izstāde būs veiksmīga. Varēja pat teikt, ka tā būs izcila. Un arī publikas interese pieauga. Lavinija apgalvoja, ka "Culturekioscļue" vēlas intervēt Deniju internetā un laikraksts "Post" gatavojas rakstīt par viņu svētdienas numura lappusē par "trim jauniem, daudzsološiem Vašingtonas māksliniekiem".

Ja vien ari viņa mīlas dzīvē izredzes būtu kaut uz pusi tik spožas.

Taču Keilija nevēlējās ar viņu pat runāt. Viņš bija apcerējis dažādus paņēmienus, kā atgūt viņas sirdi, taču tie visi bija banāli vai pārāk dārgi, vai dažkārt abējādi. Plakāts vai - vēl labāk - uzraksts debesīs. Abos vieni un tie paši vārdi: Denijs mīl Keiliju. Margrietiņu (viņas mīļāko ziedu) grozi, nogādāti viņas birojā. Operdziedonis zem viņas loga. Kucēns.

Patiesībā nebija svarīgi tas, ka šie pasākumi ir banāli. Deni- jam nebija iebildumu rīkoties banāli. Taču nelaime tāda, ka viņš zināja - tie neiedarbosies. Viņa nodarījums, pēc Keilijas uzskatiem, bija nepiedodams, bet viņa bija vienīgā, kuras viedoklis bija svarīgs. Tu visu sabojāji, viņš teica sev. Pavisam vienkārši.

Taču tā tomēr nebija. Viņš sēdēja vecāku mājas viesistabā, skatīdamies filmu "Forests Gamps", un tad viņam ienāca prātā kāda doma. Ja Gamps var dejot ar Elvisu un sarokoties ar Kenediju, tad ari Denijam vēl ir cerība. Šī iecere, kas viņam iešāvās prātā, varbūt nebija gluži ētiska, taču tai bija viena laba īpašība, kādas trūka citiem - godīgākiem - plāniem. Tā varēja iedarboties.

"Kad es iepriekšējo reizi runāju ar Keiliju," paziņoja Keilijas tēvs, "viņa par jums, mister, negribēja ne dzirdēt."

Šī uzruna satrieca Deniju kā spārnotā raķete, un viņš samulsa. Šo gadu laikā viņš un Keilijas tēvs bija pamazām kļuvuši gandrīz par tuviem draugiem. Tikšanās reizēs viņi mēdza jokot un patiesi priecājās viens par otra sabiedrību. Un tagad Denijs bija kļuvis par "misteru". Viņš nopūtās. Nezināja, ko teikt.

"Mēs ar mammu nesaprotam, ko tas viss nozīmē."

Mēs ar mammu. Tā bija otra raķete. Keilijas vecāki uzrunāja viens otru par "mammu" un "tēti". Viņi bija lielas, sirsnīgas ģimenes galvas, kurā valdīja dāsnums un dzīvesprieks. Viņu rančo atradās apvidū, kur bija tāds plašums, ka naktī nebija redzama neviena elektriskā gaisma - ja nu vienīgi kāda lidmašīna, taču tās lido tik augstu, ka nemaz nav īsti atšķiramas no zvaigznēm. Šķīvīša mētāšana, sēdēšana vakaros uz lieveņa, kāršu spēles. Bez Keilijas viņš zaudēs arī to.

"Es vienmēr domāju, ka jūs ar Keju kādreiz apprecēsieties," Klints atzinās. "Pagādāsiet mums bariņu māksliniecisku mazbērnu." Viņš klusi iesmējās.

"Es gribu viņu precēt," Denijs apzvērēja. "Taču nekādi netieku viņai klāt. Viņa… viņa negrib pat runāt ar mani."

Tik daudz bija uz sirds, ka viņi abi krietnu brīdi klusēja. Beidzot Klints jautāja:

"Kā tad tu iekļuvi viņas melnajā sarakstā?" Pirms Denijs paguva atbildēt, Klints piebilda: "Vari neteikt. Man nevajadzēja jautāt."

"Es… rīkojos tiešām stulbi," Denijs teica.

Klints nopūtās. Smaga nopūta kā prērijas vējš.

"Ļauj minēt. Cita dāmīte."

Dāmīte. Denijs gandrīz iesmējās. Taču viņš teica ko citu:

"Tas notika ārzemēs, un… es biju piedzēries."

"Tieši tā es teicu, kad uzbraucu Ralfa Tenera sunim," piebilda Klints. "Tikai tas nebija ārzemēs un turklāt… tas suns vēl joprojām ir beigts, saproti?"

"Jā," Denijs atbildēja. "Saprotu."

"Kejai ir tāda nelaime, ka viņa itin nemaz neprot piedot."

"Zinu."

"Nepavisam."

"Nemaz un nepavisam," Denijs piebilda. Tas bija Evansu ģimenes teiciens, un Klints nosmējās, dzirdot Deniju šādi sakām.

'Tur tev taisnība," viņš secināja.

"Vai zināt, Klint… man ir kāda doma. Varbūt tā palīdzēs viņu atgūt."

"Ak tā?"

"Jā. Bet man vajag videoierakstu."

"Kādu videoierakstu?" brīnījās Klints.

"Vienalga kādu, kur redzama Keilija. Tikai pāris minūtes. Dzimšanas dienas svinības vai… jums nebija uzfilmēts, kā viņa spēlē lakrosu?"

"Kam tev to vajag?"

Denijs vilcinājās.

"To ir diezgan grūti izskaidrot."

"Kāpēc?" Vecais virs neatkāpās. Nemaz un nepavisam.

"Nezinu. Es tikai iedomājos… iedomājos, ja es izveidotu filmu - un viņai tā patiktu - es varbūt tiktu kādu solīti tuvāk viņai."

Klints kaut ko norūca - nelaipni - un Denijs saprata, ka vecais vīrs viņam īsti nedc. Beidzot Klints atbildēja:

"Šķiet, ka varēšu tev palīdzēt."

"Lieliski!" Denijs atviegloti nopūtās.

"Tikai ceru, ka tev izdosies viņu nolūgties," Klints piebilda. "Nekad nebūtu domājis, ka teikšu ko tādu, jo tad, kad viņa pirmo reizi atveda tevi šurp, es nebiju sajūsmā. Mākslinieks veģetārietis? Nu-u-u, nē… Taču tagad man šķiet, ka tu mūsu Kejai esi īstais."

Džeiks viņam palīdzēja. Viņi aiznesa videokaseti uz kādu firmu ar nosaukumu "Technicality", un tur ierakstu pārveidoja digi- tālā formātā. Tad viņi no "Sistēma" beta versiju vietnes lejupielā- dēja programmas "Simulacra" izmēģinājuma moduli un instalēja to Džeika "iMac" datorā. Denijs nopriecājās, ka šī interneta lapa vēl darbojas, taču Džeiks paskaidroja, ka līdzīgas programmas globālajā tīmeklī esot atrodamas arī citur. Ar šo tehnoloģiju nodarbojoties kāds pusducis firmu.

Grūtāk bija atrast piemērotu alpīnista videoierakstu. Lai gan "Google" meklētājā tika uzrādīti simt deviņi tūkstoši atradumu, tikai dažās lapās bija iespējams lejupielādēt ierakstu fragmentus un tajos gandrīz vienmēr tika rādīti vīrieši. Tāpēc meklējumi nedaudz ieilga, tomēr pēc stundas izdevās atrast tieši to, ko viņš vēlējās: jauna sieviete kāpj augšā pa vertikālu klinšu sienu Austrijas Zilajos kalnos.

"Un tagad," paziņoja Džeiks, "lai notiek saplūšana."

Dators iedūcās, programmai "Simulacra" uzsākot darbu. Pēc divām stundām viņi bija ieguvuši piecdesmit trīs sekundes ilgu videoierakstu, kur tuvplānā bija redzama Keilija, karājamies pie kraujas vienā no Trīs māsu kalniem, ieplestām kājām meklējot nākamo atbalsta punktu. Tad kamera atkāpās, lai parādītu viņu no attāluma. Viņa rāpās uz klints pārkares, kur spētu noturēties vienīgi muša, tad zaudēja atbalstu un krita zemē strauji kā lode - taču izrādījās, kritiens nebija nāvējošs, jo trīsdesmit vai četrdesmit pēdu zemāk viņa palika karājamies drošības virvē. Kamera parādīja tuvplānā mazo figūriņu, kas šūpojās virs bezdibeņa košas virves galā. Viņas acis bija ieplestas, lūpās rotājās smaids, kas šķita vēstām "paldies tev, Jēzu", bet patiesībā tas bija bērna prieks, ieraugot dzimšanas dienas torti.

Tā bija Keilija kā dzīva, un, ja nemin to, ka "alpīnistei" bija tikai deviņi gadi un viņa bija ģērbusies nevis alpīnistu tērpā, bet džinsos, kovboju zābakos un dzeltenā džemperi ar pandām uz muguras, videoieraksts šķita pilnīgi reālistisks.

"Kaut kas neticams!" iesaucās Džeiks.

"Vai ne!?" piekrita Denijs.

"Es domāju - o-o-o - tas ir pat mazliet biedējoši."

'Tev tā šķiet?"

Viņi noskatījās to vēlreiz. Un vēlreiz.

"Keilijai sāks rokas trīcēt, skatoties vien!" Džeiks paziņoja. "Kaut kas neticams - un tu pierādīsi, ka tev ir taisnība."

Denijs pamāja ar galvu, juzdamies mazliet nomākts un nokaunējies. Tā bija vienīgā iespēja, ko viņš varēja iedomāties, lai atgūtu Keiliju, taču viņš juta tādas kā māņticīgas bailes. Varbūt nav prāta darbs izmantot Zebeka programmu, lai piemānītu mīļoto sievieti un panāktu viņas piedošanu. Tas var izraisīt sliktu karmu. Bet no otras puses, viņš prātoja, tā varētu būt "poētiskā taisnā tiesa". Un, ja vispār ir iespējama situācija, kad mērķis attaisno līdzekļus, tad tas bija šoreiz - jo mērķis ir mīlestība, un mīlestība ir vienīgais, kas mums vajadzīgs. Tā teica Džons Lenons. Vai arī tas bija Pols? Viņš nozvērējās svētajam aizbildnim, kas piešķir cilvēkiem vēl vienu iespēju, ka tam nebūs jānožēlo tas, ka atbildēs uz De- nija lūgšanu. Lai nu kā - viņš pastāstīs Keilijai patiesību, kādreiz, tiešām…

"Zeme izsauc Deniju! Hallo?"

"Kas ir?" Viņš atrāva skatienu no "iMac" ekrāna.

"Es teicu, ka tu pierādīsi, ka tev ir taisnība."

"Man ir taisnība?"

"Tu taču zini - nevar ticēt savām acīm."

Viņš nogaidīja līdz izstādes atklāšanas dienai, kad viss bija sagatavots, - lai viņam vēl būtu gaidāms kas patīkams, ja nu videoieraksts neiedarbosies. Viņš nopirka lielu klēpi margrietiņu trijos dažādos puķu veikalos un ar atvieglojumu atklāja, ka Keilija nebija papūlējusies nomainīt slēdzenes dzīvokļa durvīm. Viņam vismaz nebija jāielaužas.

Bija savāda sajūta, atrodoties dzīvoklī, - un ne tikai pa grīdu izmētāto margrietiņu klājiena dēļ. Keilija bija iepakojusi kastēs visu viņa mantību un sakrāvusi kastes stūrī. Bija gandrīz kā viesojoties mājoklī, kura iemītnieks ir miris. Sevišķi puķu dēļ.

Viņš bija pavadījis dzīvoklī kādas divdesmit minūtes, kad dzirdēja Keiliju kāpjam pa kāpnēm, un, kad viņa ienāca, viņš sēdēja uz dīvāna ar puķi zobos, juzdams, kā sirds kāpj pa muti ārā.

"Jauki," viņa noteica, uzāķēdama somiņu uz mēteļu pakaramā pie durvīm. "Ļoti romantiski. Un tagad - vācies!"

Viņš ļāva puķei nokrist.

"Pirms es aizeju…"

"Ārā!"

"Pagaidi - ļauj man kaut ko pateikt. Vai atceries e-pasta ziņojumu, ko es tev aizsūtīju? Es rakstīju, ka nedrīkst ticēt savām acīm. Atceries?"

Viņa novērsa skatienu.

"Nē. Varbūt. Nezinu. Vienīgais e-pasta sūtījums, ko atceros, ir tava mazā videofilmiņa." Viņa apklusa. "Vai varētu tevi palūgt? Es gribētu nomazgāties vannā."

"Nē. Gribēju teikt - es tev nesūtīju to draņķi. Zvēru pie Dieva!"

Keilija pētoši paraudzījās uz viņu.

"Bet kas tad?" Pirms viņš paguva atbildēt, viņa pacēla rokas un piebilda: "Bet tas tik un tā nav svarīgi. Man ir vienalga, kas to sūtīja!"

'Tas ir gan svarīgi. Tas ir pats svarīgākais, jo tā nav patiesība. Ļauj man tev kaut ko parādīt." Viņš pacēla rokā videokaseti ar filmiņu, ko bija izveidojis kopā ar Džeiku.

"Nē, paldies," Keilija atbildēja, reizē garlaikota un noskaitusies.

"Keilij! Es vēlos, lai tu precies ar mani."

Viņa nosarka.

"Precēties ar tevi?"

"Jā!"

Viņas skatiens pievērsās kasetei.

"Un kas tas ir? Otrā sērija?"

"Nē. Tā patiesībā… esi tu."

"Kā tad!"

"Es nejokoju," Denijs neatlaidās. "Tas ilgs tikai kādu minūti. Un, kad būsi to noskatījusies, ja vēl joprojām gribēsi, lai es eju projām… es tā arī darīšu."

"Sarunāts," viņa norūca. Paķērusi kaseti no Denija rokām, viņa ielika to videomagnetofonā un gaidīja, līdz tā tiks ielādēta - sakrustojusi rokas un īgni atstiepusi apakšlūpu. Beidzot viņa nospieda atskaņošanas pogu.

Viņš nevarēja redzēt viņas seju. Viņa skatījās televizora ekrānā, pagriezusi viņam muguru, taču, izdzirdot viņu strauji ievelkam elpu, saprata, ka ir trāpījis. Viņa baidījās no augstuma un turklāt šis ieraksts nekādā ziņā nevarēja būt īsts.

Kad viņa atkal pievērsās viņam, viņas sejā bija neviltots pārsteigums.

"Tātad tas e-pasta pielikums, ko tu sūtīji…"

"Es to nesūtīju." Viņš norādīja uz ekrānu, kur virtuālā Keilija vēl tagad karājās auklas galā. "Tas ir tāds triks," viņš paskaidroja. "Programmatūras triks."

"Vienu es zinu droši," viņa apdomīgi noteica. "Zinu, ka tā neesmu es." Viņas acīs kaut kas iezagās, tāds neticīgs spīdums, kas lika Denijam bailēs nodrebēt. Viņš sajuta nespēku, gandrīz reiboni, skaidri zinādams, ka Keilija kaut kā atmaskos šo videoierakstu kā izmisuma diktētu viltību. Kopīgas smadzenes, viņš nodomāja, un tajā pašā mirklī viņas skatiens saspringa, it kā viņš būtu ierunājies.

Viņa vēroja Deniju krietnu brīdi. Viņš cerēja, ka Keilija pieņems šo filmiņu kā tiltu uz nākotni, kā samierināšanās mēģinājumu, kas palīdzētu aizmirst bijušo. Viņš cerēja - pat ja viņa ir uzminējusi patiesību, varbūt viņa tomēr savā sirdī atradīs spēju piedot viņam.

Visbeidzot viņa panāca pāris soļu viņam pretī, virpinādama divos pirkstos margrietiņu. Viņa sāka plūkt tai nost ziedlapas.

"Mīl, nemīl, mīl, nemīl…" Viņš vēroja ziedlapas lidojam lejup un nokrītam uz grīdas kā baltas asaras. Tā nebija laba zīme.

"Es tik ļoti tevi mīlu," viņš teica. Viņš bija aizturējis elpu, un šie vārdi izlauzās kā aizžņaugts elsiens, it kā viņš pūlētos runāt, ievilcis plaušās marihuānas dūmu. "Es tik ļoti tevi mīlu," viņš mēģināja vēlreiz, cenzdamies to izdvest pēc iespējas sirsnīgāk. Šoreiz tas izklausījās kā ļaunu vēstošs Dārta Veidera čuksts.

Tā bija patiesība. Viņš tiešām ļoti mīlēja Keiliju. Tik stipri, ka tikko spēja to izturēt. Mīlēja tik stipri, ka nespēja parunāt. Viņa tam bija nepieciešama, lai izdzīvotu - kā gaiss vai ūdens.

"Djū zvanīja," viņa paziņoja, it kā nebūtu dzirdējusi ne vārda no viņa teiktā. Margrietiņas ziedam bija norauta puse ziedlapu. Viņa pārtrauca tās plūkt un virpināja zieda kātu šurpu turpu ar īkšķi un rādītājpirkstu. "Es tiešām biju noraizējusies par tevi," viņa pavisam lietišķi piebilda.

"Noraizējusies?"

"Taču es nezinu… Neesmu īsti pārliecināta, vai gribu precēties ar tevi," viņa teica, "ja tas tiešām bija bildinājums."

Kā tad to saprast? Tas nozīmē, ka viņa nav ar mieru, viņš nodomāja. Viņš jutās nosalis, sastindzis, nevarīgs. Viņš gatavojās saņemt iznīcinošo triecienu. Ej ellē! Vai varbūt tomēr - Paliec sveiks, Denij. Visbeidzot viņš ar pūlēm ierunājās:

"Kāpēc ne?" Šoreiz tas iznāca pārāk skaļi.

"Pirmkārt," viņa paziņoja, "tava jaunā zoba dēļ." Viņa savilka dusmīgu grimasi un papurināja galvu, taču smaidiņš neļāva viņai saglabāt nopietnību. 'Tas tev nepiestāv."

Viņš pacēla roku pie mutes, jūtot, kā smagums noveļas no sirds.

Tad viņa pasniedzās, pasmaidīja un aizlika margrietiņu viņam aiz auss.

'Tā," viņa noteica, "nu jau ir labāk."

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES

1   Ikebods Kreins - Tomasa Maina-Rīda grāmatas "Jātnieks bez galvas" varonis, izmeklētājs.

2   Vārdu spēle: three - trīs; tree - koks. (Tulk. no angļu vai.)

3   Volters Mondeils (Walter Mondale, dz. 1928. g.) - ASV viceprezidents Dž. Kārtera administrācijā.

4   Gredzenveida maizīte no cietas miklas, raksturīga ebreju virtuvei.

5   Cik jauka meitene, puis! (Tulk. no spāņu vai.)

6    Labvakar! (Tulk. no itāliešu vai.)

7   Apgrauzdēta maizīte, ierīvēta ar ķiploku, apslacīta ar olīveļļu un pārklāta ar smalki sagrieztiem tomātiem.

' Labi. (Tulk. no itāliešu vai.)

'1 ASV galons-3,791.

10    1 ASV kvarta - apmēram 0,946 1.

11    Roberts Raušenbergs (Rauschenberg, dz. 1925. g.) - amerikāņu mākslinieks, viens no slavenākajiem popārta pārstāvjiem.

,2 Džeksons Poloks (Jackson Pollock, 1912-1956) - amerikāņu gleznotājs, abstraktā ekspresionisma stila pārstāvis.

'3 CTO - Chief technology officer - direktors tehnoloģiju jautājumos. (Tulk. no angļu vai.)

14    Kokveidīgs tuksneša jukas augs Yucca brevifolia, aug ASV dienvidrietumos, ar zobenveidīgām lapām un zaļganbaltiem ziediem. Nosaukts par godu pravietim Jozuam, salīdzinot koka izstieptos zarus ar izplestām rokām.

15    Džerijs Carsija (Jerry Garcia, 1942-1995) - amerikāņu mūziķis, grupas "Grateful Dead" līderis.

16   Jēzus biedrība. (Tulk. no angļu vai.)

17    Laimīgu ceļu, Danielo! (Tulk. no itāliešu vai)

18   Jā. (Tulk. no itāliešu vai.)

" Laipni lūdzam! (Tulk. no itāliešu vai.)

20    Vai runājat itāliski? (Tulk. no itāliešu vai.)

21    Ļoti labi. (Tulk. no itāliešu vai.)

22    Kur? (Tulk. no itāliešu vai.)

23    Tā ir Villa Borghese. (Tulk. no itāliešu vai.)

24    Protams. (Tulk. no itāliešu vai.)

25    Bezrūpīga (burtiski - salda) dzīve. (Tulk. no itāliešu vai.)

26    Sveiki! Esat sazvanījuši Inzaghi. Pašlaik nevaru pienākt pie tālruņa… (Tulk. no itāliešu vai.)

27    Lai jums veicas! (Tulk. no itāliešu vai.)

28    Detektīvs. (Tulk. no itāliešu vai.)

29    Lūdzu. (Tulk. no itāliešu vai)

30    Dievības parādīšanās cilvēka izskatā, pārcilvēciskā vai dzīvnieka veidolā. Abstraktas idejas parādīšanās redzamā formā vai iemiesošanās.

31    Mani (?216-?276) - persiešu pravietis, maniheisma dibinātājs.

32    Zoroastrs (Zaratustra, ?628-?551 p. m. ē.) - persiešu pravietis, zoroas- trisma dibinātājs.

33    Baha Ullahs (Mirza Hoseins Ali, 1817-1892) - persiešu reliģiskais vadonis, sākotnēji šiītu musulmanis, vēlāk - bahaisma dibinātājs.

34    Maniheisms - reliģisku doktrīnu sistēma, kas ietvēra zoroastrisma, budisma, kristietības u.c. elementus, ko 3. gs. sludināja persiešu pravietis Mani. Pamatā - pieņēmums par pirmatnējo konfliktu starp gaismu un tumsu, labo un Jauno.

35    Zoroastrisms - duālistiska reliģija, ko 7. gs. beigās vai 6. gs. sākumā p. m. ē. dibināja persiešu pravietis Zoroastrs. Tās pamatā ir ideja par nemitīgo cīņu starp labo un Jauno. Augsti attīstīts ētikas kodekss.

36    Bahaisms - reliģiska sistēma, ko 1863. gadā iedibināja Baha Ullahs. Tajā īpaši uzsvērta visu reliģiju vērtība un cilvēces garīgā vienotība.

37    Slepenais arhīvs. (Tulk. no itāliešu vai.)

38    Esiet tik laipns. (Tulk. no itāliešu vai.)

39    Saldējums. (Tulk. no itāliešu vai)

40    Nu labi. (Tulk. no itāliešu vai)

41    Nekas. (Tulk. no itāliešu vai)

42   Jaunkundze. (Tulk. no itāliešu vai)

43    Pāvs uzvarēs! (Tulk. no itāliešu vai)

44    Paldies visiem. (Tulk. no itāliešu vai)

45    Liels paldies! (Tulk. no itāliešu vai)

46    Uz redzēšanos, mani draugi! (Tulk. no itāliešu vai)

47    Telonijs Monks. (Thelonius Monk, 1917-1982) - džeza pianists.

48    Mīlas nakts. (Tulk. no itāliešu vai)

49    Atvainojiet. (Tulk. no itāliešu vai)

50    Gaetano, ja viņš kaut ko saka, nogalini viņu. (Tulk. no itāliešu vai)

51    Zoss, zoss, zoss! (Tulk. no itāliešu vai)

52    Tas ir Pāvs. (Tulk. no itāliešu vai)

53    Pāvs uzvar. (Tulk. no itāliešu vai)

54    Amerikāņu karikatūrista Džordža Herimena komikss, kas tika publicēts ASV laikrakstos no 1913. līdz 1944. gadam.

55   Jā, tas ir tik skumji. (Tulk. no itāliešu vai.)

56    Turpināt bez manis. (Tulk. no itāliešu vai.)

57    Suns. (Tulk. no itāliešu vai.)

58    Klāt esam! (Tulk. no itāliešu vai.)

59    Braucam! (Tulk. no itāliešu vai.)

60    Ando Hirosige (1797-1858) - slavens japāņu gleznotājs un grafiķis.

61    Sūdi. (Tulk. no itāliešu vai.)

62     Nesaprotat? (Tulk. no itāliešu vai.)

63    Pastaiga. (Tulk. no itāliešu vai.)

64    Nelaimes gadījums. (Tulk. no itāliešu vai.)

65     Pa labi, pa kreisi, pa labi. (Tulk. no itāliešu vai.)

66    Kas par lietu? (Tulk. no itāliešu vai.)

67     Kas ir? (Tulk. no itāliešu vai.)

68    Kas viņš ir? (Tulk. no itāliešu vai.)

69    Policists. (Tulk. no itāliešu vai.)

70     Bagāžas nav? (Tulk. no itāliešu vai.)

71    Silts. (Tulk. no itāliešu vai.)

72     Paldies un arlabunakti. (Tulk. no itāliešu vai.)

73    Čailds Hasams (Childe Hassam, 1859-1935) - amerikāņu gleznotājs, impresionists.

74    Jā? (Tulk. no franču vai.)

75    Mazliet. (Tulk. no franču vai.)

76    Pie velna! (Tulk. no itāliešu vai.)

77    Kur viņš ir?! (Tulk. no itāliešu vai.)

78    Cūku būšana! (Tulk. no itāliešu vai.)

79    Butch Cassidy - populārs amerikāņu vesternu varonis.

80    Kas notiek? (Tulk. no spāņu vai.)

81    Lūdzu. (Tulk. no spāņu vai.)

82     Baklava - kūka austrumnieku gaumē, kas sastāv no plānām sviesta mīklas kārtām ar riekstu un medus pildījumu.

83    Domāts - Ivy League - astoņu ASV universitāšu apvienība, kuru akadēmiskais un sabiedriskais prestižs ASV ir tāds kā Oksfordai un Kembridžai Lielbritānijā.

84    Laipni lūdzam! Lūdzu, nāciet iekšā! (Tulk. no vācu vai.)

85    Vīnogu lapas ar risu un citu produktu pildījumu.

86    Zirņu un sezama sēkliņu biezenis.

87    Vai jūs vēlējāties viņu satikt? (Tulk. no itāliešu vai.)

88    Kodētais nosaukums ASV armijas inženieru vienībai, kas tika izveidota 1942. gadā ar mērķi slepeni izgatavot atombumbu.

" Oto Dikss (Otto Dix, 1891-1969) - vācu mākslinieks ekspresionists, slavens ar savu izteikti grotesko stilu.

90              Emīls Nolde (Emile Nolde, 1867-1956) - vācu gleznotājs un grafiķis, izceļas ar īpaši spilgtu krāsu pielietošanu un attēloto figūru līdzību primitīvām maskām.

91              Oskars Kokoška (Oskar Kokoschka, 1886-1980) - austriešu gleznotājs ekspresionists, ainavu un portretu autors.

92              Dārzeņu salāti ar marinādi.

93              Angļu vai. - doggie biscuit.

94              80 grādi pēc Fārenheita - 26,7 grādi pēc Celsija.

95              Kristiāna Amanpura (Christiane Amanpour, dz. 1958. g.) - irāniešu izcelsmes britu žurnāliste, CNN galvenā starptautiskā korespondente, vada reportāžas no pasaules "karstajiem punktiem".

96              Eiersa klints - klints Austrālijas ziemeļu daļā, pasaulē lielākais monolīts, augstums - 330 m, pamatnes apkārtmērs - 9 km.

97              Siers. (Tulk. no spāņu vai)

98              Ludīti - tehnoloģijas progresa pretinieki. Sākotnēji - 19. gs. sākuma angļu strādnieku grupa, kas, protestējot pret bezdarbu, iznīcināja mašīnas, kuras Jāva samazināt darbaspēka skaitu.

99              Aizliegts. (Tulk. no vācu val.)

100           98,6 grādi pēc Fārenheita - 37 grādi pēc Celsija.

101           Vācu tautas pasakā - rūķis, kurš palīdz karaļa līgavai ar noteikumu, ka viņai jāuzmin rūķa vārds. Ja tas neizdosies, būs jāatdod rūķim pirmdzimtais bērns.

102           "jhree Stooges" - Moe, Larry, Curly - populāra ASV TV komēdiju šova varoņi.

■os Mierīgi. (Tulk. no spāņu val.)

104 Bo Brummeis (Beau Brummet, īstajā vārdā George Bryan Brummet, 1778- 1840) - izslavēts švīts. Par viņu uzņemtas divas vēsturiskas kostīmfil- mas (1924. un 1954. gadā).

Džons Keiss

ASTOTĀ DIENA

Redaktore Sarmīte Paegle

Korektore Edīte Loze Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25206258.

Dž. Keiss

Ke 150 Astotā diena / No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. - 412 lpp.

Jaunajam māksliniekam Denijam Krejam, kurš piepelnās kā detektīvs, šis piedāvājums ir pat aizdomīgi dāsns. Noslēpumains bagāts advokāts Džūda Belzers vēlas nolīgt viņu nelielai kaitējumu pārbaudei. Viņa klients - ļoti noslēgta rakstura miljardieris - ir kļuvis par upuri apmelošanas kampaņai Itālijas presē, kas draud sagraut viņa labo slavu. Belzers vēlas, lai Denijs atrod vainīgos, - un par to viņam tiks labi samaksāts.

Vienīgais izmeklēšanas pavediens aizved Deniju uz nesen mirušā teoloģijas profesora pieticīgo mājokli, šis cilvēks bija tik ļoti iebiedēts, ka iemūrējās savas vientuļās lauku mājas pagrabā. Belzers apgalvo - ja Denijs varētu sadabūt nelaiķa profesora datoru, sazvērestība pret noslēpumaino klientu tiktu atmaskota. Savā ziņā tas ir pavisam vienkāršs uzdevums, un nauda Denijam lieti noderēs. Taču - jo vairāk viņš uzzina, jo skaidrāk pārliecinās, ka nekas nav tāds, kā izskatās. Kaut kas viņam tiek noklusēts. Kāds tumšs noslēpums, kas tagad sāk viņu strauji, nežēlīgi un nenovēršami vajāt.

ISBN 9984-35-128-9

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Keiss Džons Astotā diena

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

EPILOGS

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES