Keiss Džons

Rēgu deja

Džons Keiss

Rēgu deja

.

PROLOGS LIBĒRIJA, 2003. GADA SEPTEMBRIS

Atskanēja … tinkš!

Viena vienīga skaņa Do toņkārtā - tinkš! - un viss. Tā atskanēja kaut kur no aizmugures, no fizelāžas pakaļgala, un Maikam Bērkam tā uz mirkli atgādināja brāļa kāzas. Tāpat nošķindēja, kad tēvs kāzu mielasta mēģinājumā piesita ar karotīti pie glāzes, lai uzsauktu tostu.

Tinkš!

Jocīgi, ja tā padomā.

Taču tas bija kas cits. Lai gan šis bija franču helikopters (vienmotora Ecureuil B2), tas nebija aprīkots ar šampanieša glāzēm. Šī skaņa liecināja par ko citu - piemēram, astes propelleram trāpījis 9 mm šāviņš, tas pārlūst uz pusēm un nokrīt. Vismaz tā iedomājās Bērks. Tinkš!

Saraucis pieri, viņš pievērsās pilotam, jaunzēlandietim vārdā Rubini. - Vai tu…?

Glītais dienvidnieks pasmaidīja. - Tas nekas, nebaidies! - Pēkšņi helikopters strauji sagriezās pa labi, ierēcās, sasvērās sāņus un sāka krist lejup. Rubini nobālēja un metās pie vadības pults. Bērks noelsās un cieši satvēra sēdekļa roku balstus.

Šajā mirklī uz šūpojošā meža un debesu fona acu priekšā pazibēja viņa dzīve - visa dzīve. Tūkstoš ainas cita pēc citas uzplaiksnīja atmiņā, kamēr helikopters kā pa neredzamām kāpnēm kūleņoja lejup pretī koku mūrim.

Nedaudzajās sekundēs, kamēr ilga kritiens no piecsimt pēdu augstuma, Bērks atcerējās katru savu mājdzīvnieku, katru noskūpstīto meiteni, katru māju, dzīvokli, skolotāju, draugu un ainavu, ko viņš jebkad redzējis. Candi/land un "Monopolu", Ziemassvētku ugunis un vīraku, Četu Beikeru un bodītes Sēnas krastmalā. Pagātne uzbangoja kā vilnis un nerimās. Helikopteram gāžoties bezdibenī, viņš atcerējās saullēktu virs Ādama virsotnes un trīspunktu metienu, ko bija raidījis Parka vidusskolas komandas grozā - kā bumba atsitās pret stīpu tikai divas sekundes pirms spēles beigām, - un sekojošo līksmību. Laimīgs gadījums, protams, tomēr… paldies tev, Jēzus!

Mātes seja kā lietus aizkars parādījās altimetra priekšā, bet atmiņā atskanēja senaizmirstas dzejas rindas, un helikoptera kabīni piepildīja gardēniju - gardēniju? - smarža.

Pilots kliedza. Pat ne tikai kliedza… drīzāk bjāva. Pilots bļauj, nodomāja Bērks.

Taču Bērks tur neko nevarēja līdzēt. Viņi krita strauji - gāzās kā akmens -, un izglābt viņus varētu tikai brīnums. Bērks neticēja brīnumiem, tāpēc sēdēja mierīgi, kā apmāts klausīdamies iztēles balsī, kas sacerēja viņa nekrologu:

Maikls Lī Bērks…

27 gadus vecs, Virdžīnijas štata iedzīvotājs…

izcils fotogrāfs…

gāja bojā katastrofā un sadega…

50 jūdžu attālumā no Sjerraleones robežas…

cik sāpīgs zaudējums…

Kad helikoptera korpusa apakšpuse atsitās pret koku galotnēm, Bērks redzēja savu nākotni sarīikam no piecdesmit gadiem līdz piecām sekundēm. Taču atmiņas joprojām turpinājās, tikai tagad tie jau bija pavisam neseni notikumi.

Vakar vakarā viņš ar Rubini bija aizgājis iedzert. Izpriecas turpinājās ar karaoke dziedāšanu viesnīcā Mamba Point. Bērks nodziedāja California Stars ANO kareivju nicīgo svilpienu pavadījumā, tomēr laikam jau viņam izdevās tīri labi, jo mājup viņš devās kopā ar slāvu tautības agronomi vārdā Ursula, kas esot pēdējā dabiskā blondīne Monrovijā. Viņa droši vien vēl tagad aizmigusi guļ viņa istabā, atmetusi saliektu roku aiz galvas uz spilvena kā kinozvaigzne, kas noģībusi kameras priekšā.

Kad pret vējstiklu atsitās zaļu lapu blāķis, pār Bērku nāca apjausma. Viņu nenogalinās 9 mm šāviņš. īstais nāves iemesls ir sliktas karmas vilnis, kas uzkrājies gadiem ilgi, fotografējot cilvēkus in extremis. Lai kādi būtu bijuši viņa nodomi, lai cik labvēlīgi - parādīt, izskaidrot -, vienkāršā patiesība bija tāda, ka viņš bija pelnījis iztiku uz citu izmisuma rēķina.

Jo sāpīgāki bija viņa fotogrāfijās iemūžinātie skati, jo labāk tos pirka. Tas taču atstāj iespaidu uz cilvēku. Favelas' Riodežaneiro, bāreņu nams Bukarestē, "sarkano lukturu" rajons Kalkutā - viņš pats domāja, ka kalpo sabiedrības labā, bet patiesībā tā bija tikai neķītra Iūrēšana ar labiem nodomiem.

Un arī šodien, tikai nedēļu pirms savas divdesmit astotās dzimšanas dienas, viņš bija ceļā uz bēgļu nometni, lai fotografētu bērnus, kuri pārcietuši amputācijas "dimantu karu" laikā.

Taču… viņš tur nenokļūs. Tagad vienīgais ceļš bija tikai lejup.

Helikopters arvien d/.iļāk urbās zaļajā koku zaru biezoknī, un Bērks pēkšņi apjauta, ka viņš nekad vairs neko nefotografēs. Lai kā arī viss beigtos, šai nodarbei bija pielikts punkts.

Ak, Dievs!

Kaut kas ar blīkšķi pārsita vējstiklu, pāršķeļot Rubini pieri, un pa visu kabīni pašķīda asinis un smadzeņu putra. Šļakatas trāpīja Bērkam mutē, kamēr helikopters kā meteorīts triecās koku biezoknī, kūleņojot, gāžoties, krītot kā dzelžu kaste, līdz beidzot atsitās pret piemirkušo purvāja zemi.

Tātad šādi, nodomāja Bērks, ir būt mirušam… Taču diez vai tā varēja būt. Ja cilvēks ir miris, viņš pats to nejūt. Tātad varbūt viņš pašlaik mira. Tas būtu ticamāk, jo viņam šķita, ka visi kauli ķermenī ir salauzti. Mutē bija asiņu garša. Viņš drebēja. Un visa pasaule acu priekšā lēni griezās, griezās apkārt.

Atvēris acis, viņš saprata, kas notiek. Helikopters griezās ap savu asi kā milzu muša pirmsnāves konvulsijās. Propellers kapāja ūdeni, zemi un kokus, bet pēc tam izjuka, uzsprāgstot kā granāta un raidot uz visām pusēm atlūzu krusu.

Motors klepoja, sprauslāja un gaudoja, pildot kabīni ar dzirkstelēm.

Ar milzu pūlēm Bērks mēģināja atsprādzēt drošības jostu. Katra mazākā kustība sagādāja sāpes. Ķermenis bija piedzīts pilns ar stikla lauskām un dzelkšņiem. Un viņš viscaur bija vienās asinis. Tās plūda pār seju, ari pleci bija asinīs izmirkuši.

Bet tas nevar būt. Tās nebija tikai asinis. Viņš dziļi ievilka elpu un aizrijās.

Aviācijas degviela!

Pirksti drudžaini rāva drošības jostu, bet, kad tā atsprāga vaļā, viņš apjauta, ka ir jau par vēlu. Ar dobju šņācienu degviela aizdegās, un vienā mirklī visa kabīne liesmoja. Krekls aizdegās kā lāpa, un uz mirkli šķila, ka deg arī galva. Klupdams krizdams viņš metas ārā no kabīnes, raujot nost kreklu, steberēja kā akls, līdz kāja aizķērās aiz nokrituša koka stumbra un viņš iegāzās seklā ūdens peļķē.

Tur viņš gulēja stundām vai dienām ilgi, murgojot un brūcēm strutojot. Gluži neticamā kārtā viņa apdegumi bija piesaistījuši bites, kurām iegaršojās caurspīdīgais šķidrums, kas sūcās no ādas. Brīžiem viņš atmodas, bet tūdaļ atkal gāzās dziļā nesamaņā. Vainīgas, protams, bija sāpes. Un arī skats uz bišu spietu uz krūtīm.

Slikta karina? Un kā vēl…

1. nodala BEIRUTAS RIETUMDAĻA, PĒC DIVIEM GADIEM

Viņi sēdēja uz grozāmiem ķeblīšiem pie neliela plastmasas galdiņa pulkveža Sandersa modrā skatiena uzraudzībā. Pa milzīgajiem logiem plūda spoža saules gaisma. Aiz Cor- niche bulvāra pludmale izliecās kā zeltaina lente gar mirdzošajiem Vidusjūras ūdeņiem.

Vecākais vīrietis, vārdā Hakims, sēdēja, sakrustojis rokas priekšā uz galda kā skolnieks, gaidīdams, kad sāksies stunda. Viņa rokas bija skaistas - ar gariem, slaidiem, rūpīgi manikirētiem pirkstiem. - Par daudz! - viņš teica, ar galvas mājienu norādot uz logiem.

Jaunākais vīrietis, kuru sauca Bobodžons Simoni, saviebies palūkojās turp un piekrita. - Es zinu. Pārāk spoža saule.

Vecākais vīrs papurināja galvu. - Es domāju stiklu. Ja nu kādā mašīnā ir bumba…

Bobodžons nokoda vēl kumosiņu ceptā cāļa, tad noslaucīja rokas ar papīra salveti. - Tas bija sen. Tagad neviens vairs nekaro. Viss ir citādi. - Sagumzījis salveti kamolā, viņš nometa to uz paplātes.

Viņa tēvocis noņurdēja: - Vienmēr ir citādi. Līdz kaut kas uzsprāgsi.

I3o klusi iesmējās. Viņš būtu varējis pateikt kaut ko gudru, taču tas nebija viņa garā, turklāt valdīja pārāk liels troksnis. Restorāna vidū raudāja mazulis. Aiz letes saimnieks strostēja raudošu kasieri, bet skaļruņos skanēja Tonija Bene- ta2 un Urnas Kalthumas3 mūzikas maisījums.

Vecākais vīrietis ar zodu norādīja uz KFC pulkvedi pie loga pielīmētā plakātā. - Kā tu domā, vai viņš ir ebrejs?

Bo paraudzījās apkārt. - Kurš?

Tēvocis norādīja uz plakātu. - īpašnieks. Viņam ir lūpas kā ebrejam.

Bo paraustīja plecus. Viņš bija ģērbies melnā T kreklā un rūpīgi izgludinātos Lucky Brand džinsos. Ietērpu papildināja Mephisto mokasīni un Patek-Philippe pulkstenis. To visu viņš pirms nedēļas bija iegādājies lielveikalā dažu kvartālu attālumā no sava jaunā dzīvokļa Berlīnē.

-    Ja viņš ir ebrejs, - turpināja tēvocis, - tad gaļa droši vien ir halal4 .

It kā viņam nebūtu vienalga, nodomāja Bo. Taču viņš teica: - Jā. - Patiesībā Bo par ebrejiem neko daudz nezināja. Viņš bija dzirdējis, ka Alenvudā kādi pāris esot, bet…

-     Iesim pastaigāt, - pēkšņas nepatikas pārņemts, ieteica tēvocis.

Arā Zero un Ilalids sēdēja BMW, smēķēdami cigaretes. Ieraudzījuši Aamrn Hakimu iznākam no restorāna, viņi steigšus izrausās no auto, lai dotos viņam nopakaļ. Abi deviņpadsmitgadīgie jaunekļi bija ģērbušies līdzīgi - kreklos ar isām piedurknēm, džinsos un sporta apavos. Zero nesa brūna papīra maisiņu ar tauku traipu sānos. Halids bravurīgi soļoja ar Diadora sporta somu plecā. Tā kā viņi jau bija paēduši un nedevās uz futbola spēli, Bo gandrīz droši varēja uzminēt, ka maisiņā un somā ir kaut kas smagāks par sviestmaizēm un sporta inventāru.

Laiks bija jauks. Taču Beirutā tāds ir vienmēr. Pavisam netālu, pie Summerland kūrorta, sērfotāji slīdēja šurpu turpu zem dzidri zilajām debesīm.

Bo un tēvocis soļoja, noliekuši galvas un iegrimuši sarunā, uz ainavā neiederīgā panorāmas rata pusi, garām kokosriekstu un kukurūzas vālīšu tirgotājiem. Bija svētdiena, un gājēju bulvāris bija ļaužu pārpilns. Bērni ar skrituļslidām, mīlas pārīši un skrējēji. Meitenes abbaya5 , meitenes minisvārkos. Sīrijas commandos, atspiedušies pret dambi, dižojās formastērpos ar tīģeru svītrām.

-    Kā jūties Berlīnē?

Bo pamāja ar galvu. - Viss kārtībā.

Tēvocis pasmaidīja. - Kas tev tur patīk vislabāk?

-     Darbs.

-     Es zinu, ka darbs tev ir pa prātam, - tēvocis neatlaidās. - Bet es domāju, kas vēl, neskaitot darbu.

Bo paraustīja plecus. Beidzot ieminējās: - Arhitektūra.

-    Tiešām?

-    Jā. Man patīk. Tā ir jauna.

Tēvocis soļoja, nodūris skatienu, domīgi saraucis pieri. - Bet sievišķi?

Bo pārsteigumā gandrīz aizrijās.

Tēvocis pasmaidīja. - Berlīnē, - viņš paziņoja, - sievišķi ir kā trakil - Viņš satvēra Bo elkoni. - Tā esmu dzirdējis.

Bo nespēja noticēt. Viņš piesarka. Novērsa skatienu un kaut ko nomurmināja, pats nesaprazdams, ko.

Tēvocis iesmējās un pievilka viņu tuvāk sev. Tad pēkšņi atkal atguva nopietnību. - Atrodi draudzeni, - viņš pavēlēja. - Vācieti, holandieti - vienalga. Ej kopā ar viņu izklaidēties. Rādies sabiedrībā kopā ar viņu. Un nodzen bārdu.

Bo bija satriekts. - Bet… tā ir harmn''\

Tēvocis papurināja galvu. - Dari, kā es lieku. Un nesper kāju mošejās. Tās ir pilnas ar ziņu pienesējiem.

Uz mirkli apmulsis, Bo saprata. - Labi, - viņš atbildēja.

-    Tavs draugs - Vilsons - viņš ir kaffir7 ?

-    Zini… - Bo apklusa. To, ka Vilsons nav musulmanis, varēja pateikt ari pieklājlgāk.

Tēvocis uzmeta viņam nepacietīgu skatienu. - Tu viņam uzticies?

-Jā.

Hakims šaubījās. - Kristietim?

-    Viņš nav kristietis. Viņš vispār nekam netic.

Tēvocis nikni saviebās. - Visi kaut kam tic.

Bo atkal papurināja galvu. - Viņš ir citāds. Viņš nav reliģiozs.

-    Un tāpēc Vilsona kungs ir… kas?

Bo bridi padomāja. Beidzot atbildēja: - Spridzeklis.

Hakims pasmaidīja. Viņam patika melodrāmas. - Kāds spridzeklis?

-    Gudrs spridzeklis.

Šī atbilde laikam iepriecināja tēvoci, jo viņš apstājās pie saldējuma ratiņiem nopirkt katram pa Dove Bar. Kad viņi atsāka soļot, Hakims jautāja: - Bet kāpēc šis tavs spridzeklis grib palīdzēt mums?

-    Jo viņš ir nikns.

Hakims nicīgi saviebās. - Visi ir nikni.

-     F,s zinu, bet… Vilsona niknums ir tāds kā vajag. Mēs vēlamies vienu un to pašu.

Tēvocis nievīgi nosprauslājās, paraudzījās lejup un pakratīja galvu. - Nevaru iedomāties, ka tu uzticies amerikānim.

-     Viņš nav amerikānis. Pareizāk sakot, ir, bet ne tāds kā visi. Vilsona tautieši ir tādi paši kā mēs.

-    Tu gribi teikt - viņi ir nabadzīgi.

Bo papurināja galvu. - Ne tikai nabadzīgi… - Viņi apklusa un noraudzījās, kā debesjumu šķērso izraēliešu lidmašīna, drošā attālumā no graustos paslēptajām pretgaisa šautenēm. Netālu milzīgs baložu bars bija saklupis ap vecu sieviņu ar nelielu maisiņu kukurūzas.

Tēvocis nicīgi saviebās.

-    Viņi dzīvoja teltīs! - Bo uzstāja.

-    Tu esi pārāk saskatījies filmas.

Brāļadēls paraustīja plecus. - Tas bija sen. Bet viņi to atceras. Tāpat kā mēs. - Bo vārdu krājums nebija īpaši bagāts, citādi viņš būtu piebildis: "Tēlaini izsakoties." Jo, protams, neviens viņa ģimenes loceklis nebija isti dzīvojis telti, ja neskaita Sarkanā Krusta ierīkotās bēgļu teltis. Bo tēvs bija strādnieks Kairā, bet pēc 1967. gada kara emigrēja uz Albāniju. Viņš bija uzaudzis divistabu dzīvoklī trūcīgā īres namā Kairas nomalē. Tāpēc viņš, protams, bija arābs, bet ne no tiem, kuri jāj ar zirgiem vai medī ar piekūniem. Bet māte… viņa bija albāņu zemnieka piektā meita. Musulmaniete, bet ne arābiete.

Tomēr viņš atcerējās.

Aainni Hakims iecirta zobus saldējuma šokolādes glazūrā un atsāka soļot. - Šis Vilsons… Pastāsti vēlreiz, cik sen tu viņu pazīsti.

Bo nevilcinājās ne mirkli. - Četrus gadus, astoņus mēnešus, trīs dienas.

-    Tad pavisam maz.

Bo iesmējās. Rūgti. - Tas šķita ļoti ilgs laiks. Turklāt mēs bijām kopa nepārtraukti. It kā būtu precējušies.

Tagad bija tēvoča kārta paraustīt plecus. - Viņš būs jāpārbauda. Es nestrādāšu kopā ar trakai

-    Viņš nav traks.

Hakims uzmeta brāļadēlam neticīgu skatienu. - Nemaz?

Bo pasmaidīja. - Varbūt tikai mazliet.

Tēvocis norūca, kā teikdams - redzi nu! - Kādā ziņā?

-    Tas ir tikai sīkums, - paskaidroja Bo, - bet…

-Kas?

-    Dažkārt viņam šķiet, ka viņš ir kādas grāmatas varonis.

Tēvocis samulsis raudzījās uz Bo. Viņš nebija pārliecināts, vai pareizi sadzirdējis brāļadēla teikto. - Grāmatas? - viņš pārjautāja.

Bo pamāja ar galvu.

-    Tu gribi teikt - līdzīgi kā tas vīrs, vārdā Mahfuzs? Tādas grāmatas varonis?

Bo iekodās saldējumā, izbaudīdams šokolādes un vaniļas garšas saskaņu. - Nē, tēvoci. Nekas tik labs tas nav.

2. nodala

VAŠINGTONA,

2004. GADA 17. DECEMBRIS

Nokļuvis Vašingtonā, Džcks Vilsons vispirms gāja vannā. Tas bija savādi. Viņš nemaz nebija vannošanās cienītājs, ne uz to pusi. Taču pēc deviņiem gadiem dušās uzraugu acu priekšā kārdinājums vienam pašam pēc sirds patikas izmēr- cēties karstā vannā bija nepārvarams.

Tā nu viņš gulēja ūdenī, pievēris acis, ieklausīdamies krāna pilēšanā, baudīdams klusumu un aromātisku tvaiku mākoni. Cietumā pavadītās dienas un naktis pamazām slīdēja projām kā ledus bluķi, atšķeļoties no ledāja.

Kādu dienu, viņš nodomāja, došos uz karstajiem avotiem. Tādiem kā Vaiomingā. Tikai es un klintis, un ūdens; koki un straume. Priežu skujas. Tā esot kā gluži cita pasaule. Tāda pasaule kā… Toreiz.

Atmiņā atkal atausa tās dienas notikumi. Vispirms pirkstu nospiedumu noņemšana Pensilvānijas cietumā, tad papīru kārtošana, pēc tam - ģērbšanās. Tas gan bija tikai joks. Jo nekas nederēja. Tikai kurpes un pulkstenis. Bet pulkstenis bija sabojājies.

Tas gan nebija svarīgi. Ja Alenvudā - vai tikpat labi kādā citā cietumā - vispār kaut kas notika, tas notika agri, bet pēc tam diena vienmuļi ritēja tālāk. Nebija nekā ko darit, vienīgi sēdēt, un uzraugi uztrieca cilvēkus augšā jau rītausmā, lai tie varētu pienācīgi izciest ik mirkli. Tāpēc pulkstenis nebija vajadzīgs - drīzāk taimers. Ierīce, kas skaita atlikušo laiku gados, mēnešos un dienas.

Tajā rītā, brīdī, kad tika atvērti pēdējie vārti, bija apmēram stunda pēc saullēkta. Ārā gaidīja federālās ieslodzījuma vietu pārvaldes busiņš, motoram rūcot zem tērauda krāsas debesim. Šoferis aizveda viņu un vēl vienu puisi līdz autobusa pieturai Vaitdiras nomalē pie lauku veikala. Temperatūra droši vien bija kādi divdesmit" grādi, bet Vilsonam mugurā mēteļa vietā bija tikai uzvalka žakete, kurā viņš bija devies uz cietumu.

Viņš iesteidzās veikalā, taču nepalika tur ilgi. Pie kases bija pielikts uzraksts "Neslaistīties", un kasiera sejas izteiksme skaidri liecināja, ka tas attiecas uz viņu.

Tā nu viņš un otrs atbrīvotais stāvēja kā divi klaiņojoši suņi, aizdomīgi lūrēdami viens uz otru, mīņādamies pie Buddy's Pik'rt Pak ieejas. Vietējie - lielgabalu gaļa - negribēja uz viņiem pat skatīties.

Vai tiešām - vai viņi izskatījās tik uzkritoši?

Jā gan. Pirmkārt jau busiņš ar cietumu pārvaldes uzrakstu uz sāniem. (Tā tiešām bija norāde.) Un sporta kurpes. Brīvībā neviens ziemā nestaigā sporta kurpēs - vismaz ne tad, kad ir sniegs. Un arī "bagāža" viņu rokās - katram kartona kaste, krustām nolīmēta ar līmlenti. Nav nekāds brīnums, ka cilvēki grieza viņiem muguru. (Tiesa gan, tas viņus neglābs. Nekas neglābs.)

Beidzot parādījās autobuss. Otrs puisis asprātības uzplūdos teica kaut ko tamlīdzīgu: - Vai tik tas nav Garais suns! (Sapratāt ? It kā autobuss tiešām būtu medību suns''?) Viņi nopirka biļetes līdz Ņujorkas Ostas pārvaldei, kas izrādījās tāds pats bišu spiets kā federālais cietums. Taču bija interesanti, jo pirmoreiz pēc daudziem gadiem Vilsons atkal varēja tērēt veikalā naudu - īstu naudu. Tāpēc Nathan's bodītē tika nopirkts hotdogs un Smith's kioskā - avīze. Pēc tam viņš iekāpa citā autobusā, lai dotos uz Vašingtonu.

Pilsētā viņš iebrauca tūlīt pēc četriem un ar taksometru devās uz viesnīcu Monarch, kur Bo viņam bija rezervējis numuru. (Paldies draugam par to. Vilsonam pašam bija tikai nepilni piecdesmit dolāri.)

-    Par visu ir samaksāts. Apkalpošana numurā, minibārs, Nintendo… - Reģistratūras klerks pasmaidīja par savu joku, tad pabīdīja pāri letei veidlapu. - Ja jūs varētu aizpildīt šo…

Vilsons drukātiem burtiem uzrakstīja savu vārdu un uzvārdu, bet, nokļuvis līdz adreses ailei, vilcinājās. Reģistratūras klerks noteikti pamanītu izdomātu reģiona kodu. Bet vienīgais kods, ko viņš atcerējās, bija Alenvudas pasta indekss, kas šoreiz nepavisam nedereja. Tā nu viņš nomainīja pēdējo ciparu uz sešinieku un sagudroja pārējo. Priežu iela 12, Lūgena, Pensilvānijas štats, 17886. Klerks ne aci nepamirkšķināja, un tas laikam nozīmēja, ka viņš nekad nav bijis cietumā. Citādi viņš būtu pasmīnējis, jo "lUgens" cietumnieku žargonā bija apzīmējums ieslodzītajam, kurš sajucis prātā.

-    Vai jums vajadzēs palīdzību ienest bagāžu?

Vilsons pacēla galvu. Vai tas tips ņirgājas par viņu? Kartona kaste ar visu mantību stāvēja uz grīdas viņam pie kājām. - Nē, paldies, - Vilsons atbildēja. - Ienesīšu pats.

Klerks paklausīgi pamāja ar galvu un ielika Ving karti reģistrācijas mape. Uzrakstījis ārpusē istabas numuru, viņš pastūma mapi pāri letei, tad aprāvās. Aizdomājās. Sarauca pieri.

- Šķiet, jums bija kaut kas atstāts, - viņš paziņoja. Pagriezies viņš iegāja blakus telpā un pēc mirkļa atkal parādījās, pasniegdams FedEx paciņu tik svinīgi kā kronēšanas spilvenu. - Laipni lūdzam "Monarhā"…

Vilsons mērcējās vannā pusstundu, laiku pa laikam ar kreisās kājas pirkstiem atgriezdams siltā ūdens krānu. Kādu bridi ūdens temperatūra bija gandrīz tāda pati kā viņa ķermenim, un, aizverot acis, viņš vairs īsti nejuta robežu starp sevi un ūdeni. It kā viņš būtu izšķīdis.

Te miegā, te nomodā, viņš peldēja no vienas valstības otrā un no vienas lomas citā. Cietums un Vašingtona. Ieslodzītais un viesis. Aiz aizvērto acu plakstiņiem mirgoja gaismiņas.

Kāda balss viņa galvā čukstēja: Tu nedrīksti tam ļauties. Aiz- sapņosies, nogrimsi - būs tāpat kā Maratam.

Viņš atcerējās gleznu - Žaka Luija Davida gleznu, mirušo revolucionāru vannā. Guļ izstiepies. Noasiņojis. Stenfordā Vilsona mākslas vēstures pasniedzējs pajokoja par šo gleznu, teikdams, ka tā piešķirot jaunu nozīmi vārdam "asinspirts". (Tas viņam atgādināja - viņu gaida darbs.)

Saceldams milzu vilni vannas galā, Vilsons pieslējās kājās, izkāpa un devās pie izlietnes. Slaids, sasarcis un spīdīgs, viņš stāvēja spoguļa priekšā, juzdamies kā čūska, kas tikko nometusi veco ādu.

Bet tetovējumi uz krūtīm liecināja par ko citu. Kameras biedrs ar salauztu adatu un lodīšu pildspalvu bija uzzīmējis uz viņa miesas rēga tērpu. Uz viena pleca - pusmēness, uz otra - zvaigznes. Putni un lācis, spāre un aptuveni ieskicēts viņa vārdabrāļa portrets, nokopēts no grāmatā atrasta da- gerolipa. Bet zem tā visa - šķibu greizu švīku un punktu juceklis, kas tulkojumā no paijutu10 valodas nozīmēja:

Kad zeme drebēs, Nebaidies.

Viņš bija Rēgu dejotājs.

Velkot žileti pār vaigu, viņam ienāca prātā - un ne pirmo reizi -, ka varbūt šie tetovējumi bija kļūda. Šādas mačo muļķošanās bija neatņemama cietuma dzīves sastāvdaļa, tikpat neizbēgama kā lizola smaka.

Viņam bija pavisam neizdevīgi uzkrītoša āriene pat bez tetovējuma. Pirmkārt, viņš bija sešas pēdas un četras collas garš - un gadiem ilgi bija trenējis muskuļus, dzīvodams veselīgi, ari ieslodzīts būri. Viņa seja bija vara krāsā, plata un plakana. To rotāja ērgļa deguns un acis, kas bija tikpat melnas kā mali.

Bārda auga tikpat maz kā citiem viņa tautiešiem, tāpēc tā nebija jāieziepē. Tikai pāris vilcienu ar skuvekli, un kārtībā. Iemetis skuvekli atkritumu grozā, viņš pasniedzās pēc baltā peldmēteļa, kas karājās durvju iekšpusē. Tas apņēma augumu maigi kā mākonis.

FedEx paciņa gulēja uz gultas blakus vannasistabas durvīm. Atplēsis to, viņš atrada videokasetes kārbu un žurnāla Documenta Mathematica ziemas numuru. Gurdi pasmaidījis, viņš atšķīra žurnālu un ieskatījās titullapā:

DŽ. VILSONS: FĀZĒS KONJUGĒTU SKALĀRU PĀRU IZOTROPI|A UN FAKTORIZĀCIJA.

Gandarījumā klusi nosprauslājies, viņš devās pie minibā- ra un atrada tur atdzesētu mazo pudelīti Veuve Clicquot. Ar vieglu paukšķi izrāvis korķi, viņš iedzēra lielu malku tieši no pudeles. Cik daudzi federālie ieslodzītie, viņš jautāja sev, pēdējā gada laikā ir publicējuši rakstus matemātikas žurnālos? Vai vismaz vēl kāds? Gandrīz pilnīgi droši, ka neviens. Un tā ari nebija nekāda nejaušība. Šis bija viņa trešais publicētais raksts pēdējo četru gadu laikā, un butu pietiekami labs, lai viņu pieņemtu darbā daudzās universitātēs. Bet matemātika pat nebija viņa specialitāte!

Nometis žurnālu uz gultas, viņš pievērsās videokasetes kārbai. Atvēris to, viņš atrada ar metāla saspraudi sastiprinātu simt dolāru naudas zīmju paciņu un pasi zilos vākos ar uzrakstu vara krāsā: Repūblica de Chile. Pat neatšķīris to, viņš zināja, ka pasē būs viņa fotogrāfija un, ja paveiksies, tad tas vārds, ko viņš bija lūdzis Bobodžonam. Pasi viņš atšķīra reizē ar cerībām un bažām.

Un tur tas bija. Uzvārds d'Ankonia. Francisko d'Anko- nia. Sirdi pāršalca adrenalīna vilnis līdz ar apjausmu: Viss notiek. Tiešām notiek. Viņam noreiba galva, un uz bridi šķita, it kā viņš raudzītos bezdibeni. Sirds salēcās. Istaba apkārt salīgojās, un bija tā, kā teica Nīče: bezdibenis raudzījās viņā.

Varbūt, viņš nodomāja, varbūt tā nemaz nav tik laba ideja. Varbūt vajadzētu sākt visu no jauna. Paņemt naudu un pazust. Viņš varētu ierīkot savu uzņēmumu Meksikā un ķerties pie darba viens. Izjaukt visu ķieģeli pa ķieģelim pats saviem spēkiem. Bo viņam nebija vajadzīgs. Neviens nebija vajadzīgs.

Taču viņam bija nepieciešama nauda. Vēl vairak naudas nekā šeit. Tāpēc ari viņš bija saistījies ar Bo un tā biedriem.

Iemalkojis šampanieti, viņš apsēdās gultā un noplēsa līm- lenti no kastes, ko bija atvedis no Alenvudas. Tajā bija kaudzīte vecu patentu, apbružāts Sony Walkman pleijers un viņa advokātu iesniegto lūgumu kopijas. Vēl arī pāris audiokasetes (serbu sarunu valoda, 1. un 2. daļa) un dažas stipri nodriskātas grāmatas - Hari Poter i kamen mudrosti, Atlas je zadrhtao un Platona "Dialogi".

Nolicis grāmatu kaudzīti uz galdiņa pie gultas, viņš ielika pleijerā kaseti ar numuru 2. Vēlāk paklausīsies.

Bet vispirms bija jādodas iepirkties. Jāiegādājas dažas nepieciešamas lietas, lai izskatītos pieklājīgāk. Pirmkārt, mētelis un pieklājīgas kurpes. Sporta pulkstenis.

Ģērbjoties viņa skatiens pievērsās videokasetes kārbai. Uz vāka bija attēlota blondīne ar kuplām krūtīm un bailēs ieplestām acīm, bēgot no neiedomājami milzīga paisuma viļņa. Starp blondīni un vilni atradās nelaimei nolemta futūristiska stila metropole ar filmas nosaukumu asinssarkaniem burtiem: "Atlantīdas bojāeja".

Vilsonam ienāca prātā, vai tas bija domāts kā joks, bet tad viņš nolēma, ka drīzāk ne. Visticamāk tie Bo izpratnē bija "pētījumi". Un kāpēc gan ne? Pat ja noslīkusi civilizācija bija tikai mīts, tā nozīme bija skaidra.

Naktīs kamerā, gulēdami nomodā, viņi bija runājuši par daudz ko, arī par izlasītajām grāmatām. Vilsons iepazīstināja Bo ar Nīči, bet tas kā pateicību pavēstīja viņam arābu revolucionāra Kutba" vārdus. Interese par Atlantīdu radās saistībā ar kādu televīzijas šovu, ko viņi bija noskatījušies, un par to viņi runāja bieži. Tā kā mīts par Atlantīdu bija nācis no Platona darbiem, Bo uzstāja, ka šis stāsts noteikti ir patiess. Vilsons šaubījās, taču savā ziņā šī pasaka bija noderīga - tā uzsvēra domu, cik nedroša ir civilizācija.

Kad Vilsons atstāja viesnīcu, bija tumšs, bet nebija vēls. Viņš ar taksometru aizbrauca pāri Potomakai uz Pentagon Citi/ lielveikalu, kur iepirkās dāsni kā Ziemassvētkos, izmantojot daļu Bo atsūtītās naudas. Piemērotas kurpes viņš atrada veikalā Allan Edinonds, kašmira mēteli un ikdienas drēbju kārtu - Nordstront's. Juvelieris nomainīja pulksteņa bateriju, bet vietējā Rite Aid Vilsons nopirka nepieciešamos tualetes piederumus. Iet pie friziera jau bija par vēlu, bet piezīmjdatoru nopirkt vēl varēja. Lētu datoru viņš atrada Circuit City Express, tajā pašā tirdzniecības centra. Neticamā kārtā tas maksāja uz pusi lētāk nekā Vilsona vecais dators, kuru bija konfiscējuši varas pārstāvji, turklāt tam bija desmitreiz lielāka jauda un piecdesmit reizes lielāka atmiņa.

Atpakaļceļu uz viesnīcu kavēja sastrēgumi, bet Vilsonu tie neuztrauca. Sēdēdams taksometra aizmugures sēdeklī, apkrāvies ar dāvanām sev pašam, viņš atcerējās vecos, labos laikus, kad Goldmens Sakss zvanīja divreiz dienā, lai pavēstītu jaunumus par… kā viņi to sauca? "Gaidāmo finanšu notikumu".

Bija tik lieliski atkal brīvībā, vienam pašam, vizināties pa politikas atrakciju parku - Vašingtonu. Pentagons vienā pusē, Arlingtona - otrā. Upe un tilts. Linkolna memoriāls. Tas viss viņam šķita kā dekorācijas filmai, kurā viņš spēlē galveno lomu.

Tad viņš bija atgriezies "Monarhā", un bija jāatzīst, ka Bo izvēle ir slavējama. Viesnīca bija īsta pils, stiklots tornis ar astoņus stāvus augstu ātriju, pilnu ar strūklakām un tropiskajiem augiem, marmora celiņiem un Persijas paklājiem. Sievietes dārgos kostīmos malkoja martini vestibilā uz baltiem dīvāniņiem, bet biznesmeņi un birokrāti pie riekstu trauciņiem klusi sarunājās, sabāzuši galvas kopā.

Savulaik viņam tas viss butu šķitis kā pats par sevi saprotams. Bet tas bija tad, kad viņš lidoja apkārt pa visu valsti, meklēdams finansējumu. Tagad viņam nekas vairs nebija pašsaprotams. Pat ne mazie riekstu trauciņi.

Pat lifts bija īsts brīnums - maigi apgaismotā kabīne ar koka paneļiem, kur klusajai trošu dūkoņai piebalsoja Koula Portera melodija. Gaisā viegla parfīma dvesma. Vārdu sakot, pavisam cita pasaule salīdzinājumā ar dažos pēdējos gados ierasto griezīgo balto gaismu, bāli zaļajiem betona blokiem, nemitīgo troksni un vispārējo smirdoņu.

Atgriezies numurā, Vilsons izsaiņoja datoru un pieslēdza to pie telefona līnijas kontakta. Pagāja kādas desmit minūtes, līdz tas bija sagatavots darbam, un tad jau viņš bija in- ternetā - pirmoreiz pēc ilgiem laikiem.

Atvēris my.yahoo.com, viņš pieteicās ar viņu kopīgi izdomāto lietotājvārdu ("wovoka") un paroli ("tunguska"). Mājas lapa vispirms ielādējās lēni, bet pēc tam parādījās uzreiz. Noklikšķinājis uz ikonas "Pasts", viņš izvēlējās mapi "Melnraksti", kur atrada vienu ziņojumu:

Kam:

Tēma: ceturtdiena

Ziņojums: gaidi numurā neej nekur

Vilsons izdzēsa šo ziņojumu un tā vietā uzrakstīja jaunu: "Tā es arī darīšu." Tad saglabāja melnrakstu un izgāja no my.yahoo.com.

Viņš pats bija ierosinājis šādu kārtību. Yahoo e-pasta lieto- tājkonti ir bezmaksas, tāpēc pieejami ikvienam, kam ir inter- neta pieslēgums un īstā parole. Tos varēja viegli atvērt un tikpat viegli pamest, un to lietotājam bija iespēja saglabāt vēstules melnrakstu mape līdz to nosūtīšanai, kas Vilsona un Bo sarakstē nenotika nekad, šī mape viņiem kalpoja par ziņojumu dēli, ar paroli aizsargātu saziņas punktu, kas svešām acīm nebija redzams. Tā kā ziņojumi bija "melnraksti", kas tā arī netika aizsūtīti, tie neparādīsies svešos radara ekrānos.

Vismaz tā tam vajadzēja būt.

gaidi numurā neej nekur

Citiem vārdiem sakot - esmu ceļā pie tevis.

Tas labi, Vilsons nodomāja. Jo ātrāk sāksim, jo labāk. Bet pagaidām viņa rīcībā bija internets. Vilsons gadiem ilgi nebija klejojis tīklā, un šīs izredzes viņu iepriecināja. Tā Google pa- darišana… Neko tamlīdzīgu viņš vēl nebija redzējis. Viņš ierakstīja lodziņā savu vārdu, ieliekot to pēdiņās, nospieda taustiņu Return un ieraudzīja gandrīz 200 000 rezultātu. Lielākā daļa gan nebija par viņu. Vārds viņam bija kopīgs ar daudziem cilvēkiem, to skaitā Pitsburgas Pirates beisbola komandas spēlētāju, Floridas autotirgotāju un Masačūsetsas universitātes prezidentu - un kur 11u vel viņa vārdabrāli. Tāpēc viņš meklējamajiem vārdiem pievienoja arī "cietums", atkal nospieda taustiņu Return, un šoreiz rezultātu skaits saruka līdz 1408. To varētu samazināt vēl vairāk, pievienojot vārdus "patents" un "sazvērestība", taču Džeku Vilsonu vairāk interesēja kas cits.

Izdzēsis ierakstu Google meklēšanas loga, viņš ierakstīja to, ko vēlējās uzzināt: "krievu līgavas". Vienā acumirkli parādījās miljons rezultātu. Noklikšķinājis uz mājas lapas adreses ukrainebrides.org, viņš pārskatīja fotogrāfijas un pieteikumus: Marina… Olga… Sievišķīga krieviete… Ludmila… Viņa cer kļūt par dāmu. Tatjana… Krieviete, kas neatzīst sieviešu līdztiesību. Viņa pirmām kārtām kalpos savam vīram! Karjera viņai nav svarīga!

Šādu līgavu meklēšanu bija ierosinājis Bo. Pēdējā kopā pavadītajā gadā Alenvudā viņi dažkārt naktīs runāja par to, kā būs Pēc tam. Bo nākotne jau bija izlemta, tā ir inshallah'2 varā. Vilsonam bija citādi, jo viņš nebija musulmanis. Vilso- nam Pēc tam nozīmēja smagu darbu. Un atšķirībā no Bobo- džona viņš bija nolēmis paliki dzīvs.

Vilsona kameras biedrs jau bija sagatavojies nāvei, tāpēc viņa interese par paradīzi bija gluži saprotama. Klausoties Bo runās par to, Vilsonam radās iespaids, ka "paradīze" ir visai līdzīga kūrortam, tikai atrodas augstu mākoņos, kur vīnu pasniedz caurspīdīgas jaunavas, kuras nevar vien sagaidīt, kad pirmoreiz tiks pie mīlas priekiem.

Tomēr par krievu līgavām Vilsonam pastāstīja tieši 13o. Tagad Vilsons redzēja, ka tās ir ne tikai krievietes. Var izvēlēties no dažādām valstīm - no Kolumbijas, Filipīnām, Taizemes. Var dabūt visdažādākās meitenes. Tikai noklikšķini uz mazā lodziņa ar uzrakstu Pievienot grozam un iegūsi dāmītes e-pasta adresi. Pēc tam viss tavā ziņā - aplido viņu, satiec, appreci.

Vilsons raudzījās lappusē ar duci fotogrāfiju. Sievietes bija pievilcīgas, varbūt mazliet par daudz uzkrāsojušās, ar gariem matiem un kautrīgiem smaidiem. Pie katras bildes bija īss apraksts.

Piemēram, Ludmila svēra 57 kilogramus, bija 168 cm gara. Divdesmit četrus gadus veca. Gaiši mati, zilas acis. Profesija - "tehnoloģe". "Sirsnīga". Dažkārt patīk iebaudīt kādu dzērienu. Smēķē? Nē. Vaļasprieki? Jā! Šūšana, adīšana un kūku rotāšana. "Meklē cienījamu Rietumu džentlmeni ar labu sirdi."

Nekā, nodomāja Vilsons, tad es nederēšu.

Atlaidies krēslā, Vilsons atcerējās, ka viņam ceturtdien ir tikšanās ar sociālo darbinieku, cilvēku, kura pienākums ir "palīdzēt" viņam sākt jaunu dzīvi brīvībā. Sniegt ieteikumus mājokļa un darba atrašanā, derīgus padomus un tā tālāk. īsu mirkli Vilsons apcerēja domu aiziet uz šo tikšanos. Ja neko citu, tad vismaz varēs uzzināt, vai Pentagons viņam pievērš uzmanību. Vai viņi zina, ka Vilsons atbrīvots? Vai ierobežos viņa darba izvēli? Ceļošanu? Varbūt.

Bet tikai tad, ja viņi zina, ka Vilsons ir brīvībā. Tikai tad, ja pievērš viņam uzmanību.

Galu galā tas nebija svarīgi. Risinājās karš un ne tikai Irākā. Pēc Vilsona domām, īstais karš līdz šīs dienas ritam vēl nebija sācies. Tas sākās bridi, kad viņš izgāja pa Alenvu- das vārtiem kā brivs cilvēks.

Taču uz visu varēja paraudzīties arī citādi. Savā ziņā karš bija tikpat sens kā Rēgu deja - pat vēl senāks.

Tāpēc nebija nekādas jēgas tikties ar valdības pārstāvjiem, lai runātu par Džeka Vilsona nākotni. Viņam tādas nebija.

Un valdībai arī ne.

3. nodala

Viņš nevarēja aizmigt.

Nelaime bija tāda, ka viņš nezināja, ko viņam liks darit. Zināja tikai, ka daudzi cilvēki dabūs galu. Citādi - kāda jēga? Tomēr…

Nakts gausi vilkās uz rita pusi. Kādā brīdī viņš iegrima nemierīgā, caurā miegā, kas nesniedza atpūtu. Pamostoties Vilsonam šķita, ka viņš bija iesnaudies tikai uz mirkli un tagad ir rīts. Bet, uzmetis skatienu pulkstenim, viņš redzēja, ka ir pusdienlaiks.

Viņš aši noskalojās dušā, piezvanīja apkalpošanai numuros un veikli apģērbās, uzvelkot iepriekšējā vakarā nopirktās drēbes. Ratiņos atvestās brokastis izskatījās pēc Āfrikas ciemata uz riteņiem - apaļie vāki uz traukiem mirdzēja kā sudraba būdiņas. Šķiņķis un olas, grauzdēta maize un brūni apceptas kartupeļu šķēlītes. Apelsīnu sula un kafija.

gaidi numurā neej nekur

Viņš negribīgi notiesāja šķēlīti grauzdētas rozīņmaizes. Neko citu nespēja norīt. Vienīgi kafiju. To viņš izdzēra veselu kannu, lēni soļodams no viena istabas gala līdz otram ar tasi vienā un apakštasi otrā rokā. Pamanījis televizora tālvadības pulti, viņš paņēma to un nedomādams nospieda ieslēgšanas pogu, bet tikpat ātri atkal izslēdza, kad uzbangoja aplausu vilnis kā sitiens pa seju.

"Redžijs un Kellija". (No divpadsmitiem līdz vieniem.) Tikpat labi viņš varēja skatīties pulksteni.

Ķīnā cilvēki var noteikt laiku pēc smaržas. Tur izveidoti pulksteņi ar kūpināmo vīraku ar dažādām garšvielām un zālītēm, kurām degot, aromāts mainās. Sandalkoks, vīraks, la- vanda, pačūlija. Aromātu secība norāda stundas.

Cietumā bija līdzīgi, tikai vīraka vietā bija televīzija. Smieklu ieraksti, mūzika un viktorīnu spēles veidoja fona troksni. Drīz vien pulkstenis vairs nav vajadzīgs. Laiku var sadzirdēt.

Tikai ne īpaši stingrā režīma cietumā.

Tur bija citādi. Četrus gadus viņš bija pavadījis federālās administrācijas īpaši stingrā režīma cietumā Kolorādo, pirmos divus - divdesmit trīs stundas diennaktī ieslēgts kamerā. Tas tiešām bija "superieslodzijums". Viņš gulēja uz betona lāvas betona būrī, blenzdams divpadsmit collas lielā melnbaltā monitorā. Tas bija iemontēts sienā un nepārtraukti rādīja "garīgās programmas" un lekcijas par dusmu savaldīšanu. Augstu pie sienas - četras collas plats un četrdesmit astoņas garš lodziņš, pa kuru varēja redzēt debesu pleķīti. Dienasgaismas spuldzes dega cauru dienu un nakti.

Gandrīz katru dienu sargi viņu roku dzelžos aizveda uz lielāku kameru, kur bija pievilkšanās stienis. Tā bija vingrošanas zāle, kas uz stundu bija viņa rīcībā. Savādā kārtā viņš labprāt devās uz turieni, jo pa ceļam bieži gadījās sastapties ar vēl kādu ieslodzīto. Viens no tiem bija tas vājprātīgā izskata anglis ar spridzekļiem kurpēs. Otrs - Unabomber Teds Kačinskis13 .

Redzot Kačinski, viņš cerēja, ka pēc pārcelšanas no pirmā uz otro līmeni būs kāds, ar ko parunāt. Taču šī pāreja bija jāgaida divus gadus, bet pēc tam Vilsons Kačinski tā ari vairs neredzēja. Žēl gan. Jo viņiem abiem daudzejada ziņa bija līdzīgi uzskati.

gaidi numurā neej nekur

Nikni ierūcies, Vilsons atkrita krēslā pie lielajiem logiem ar skatu uz ātriju. Astoņus stāvus zemāk vestibils tinās mānīgajā krēslā, kas pavada nelāgu laiku.

Viņš gaidīja. Vēroja. Aizsnaudās, domādams: Bet ja nu tās ir lamatas? Ko tad? ja nu… Tad pie durvīm klusi pieklauvēja.

Viņš pārsteigumā satrūkās, jo nebija redzējis 13o ienākam viesnīcā, šķērsojam vestibilu. Piecēlies no krēsla, Vilsons piegāja pie durvīm, atvēra tās un tika pārsteigts atkal. Tas nebija Bo. Nedz arī 13o draugi. Tikai jauns latlņamerikāņu puisis ar bagāžas ratiņiem. Uz tiem - divi koferi, iesaiņoti termoplēvē.

-    Jūs droši vien tos gaidījāt, - teica izsūtāmais.

Vilsons pamirkšķināja acis, cenzdamies slēpt pārsteigumu.

Teica: - Jā. Jā, gaidīju!

-    Vai nolikt tos stūri?

-    Jā, protams. Vienalga, kur.

Puisis pa vienai pacēla ceļasomas aiz saitēm un novietoja uz bagāžas statīva līdzās televizoram un minibāram. Vilsons parakņājās kabatās, meklēdams sīknaudu, atrada desmit dolāru naudas zīmi un pasniedza izsūtāmajam.

-     Paldies! - puisis nopriecājās. - Ja jums ko vajag, jautājiet pēc Roberto, labi?

Kad durvis aizvērās, Vilsons apsēdās uz gultas malas un raudzījās uz koferiem. Tie bija rokas bagāžas koferi - melni Travelpro ar izvelkamiem rokturiem un maziem ritenīšiem. Un ne pārāk viegli. To varēja pateikt, redzot, kā izsūtāmais tos nesa - uzrāvis plecus un piespiedis elkoņus pie sāniem. Katrs sver varbūt kādas divdesmit mārciņas.

Viņš dziļi ievilka elpu. Te nu tā ir, viņš nodomāja. Mana atlikusī dzīve. Termoplēves iepakojumā. Piegājis pie datora, viņš atkal pieteicās vakar apmeklētajā Yahoo adresē un noklikšķināja uz melnrakstu mapes. Savienojums bija lēns. šķita, ka lapa nekad neatvērsies, bet, kad tā beidzot atvērās, viņš atrada vienu vienīgu ziņojumu bez adresāta un tēmas nosaukuma.

Laba tikšanās ar kontaktpersonām. Tu un cs, mēs izrādām tabu gribu, un viņi mums visu nokārto. Labi? Tas nozīmē (esi gatavs? klausies)

Noņem termoplēvi.

NEVELC ārā rokturus. Nevelc!

Aizved uz Dallesa lidostu.

Tagad izvelc rokturus.

Ej projām.

Tev ir 10 minūtes.

Es esmu maksas stāvvietā no 6 līdz 6:30.

Meklē džipu 15. rindā.

Neatnāksi? Es iešu. Bet tad tev ir nepatikšanas. Ceru, ka ne.

Lasīdams šo vēstījumu, Vilsons sadrūma arvien vairak. Nebija šaubu, ka ziņojums ir īsts. Melnrakstu režīms svešiem nav pieejams, un, lai gan ziņojumi netika šifrēti, viņi bija vienojušies par kādu sarakstes īstuma pazīmi. Katras vēstules pirmajā teikumā jābūt četriem vārdiem. Ne vairāk, ne mazāk. Tas bija aizvēsturiski vienkārši, bet pietiekami noderīgi.

Atlaidies krēslā, viņš pacēla skatienu pret griestiem. Ar vienu mērķi vajadzētu pietikt, viņš teica sev. Viens cilvēks - pilnīgi pietiekami. Ministra vietnieks vai kāds cits sīks gariņš. Tieši sīks gariņš derētu vislabāk, jo tas mazāk pievērsīs sabiedrības uzmanību - un tomēr mērķis būtu panākts. Mēģināt ko lielāku būtu muļķīgi. Tā būtu pārcenšanās.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk raizējās. Kā viņš tiks projām? Ne tikai no lidostas, bet… pavisam projām? Fe- derāļi meklēs visās malās. Ja vienīgi… ja nu tā ir "pašnāvnieka misija".

Vilsons apdomāja to. Tev ir 10 minūtes. Vai tā būs? Tiešām būs? Un kā būs ar Bo? Meklē džipu 15. rindā. Labi. Viņš meklēs. Bet ja nu nekāda džipa tur nebūs?

Istaba bija kļuvusi netīkami silta. Pār muguru noritēja sviedru lāsīte. Sirds trakoja kā motocikla motors pie sarkanās gaismas.

Saņemies.

Vārdi izslīdēja pār lūpām klusā čukstā. "Tev jātiek ar to galā," viņš teica. Tad dziļi ievilka elpu un, paliecies uz priekšu, pa vienam burtam izdzēsa Bo ziņojumu. Kad logs bija tukšs, viņš ierakstīja:

Ludzu nekavējies esi laikā.

Tad atlaidās krēslā, domādams: Man vajadzēs dažas lietas. Cimdus. Un cepuri…

Viņš padomāja vēl brīdi.

Un saiti rokai…

4. nodala

Bēdu stāsti cits pēc cita, Vilsons domāja, taksometrā braukdams uz lidostu. Un pie tā jāpierod, jo pēc kāda laika stāstiem vairs nav nozīmes. Faktiem vairs nav nozīmes. Paliek tikai notikums. Tas ir kā…

"Arizona"! Neviens vairs nedomā par jūrniekiem, kas dega, slīka, mira kuģī. Vai par krietno Drēzdenes volku , kas tika sadedzināta no gaisa. Hirosimas ielas, Cantor Fitzgerald birža - upuri ir it visur. Bet galu galā viss beidzas vienādi. Tā ir Vēsture.

Turklāt upuru vārdus neviens neatceras. Bet Mensons un Mohameds Ata - viņi tagad ir daļa no mūsu dzīves, tikpat pazīstami kā tumsa. Patiesība ir tāda, ka pēc kāda laika šoks pāriet un pat masu slaktiņa vaininieks Kortess tiek apbrīnots kā varonis. Kultūras nesējs, dižais ceļotājs. Asiņainais Prometejs.

Pagātne izplūst. Tas, kas sākas kā slaktiņš, tiek pasniegts kā ziņas un patērēts kā "info-izklaide". Galu galā no tā iznāk televīzijas miniseriāls.

Bet ne šoreiz. Šoreiz nekādu atkārtojumu nebūs. Arī nekādu ziņu nebūs. Tikai notikums. Pēc tam vairs nekā. Šī doma lika viņam pasmaidīt.

Neviens neatceras dzeltenās lentes un rotaļu lācīšus, viņš teica sev. Fotogrāfijas un ar roku rakstītas zīmītes - artefaktus, kas pēkšņi uzrodas kā sēnes pēc lietus. Viss tiek aizmirsts. Beigu beigās sienas un grīdu nomazgā ar šļūtenēm. Lopkautuve kļūst par memoriālu. Tūristi brīnās aizgūtnēm.

Tāpat kā toreiz, kad angļu princese gāja bojā Francijā. Viņš tad bija Kolorādo, iespundēts īpaši stingrā režīma cietumā kā 1. līmeņa ieslodzītais. Bet kādā no ticības sludinātāju kanāliem bija raidījums par to. Viņas bērēs cilvēki stundām ilgi lietū stāvēja rindā, lai varētu parakstīties kaut kādā "Piemiņas grāmatā". Viņš ilgi par to lauzīja galvu. Beidzot secināja, ka viņi grib sev kā suvenīru kādu gabaliņu no viņas nāves, daļiņu no viņas slavas.

- Jums kvīti vajag? - jautāja šoferis.

Vilsons atgriezās īstenībā. - Nē, paldies. - Viņš dziļi ievilka elpu. Uzliec cepuri.

Tas viņam bija sev jāatgādina, jo viņš cepures gandrīz nekad nevalkāja. Bet šoreiz bija citādi. Šis bija atbildīgs bridis, un lidosta bija pilna ar novērošanas kamerām. Tā nu viņš uzsēdināja galvā Borsalino, atvēra taksometra durvis un izkāpa šķīdonī.

Gaisā virpuļoja sīkas sniegpārslas.

Šurpu turpu steidzās lidmašīnu apkalpes locekļi un pasažieri ar koferiem, ceļasomām un bērniem. Tas labi, nodomāja Vilsons. Daudz cilvēku. Tas ir labi. Tieši tas,, kas viņiem vajadzīgs, - daudz cilvēku.

Ātri apgājis apkārt taksometram, Vilsons gaidīja, līdz šoferis atvēra bagāžnieku, tad spēra soli uz priekšu. - Es pats paņemšu, - viņš teica.

Šoferis nobrīnījās, redzot saitē pakārto pasažiera roku, bet tad nosprieda, ka tā nav viņa darīšana.

Vilsons pasniedzās bagāžniekā un ar "veselo" roku izcēla koferus aiz nesamajām siksnām.

- Vai nesēju vajadzēs?

Vilsons papurināja galvu. - Būs jau labi, - viņš atbildēja, pasniedzot šoferim pāris divdesmitnieku un vienu desmitnieku.

Viņš stāvēja ietves malā, uzmetis mēteli uz pleciem kā apmetni. Ap kaklu bija šenila šalle, kas kalpoja ari par atbalstu zīda saitei, kurā bija pakārta kreisā roka. Viņam apkārt nemitīgi piebrauca un aizbrauca taksometri, vieglie auto un bu- siņi, izlaižot pasažierus pie uzraksta "Izlidošana". Dažu jardu attālumā jauns baltādains policists pastaigājās ceļa vidū, uzsizdams ar plaukstu pa tukšgaitā rūcošo auto jumtiem un mudinādams: "Brauciet, brauciet! Aiziet!"

Bija neliels sals. Vilsons redzēja gaisā savas elpas mākonīti, stāvēdams šķīdonī un noraudzīdamies uz koferiem. Izvelc tos. Izvelc rokturus. Bet…

Policists skatījās uz viņu.

Pie velna, nodomāja Vilsons un noliecies asi parāva viena kofera rokturi, gandrīz vai gaidīdams apdullinošu rībienu un uzliesmojumu. Nekā. Viņš izvilka rokturi arī otram. Atkal nekā! Atviegloti nopūties, viņš pavilka uz augšu kreiso piedurkni un ieskatījās īpaši šim nolūkam iegādātajā pulkstenī.

Tas nebija tāds pulkstenis, kādus parasti nēsā pie kašmira mēteļiem. Tas bija lēts digitāls sporta pulkstenis ar plastmasas siksniņu grafīta krāsā. Uzstādīts taimera režīmā, tas rādīja 10:00:00. Nospiedis start pogu pulksteņa apakšpusē, Vilsons noraudzījās, kā cipari sāk mainīties un pārveidoties. 9 minūtes un 54 sekundes… 9 minūtes un 51 sekunde… 9 minūtes…

Pacēlis skatienu, Vilsons pagrozīja galvu šurpu turpu un pamanīja nesēju. Tas steidzās pie viņa.

-    Uz kurieni?

-     B-A.

-    Tūlīt!

Nesējs - tievs melnādainais ar mirdzošām acīm un skaistiem baltiem zobiem - ķērās pie darba, iespiežot rokturus koferos. Tad uzmeta tos uz ratiņiem un pagriezās, lai ietu. - Pirmajā klasē, vai ne?

Vilsons ar pūlēm iesmējās, juzdamies pavisam nelāgi. - Es neatteiktos, - viņš atbildēja. Paša balss viņam izklausījās nedabiska. Nesējs arī iesmējās un sāka stumt ratiņus uz automātisko durvju pusi. Tad nošalca gaisa vilnis, un viņi jau bija lidostas ēkā, burzmas un kņadas apņemti. Nesējs ar galvas mājienu norādīja uz pasažieru rindu, kas līkumoja virvju labirintā, vijoties zigzagos pie biļešu aģentu lodziņiem.

-    Būs kādu laiciņu jāuzgaida.

Vilsons paraustīja plecus.

-     Es tos nolikšu priekšā, - paskaidroja nesējs. - Tad jums nebūs tie visu laiku jāstumj uz priekšu, stāvot rindā.

Vilsons izvilka no kabatas piecu dolāru naudas zīmi, pateicās nesējam un iestājās līkumainajā rindā pie British Airways letes. Viņam priekšā bija kādi piecdesmit vai sešdesmit cilvēki - garlaikoti un nepacietīgi, noguruši vēl pirms došanās ceļā. Ar bagāžu un rokas bagāžas somām tie izskatījās pēc bēgļiem. Vilsons vēroja, kā nesējs aizstumj ratiņus līdz rindas sākumam, apstājas un ar abām rokām noceļ koferus pa vienam no ratiņiem. Tad viņš kaut ko pateica vienam no biļešu aģentiem, norādot uz Vilsonu. Aģents pacēla skatienu, ieraudzīja saitē pakārto roku un pamāja ar galvu.

Vilsona krekls bija sviedriem piemircis un uzdzina vēsus drebuļus, bet seja bija karstumā piesarkusi. Vēderā viss griezās riņķī, un - visļaunākais - labās acs kaktiņā sāka ņirbēt sīki punktiņi, sudrabaina migla, kas sašaurināja redzamību uz sāniem. Viņš zināja - drīz šī mirgošana pāries arī uz otru aci, un tad viņš kļūs akls. Vai gandrīz akls. Vismaz apžilbis.

Priekšā stāvētāji gluži kā dejotāji pēc komandas pacēla savus koferus. Paspēra soli uz priekšu. Apstājās. Nolika ceļasomas un atsāka sarunas.

Kad tas notika pirmoreiz - deviņpadsmit vai divdesmit gadu vecumā - Vilsons nesaprata, ko tas nozīmē un ko tagad darīt. Viņš bija pārbijies līdz nāvei. Iedomājās, ka viņam ir smadzeņu audzējs. Raizējās, ka kļūs akls uz mūžu. Taču nē. Slimnīcā veica datortomogrāfiju un neko bīstamu neatrada. Ārsts nosauca to par oftalmisko migrēnu - retu saslimšanu, ko, šķiet, izraisa stress. Literatūrā par to nekā daudz nebija, bet ārsti pieņēma, ka tā varētu būt saistīta ar prāta spējām, jo cilvēki, kuri tik "izteikti" cieš no migrēnas, parasti ir "atšķirīgi".

Tātad šī acu kaite nebija briesmīga nelaime. Drīzāk traucēklis. Un labums bija tāds, ka, uznākot šādai migrēnai, galva nesāpēja. Un tā nevilkās ilgi. Ne vairāk kā pusstundu un tikai pāris reizes gadā. Pietiekami bieži, lai Vilsons zinātu, ko darīt - nogaidīt.

Tas gan nebija tik vienkārši, jo šī kaite uzbruka vienīgi pamatīga stresa brīžos.

Viņš gan labi prata tikt ar to galā. Vidusskolas pēdējā gadā viņš futbola spēlē noķēra trīs piespēles, kad acu priekšā ņirbēja zigzagu raksti, aizsedzot bumbu. Ari pēc daudziem gadiem, tiekoties ar valdības juristiem - kad tie pateica, ka esot viņu piespieduši pie sienas - viņam acu priekšā viss satumsa. Bet neviens nepamanīja. Neviens neredzēja to, ko redzēja viņš - dancojošus zibšņus gaisā. Tā nu viņš tur sēdēja, akls kā kurmis juristu vidū, klausīdamies Pentagona pārstāvja skaidrojumus par tā saucamajiem "reālajiem faktiem". ASV likumu kodeksa 35. nodaļa, 131. punkts. Svarīga joma saistībā ar intelektuālo īpašumu.

Kad tas notika nākamreiz? Kad tika piespriests sods! Pēc tam - ieslodzīto reisa lidojumā uz Kolorādo. Kur viņš tika dzīvs aprakts tikai par "bīstamu domāšanu". (Tiesa to nosauca par "kūdīšanu uz slepkavību".)

Taču par viņa acīm neviens neko nezināja, pat nenojauta. Ne uzraugi, ne pārējie ieslodzītie. Tāpēc tā drīzāk bija tikai tāda pārejoša, kaitinoša ķibele.

Tomēr pavisam vieglprātīgi uztvert to arī nedrīkstēja. Un ari tagad tā uznāca, aizmiglojot redzamību acu kaktiņos. Uz sāniem viņš neredzēja gandrīz neko. Cilvēki un priekšmeti sāka pagaist. Drīz…

-     …reizi?

Vilsons samirkšķināja acis. - Kā, lūdzu? - Priekšā stāvošā sieviete, drīzāk meitene, kaut ko viņam jautāja.

-    Es tikai vaicāju, vai šī jums ir pirmā reize?

Viņš pūlējās sasprindzināt redzi, skatīties garām spīdumam vai cauri tam, taču, protams, nespēja. Viņš vismaz pamanīja, ka meitene ir jauna, varbūt kādus divpadsmit vai trīspadsmit gadus veca, ar īsi apgrieztiem, ar hennu krāsotiem matiem. Uz muguras mugursoma. Uz mirkli pazibēja zaļi auskari. Gumby. - Kāda pirmā reize?

-     Lidot.

Jautājums bija tik naivs, tik neiederīgs, ka viņš gandrīz iesmējās. - Nē, - viņš atbildēja. - Pāris reizes esmu jau bijis gaisā.

Meitene domīgi pamāja ar galvu. Pēc brīža iejautājās: - Vai tas ir bailīgi? Es gan vēl nekad neesmu lidojusi.

-    Tiešām?

Viņš ieskatījās pulkstenī. 5:48… 5:45… 5:43. - Uz zemes ir daudz bīstamāk, - viņš atbildēja. - Lidmašīnas ir pietiekami drošas. - Rinda pavirzījās pāris soļu uz priekšu, un viņš pamanīja, ka meitene kustas neveikli, balstoties uz spieķa un pievelkot kreiso kāju.

-    Laikam biji slēpot.

Meitene klusi, skumji iesmējās. - Nē, es nekad neesmu bijusi slēpot.

Vilsonam šķita, ka viņa grib piebilst vēl kaut ko, bet īstais brīdis jau bija pagājis. Tad rinda atkal pavirzījās uz priekšu un meitene tai līdzi. Ģipša nebija. Tikai spieķis. Tad laikam kāda iedzimta kaite.

-    Un jūs?

Viņš uzreiz nesaprata jautājumu. Tad atcerējās apsaitēto roku un… - Ak tā! Tu domā to! Jā, es biju… Kilinglonā. - Aiz ņirbošās miglas neskaidri vīdēja meitenes biklais smaids. Pēc piecām vai sešām minūtēm šī meitene jau būs mirusi. Un gandrīz visi pārējie arī.

Iztēlē viņš to visu jau redzēja - asinis un stiklus, izmirkušus, kūpošus līķus uz marmora grīdas. Dzīvi palikušie stebe- rē drupās, apdulluši, kurli un asiņaini. Un klusums - kā pēc autokatastrofas. Īsu brīdi valdīs pilnīgs klusums. Pēc tam - apjausmas vaids. Sacelsies kliedzienu vētra, kas piepildīs baiso tukšumu ar troksni, līdz tas uzsprāgs daudzbalsīgā šausmu brēcienā.

Apspiedis vēlmi paskatīties pulkstenī, Vilsons noliecās uz meitenes pusi un ierunājās: - Es atvainojos…

Viņa pagriezās un paraudzījās viņā.

-    Vai neiebildīsi, ja es uz brīdi aiziešu?

-    Nē, - viņa atbildēja. - Tas ir, protams! Varat neraizēties.

-     Es tūlīt atgriezīšos. - Viņš izklausījās mazliet nokaunējies.

-    Viss kārtībā!

-    Paldies!

Samocīti pasmaidījis, Vilsons devās uz avīžu kioska pusi, atstādams aiz sevis rindu, meiteni un koferus. Tikai ar milzu gribasspēku viņš piespieda sevi neskatīties atpakaļ un nemes- ties skriešus, bet gan mierīgi soļot uz labierīcību pusi…

Un tālāk.

Nosvīdis un aizelsies viņš ar eskalatoru nobrauca lejā bagāžas telpā. Ielūkojās pulkstenī, bet ņirboņa neļāva neko saskatīt. 2:40? 2:10? 39 sekundes? Nevarēja droši saprast.

Nu jau ātrākā solī viņš pa gaiteni izgāja ārā, tad aši devās uz īslaicīgas stāvēšanas autostāvvietu. 15. rinda.

Džipa tur nebija. Vilsona kuņģis salēcās, un krūtis sažņaudza panika. Viņi ir to piekāsuši.

Viņš raudzījās apkārt - nebija, kur glābties - un gaidīja, kad visa pasaule uzsprāgs, bet tad sadzirdēja signāltaures skaņu un pagriezies ieraudzīja džipu vienu rindu aiz muguras. Un džipā sēdēja Bo, smiedamies un mādams viņam ar roku. Vilsons metās caur stāvošo mašīnu rindu, atrāva pasažieru puses durvis un ieklupa iekšā.

Kad auto sāka kustēties, Vilsons apjauta, ka viņi nav vieni. Aizmugures sēdeklī sēdēja kāds arābam līdzīgs vīrs - vecāks vīrs, kuru viņš līdz šim nebija redzējis. Un tas smaidīja. Atzinīgi māja ar galvu.

Smaidīja arī Bobodžons, gatavs doties ceļā, ielicis klēpī stāvvietas kvīti un turēdams rokā dolāra naudas zīmes. Tomēr ātri izkļūt no stāvlaukuma neizdevās. Priekšā, pie sarga būdas stāvēja BMW, kura vadītāja rakņājās pa somiņu, murminādama atvainošanās vārdus. Tā nu viņi džipā sēdēja aiz tas, gaidīdami, kad lidosta uzsprāgs, elle ies vaļā, kamēr tas stulbais sievišķis meklē savu platīna karti.

Vīrietis aizmugures sēdeklī paliecās uz priekšu ar cigarešu paciņu rokā. Vilsons paņēma vienu un, visiem spēkiem cenzdamies neizrādīt, kā dreb rokas, aizsmēķēja no pasniegtās šķiltavu liesmas.

Izpūšot dūmu mākoni vējstiklā, viņš piemiegtām acīm ieskatījās pulkstenī. 1:12… 1:08… 1:04.

Sieviete turpināja čammāties pa somiņu.

Viņš vēlējās to nogalināt. Vēlējās kliegt. Nogalināt sievieti un kliegt.

Bo gan neuztraucās. Viņš paraudzījās uz Vilsonu, uz sievieti, atkal uz Vilsonu. Kaut ko arābu valodā pateica savam ceļabiedram. Iesmējās.

Pēc mirkļa iesmējās arī sieviete. Atmeta galvu, kaut ko iesaucās, ko viņi nedzirdēja, un izvilka no somiņas plastmasas plāksnīti. Voilа! Garlaikotais sargs novilka to caur kredītkaršu nolasīšanas ierīci un gaidīja, kad tiks izdrukāts čeks. Tas ilga tikai kādas trīsdesmit sekundes, bet katra no tām šķita kā ilga un mokoša minūte. Beidzot sieviete paņēma čeku un brauca projām, pa logu pamājot sveicienu. Alā, atā!

Pēc pusminūtes Vilsons ar ceļabiedriem sekoja viņai pa Dallesa lidostas ceļu uz Vašingtonu. Bo šķita tik bezrūpīgs, ka gandrīz svilpoja, bet Vilsons nespēja atraut skatienu no pulksteņa - it kā viņam pašam tūdaļ būtu jāuzlido gaisā. 0:04… 03… 02… Matiņi uz rokām sacēlās gaisā, un muguras muskuļi krampjaini saspringa.

Bo uzmeta viņam skatienu, bet pēc tam atkal pievērsās ceļam. Vilsona sirds drudžaini sitās pret krūšukurvi, kad pulkstenis iepīkstējās un Bo negaidīti metās viņam virsū, iebļaujoties: "BUMMM!"

Vīrs aizmugures sēdeklī klusi iesmējās.

5. nodala

VAŠINGTONA,

2004. GADA 21. DECEMBRIS

Tieši tas visvairāk satrauca Reju Kovaļenko. Nevis al-Ja- zeera zobenu vicināšana vai AI Faroq nebeidzamie draudi. Viņš raizējās par jautājumiem, kurus nespēja izskaidrot. Piemēram, tas garais tips ar apsaitēto roku un koferiem.

FIB aģents sēdēja aptumšotajā telpā, knibinādams saulesbriļļu kājiņu. Apspriežu galda tālākajā galā deviņpadsmit collu Provideo monitorā tika bez skaņas rādīts melnbalts videoieraksts. Ekrāna apakšmalā bija izgaismots laika un datuma apzīmējums:

12.18.04. 17:51

Izšķirtspēja bija pieklājīga, nosprieda Kovaļenko, bet kontrasts nekur nederīgs. Pelēka putra, vairāk nekā. Vai tiešām TS/l15 nevarēja dabūt gatavu neko labāku?

Tas bija ieraksts no Dallesa lidostas. British Airioays pasažieru aģents bija pamanījis divus koferus stāvam pie reģistrācijas letes "kādu pusstundu, varbūt ilgāk" un piezvanījis Transporta drošības pārvaldei. Kad neviens neatzina koferus par saviem, TSA nožogoja teritoriju un ziņoja lidostas policijai. Tika nosūtīta īpašās reaģēšanas vienība un terminālis evakuēts.

"Pirmie reaģētāji" (tādi viņi bija un par tādiem ari sevi uzskatīja) nejutās droši un gribēja, lai tiek sūtīta sprāgstvielu likvidēšanas vienība iznicināt koferus turpat uz vielas. Uzvarēja veselais saprāts.

Nesējs atcerējās, kā pievedis šo bagāžu pie letes. - Tam puisim bija saitē pakārta roka, tāpēc es noliku viņa somas priekšā. Tas nav nekas sevišķs. Mēs tā bieži darām.

TDIC (Teroristu draudu integrācijas centra) pārstāve ieklepojās, velreiz ieklepojās. Kovaļenko paraudzījās uz viņu un sadrūma vēl vairāk.

Andrea Kabota bija īsta leģenda, gudra un pievilcīga CIP aģente, ap četrdesmit, varbūt mazliet jaunāka. Ļaudis runāja, it kā viņai esot "pašai sava nauda", turklāt krietni daudz. Uzaugusi Marokā (viņas tēvs Kasablankā vadīja Ostas pārvaldi), viņa mēdza jokot, ka angļu valoda esot viņas trešā valoda. Abas pirmās bija franču un arābu, ceturtā - ķīniešu.

Šoreiz viņai mugurā bija tumšs kostīms ar pērļu virteni ap kaklu, kājās kurpes ar trīs collas augstiem papēžiem, bel acīs nedabiski zilas kontaktlēcas - šāda indigo krāsa atrodama tikai Disneja multfilmās. Tāpat kā Kovaļenko, viņa gaidīja pārcelšanu uz citurieni. Viņai tā bija Kualalumpura (savējie to sauca - KL), kur viņa drīz bUs nodaļas priekšniece.

Interesanta sieviete, nodomāja Kovaļenko. Un nav no kautrīgajām. Kāds teica, ka viņa reiz esot nodziedājuši "Star- Spangled Banner" četrdesmit tūkstošu skatītāju priekšā, futbola spēlē RFK stadionā. Tātad dūšas viņai netrūka. Varbūt pat pārāk. Viens no Kovaļenko pokera spēles partneriem, CIP pretizlūkošanas aģents, pastāstīja, ka viņai reiz gadījusies neveiksme kādā aizturēšanā Turcijas austrumos. Operācija noritējusi bez aizķeršanās. Viņi iegrūduši gūstekni saldētāj- furgona aizmugurē un veduši trīssimt jūdzes uz lidmašīnu, lai lidotu uz Gitmo. Iedomājieties pārsteigumu, kad viņi atvēra durvis un tas salašņa izvēlās ārā beigts. Kaut kāda ķibele ar gaisa padevi.

Bija vēl pāris šādu nostāstu. Pat drīzāk nevis nostāsti, bet baumas. Pulkvedis, kas bija strādājis kopā ar Kabotu Turcijā, saviebās, kad Kovajenko jautāja par viņu. Taču pateica tikai: "Interesanta sieviete…" - "Kā to saprast?" jautāja Ko- vaļenko. "Vai zini," pulkvedis negribīgi noteica, "pratināšanā viņa mēdz būt tiešām agresīva. Protams, ne jau vienmēr tas ir slikti," viņš steidzīgi piebilda. "Tikai… diezgan pārsteidzoši ko tādu ieraudzīt."

Taču nekas no tā visa nesatrauca Kovaļenko. No viņa viedokļa Andrea Kabota bija gandrīz ideāla aģente. Viņas vienīgais trūkums - pat vienīgais iemesls, kāpēc viņš nebija to ievilcis gultā - bija tās ķīniešu padarīšanas. Par to viņš raizējās. Tāpēc sadrūma. Jo, ja Andrea prata ķīniešu valodu, viņa droši vien arī runāja ar ķīniešiem. Tāpēc šis klepus varēja nozīmēt jebko - varbūt tikai saaukstēšanos vai gripu, bet varbūt arī SARS vai putnu gripu.

Kamēr Kovaļenko apcerēja šo jautājumu, Andrea pieliecās tuvāk ekrānam un piemiedza acis. - Apturiet, - viņa nočukstēja.

Kovaļenko paklausīja. Attēlā bija redzams vīrietis garas līkloču rindas galā, British Airways letes priekšā. Viņam mugurā bija garš, tumšs mētelis, galvā cepure. Seja bija gandrīz saskatāma.

- Tas ir viņš? - Andrea noprasīja.

Kovaļenko piekrītoši norūca. Ierakstā redzamajam vīrietim roka bija iekārta saitē, it kā būtu salauzta. Varbūt bija arī. Kovaļenko gan šaubījās. Tā droši vien bija tikai butaforija, mānīšanās, lai panāktu, ka koferi tiek novietoti priekšā un viņam pašam nav tie jānes, nav jāstāv tiem blakus. Šādi rīkojās Teds Bandijs'6 , pirms tika iemidzināts uz visiem laikiem.

-    Skaidrs, - atbildēja Andrea. Ieraksts atsāka ritēt tālāk. Atkal klepus.

Tā tik man trūka, nodomāja Kovaļenko. Noslīkt pašam savos spļaudekļos.

Neveiksmes viņu vajāja kopš 11. septembra, mētājoties no Vašingtonas uz Hamburgu, no Hamburgas uz Dubaju, no Dubajas uz Manilu, Džakartu, Islamabadu. Ja neskaita Hamburgu, tās bija cita par citu pretīgākas miskastes. Tagad viņa pretošanās spējas bija salauztas, diennakts ritms izsists no līdzsvara, un viss ķermenis kā Faraona Sandersa17 solo- numurs. Un lielā mērā vainojama bija arī šī ēka, dziļi nobāzta Neivijardā.

"Droša ēka" - tās logi bija aizmūrēti ar ķieģeļiem jau septiņdesmito gadu sākumā, kad to bija pārņēmusi Nacionālā Izlūkošanas organizācija satelītu attēlu pētīšanai. Tā tiešām bija vieta, "kur saule nekad neiespīd". Dažkārt šķita, ka visi, kas šeit strādā, ir slimi vai tūdaļ saķers kādu kaiti. Piemēram, es, nodomāja Kovaļenko. Man jau sen, sen uzglūn visādas kaites.

Vīrietis videoierakstā sarunājās ar kādu, kas stāvēja rindā viņam priekšā.

-     Kas tā par meiteni? - jautāja Andrea, saspringti vērodama monitoru. - Vai mēs zinām, kas viņa ir?

Tumsā atsaucās kāda balss ar britu akcentu. - Nēēē… - Šis vārds šķita stiepjamies bezgalīgi. - Diemžēl nezinām vis.

-     Kāpēc ne? - noprasīja Kovaļenko. - Tā ir jūsu lidmašīna. Jums ir pasažieru saraksts. Vai tiešām tas ir tik grūti?

Brits dziļi ievilka plaušās gaisu ar pozitivajiem joniem un nopūtās. Viņš bija viens no MI-6 sakarniekiem - spiegs ar segvārdu Fredijs. - Vai zināt, tas gan var būt pat ļoti grūti! - viņš paziņoja, paliekdamies uz priekšu. - Šajā reisā lidmašīnā bija simt trisdesmit viena sieviete, visas reģistrētas pēc vārdiem. Nevis pēc vecuma, svara vai vietas rindā. Mums nav tik daudz cilvēku, lai viņas visas apzinātu, - uzstāja Fredijs. - Sevišķi tad, ja nekas īsti nav Jioticis. - Viņš paraudzījās uz Ko- vaļenko. - Varbūt tad, kad jūs būsiet Londonā…

-    Londonā? - brīnījās Andrea.

Kovaļenko paraustīja plecus.

-    Mūsu vidū ir jaunais legāts, - paskaidroja Fredijs. - Vai viņš nav jums teicis?

-    Nē, - Andrea bija pārsteigta.

-    Tas vēl nav oficiāli apstiprināts, - nomurmināja Kovaļenko.

Vīrietis ar apsaitēto roku pagrieza muguru meitenei un izsoļoja no kadra.

-    Tas ir viss, - paziņoja Kovaļenko. - Lai top gaisma. - Viņš šo ierakstu bija noskatījies jau devīto reizi un neko jaunu no tā vairs nevarēja uzzināt.

Viņiem virs galvas ar elektrisku dūkoņu iedegās dienasgaismas spuldzes. Kovaļenko piecēlās, piegāja pie bibliotēkas galda telpas otrā pusē, kur stāvēja divi atvērti Travelpro koferi. Abos bija avīžu saiņi. Avīzes bija sasietas ar auklu, un pirkstu nospiedumu nebija. Nekur.

-       Divdesmit divas mārciņas, - pavēstīja Kovaļenko. - Katrs.

-    Desmit kilogrami, - piebilda Fredijs.

-    Tieši manas domas, - piekrita Kovaļenko.

Andrea smaidīja, divos pirkstos laiski grozīdama pērli. Pēc brīža viņa ierunājās: - Divdesmit divas mārciņas nav īsti amerikānisks mērs. Tas, kurš kravāja šis somas, ir pieradis pie metriskās sistēmas.

Brits mazliet padomāja, tad iesmējās. - Nu gan vērtīga norāde. Ne tikai nekas nav noticis, bet… - Viņš piemiedza acis un zaglīgi pameta skatienu pa labi un pa kreisi. - Ir pamats aizdomām, ka iejaukts kāds ārzemnieks.

Pat Kovaļenko iesmējās. Bet tikai uz mirkli. - Patiesībā, - viņš iebilda, - kaut kas ir noticis.

Fredijs neslēpa šaubas. - Ak tā? Un kas tad tas būtu?

-     Pārbaude.

Brits apsvēra šo iespējamību.

-    Tāds bija šā pasākuma mērķis, - paziņoja Kovaļenko.

-     Iespējams, - atbildēja Fredijs. - Bet varbūt tikai muļķīgs joks.

-    Ja muļķīgs joks, tad visai dārgs. Tās somas ir jaunas, - paskaidroja Kovaļenko. - Un nav no lētajām.

-    Jums taisnība, protams, tomēr… kāpēc pūlēties? Ja kāds grib lidostā nogalināt daudz cilvēku, kāda jēga vingrināties? Kāpēc vienkārši… neiet iekšā un nepadarīt visu?

-    Tieši tā, - piekrita Kovaļenko.

MI-6 aģents saviebās. - Turklāt - kāpēc pūlēties ar lidostu? Dzelzceļa stacija ir vieglāks mērķis. Restorāni, kinoteātri…

Kovaļenko pagriezās pa kreisi. - Andrea?

Klusi nošvīkstēja neilons, kad CIP aģente sakrustoja un atkal atbrīvoja kājas. Kādu brīdi viņa domīgi klusēja, savilkusi lūpas. Beidzot ierunājās: - Manuprāt, Rejs grib teikt, ka lidosta šoreiz nav īstais mērķis. Galvenais ir vīrs ar apsaitēto roku. Kāds pārbaudīja viņu, - aģente secināja. - Nevis lidostas drošības sistēmu.

Fredijs apdomāja šo iespējamību. Pēc brīža viņš iejautājās:- Un kāpēc lai viņi tā darītu?

Andrea paraustīja plecus. - Manuprāt, vēlējās uzzināt, cik tālu viņš ir ar mieru iet.

Kovaļenko pamāja ar galvu. - Tagad viņi to zina. Viņš iet līdz galam.

6. nodala

DUBLINA,

2005. GADA 24. JANVĀRIS

Mīksts.

Tā iri sauc šādu laiku, kad gaisā ir drīzāk migla nevis lietus. Maiks Bērks stāvēja pie loga blakus rakstāmgaldam, dīki noraudzīdamies lejā uz ielu. Ik pa brīdim loga rūti sadrebināja lietus šaltis, un tad viņa skatiens pievērsās stiklam, pa kuru ritēja ūdens krellītes.

Viņa birojs bija plaša telpa ar augstiem griestiem rožainā ķieģeļu ēkā "Tempļa bāra" rajona nomalē, slavenajā šauru ieliņu un šķērsieliņu labirintā netālu no Lifi upes. No savas vietas pie rakstāmgalda Bērks varēja redzēt Tirgoņu arkas jumtu - tā bija slēgta eja, kur izdomāts varonis, vārdā Leopolds Blūms, reiz bija iegriezies nopirkt grāmatu - pornogrāfisku romānu - savai sievai Mollijai.

Lai cik auksts un drēgns ārā nebūtu, Bērks ilgojās doties paskriet. Zem galda bija paslēpta sporta soma ar visu nepieciešamo, taču nebija laika. Viņam bija tikšanās ar klientu, vīru vārdā d'Ankonia, bet tas kavējās. Viņš bija zvanījis no rīta un apjautājies par iespēju dibināt uzņēmumu. Tā ātri, uz līdzenas vietas.

Godīga spēle, nodomāja Bērks. Tas ir mūsu darbības pamats. Taču viņa domas bija pievērsušās kam citam. Viņš domāja par Keitas tēvu, sauktu arī par "Veco vīru", kura vārds bija iegravēts misiņa plāksnē pie biroja smagajām ozolkoka durvīm.

TOMASS EIHERNS UN PARTNERI

Tas vairs īsti neatbilda patiesībai. Nekādu partneru nebija, ja neskaita Bērku. Jau mēnešiem ilgi vairs nebija. Kopš… jā, kopš Keitas nāves.

Pat tagad šie vārdi lika aizžņaugties elpai. Bezjēdzīgi pinoties apziņas dzīlēs, tie veidoja teikumu, kuram nebija nobeiguma, tik neiedomājamu pieņēmumu, kas nedrīkstēja ieraudzīt dienas gaismu. Kad Keita nomira…

Ko lai iesāk ar šādu domu - ar šādu faktu? Viņas nāve bija kā lavīna. Vienā mirklī viņš bija šīs sievietes gaismas apspīdēts, sapņoja par kopīgu nākotni… bet tad zeme zem kājām sagrīļojās. Viņš no bēdām bija kā apstulbis un dzīvs aprakts. Tad aukstums pamazām piezagās viņa sirdij un pārņēma to. Bēdas nomainīja sastingums, un tad viņš vairs nejuta neko.

Vecajam vīram klājās vēl ļaunāk. Vēl nesen viņš bija šeit, lepni runāja pie sava rakstāmgalda, bet pēc tam pazuda. Gadiem ilgi visi bija teikuši: "Firma ir visa viņa dzīve. Atņemiet viņam to, un Tomijs būs pagalam." Izrādījās, ka tā nemaz nav. Firma bija vecā vīra dzīvesveids, vaļasprieks un aizraušanās, bet Keita… Keita bija dzīves jēga.

Viņš bija audzinājis meitu, kopš tā bija maza knīpa (tā viņš pats teica). Mācījis celt smilšu pilis, jāt ar zirgu, lasīt klasiķus un būt piesardzīgai ar zēniem. Tomijs patiesā priekā vēroja, kā Keita pieņemas skaistumā un arvien vairāk sāk līdzināties savai mātei - ar rudajiem matiem, smaragdzaļajām acīm

un gludo, balto ādu. Viņa sirdi pildīja lepnums, kad, vienā rāvienā ar izcilību pabeigusi Kembridžu, meita atgriezās Dublinā rezidentūrā. Pēc tam viņa paveica kaut ko neiedomājamu - pagrieza muguru ērtajai ārstes dzīvei Īrijā, lai dotos žēlsirdības misijā, kas aizveda viņu uz kādu Dieva aizmirstu klīniku malārijas apsēstā nostūrī, kur plosās nebeidzami kari.

Parādījās Maiks Bērks.

Protams, ne jau tūlīt, tomēr drīz vien un visai dramatiski. Divus gadus pēc Keitas ierašanās Libērijā Bērks nokrita no gaisa dažu jūdžu attālumā no viņas klīnikas. Un gulēja tur kūpēdams.

Viņu atrada dumpinieku armijas izlūkošanas vienība, ko vadīja pašpasludinātais "Pulkvedis Slepkava". Viņi būtu varējuši svešinieku nošaut. Viņš gulēja grāvī meža malā, viena kāja lauzta un puse auss norauta. Krūtis un pleci bija smagi apdeguši, bet apdegumos mudžēja bites. Viņš ik pa brīdim te atguva, te zaudēja samaņu.

Pinkainais pulkvedis apgalvoja, ka Bērks izskatījies tā, it kā būtu gulējis tur jau dienām ilgi. "Es redzēju viņa helikopteru, un tas ir čupā, sadedzis, atdzisis! Un tas baltais puisis - guļ dubļos kā ļauna zīme, kā ziņa no Jēzus, vienos bišu mākoņos! Hieronīms gribēja paņemt viņa dzīvības motoru. Jūs jau zināt - pasniegties un vienkārši izraut, kā mēs dažkārt to darām. Šādi mēs sūtām ziņu. Līdzīgi kā Hallmark karti. Taču šim čalim pasē rakstīts "Amerika"! Brīvības zeme! Tāpēc mēs uzreiz kļuvām humāni. Lai parādītu mūsu cīņas pozitīvo pusi." Cerēdami uz atlīdzību, garmatainais pulkvedis un viņa kareivji aizvilka Bērku uz savu pikapu (4x4 apvidus auto ar aizmugurē uzstādītu 50. kalibra automātu) un nosvieda uz patronjostu kaudzes. Tad aizveda uz īru dakteri- tes klīniku Porkpā.

Slimnīca bija Porkpas - panīkuša būdu miestiņa zemes ceļa malā - lepnums. Klīnikas ēka bija betona klucis ar aprūsējušu skārda jumtu, sārtā, okera un zilganzaļā krāsā nokrāsotām sienām, tajā bija ducis gultu, maza laboratorija un arī sava ambulance. Slimnīca bija vienīgais "infrastruktūras objekts" visā plašajā apkaimē. Pirmajā darba gadā šeit Kei- tai galvenokārt bija jānodarbojas ar bērnu ārstēšanu, dzemdību pieņemšanu, cilvēku izglītošanu veselības jautājumos un vakcinēšanu. Bet, kad saasinājās karadarbība, klīnikas rūpju loks mainījās. Kad nokrita Bērka helikopters un gāja bojā pilots, klīnika bija diennakts režīma ievainoto aprūpes centrs, kur ik dienas galvenā uzmanība bija jāvelta šautām un durtām brūcēm.

Ar lauztu kāju un otrās un trešās pakāpes apdegumiem uz vairāk nekā desmit procentiem ķermeņa virsmas Bērks palika klīnikā septiņas nedēļas. Tik ilgi tur uzkavēties nebija īstas nepieciešamības, bet nekur citur viņam nebija, kur doties. Četras dienas pēc Bērka neveiksmīgā lidojuma valsts galvaspilsētu sagrāba vardarbības vilnis. Pat, ja izdotos tur nokļūt, pilsētā valdīja haoss. Ostas bija slēgtas, vēstniecības kā izmirušas. Pestīšanas hospitālis bija sagrauts, uzspridzināts un izlaupīts. Bērkam labāk bija palikt Porkpā.

"Labāk" gan nenozīmēja "ideāli". Šo klīniku labākajā gadījumā varēja nosaukt par pagaidu patvērumu, ko bieži apdraudēja infekcijas. Medikamentu trūka, un nedaudzie darbinieki, nobijušies no karadarbības, bēga projām. Mēnesi pēc Bērka ierašanās Keita bija palikusi ar vienu medmāsu, deviņiem guļošiem slimniekiem, kurus nedrīkstēja pārvietot, un apsargu, kuram bija tikai kādi divpadsmit gadi. Bērkam neatlika nekas cits kā vien izveseļoties vai mirt.

Tikko atkal varēja pastaigāt, viņš, kā vien spēdams, centās palīdzēt, naktīs sēdēja pie durvīm ar šauteni. Drīz vien viņš jau mainīja pārsējus un darbojās virtuvē. Viņa lielākais sasniegums bija ģeneratora salabošana. Visi teica, ka tas esot pagalam - "Sadega melnos dūmos, beigts un pagalam!", bet Bērks tam neticēja. Viņš bija uzaudzis fermā, bet tur ļaudis prot labot dažādas ierīces. Klīnikas ģenerators bija John Deere ražojums. Tas bija lielāks nekā viņa tēva fermā Nelisfordā, bet darbojās tāpat un arī vaina bija tāda pati. Stundu padarbojies ar ierīci, Bērks lika pieslēgt ieejas vadu. Pēc desmit minūtēm ģenerators murrāja kā kaķis.

Brīvajā laikā - un tāda viņam bija daudz - Bērks uzmeistaroja šaha figūru komplektu no patronu čaulītēm, skrūvītēm un tukšām zāļu pudelītēm. Tas bija ķēmīgs, tomēr lietojams. Keita vakaros bija pārāk nogurusi, lai nopietni pievērstos spēlei, bet, tā kā nekā cita nebija, viņi spēlēja gandrīz katru vakaru.

Spēlēdami viņi sarunājās. Bērks uzzināja par Keitas bērnību Īrijā, par draugiem Oksfordā un mīlestību pret medicīnu. Bet kāpēc Āfrikā? "Kur gan citur es varētu vienu dienu pieņemt dzemdības, nākamajā - ārstēt zemādas parazītus, šautas brūces un AIDS - un kur nu vēl tādi nelaimes putni kā tu!"

Viņš apbrīnoja Keitas mērķtiecību. Viņa dzīvē tādas skaidrības nebija. Lai gan viņam vēl nebija trīsdesmit, lielāko daļu laika, kopš kļuvis pieaudzis, viņš bija pavadījis, braukājot pa pasauli un "fotografējot pašās briesmīgākajās vietās". Nepazīstamam fotogrāfam tā ir vienīgā iespēja izcelties. Doties uz pilsētām, kur citi neuzdrošinās rādīties. Uz Groz- niju un Alžiru, Monroviju un Portoprinsu. Uz tādām pilsētām, kur vislabākā viesnīca ir tā, kurai apkārt visvairāk smilšu maisu.

Viņš strādāja Ņujorkas aģentūrā F-Stop Cooperative, un darbs viņam patika tīri labi. Dzīve. Cilvēki. Fotogrāfijas.

Lidošana uz dažādiem pasaules nostūriem. Būt tur. Izkāp no lidmašīnas, piemēram, Alžīrā, un viss nostājas savās vietās. Tieši tā - šeit un tagad! Būt tur šajā brīdī. Lielisks veids, kā iemācīties "saņemties", jo citādi var nonākt oranžā kombinezonā ar nazi pie rīkles.

Tad jau tas ir līdzīgi kā tiem nirējiem, viņa ķircināja.

Kādiem nirējiem?

Tiem, kuri Akapulko lec no klintīm.

Viņš papurināja galvu. Es neesmu kovbojs, viņš iebilda. Tas nav tikai risks.

Ej nu ej!

Nē, tiešām! Viņš bija strādājis arī kā reportieris, bet rakstīšana nav tik iedarbīga. Rakstot nevar pilnībā atspoguļot patiesību. Vienmēr kāds paliek neiztaujāts vai kāda teiktais nav īsti saprasts. Fotogrāfija ir pavisam kas cits. Attēls ir tik neapgāžams fakts, kāds drukāts vārds nekad nevar būt.

Bērks pastāstīja Keitai par savu pirmo darba vietu nedēļas laikrakstā Virdžīnijā. Tas bija sīks laikraksts, tāpēc viņam bija visdažādākie pienākumi - rakstu un redakcijas sleju rakstīšana, fotografēšana un maketēšana. Redakcijas biroja kaktā stāvēja policijas rācijas skeneris, dūkdams, čerkstēdams, diodēm mirgojot. Tikko padzirdējis par ugunsgrēku, apšaudi vai autokatastrofu, viņš paķēra fotokameru un metās ārā pa durvīm.

Cik aizraujoši, nožāvājās Keita. Autokatastrofa.

Jā, bija gan aizraujoši! Krietnu laiku, Bērks stāstīja, viņš bija braukājis kopā ar avīzes galveno fotogrāfu, vecāku viru, vārdā Sels, kurš mēdza teikt: "Neej nekur neapbruņo- jies." Ar to viņš domāja fotokameru.

Tātad tu vienmēr esi gatavs fotografēt.

Jā, piekrita Bērks, bet tas nav viss. Galvenais ir tas, ka fotoaparāts - kaut vai pats niecīgākais - izmaina cilvēku.

Izmaina?

Viņš pamāja ar galvu. Padara drosmīgāku, viņš paskaidroja.

Kā?

Ja cilvēkam ir fotokamera, viņš grib fotografēt. Tāpēc apņēmīgi stāv uz vietas. Daudzi citi to nespēj. Viņi redz, ka cilvēki kliedz, bēg, un arī metas projām - tīri instinktīvi -, bet labs fotogrāfs paliek uz vietas. Viņš gaida attēlu.

Bet ja "attēls" ir paisuma vilnis?

Bērks iesmējās. Tad jāprot labi peldēt. Taču viņam par fotografēšanu bija arī citādas domas. Lai gan viņš bija ieguvis veselu kaudzi balvu un bildējis visu - no čigānu kāzām Sibīrijā līdz drakonlaivu sacīkstēm Makao -, lielākoties viņa darbs bija saistīts ar traģiskiem notikumiem. Zemestrīce Turcijā, masu kapi Kosovā, galvas nociršana Nāvessodu laukumā. Pēc kāda laika pie šīm šausmām pierod. Tas Viss sāk šķist gandrīz normāli.

Un tas noteikti nenāk par labu cilvēka dvēselei, nodomāja Bērks. Tas nekas, ja kļūst par nejaušu liecinieku, kurš vienkārši gadījies nolikuma vietā, bet pavisam kas cits ir bāzt kameru mirstoša cilvēka sejā - un viņš tā ir darījis vairākkārt. Šāda fotografēšana ir savā ziņā apkaunojoša. Padara tevi līdzvainīgu tajās šausmās.

Izklausās pēc sliktas karinas, ieminējās Keita.

Bērks pasmaidīja. "Jā," viņš piekrita. "Kaut kas tamlīdzīgs."

Šahs nebija viņu vienīgā izklaide. Vēl bija arī tāds kā brīvdabas kinoteātris nezālēm aizaugušajās drupās, kur kādreiz bija pasta nodaļa. Katru piektdienas vakaru pretī šāvieniem izrobotai baltai betona bloku sienai tika novietots ducis saliekamu metāla krēslu. Sāka darboties aizvēsturisks 8 mm filmu projektors, un gaismas stars, pa ceļam apspīdot lidojošas vaboles un naktstauriņus, uz sienas atdzīvināja brīnumu. Kad Bērks bija Porkpā jau otro mēnesi, viņš un Keita, maksājot katrs pusi eiro, noskatījās Ričardu Bērtonu filmā "Apmetnis", Džonu Veinu filmā "Hatari!" un Maiklu Renni- ju filmā "Diena, kad apstājās Zeme".

Kā tika sadabūtas filmas - tas bija neatminams noslēpums.

Toties jūtas, kas viņiem radās vienam pret otru, nebija nekāds noslēpums. Varbūt tas bija nenovēršami. Viņi bija jauni. Āfrikā. Pēc Maikla Rennija filmas viņi abi gluži kā pusaudži apkampās klīnikā uz dīvāniņa. Tas gan ilga tikai īsu brīdi, pēc tam Keita atrāvās un ar viltīgu smaidu ieteica likties gultā.

Bet ne abiem kopā. Viņai vajadzīgs laiks visu pārdomāt, viņa paskaidroja, noskūpstīja Bērku uz vaiga un izgāja no istabas, klusi dungodama. Mirkli pagudrojis, viņš pazina dziesmu. Just One of Those Things18 .

Jauki, bet ne gluži pareizi. Lai ko arī viņi justu - mīlestību, iekāri, vientulību -, tas nebija "one of those things". Tas bija pavisam kas cits. Viņš gatavojās paskaidrot to Keitai, bet tad notika neiedomājamais.

Viņi tika "izglābti".

Pareizāk sakot, viņš. Keita upes augštecē pieņēma dzemdības, kad Porkpā ieradās ANO konvojs, kas pavadīja kravas auto ar sarkanu pusmēnesi uz sāna. Pie klīnikas piebrauca bruņumašīna, no tās izlēca nigēriešu kapteinis un paziņoja, ka visi tiekot evakuēti.

-    Visi? - Bērks nopētīja nelielo kravas auto.

-    Jā, - uzstāja kapteinis. - Visi baltie cilvēki. Visi!

Bērks pateicās kapteinim par pūlēm un noraidīja uzaicinājumu, bet tad viņam paskaidroja, ka tas nav uzaicinājums.

Tā bija pavēle. Sākās strīds. Bērks nepiekāpās. Viņš nekur nebrauks. Bez ārstes nekur.

Pēc pusstundas viņš atjēdzās uz kravas furgona grīdas, plastmasas roku dzelžos. Viņu aizveda uz Bellejellas lidlauku, kopā ar citiem evakuējamajiem iesēdināja ANO helikopterā, kas viņus nogādāja uz piekrastē piestājušā ASV karakuģa klāja. Vēl pēc divām dienām viņš jau bija Vašingtonā.

Viņš dzīvoja īrētā dzīvoklī ar vienu guļamistabu Konek- tikutas avēnijā, pāris kvartālu attālumā no zoodārza. Tas ne ar ko īpašu neizcēlās, ja nu vienīgi rītos līdz ar satiksmes troksni varēja saklausīt gibonu klaigāšanu. Viņš nemēdza šajā miteklī uzturēties pārāk ilgi, tomēr tā vismaz bija adrese, un tur viņš turēja savas grāmatas un drēbes.

Viņš pūlējās sazināties ar Keitu, bet tas nebija iespējams, īsviļņu rācija nedarbojās, bet e-pasta sūtījums atgriezās, jo adresāts neesot pieejams. Īrijas vēstniecības Monrovijā, šķiet, nebija. Viņa atradās kā uz citas planētas.

Ko viņa domāja par Bērka pazušanu? Vai kāds viņai pastāstīja, kas notika? Vai viņa nosprieda, ka Bērks lielā sajūsmā izmantoja pirmo izdevību tikt projām, neatstājot viņai nekādu ziņu? Tā tas laikam izskatījās…

Ņujorkā bija uzziņu tālruņa numurs "Ārsti bez robežām", un viņš piezvanīja uz turieni. Viņam pateica Mйdecins Sans Frontiиres Parīzes galvenā biroja numuru. Kā nu spēdams, viņš skolnieciskā franču valodā jautāja par Porkpas klīniku.

C'est fermй.

Et la directeur?

Viņa izruna laikam bija atbaidoša, jo sarunas biedrs žēlabaini apjautājās: Varbūt varam runāt angliski?

Protams! Jūs teicāt, ka klīnika ir slēgta?

Jā, tā ir slēgta.

Un es jautāju par direktori doktori Eihernu.

Viņas vairs nav pie mums.

Bērks sastinga. Ko?

Jā! Diemžēl Libērijā strādāt vairs nav iespējams. Tas ir pārāk bīstami.

Ufff… Viņš atviegloti nopūtās. Vai jums ir viņas tālruņa numurs?

Ir, bet to diemžēl nedrīkst izpaust. Varbūt, ja vēlaties, mēs varam pārsūtīt vēstuli?

Viņš uzrakstīja vēstuli tajā pašā pēcpusdienā, bet vakarā to saplēsa. No rīta atkal ķērās pie rakstīšanas. Tik daudz kas bija jāpasaka, jāpaskaidro. Ne jau par viņa pazušanu. Tas bija vienkārši. Grūtāk bija runāt par viņiem. Par viņiem abiem.

Kādas ir viņu attiecības? Atceroties Āfriku un visu tur notikušo, atmiņas līdzinājās halucinācijām. Helikopters sasveras, rotori lūst. Zeme triecas viņam pretī. Bišu ņudzeklis uz krūtīm. Keita.

Šo vēstuli viņš rakstīja ne tikai Keitai, bet arī sev pašam. Tā pletās lappusēm un dienām ilgi, kamēr viņš pamazām tika skaidrībā ne tikai ar savām jūtām pret Keitu, bet arī pats ar savu dzīvi. Kas viņš īsti bija? Kas vēlējās būt? Kas bija svarīgi? Kas ne? Jo vairāk viņš domāja par to, jo skaidrāk apjauta, ka atbildēt varēja Keita.

Tad viņš jau bija apzvanījis visas Dublinas slimnīcas. Vai pie jums strādā doktore Eiherna? Jā, strādā. Bija Eiherni un Eihīrni. Ortopēdi, pediatri un ģimenes ārsti. Mērija, Rorijs un Deklans. Kurš jūs interesē?

Beidzot veiksme uzsmaidīja Mītas ielas slimnīcā. Jaunajā darbinieku sarakstā bija iekļauta Ketrina Eiherna kā ārste Negadījumu nodaļā. Taču viņa sāks strādāt tikai pēc kādām pāris nedēļām un tad, pastāstīja reģistratore, droši vien naktīs un brīvdienās. "Tā mēs pārbaudām jaunos," viņa paskaidroja.

Savā ziņā Bērks jutās atvieglots, ka neizdodas sazināties ar Keitu. Pārāk daudz bija ko teikt, un ja nu viņa noliek klausuli? Vismaz vēstulē savas jūtas var izpaust netraucēti. Un tā viņš arī darīs, līdzko būs ticis skaidrībā.

Bet pagaidām viņam Siblija slimnīcā veica plastisko operāciju. Plašajām rētām uz krūtīm un pleciem neko nevarēja līdzēt, bet ārstiem izdevās vismaz kaut cik "savest kārtībā" auss atliekas.

Tas bija savāds laiks. Viņš sāka trenēties, rītos cilāja svarus un spēlēja basketbolu. Pēcpusdienās viņš parasti lasīja avīzi pie kafijas tases pie āra galdiņa kafejnīcā Foster Brothers vai staigāja pa muzejiem. Ceturtdienu vakaros spēlēja pokeru pie Džeimsa Makleoda, bet nekur citur sabiedrībā negāja.

Tad jau visi bija uzzinājuši par viņa atgriešanos, un sāka zvanīt redaktori. F-Stop bija pasūtījums Patagonijas katalogam - trīs dienu pārgājiens Čīles Torres del Paine nacionālajā parkā. Vai tas viņu interesē? Bērks kādu stundu padomāja. Tad sēdās lidmašīnā.

Tajā naktī viņš nomodā sēdēja pie loga, raudzīdamies tumsā daudzas jūdzes virs Atlantijas okeāna. No rīta viņš Hītrovā pārsēdās citā lidmašīnā un pēcpusdienā lidoja uz Dublinu. Pārguris pēc lidojumiem, viņš apmetās dārgā viesnīcā Graftona ielā un likās gulēt. Pēc kādām piecām stundām pamodies, viņš devās uz Mītas ielas slimnīcu un apsēdās rindā Negadījumu nodaļas uzgaidāmajā telpā.

Tāpat arī nākamajā vakarā. Un nākamajā. Un nākamajā. Līdz beidzot kāda no māsiņām apžēlojās par viņu un pačukstēja, ka doktore Eiherna dzīvo Dalkijā. "Tāpat kā Bono," viņa teica.

Tad jau atrast Keitu bija viegli, bet pagāja nedēļas nogale, visu pārdomājot, un nedēļa, pierunājot un aplidojot viņu. Vēl pēc divām nedēļām viņi apprecējās.

Keitas tēvs deva savu svētību. Viņam patika amerikāņi un arī Bērks, jo īpaši tāpēc, ka tas bija ar mieru uzkavēties Dublinā tik ilgi, cik ilgi Keita vēlēsies tur palikt. Drīz vien Bērks jau strādāja "Firmā", palīdzēdams vecajam vīram kārtot uzņēmumu dibināšanu. Pēc gada Keita bija slimnīcas Negadījumu nodaļas vadītāja, un dzīve bija lieliska. Viņi sāka runāt par bērniņu.

Un tad - asins saindēšanās.

7. nodala

Kad Keita nomira…

Vecais vīrs vairs nenāca uz darbu. Drīz vien grāmatvedis aizgāja uz jaunu programmatūras firmu Retmainsā. Pēc tam Fiona - deviņpadsmit gadus jaunā sekretāre, gotiskā stila piekritēja - pazuda lbizas virzienā, atstājot Bērku vienu biroja telpās, kur vecais vīrs vairs nerādījās un neinteresējās par darbiem.

Tā nedrīkst turpināties, Bērks teica sev. Vecais vīrs nedrīkst tā dzert, viens nīkdams mājā, kur ir pārāk daudz kāpņu un pārāk daudz atmiņu. Firma nedrīkst tik maz pelnīt. Un arī es pats, nodomāja Bērks, nedrīkstu vadīt savas dienas tik truli vienaldzīgi.

Patiesība bija tāda - Keita bija aizgājusi un vairs neatgriezīsies. Tas bija fakts.

Taču tas bija ne tikai fakts. Tas bija tik nežēlīgs notikums, kas veidoja pats savu pasauli. Bērkam un vecajam vīram Kei- tas prombūtne noteica viņu dzīves garuma un platuma grādus, tā bija tikpat netverama kā telpa, bet tikpat reāla - un tikpat tukša. Bet vecajam vīram tas varbūt bija kas vairāk. Melnais caurums, kas viņu ievelk.

Lietus šalts atsitās pret logu.

Bērks samirkšķināja acis. Atgriezās īstenībā. Lejā uz ielas aizbrauca taksometrs, atstājot kādu vīrieti lietū uz ielas stūra. Tas raudzījās apkārt, it kā meklēdams kaut ko. D'Ankonia, nodomāja Bērks. Droši vien tas ir viņš.

Atkāpies no loga, viņš apsēdās pie senlaicīgā koka rakstāmgalda, kas oficiāli bija vecā vīra darba vieta. Vajadzīgās veidlapas atradās aploksnē uz rakstāmgalda preses. Uz galda malas bija Keitas fotogrāfija sudraba rāmī. Ģērbusies ķirurga uzsvārcī, viņa stāvēja dubļu peļķē pie Porkpas klīnikas ieejas, smēķēdama cigareti.

Bērks gaidīja atskanam D'Ankonias soļus uz kāpnēm, bet tie nebija dzirdami. Tad pie durvīm klusi pieklauvēja.

-    Ienāciet. - Bērks piecēlās, gandrīz vai gaidīdams Pīteru Lorri".

Taču viņa apmeklētājs nemaz tam nelīdzinājās. D'Anko- nia bija tikai mazliet vecāks par Bērku un pietiekami glīts, lai būtu īsts līderis. Viņa mati bija gari un melni, atsukāti atpakaļ tādā kā mākslinieciskā nekārtībā. Stūrains zods, balti zobi, stingrs deguns, melnīgsnēja āda un pietiekami daudz bārdas rugāju uz vaigiem, lai radītu iespaidu, ka viņš nepievērš lielu uzmanību izskatam. Taču Borsalino cepure apgāza šo pieņēmumu, tāpat arī kašmira mētelis un košā šalle.

-     Francisko D'Ankonia, - paziņoja ienācējs, aizverot aiz sevis durvis.

Viņi sarokojās. - Maiks Bērks. Vai varu jums ko piedāvāt?

D'Ankonia apsēdās atzveltnes krēslā pretī rakstāmgaldam, nopurināja lietus lāses no cepures un nolika to klēpī. - Nē, paldies, - viņš atbildēja. Paraudzījies apkārt, viņš ar galvas mājienu norādīja uz fotogrāfijām pie sienas. - Jaukas bildes.

-    Paldies.

-    Jūs tās fotografējāt?

Bērks pamāja ar galvu.

D'Ankonia piešķieba galvu. - Kas tas ir? - viņš jautāja, norādīdams uz milzīgu aizu, kuras dūmakā tītās nogāzes klāj klinšu bluķu krāvums, veidojot straujas upes gultni.

Bērks atbildēja, pat neskatīdamies. - Tsangpo aiza.

-    Kur tas ir?

-    Tibetā.

D'Ankonia izņēma no kabatas cigarešu paciņu un uzsita ar to pa plaukstu. - Viens no Eiropas labumiem, kas man patīk, - viņš teica. - Drīkst smēķēt. - Viņš apklusa. Aizdedzināja cigareti. Izpūta dūmus. Un sarauca pieri. - Es cerēju sastapt kādu citu. To puisi, kura vārds ir uz plāksnītes. Eihernu.

Bērks nožēlā saviebās. - Tomijs ir nevesels, - viņš paskaidroja. - Viņš vairs nav nekāds jauneklis.

D'Ankonia sarauca uzacis. - Tātad jūs esat… kas?

Bērks pastūma pāri galdam vizītkarti. - Partneris.

-    Es domāju ko citu, - D'Ankonia neatlaidās. - Jūs runājat kā amerikānis.

-    Es tāds esmu. Dubultā pilsonība.

-    Un kā tādu var iegūt?

-    Mans vectēvs bija Konemaras vīrs.

-    Un ar to pietiek, lai jūs kļūtu par īru? - jautāja D'Ankonia.

Bērks paraustīja plecus. - Ir jāpieprasa pilsonība, taču viss notiek diezgan automātiski. Un mana sieva bija īriete, tāpēc… - Viņš mainīja sarunas tēmu. - Un jūs? Cik ilgi jūs esat šeit?

-    Tikko ierados.

-    Ak tā, bet droši vien kādu laiku uzkavēsieties. Jums Dublinā ir darīšanas.

D'Ankonia papurināja galvu. - Ne gluži. Šis ir tikai īslaicīgs apmeklējums. Rīt no rīta došos projām.

-    Tad labāk ķersimies pie darba. - Pasniedzies pēc aploksnes ar veidlapām, Bērks attina auklu, ar ko aploksnes atloks bija piesiets pie papīra diska aizmugurē. - Starp citu, es neesmu apjautājies, kā jūs mūs atradāt. Vecais vīrs gribēs zināt.

-    Vecais vīrs?

-    Eiherna kungs.

D'Ankonia noņurdēja. - Redzēju reklāmu. Aer Ungus žurnālā. Tas bija sludinājumu lappusē.

-    Ak, jā! Sludinājumi! Priecājos, ka no tiem ir arī kāds labums, - atzinās Bērks. - Jo tie ir sasodīti dārgi. - Izņēmis veidlapas no aploksnes, viņš salika tās uz galda apmeklētāja priekšā.

-    Kas noticis jūsu ausij?

Šis jautājums bija tik neiederīgs un negaidīts, liekot Bēr- kam pasmaidīt. Tas bija bērnišķīgs jautājums. - Es cietu avārijā, - viņš atbildēja.

-    Kādā avārijā?

-    Helikoptera avārijā. Degviela šķīda pa gaisu. - Viņš pavicināja pa gaisu labo roku, it kā sēdams sēklas. - Es apdegu.

-    Tad jums bija labs ķirurgs, - secināja D'Ankonia. - Uzmanīgi jāieskatās, lai pamanītu.

Bērks atkal mainīja sarunas tēmu. - Tālruņa sarunā jūs teicāt, ka jums ļoti svarīga ir konfidencialitāte.

D'Ankonia pamāja ar galvu.

-     Tādā gadījumā, - turpināja Bērks, - vispiemērotākā ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību. Reģistrēta Menas salā.

-    Menas salā?

-   Tā ir sala Īrijas jūrā. Vecākā likumdošana pasaulē. Skaista vieta. Ļoti vēsturiska.

-    Bet tā taču pieder Anglijai, vai ne?

Bērks pagrozīja galvu. - Tā ir neatkarīga valsts, bet Lielbritānija nodarbojas ar tās ārlietām un aizsardzību.

D'Ankonias acīs pavīdēja aizdomu zibsnis. - Man šķita, ka tiks dibināta Īrijas korporācija. Kad runājām pa telefonu, es pieņēmu…

-     Ja jūs tā vēlaties, tad tā arī darīsim, - atbildēja Bērks. - Bet, ja jūsu mērķis ir konfidencialitāte, tad piemērotāka ir Menas sala. Nevis Īrija.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, - paskaidroja Bērks, - ka atšķirībā no Īrijas me- nieši nepieprasa izpaust, kas ir korporācijas īpašnieks - labuma guvējs. Un tas ari ir īsts diskrētums, jo nevar izpaust to, ko nezina.

D'Ankonia brīdi padomāja. - Un kā būtu ar Panamas korporāciju?

Bērks pasmaidīja. - Protams, Panama vienmēr ir pieejama. Un Vanuatu! Pavisam ir kādi pāris duči eksotisku vietu, kur labprāt pieņems jūsu naudu, atvērs bankas kontu un darīs visu ko. Taču tās neiedveš uzticību - un piesaista uzmanību. No otras puses, Menas sala ir Eiropas daļa. Un, lai gan nav Lielbritānijas sastāvdaļa, tomēr ir tai radniecīga. Ja saprotat, ko es ar to domāju.

D'Ankonia atkal apsvēra dzirdēto. - Nu labi. Tā arī darīsim.

Bērks paņēma pildspalvu un paliecās uz priekšu. - Man būs vajadzīgas dažas ziņas - un čeks par tūkstoš trīssimt eiro.

-    Vai skaidra nauda derēs?

-     Protams.

-    Un ko es par to iegūšu?

-    Jūs iegūsiet sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kas reģistrēta Menas salā ar visiem ugunsmūriem. Jūs iegūsiet reģistrētu aģentu Dublinā - mūs - un norēķinu kontu ar noguldītiem piecsimt eiro.

D'Ankoniu tas, šķiet, iepriecināja. - Kurā bankā?

-    Cadogati. - Viņš to izrunāja pēc britu modes.

-    Un kur ir tā?

-     Normandijas salās, - paskaidroja Bērks.

-    Un kam pieder tās? Britiem?

Bērks paraustīja plecus. - Radniecīgi.

D'Ankonia pasmaidīja.

-      Ir jāsagatavo diezgan daudz papīru, - teica Bērks. - Daļu apliecības, statūti, dalībnieku deklarācijas…

-    Dalībnieku?

-    Vārdi uz papīra, - paskaidroja Bērks. - Kad korporācija ir nodibināta, tie darbojas kā direktori.

-    Es saprotu, bet reālajā dzīvē - kas viņi ir?

Šo jautājumu viņam vēl neviens nebija uzdevis. - Jūs gribat zināt, ko viņi dara, kad nekalpo par "vārdiem"?

D'Ankonia pamāja ar galvu.

-     Daudz ko. Vārda tēlošana ir tikai blakus nodarbe. Tā ir savdabīga priekšrocība šīs salas iedzīvotājiem. - Viņš norādīja uz kādu papīru uz galda. - Piemēram, Amanda Grīna. Interesanta sieviete. Gudra. Zaudēja vīru…

D'Ankonia viņu nepacietīgi pārtrauca. - Es nešaubos, ka tas ir ļoti interesants stāsts, - viņš atteica. - Taču jautājums ir tāds - vai viņa saņem naudu par to, ka ļauj jums izmantot viņas vārdu?

Bērks brīdi klusēja. D'Ankonias skarbums bija īsts pārsteigums, gluži kā dārgakmenī atrasts defekts. - Tieši tā, - viņš atbildēja. - Viņa darbojas kā direktore, un korporācija viņai par pūlēm maksā simt eiro.

-    Katru gadu?

-    Nē, - atbildēja Bērks. - Tas ir vienreizējs maksājums.

D'Ankonia domigi pamāja ar galvu. - Un cik daudz viņa

zina par korporāciju?

-   Tikai tās nosaukumu. Un, ja jau par to ierunājāmies, jums to vajadzēs. Varbūt man neizdosies sadabūt tādu, kā jūs vēlaties, bet es varu pacensties.

D'Ankonia iegrima domās. - Man bija ienācis prātā… kā būtu "Divdesmitā gadsimta motoru sabiedrība"? Vai tādu jūs varētu nokārtot?

-     Mēģināšu, - apsolīja Bērks, uzrakstīdams nosaukumu uz līmlapiņas. Tad samulsa. - Jūs teicāt "Divdesmitā gadsimta motoru sabiedrība"?

-Jā.

-    Mazliet arhaiski, vai ne?

D'Ankonia paraustīja plecus.

-     Vispār, - piebilda Bērks, - tas nemaz nav tik svarīgi. Pusei mūsu dibināto uzņēmumu ir standarta nosaukumi, piemēram, "Korporācija Divi-Viens-Divi" vai ABX.

D'Ankonia vēl padomāja. - Jūs teicāt, ka būs vajadzīga kāda deklarācija?

-   Tieši tā. Deklarācijā būs teikts, ka tas ir pilnīgi jauns uzņēmums un direktoriem nav nekādu prasību attiecībā uz tā aktīviem. Nebūs arī tad, ja tie tiks atlaisti. Un viņi vienmēr tiek atlaisti. Dokumentu komplektā, ko saņemsiet, ir arī viņu atlūgumi - parakstīti, bet bez datuma.

-    Un kā ar bankas kontu? Vai dalībnieki var…

Bērks papurināja galvu. - Nē. Jūs esat vienīgā parakst- tiesīgā persona. Un, runājot par to, man vajadzēs jūsu pasi.

-    Manu pasi?

-    Bankai.

-    Kāds bankai ar to visu sakars?

-    Viņiem jāzina, kas jūs esat, - paskaidroja Bērks. - Ienāks kāds no ielas, uzdosies par jums… bankai jāzina droši. Ticiet man, jūsu paša interesēs bankai ir jāzina droši.

D'Ankonia izvilka no mēteļa kabatas pasi un pastūma to pāri galdam.

Krāsas bija pārsteidzošas. Zils ar zeltu. Viņš ir čīlietis? - Acumirkli! - Bērks aizgāja pie kopētāja telpas otrā pusē. Aparāts iedūcās. Nomirgoja gaisma. Viņš atšķīra lappusi, kur jānorāda kontaktpersona ārkārtas gadījumiem. Tur bija ar zīmuli ierakstīta kāda adrese Santjago. Kopētājs nomirgoja vēlreiz.

-    Vai tagad viss? - noprasīja D'Ankonia. - Viss nokārtots?

-    Gandrīz, - atbildēja Bērks. Atgriezies pie rakstāmgalda, viņš pasniedza pasi atpakaļ klientam un apsēdās. - Diga me, es su primer viaje a Irlanda?20

D'Ankonia brīdi palika sastindzis. Tad piešķieba galvu un krietnu bridi raudzījās Bērkam acīs. Beidzot atbildēja: - Si, vale. Primer tiempo2 \

Bērks pasmaidīja. Šī puiša izruna bija tikpat spāniska kā Kalifornijas maizīte. - Nu ko, - viņš piebilda, - šī ir lieliska zeme.

-     Tad darbosimies tajā, - teica D'Ankonia. Pasniedzies mēteļa iekškabatā, viņš izvilka biezi piebāztu ādas naudas maku. Noskaitījis trīspadsmit simt eiro naudas zīmes, viņš tās vēdekļveidīgi izklāja uz galda.

Bērks savāca naudas zīmes un ielika metāla lādītē rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tad izrakstīja kvīti un pasniedza to D'Ankoniam. - Tātad visas vēstules var sūtīt uz jūsu pasē norādīto adresi? Uz Santjago?

D'Ankonia bridi padomāja, tad papurināja galvu. - Es tur kādu laiku nebūšu. Bet bankas rekvizīti - elektronisko pārskaitījumu kodi un citi - man būs vajadzīgi, cik drīz vien iespējams. Laikam vislabāk būtu sūtīt to visu uz manu viesnīcu.

Bērks saviebās un papurināja galvu. - Viesnīca…

-     …ir vienīgais, ko varu jums piedāvāt. Es pāris nedēļas būšu Belgradā, "Esplanādē".

Bērks nopūties pierakstīja nosaukumu. - Ņemiet vērā, ka vēstules pienāks.

D'Ankonia sarauca pieri.

-    Tas ir neizbēgami. Bet es varu jūs iekļaut pasta sūtījumu nogaides sarakstā, - ieteica Bērks. Tas bija tādu klientu saraksts, kuriem nedrīkstēja sūtīt nekādus ziņojumus no firmas. Tikai pats klients drīkstēja ar to sazināties. Parasti šajā sarakstā iekļautie uzņēmēji slēpa savus īpašumus - no sievām, kreditoriem un valdībām.

-    Lieliski, - piekrita D'Ankonia.

-     Bet jums būs laiku pa laikam ar mums jāsazinās. Ir gada nodoklis. Ja tas netiks samaksāts, uzņēmums zaudēs labo reputāciju. - Bērks redzēja, ka D'Ankonia nemaz neklausās. Varbūt viņam bija vienalga, kas notiks ar uzņēmumu. Varbūt viņš to izmantos tikai vienam darījumam, bet pēc tam pacels cepuri. Ja arī tā, tad Bērkam no tā ne silts, ne auksts. Viņš smaidīdams piecēlās, liekot saprast, ka tikšanās beigusies. Abi vīrieši sarokojās, un D'Ankonia izgāja pa durvīm tāpat kā ienācis.

Bērks pagrozīja galvu un skumji pasmaidīja. Piegājis pie loga, viņš noraudzījās, kā klients iziet no ēkas, sakumpis pret lietu.

Viņš grib apiet nodokļus vai izvairīties no tiem, Bērks secināja. Jebkurā gadījumā tā nebija viņa darīšana. Lai ieņēmumu dienests dara savu darbu, viņš darīs savējo.

Un tomēr D'Ankoniam piemita kaut kas aizdomīgs, un tā nebija viņa tautība. Bažas izraisīja viņa vārds. Tas šķita pazīstams gluži kā otrās vai trešās šķiras slavenībai.

Varbūt tā arī ir, nodomāja Bērks. Varbūt viņš ir aktieris.

Bērks varēja iztēloties, kā tas TV seriālā tēlo ārstu - lielisku jaunu ķirurgu, kurš šad un tad tāpat sava prieka pēc nogalina kādu pacientu.

8. nodala

BAALBEKA,

LIBĀNA, 2005. GADA 18. FEBRUĀRIS

Vilsons stāvēja ar muguru pret sienu, vērodams, kā arābu salašņas ar kannām smeļ no spaiņiem benzīnu. Viņš bija pavadījis noliktavā visu dienu, un benzīna smaka bija iesū- kusies drēbēs, matos un ādas porās. Viņš juta tā garšu mutē. Tas bija visai netīkami, jo izmisīgi kārojās uzsmēķēt. Bet, pat ja izietu ārā, nedrīkstētu aizdedzināt cigareti. Tad viņš uzliesmotu kā lāpa.

Ārā iet traucēja ari abi viņa "aukļi" - Zero un Halids. Viņi bija kādus divdesmit gadus veci, ģērbušies džinsos, zābakos un amerikāņu T kreklos ("Give a Hoot, Don't Pollute"22 ) un nēsāja Heckler & Koch automātus tik nevērīgi kā lietussargus. Paklausot Hakima rīkojumam, viņi vazājās Vilsonam visur līdzi, un tas viņam sāka krist uz nerviem. Viens no puišiem angliski nesaprata gandrīz nemaz, bet otrs runāja labi. īstā nelaime bija tāda, ka šie vēlējās kļūt par viņa draugiem'. Gribēja braukt uz Ameriku! Tāpēc tie visu laiku lūrēja uz viņa pusi, māja ar galvu un idiotiski smaidīja, it kā teikdami: Nāvi Amerikai, bet tev tie, mans draugs! Tev - falafel23 ! Mums - zaļās kartes!

Viņš teica Hakimam: Man nav vajadzīgs miesassargs, kur nu vēl divi, un šie dvīņi plānprātiņi nepavisam ne! Vecais virs uzstāja, un varbūt viņam bija taisnība. Aiz gailu un arābu laipnības maskas Libāna bija īsta pulvera muca. Tā tas bijis vienmēr un tā arī būs. Un Baalbeka bija… deglis.

Šī netīrā, panīkusi pilsētele atradās krustcelēs, Bekaa ielejā, gara, kaila pakalna pakājē, ko vainagoja šeiha Abdullas barakas. Šajā fortā astoņdesmitajos gados tika turēti amerikāņu ķīlnieki, pieķēdēti pie radiatoriem un caurulēm. Ha- kims gribēja parādīt viņam kameras, bet nebija laika, turklāt Hakims neuzticējās Sīrijas izlūkošanas dienestam, kura štābs tur tagad atradās. Žēl gan, jo Vilsons šo to zinaja par cietumiem un interesējās par tiem, un tāpēc gudroja arī par šīm kamerām. Vai ķīlnieki varēja redzēt drupas otrā ceļa pusē? Tas bija svarīgi, jo drupas bija grandiozas un pārsteidzošas.

No celtniecības viedokļa tās bija kaut kas prātam neaptverams. Viesnīcā bija buklets, kurā bija teikts, ka tās esot romiešu svētnīcas atliekas. Centrālā celtne bija Jupitera templis - koloss, kas slējās uz tik platiem un dziļiem pamatiem, ka akmeņu tajos bija vairāk nekā lielajā Gīzas piramīdā.

Tagad tas bija sagrauts. Piecdesmit kolonnas gulēja zālē, sakritušas krustām šķērsām gluži kā nozāģēti koku stumbri akmens mežā.

Romieši to sauca par "Heliopolisu" - Saules pilsētu. Bukletā bija apgalvots, ka tieši šeit, uz tirdzniecības ceļa starp Damasku un Tiru apustulis Pāvils redzēja Gaismu. Varētu domāt, ka tam par godu būs ierīkota kāda piemiņas plāksne vai kas tamlīdzīgs, bet nebija nekā. Tikai plakāts pie telefona staba, kas vēstīja par vasaras mūzikas festivālu, kas katru gadu notika drupās. Šogad - Bjorka un Stings.

Noliktava, kurā stāvēja Vilsons, ilgodamies uzvilkt dūmu, bija metāla plākšņu angārs ar izsistiem logiem un sarūsējušiem stūriem. Tā bija novietota atstatus no ceļa, uz akru liela cietas zemes laukuma, un tajā bija auksti - tiesa gan, ne tur, kur strādāja metinātāji.

Noliktavā glabājās tonna hašiša - kvalitatīva manta, audzēta šajā apvidū, kur to pārraudzīja Hakima draugi Aizsardzības ministrijā. Produkta sagatavošana nosūtīšanai prasīja krietnu laiku, pat ar konveijera līniju. Katra puskilogramu smagā "porcija" bija tā jāiepako, lai to varētu droši pārvest pār robežām. Tas nozīmēja, ka hašišs bija jāsaber nelielos plastmasas maisiņos pa vienai mārciņai, bet pēc tam maisiņi jānoslauka ar benzīnā samērcētiem sūkļiem.

Kad maisiņi bija tīri, cita strādnieku grupa tos ar ratiņiem aizveda uz otru noliktavas galu, kur tos pa vienam ievietoja piecas reiz septiņas collas lielās, apmēram collu biezās metāla kārbās. Pēc tam kārbas tika aizvestas uz atsevišķu telpu, kur tās ari notīrīja ar benzīnu un ievietoja lielākās metāla kārbās. Lielākās kārbas piepildīja ar izkausētu vasku un aizlodēja. Vēl pēdējo reizi tās iemērca benzīna spainī, pēc tam ielika piecdesmit piecu galonu mucās. Pēc tam ar autokrā- vēju mucas aizveda uz lielu telpu noliktavas tālākajā galā, kur katrā mucā uzstādīja metāla plāksni, kas veidoja dubulto dibenu tieši virs hašiša. Pēc tam mucās iepildīja apmēram piecdesmit galonus granātābolu melases un noslēdza tās. Visbeidzot katrai mucai tika uzpūsts uzraksts MELASSE DE LIBAN.

Pēc Vilsona aprēķiniem, visa hašiša iepakošanai vajadzēs gandrīz divsimt mucas. Bet, kad darbs būs paveikts, neviens okšķeru suns pasaulē neko neuzodīs.

Tovakar viņš vakariņoja kopā ar Hakimu. Lai gan Vilsons bija pavadījis Libānā gandrīz nedēļu, viņam vēl nebija bijusi izdevība parunāt ar šo vīru ilgāk par piecām minūtēm. Viņi bija ieradušies Baalbekā atsevišķās mašīnās pa Bekaa ieleju, kas izliecās ziemeļu virzienā, izkaltusi un dzeltena, starp divām kalnu grēdām. Nokļuvis Baalbekā, Vilsons tika atstāts viens (kopā ar abiem uzraugiem), kamēr Hakims izrīkoja hašiša gatavošanu.

Hašišs bija jaunums un visai nepatīkams pārsteigums. Alenvudā Bo bija apgalvojis viņam, ka sagādāt naudu Vil- sona projekta finansēšanai nebūs grūti - naudu sadabūt nekad nav grūti. Tobrīd Hakima militārās operācijas apmaksāja princis, kurš ieņēma augstu amatu Iekšlietu ministrijā Rijādā. Pateicībā par finansiālo palīdzību Hakims bija apsolījis princim vērsties tikai pret mērķiem ārpus "Laimīgās karaļvalsts". Un savu vārdu turēja.

Taču pēc 11. septembra viss mainījās. Princis gāja bojā autokatastrofā (vismaz tā apgalvoja Saūda Arābijas ziņu avoti), un naudas straume Hakima kabatā tūdaļ izsīka. Kad Vilsons iznāca no cietuma, operācijas tika finansētas ar viltotu un zagtu kredītkaršu palīdzību, banku laupīšanu, cilvēku nolaupīšanu un narkotiku tirdzniecību.

Tāpat kā savulaik ar princi Saūda Arābijas Iekšlietu ministrijā, tā tagad Hakims sadarbojās ar ģenerāli Libānas Aizsardzības ministrijā.

Bekaa ieleja kā ielāpu sega bija izraibināta ar marihuānas laukiem. Tā tika audzēta lielās un mūsdienīgās saimniecībās. Augus novāca ar traktoriem, žāvēja šķūņos, pēc tam ar rokām izberza caur auduma sietiem, iegūstot sveķainu pulveri, kuru viegli varēja sapresēt hašiša blokos.

Hakima uzdevums bija iepakot un pārvietot produktu - un tur bija jāpiedalās arī Vilsonam. Viņam daudz labāk būtu paticis saņemt koferi ar skaidru naudu un doties veikt savu misiju. Taču nauda bija jānopelna grūtā darbā, iesaistoties "tirdzniecības trijstūrī", ko veidoja narkotikas, ieroči un dimanti.

Morālas dabas jautājumi viņu nesatrauca. Tos viņš nemaz neņēma vērā. Viņš raizējās par to, ka uzticējis savu dzīvību cilvēkam, kurš ienīst amerikāņus. Viņš par Hakimu zināja tikai to, ko bija stāstījis Bo. Un Bo apgalvoja - jo mazāk Vil- sons un Hakims zinās viens par otru, jo labāk būs abiem. Tomēr kaut ko viņš par savu vakariņu biedru bija izdibinājis.

Bo teica, ka "Aamm Hakims" esot jordānietis. Islāmticī- gais, studējis universitātēs Irānā un Savienotajās Valstis. Astoņdesmitajos gados cīnījies Afganistānā kopā ar talibiem pret krieviem un Beirutā ar Hezbollah pret amerikāņiem. Kad Libānas pilsoņu karš pierima, Hakims izveidoja pats savu organizāciju, kas veica operācijas ārzemju izlūkdienestu un citu organizāciju uzdevumā, kuras pieprasīja pilnīgu slepenību.

-    Vai Hakims un viņa kaujinieki bija saistīti ar al-Qaeda? - jautāja Vilsons. Bo izvairījās no tiešas atbildes. Ar al-Qaeda nav tik vienkārši, viņš paskaidroja. Ir lielā al-Qaeda un mazā al- Qaeda. Lielā al-Qaeda ir drīzāk tīkls, nevis organizācija. Līdzīgi inlernetam, viņš apgalvoja, pastāvīgi mainīgu savienojumu mākonis bez centrālās vadības, brīva apvienība, ko veido cilvēki ar kopīgām interesēm. Daži pazīst cits citu, bet vairākums ne.

-    Vai tavs tēvocis pazīst bin Ladenu? - jautāja Vilsons.

Šā jautājuma samulsināts, Bo atbildēja ko pavisam citu:

- Viņi to nesauc par bin Ladenu. Viņu sauc par Izpildītāju.

FIB interneta lapā "Visvairāk meklētie noziedznieki" bija cits viedoklis par Aamm Hakimu. Biroja datos bija teikts, ka Vilsona vakariņu biedrs ir ēģiptietis, vārdā Hakims Abdul- Bakrs Musavi, pazīstams arī kā Ali Huseins Musalams, Ahmeds Izz-al-Dins un vēl ar pusduci citu vārdu.

Viņam bija augstskolas diploms grāmatvedībā, un "tika uzskatīts, ka viņš ir "Vispasaules apspiesto koalīcijas" militāro operāciju vadītājs".

Vilsons bija ieskatījies FIB lapā, kur tika izskaidrota dažādu al-Qaeda grupējumu ideoloģija. Šo koalīciju veidoja Sa- lafi džihādisti, "kuri uzskata, ka, atbrīvojot pasauli no mūsdienu sasniegumiem, tiks panākta islāmiskā atdzimšana, pievēršot musulmaņus visā pasaulē islāma vistaisnīgākajam ceļam. Lai gan nenoliedzot pašas tehnoloģijas, Salafi džihādisti noliedz Rietumu (un jo īpaši ASV) kultūras hegemoniju. Koalīcijas kodolu veido īsteni ticīgie," Vilsons lasīja, "bet ap tiem spieto visparastākie algotņi un kaujinieki." FIB lapā tika apgalvots, ka koalīcija ir atbildīga par "uzbrukumiem amerikāņu objektiem Rietumāfrikā un Tālajos Austrumos".

Vilsons un Hakims sēdēja viesnīcas Dumas ēdamzālē - noplukušā senā graustā ar augstiem griestiem un putekļainām lustrām. Tiesa gan, viesnīcas numuri bija vēl bēdīgāki, jo koka gultas drīzāk atgādināja lāvas. Savos ziedu laikos viesnīcu bija pagodinājušas pat tādas slavenības kā Džozefīna Bei- kere un Šarls de Golls. Bet tas bija sen. Tagad to savā varā bija pārņēmuši Bekaa putekļi. Caurules gaudoja. Durvis čīkstēja. Dvieļi un paklājiņi bija izdiluši.

Bet ēdiens bija gards.

Vilsons un Hakims bija vieni, ja neskaita Zero un Halidu, kuri pie galdiņa līdzās durvīm malkoja tēju. Viņi ar saviem ļaudīm laikam bija vienīgie viesnīcas iemītnieki, tikai nebija skaidrs, vai tas gadījies nejauši vai ar nolūku.

Tagad Vilsonu vairs nepārsteidza vīna pudeles parādīšanās un Hakima patiesais prieks par šo rituālu. Par spīti islāma aizliegumam lietot alkoholu, arābs rūpīgi nopētīja etiķeti, uzmanīgi paostīja viesmīļa pasniegto korķi, pēc tam dziļdomīgi izgaršoja mazo lāsīti, ko viņam ielēja glāzē.

Hakims nočāpstināja lūpas, pamāja ar galvu un atlaida viesmīli. Ielēja glāzi sev, pēc tam Vilsonam.

Šķita, it ka Hakims būtu nolasījis Vilsona domas. Pacēlis glāzi pret gaismu, viņš lēni saskalināja šķidrumu. Tad beidzot iedzēra malciņu. - Es esmu takfirs, - viņš klusā un lietišķā balsī paskaidroja. - Vai zināt šo vārdu?

Vilsons papurināja galvu.

-    Tas nozīmē, ka uz mums likumi neattiecas. Vīns, meiča, pat cūkgaļa - viss ir atļauts. Nekas nav karam.

-    Jauki, - secināja Vilsons.

Hakims nepievērsa uzmanību sarkasmam. - Nemaz nav "jauki". Mums viss ir citādi. Tā jābūt.

-    Kāpēc?

-     Jo mēs karojam un esam "ienaidnieka aizmugurē", - viņš atbildēja, it kā skaidrodams acīmredzamas patiesības. - Mums tā ir maskēšanās.

Vilsons pamāja ar galvu.

-    Tas mani padara neredzamu, - piebilda Hakims.

Vilsons saprata viņa domu, bet neticēja ne vārdam. Pēc

Libānā pavadītas nedēļas viņš bija pārliecinājies, ka šis arābs prot baudīt dzīvi, lai ko par to teiktu Korāns. Otrajā vakarā Beirutā Hakims bija piedzēries viesnīcas St. George's bārā un pēc tam devies prom ar visai dārga izskata meiču, kas varētu būt viņa mazmeita. Vai tas arī bija maskēšanās pasākums?

Lai kā arī būtu, nevarēja noliegt Hakima uzticību "mērķim" un pat pašreizējam plānam. Lai kā viņam nepatiktu strādāt kopā ar amerikāni, lai kā viņš šaubītos par Vilsona plāna izdošanos, Hakims tomēr bija izpildījis visus savus solījumus. Un kāpēc gan ne, nodomāja Vilsons. Viņš jau to nedara par pliku paldies. Kad viņi tiksies Antverpenē,

Hakims saņems septiņdesmit procentus no ieguvuma. Tāpēc, pat ja Vilsona iecere cietis neveiksmi, šis arābs nopelnīs lielu naudu. Bet Vilsons uzņemsies visu risku.

Hakims iztukšoja glāzi un ielēja vēl. Smaidā starodams, pienāca viesmīlis, tad atkal aizgāja, izvietojis uz galda mazus trauciņus. Hakims saskalināja vīnu, kaut kā pamanīdamies gandrīz nemaz nekustināt plaukstu.

-     Jūs neko neesat stāstījis par Belgradu, - ieminējās Hakims.

Vilsons paraustīja plecus. - Nav nekā daudz ko stāstīt. Izdarīju to, kas bija jādara. Sniga sniegs.

-    Un pēc tam devāties šurp. - Tas neizklausījās pēc jautājuma, bet tā bija domāts.

-     Nē, - atbildēja Vilsons, gudrodams, cik daudz Hakims zina. - Vispirms es devos uz Bledas ezeru. Un pēc tam - uz šejieni.

-    Uz Bledas ezeru?

-    Slovēnijā.

Domīgi pamājis ar galvu, Hakims pārplēsa uz pusēm pi- tas gabalu un ar to kā ar karoti ieslidināja mutē kaudzīti baba ghanoush24 . - Un kas bija Slovēnijā?

-    Piezīmju grāmata.

-    Ak, jā, slavenā "piezīmju grāmata"! Bo man par to stāstīja. Jūs to atradāt!?

Vilsons pamāja ar galvu. - Atradu. Daudzas piezīmju grāmatas.

Hakims uzmundrinoši pasmaidīja, lai izpatiktu galda biedram. Viņš īsti nesaprata, kas šim amerikānim padomā. Bobodžons jau pirms vairākiem mēnešiem bija viņam to paskaidrojis, bet gudrāks viņš no tā netika. Operācija kaut kā bija saistīta ar traku zinātnieku, vārdā Tesla, kas jau piecdesmit gadus ir miris. Ar kādām pazudušām grāmatām. Ar spridzekli, kas nav spridzeklis. Viņa brāļadēls bija apgalvojis, ka amerikānis gatavojoties "apturēt pasaules motoru". 1 Iakims iesmējās. Pasaules motoru!

-    Kas tur tik smieklīgs? - jautāja Vilsons.

Arābs papurināja galvu. - F.s domāju par kaut ko citu, - viņš sameloja. Vilsonu nedrīkstēja aizvainot. Pat ja viņš bija traks, viņš tika pārbaudīts - un izturēja pārbaudi. Tātad viņš bija nopietns cilvēks un bija svarīgi izrādīt viņam labvēlību, jo tā vēlējās Bobodžons. Brāļadēls veica nopietnu darbu. Un turklāt Hakimam bija nepieciešama palīdzība hašiša pārvadāšanā. Viņš bridi klusēja. - Man ir jums labi jaunumi!

-    Kādi? - jautāja Vilsons, cenzdamies neizrādīt aizdomas.

-    Rit jus braucat uz Tripoli.

Vilsons apjuka. - Uz Lībiju?

hakims papurināja galvu. - Nē, ne uz to Tripoli, - viņš paskaidroja. - Uz to, kura atrodas Libānā, piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Beirutas. Tā ir galvenā osta. Tur liek sūtītas visas kravas. Ari melase.

Vilsona sapīkums izgaisa.

-    Es sagādāju mašīnu. Jūs izbrauksiet no nla.

-    Un lie? - Vilsons ar zodu norādīja uz saviem "aukļiem".

Hakims pagriezās krēslā un pamāja ar roku puišiem, kuri

uzreiz atplauka smaidā. - Viņi brauc līdzi mucām.

-    Un pēc mucām?

-    Viņi brauc līdzi visur.

Ar pitas gabaliņu iegrābis hummus25 , Vilsons cēla to pie mutes. - Un, kad būšu Tripolē, kā es atradīšu kuģi?

-    Pavisam vienkārši, - atbildēja Hakims. - Tas ir ostā. Ar Turcijas karogu. Rūsas vairāk nekā krāsas. Marmara Queen.

-    Un viņi gaida mani?

Hakims paraustīja plecus. - Viņi gaida "pārvadājumu aģentu" no Aswan Exports. Tas esat jūs. Tā ir jūsu melase.

-    Un kā ar vizām?

-    Tādas nevajadzēs. Belovs sagaidīs jūs Odesas ostā. Viss ir sarunāts. Viņš visu nokārtos.

Vilsons sarauca pieri.

-    Kas ir? - noprasīja Hakims.

-     Es domāju par Belovu, - atbildēja Vilsons. - Bet ja nu viņš sadomā mani novākt? Vienkārši pievākt preci un pazust?

-    Viņš tā nedarīs, - apgalvoja Hakims.

-    Kāpēc ne? Kas viņam neļaus - Zero un Halids?

-     Varbūt ne, tomēr… viņus nevajag novērtēt par zemu, - ieminējas Hakims. - Viņi ir braši puikas.

Vilsons skumji iesmējās. - Jūs taču zināt, ka es ne vella nejēdzu no šaujamieročiem, vai ne?

Hakims paraustīja plecus. - Nu un tad? Mēs bieži sadarbojamies ar Belovu, - viņš paskaidroja. - Viņš nemēģinās mūs piekrāpt. Tas nebūtu gudri. Bet Belovs ir /oč»gudrs. Krievs, bet strādā Šardžas pakļautībā. Tāpēc mums ir zināma ietekme. Tur atrodas viņa lidmašīnas, un viņam pieder arī dažas noliktavas. Tā viņam ir laba vieta. Viņš ar to neriskēs. Tikai ne tāda nieka dēļ. - Viņš salika īkšķa un rādītājpirkstā galus gandrīz kopā. - Lai nu kā, ja man nav taisnība, jūs pirmais to uzzināsiet.

-    Tieši tas man arī nepatīk.

Hakims pasmaidīja, iemeta mutē olīvu, pakošļaja un izspļāva kauliņu uz gridas. - Es uz dažam dienām izbraukšu no pilsētas, - viņš paziņoja. - Tāpēc varbūt jus nokļūsiet An- tverpenē pirmais. Jebkurā gadījumā - apmetieties viesnīcā De Witte Lelie. Atcerēsieties? "Baltā lilija". Par godu puķei.

Vilsons pamāja ar galvu. - Un ko pēc tam?

-     Kad nokļūsiet tur, mēs dosimies uz dimantu biržu. Mēs abi. Tur ir kāds ebrejs, ar ko mēs sadarbojamies. - Viņš aizvēra acis un papurināja galvu, tad atkal atvēra acis. - Viņš paņems dimantus, nokārtos elektroniskos pārskaitījumus. Kā jau mēs vienojāmies - septiņdesmit un trīsdesmit, jūs saņemsiet trīsdesmit. Pēc tam? Jūs esat brīvs.

Vilsons ar dakšiņu iecēla mutē jēra kebaba gabalu un izgaršoja to. - Un Bo?

Hakims brīnījās. - Kas ir ar viņu?

-    Vai viņš tur būs?

-    Protams, ne.

-    Kāpēc?

-    Viņam ir īpašs darbs. Pat es reti satieku viņu.

Vilsons iemērca pitas gabalu pelēcīga biezeņa šķīvī un

cēla pie mutes. - Kas tas tāds?

-    Jēra tartare26 .

Vilsons nolika maizi. - Ko nozīmē "īpašs darbs"?

Hakims apdomāja jautājumu. Tad beidzot pasmaidīja un atbildēja: - Mans brāļadēls lieliski prot rīkoties ar datoriem. Tāpēc viņš mums palīdz sakaru jomā.

-Kā?

Arābs iemalkoja vīnu, tad uzmanīgi nolika glāzi. Salicis rokas klēpī, viņš paziņoja: - Atļaujiet man dot jums padomu.

Vilsons pacēla zodu.

-     Mums ir kopīgs pasākums, - Hakims iesāka, - jums, man un Bobodžonam. Tas ir labi. Bet jūs neesat viens no mums. Un, ņemot vērā visu, jums nevajadzētu būt pārāk ziņkārīgam. Cilvēki var sadusmoties. Es varu sadusmoties. Un tas jums var slikti beigties. - Kad Vilsons neatbildēja, arābs atlaidās krēslā un sarauca pieri. - Sakiet - kāpēc jūs to darāt?

Vilsons izbolīja acis, it kā gribētu teikt: tas ir sarežģīti.

Hakims pakratīja pirkstu. - Vai zināt, ko es domāju? Es domāju, ka jūs esat intelektuālis.

Vilsons pasmaidīja. - Es esmu inženieris. Tas ir kas cits.

-     Protams, bet… mans brāļadēls teica, ka cietumā jūs lasījāt - visu laiku lasījāt. Viņš teica, ka jūs lasījāt Kulbu. Vai tā ir?

-Jā.

-    Kuru grāmatu?

-     "Ceļa stabi".

Arābs domīgi pamāja ar galvu. - Un ko jūs par viņu domājat?

Vilsons saknieba lūpas. Līdz Ēģiptes Nāsera režīms viņu pakāra, Saīds Kutbs bija revolucionārs, kurš sludināja atgriešanos pie islāma tīrības un korumpēto arābu režīmu gāšanu. Viņš tik stipri ka neviens cits ietekmēja Osamas bin Lade- na un tamlīdzīgu cilvēku uzskatus. - Manuprāt, Kulbām nav ne vainas, - viņš atbildēja. - Ja esi arābs.

-    Bet ja ne?

-    Tad jāmeklē kāds cits.

-   Gluži manas domas! - iesaucās Hakims. - Katram savs! Un kas tad ir jūsējais? Ja ne Kutbs, kurš Jpd?

Vilsons paraustīja plecus.

-    Bobodžons teica, ka jūsos esot indiāņu asinis, - Hakims neatlaidās.

Vilsons klusēja.

-    Piedodiet man, - Hakims turpināja, - bet es neko nezinu par indiāņiem. Tikai vecās filmas. - Viņš brīdi klusēja. - Bet sakiet - vai jūsu ciltij arī ir kāds, līdzīgs Kutbam?

-    Manai ciltij? - pārjautāja Vilsons. - Nē, "manai ciltij" nav neviena Kutbam līdzīgā. Ne traktātu, ne pamfletu, ne lidojošu ugunīgu riteņu.

Hakims iesmējās. - Kas tad? Kas jums ir?

-    Sēru dziesmas.

-    Sēru dziesmas?

Vilsons pamāja ar galvu. - Jā, mums ir daudz skumju dziesmu.

-    Un viss?

-    Nē, - viņš atbildēja. - Mums ir Rēgu deja.

Hakims iesmējās un atkal ielēja vīnu abās glāzēs. - Skumjas dziesmas un dejas! Kas tā par tautu!

Arāba sarkasms ķērās pie sirds. Bet, lai gan Vilsona sirdī iebrāzās adrenalīna vilnis, viņa seja palika tikpat mierīga kā saules pulkstenis. Pēc brīža viņš ierunājās. - Es nepazinu savus vecākus. Uzaugu pie audžuģimenēm. Tāpēc man nebija nekādas vēstures - vismaz ne tādas, ko es zinātu. Kāds teica, ka es esot indiānis, un es pēc tāda izskatījos. Bet tas man neko nenozīmēja. Par Rēgu deju es pirmoreiz uzzināju, kad vēl biju puika. Biju aizgājis pie zobārsta un ieraudzīju rakstu žurnālā.

-    Jā? - Hakims šķita apjucis, varbūt mazliet iereibis.

-     Tas bija tikai raksts un kāda vīra, kuru viņi sauca par Vovoku, bilde. Viņš bija uzposies rēga kreklā ar zvaigznēm un mēnesi.

Hakims sapīka. Viņam nebija ne jausmas, ko tas amerikānis gvelž. Rēgi?

Vilsons turpināja: - Izrādījās, ka mums abiem ir tas pats vārds. Nevis Vovoka, bet īstais vārds. Pēc tam es to laikam aizmirsu, saprotat? Līdz nokļuvu cietumā. Otrajā gadā īpaši stingrajā režīmā. - Viņš iesmējās, to atcerēdamies. - Sēžu savā kamerā, blenžu sienā. Un tad pēkšņi saprotu! Tas pats vārds - tā nav sagadīšanās. Tas tiešām esmu es. Burtiski! Mana pagātne, mana nākotne. Viss.

Hakims izklaidīgi pamāja ar galvu. Vilsons redzēja, ka vecā vīra apjukumu nomaina garlaicība, bet garlaicību - sapīkums. - Ko jūs runājat? - Hakims paraudzījās apkārt, meklējot viesmīli.

Vilsons piešķieba galvu. Arābam par to nebija ne jausmas. Un tad viņš saprata, kāpēc. Hakims nezināja viņa īsto vārdu vai ari, ja zināja, bija to aizmirsis. Hakimam viņš bija "Frenks d'Ankonia" - un viss. Tāpēc veltīgi bija stāstīt viņam par vēl vienu Džeku Vilsonu. Hakims neko nezināja par šo sakritību.

Visbeidzot Vilsons piebilda: - Es runāju par Rēgu dejotāju. Viņš mums ir Kulba vietā.

Hakims sarauca pieri. - Bet jūs neesat pateicis, kas viņš ir.

Vilsons paliecās uz priekšu. - Vovokam… Viņam bija vīzija. Viņš redzēja, ka indiāņi sāk dejot. Vispirms vieni, pēc tam kopā ar saviem senčiem. Un pēc brīža zeme nodrebēja un dejotāji… vīzijā viņi pacēlās debesīs. Vienkārši uzlidoja. Tad zeme aprija visus atlikušos. Tie bija baltie. Visi indiāņu ienaidnieki. Pēc tam pasaule sāka atveseļoties.

-    Atveseļoties.

-    Jā, tā atkal kļuva tāda kā agrāk, kā bija vienmēr, - paskaidroja Vilsons.

Hakims raudzījās viņā, apjukumā mirkšķinot acis. Beidzot noteica: - Manuprāt, jums alkohols sakāpis galvā.

Vilsons dziļi ievilka elpu. Tas resnais mērglis nekad neko neapjēgs.

Tad arābs izrīkojās pavisam negaidīti. Atmetis ar roku sarunai, viņš pasniedzās pleca somā, kas gulēja uz grīdas pie viņa krēsla. Izņēmis mazu melnu dārglietu kārbiņu, viņš nolika to uz galda un pastūma uz Vilsona pusi. - Tas ir jums, - viņš paziņoja un, noliecis galvu, pacēla pirkstu galus sev pie krūtīm.

Vilsons nopētīja kārbiņu. Šādās ar samtu pārklātās lādītēs parasti liek laulības gredzenus. - Es nezināju, ka jūs mani mīlat.

Hakims pasmaidīja. Viņa skatiens pauda - atver to.

Vilsons mirkli vilcinājās. Tad pasniedzās pēc kārbiņas un, atvēris to, gredzenam paredzētajā zīda iedobē ieraudzīja asinssarkanu kapsulu. Tas nebija vitamīns.

Hakims klusi iesmējās. - Līdz nāve mūs šķirs. - Pacēlis krekla apkaklītes stūri, viņš parādīja tādu pašu kapsulu, pielīmētu apkaklītes iekšpusē, stingrās oderes vietā.

Vilsons raudzījās uz kapsulu. - Jūs domājat, ka es to dzeršu?

Hakims paraustīja plecus. - Kā pats vēlaties, - viņš atbildēja. - Bet, ja jūs noķers, tad spīdzinās.

Vilsons aizvēra kārbiņu un ielika kabatā. - Vai tas ir sāpīgi?

Hakims papurināja galvu. - Nē. Vai redzējāt Džonstau- nas27 bildes? Pēc tam? Visi smaida.

Vilsons paliecās uz priekšu. - Tās bija grimases. Pavisam kas cits.

9. nodala

PIEKRASTES CEĻŠ, LIBANA, 2005. GADA 19. FEBRUĀRIS

Apmelot likumu pa apvedceļu, auto izbrauca no Žunihas un devās ceļazīmes norādītajā virzienā uz Tripoli.

Šoferis drūmi klusēja. Turpretī Zero un Halids aizmugures sedekli nemitīgi kaut ko tarkšķēja arābiski. Vilsona ausīs šī valoda skanēja kā fona murdoņa, kurā izcēlās tikai daži angļu vārdi vai frāzes: Okay! Fifty Cent! Viagra… Tie tur Knicks.

Zero un I lalida uzdevums bija aizsargāt Vilsonu. Vismaz tā apgalvoja Hakims. Bet Vilsons saprata, ko tas nozīmē. Jā, viņi to aizsargās, ja kāds mēģinās viņu aiztikt, tomēr galvenokārt viņiem bija jāuzmana, lai Vilsons neaizmūk ar 1 laki- ma mantu.

Pāris stundu kratījušies pa izdangātu šoseju, viņi nokļuva putekļainajā ostas rajonā. Pabrauca garām panīkušam augļu dārzam, kur starp vienādos attālumos stādītajiem kokiem bija sazēlušas nezāles, pēc tam pagaidu ciematam, ko veidoja košas teltis.

- Sīrieši, - noņirdzās Halids. - Tie uzņemas jebkyru darbu.

Sīriešu nometni nomainīja daudzdzīvokļu namu kvartali, kas atgādināja mauzolejus. Zeme un ēkas bija vienādā pelēcīgi brūnā krāsā. Bērni dzenāja futbola bumbu, saceļot putekļu mākoņus. Sieviete baltā apmetnī ar slotu slaucīja pagalmu.

Aizmugures sēdekli Zero pēkšņi ierunājās skaļāk nekā iepriekš. Halids klusi, nicīgi iesmējās. Atbildēja: - Nu nē!

Pie ostas kontrolposteņa šoferis atvēra nodilušu maku, izņēma salocītu papīra gabalu un pasniedza sargam. Sargs to izlasīja, rūpīgi salocīja, pasniedza atpakaļ un kaut ko paskaidroja.

Viņi pabrauca garām pāris nelieliem kravas kuģiem, kuri tika izkrauti ar celtni, tad apkārt lielai ēkai, kas izskatījās pēc sausā doka. Un tur nu arī tā bija - Marmara Queen. Enkura ķēdes posmi bija Vilsona plaukstas locītavas resnumā. Kuģi rotāja Turcijas karogs ar spoži baltu zvaigzni un pusmēnesi uz purpursarkana fona. Kad šoferis apturēja auto milzīgā kuģa priekšgala ēnā, augstu virs klāja pacēlās ceļamkrāna strēle, laižot lejā koši zilu konteineru.

- Paskat, kāds milzenis! - brīnījās Halids. - Lielāks par futbola laukumu. - Viņš norādīja uz zilo konteineru. - Domā, tas ir mūsējais?

Vilsons paraustīja plecus. Vienu viņš zināja droši - I laki- mam enerģijas netrūka, tāpēc, ja vien nav gadījusies kāda liela nelaime, konteiners noteikti būs uz klāja pirms došanās ceļā.

Vilsona uzdevums bija pavadīt hašišu uz Odesu un tur apmainīt to pret ieroču kravu. To Vilsons pavadīs uz Āfriku un apmainīs pret dimantiem, kurus nogādās Hakimam An- tverpenē, viesnīcā De Witte Lelie.

Tas nozīmēja, ka viņš ir varonīgs nastu nesējs ēzelis. Tāpat kā meitenes, kuras vadā kokaīnu no Kolumbijas, viņš pelnīs naudu, pakļaujot sevi riskam. Bīstams būs katrs ceļa posms, un, tam turpinoties, draudi arvien pieaugs. Vilsons saprata, ka daudz kas var noiet greizi, sevišķi darījumu punktos. Līdz pat dimantu atdošanai Hakimani viņa dzīvība nepārtraukti būs apdraudēta.

Iespaidīgs pārkāpumu saraksts tik īsam laika posmam - narkotiku pārvadāšana, ieroču tirdzniecība, dārgakmeņu kontrabanda. Taču atalgojums bija tāda riska vērts. Tas nebija drošākais veids, kā cilvēkam bez graša kabatā sadabūt lielu naudu, taču ātrākais gan.

Kuģis izskatījās visai dīvaini - uz milzīgā klāja bija sakrauti vismaz kādi simt konteineri, dažādās krāsās, katrs nelielas mājiņas lielumā. Apmēram divu trešdaļu ceļa attālumā no kuģa priekšgala līdz pakaļgalam slējās kuģa komandtilts - tīrs, balts, ar daudziem logiem, kā lepna pils būdeļu ciemata vidū.

Šoferis strupi pamāja ar galvu, liekot saprast, ka viņiem jākāpj ārā no mašīnas.

Zero un Halids nesa savas noplukušās mugursomas un Diadora somas ar ieročiem. Ejot pa trapu, Vilsona koferis uz ritenlšiem izskatījās pārāk uzkrītošs. Viņš iespieda rokturi un nesa ceļasomu aiz siksnas.

Līdz komandtiltam bija jākāpj seši metāla kāpņu posmi. Dedzīgais smēķētājs Halids bija palicis bez elpas.

Kapteiņa palīgu viņi atrada uz komandtilta, dzerot kafiju un klabinot datora taustiņus. Stingrā tvērienā paspiedis Vilsona roku, viņš plati pasmaidīja, atsedzot lielus baltus zobus. Pūlēdamies atrast īstos vārdus angļu valodā, viņš paskaidroja, ka ir atbildīgs par kravu un oficiāli pie tās pieder arī viņi.

Zero kaut ko pajautāja arābu valodā.

Kapteiņa palīgs paraudzījās tā, it kā tikai tagad būtū viņu pamanījis un, tuvāk apskatot, nebūtu par to sajūsmā. Viņa sejā pavīdēja un atkal pazuda nepatika, tad viņš noraidoši papurināja galvu. - Varbūt divas stundas, - viņš angliski atbildēja.

Vilsona miesassargiem tika ierādīta brīvā virsnieku kajīte ar numuru 3, bet Vilsonam - brīvā virsnieku kajīte ar numuru 4.

-     Nav slikti, - nopriecājās Halids, kad matrozis atvēra pieticīgās telpas durvis. - Paskat, televizors.

-    Tikai turku video, - paskaidroja matrozis, kas viņus pavadīja. - Labierīcības gaiteņa galā. Ja vajag, ejiet tūlīt, pēc tam palieciet šeit, līdz kāds pie jums atnāk. - Viņš brīdinoši pacēla pirkstu. Pēc tam pavadīja Vilsonu pa gaiteni uz viņa kajīti un atkārtoja savu sakāmo tieši tādā pašā tonī.

Vilsons nopētīja telpu - gulta, izlietne, spogulis, iebūvēts skapis un kumode, televizors, CD atskaņotājs -, tad izstiepās uz guļamlāvas. Lai gan kajītei bija logs, tā nezin kāpēc atgādināja cietuma kameru.

Kad uz klāja tika novietots kāds konteiners, troksnis nebija liels, tomēr viņš to juta. Kuģa korpuss zem plānā matrača nodrebēja, atgādinot līdzīgas sajūtas cietumā, kad aizcirtās kādas durvis vai nodunēja smagās, elektroniski vadāmās ārdurvis.

Tā kā Vilsons vēl nekad nebija bijis uz kuģa, viņš būtu vēlējies novērot atiešanu no krasta. Ar prieku būtu izpētījis pašu kuģi. Turklāt viņš kāroja arī pēc cigaretes dūma.

Taču viņam lika gaidīt, un to viņš prata labi. Lai kāda dabiska nepacietība viņam nebūtu piemitusi, cietums to bija izdeldējis. Šādā neilgā laika sprīdi bez īpašas spriedzes viņš jutās mierīgs.

Viņš izņēma no maka Irinas fotogrāfijas izdruku un bridi aplūkoja to. Tā bija maza, tikai nedaudz lielāka par pastmarku, pietiekami maza, lai nebūtu jāloka. To viegli varēja ievietot kādā no kredītkartēm paredzētajiem maka nodalījumiem. Viņš no pieredzes zināja, cik kaitīga izdrukām ir atkārtota locīšana - pat vēstulēm, kur nu vēl attēliem.

Turklāt šī attēla kvalitāte jau tāpat bija slikta, jo tas bija izdrukāts no Kinko datora uz parastā papīra. Viņš bija izvēlējies Irinas fotogrāfiju no Ukrainas meiteņu galerijas (trīsdesmit divas bildes vienā lappusē), kuras visas smaidīdamas ilgojās pēc amerikāņu precinieka.

Šīs sievietes nemeklēja mīlestību. To viņš zināja. Viņas meklēja biļeti. Biļeti izkļūšanai no turienes.

Viņš bija izvēlējies Irinu pēc niecīga, viduvējas kvalitātes attēla, un tomēr, raugoties viņas sejā, bija jaušama patiesa sirsnība. Viņš divreiz bija Irinai aizrakstījis e-pasta vēstules ar ukrainebrides.org starpniecību, kas darbojās kā aģents un vidutājs. Tika iekasētas dalības maksas, no kuru lieluma bija atkarīgs sieviešu skaits, ar kurām varēs sazināties. Mājas lapā tika publicētas pieejamo meiteņu fotogrāfijas un īsi apraksti. Izskaidroti un noteikti pienācīgie aplidošanas pasākumi - no vēstuļu apmaiņas līdz šokolādes kastu un puķu piegādei, līdz beidzot tas varētu vainagoties ar "romantisku ciemošanos". Ukrainebrides.org piedāvāja arī nokārtot pagaidu vīzas pirmskāzu apciemojumiem un pat kāzu ceremonijas.

Varēja izvēlēties arī īsāku ceļu - pieteikties uz "romantisku ceļojumu", kura laikā ieinteresētais vīrietis varētu dažādās pilsētās no Jaltas līdz Kijevai apmeklēt ballītes, kur piecpadsmit līdz divdesmit "precinieku" izvēlei tiek piedāvātas simts brīvas sievietes.

Vilsons bija izvēlējies tradicionālo "aplidošanas" veidu, kas sākas ar vēstuļu apmaiņu. Pirmajā e-pasta ziņojumā viņš īsi raksturoja sevi kā pārtikušu trīsdesmit gadus vecu biznesmeni Francisko d'Ankoniu, kas pašlaik darbojas importa un eksporta jomā. Savā kautrīgajā un nopietnajā atbildē Irina pastāstīja, ka strādājot par viesmīli kafejnīcā Odesā un dzīvojot kopā ar vecākiem un divām māsām. Vilsons gan atgādināja sev, ka vēstules biklā izteiksme radusies valodas neprasmes, nevis aizkustinošas bērnišķības dēļ, tā viņam tomēr šķita jauka.

Viņa otrais sūtījums jau vairāk atgādināja mīlestības vēstuli - viņš slavēja Irinas skaistumu, izteica vēlmi atrast kādu, ar ko "dalīties savā dzīvē". Tā bija patiesība. Viņš negribēja būt viens pēc tam. Viņš jau pietiekami ilgi bija bijis viens. Pēc tam viņš vēlējās veidot kopīgu dzīvi ar sievieti. Vēlējās ģimeni. Irinas atbilde bija poētiskas ilgošanās uzplūdi, ko vēl aizkustinošāku darīja neveiklā valoda.

Vilsons ielika fotogrāfiju atpakaļ makā. Izredzes atrast piemērotu dzīvesbiedri ar komerciāla savedēja ukrainebri- des.org palīdzību līdzinājās lielā laimesta iegūšanai loterijā. To viņš zināja.

No otras puses, viņš neticēja sakritībai. Vai tā bija tikai nejaušība, kas lika viņam nokļūt uz Marmara Queen klāja, kas veda viņu un melases mucas gandrīz uz Irinas mājām?

Uzbužinājis spilvenus, nometis kurpes un aizvēris acis, viņš iztēlē joprojām redzēja Irinas smaidošo seju. Viņš laidās miegā, ļaujoties tīkamiem sapņiem par ģimenes idilli.

Viņu pamodināja vibrācija, spēcīga dunēšana. Uz bridi viņu pārņēma nemiers. Šķita, ka šī skaņa nāk no viņa paša kā postoša rezonanse. Apjautis, kas tas īsti ir - sākuši darboties kuģa motori -, viņš nosmējās par savām bailēm. Vēl pēc dažām minūtēm viņš dzirdēja šķindam smagās enkura ķēdes, velkot tās uz klāja.

Viņi bija devušies ceļā.

Drīz vien pie durvīm pieklauvēja možs maza auguma vīriņš. Viņu bija sūtījis kapteiņa palīgs ar uzdevumu izrādīt viesiem kuģi. Viņš bija kapteiņa otrais palīgs, viņš paskaidroja, un viņa vārds bija Hasans. Viņš labsirdīgi smaidīja, rādot divus zelta zobus. - šis ir ļoti labs kuģis. Hasans ar prieku jums visu izrādīs.

Vispirms - glābšanas laivas. Halids sadrūmis pakasīja pakausi, novērtēdams attālumu no laivām līdz ūdenim. - Hasans var apsolīt, ka tās nebūs nepieciešamas.

Zero tika izraudzīts glābšanas vestes demonstrēšanai, viņš ķiķināja, kad Hasans aizsprādzēja aizdari.

Pēc tam Hasans aizveda viņus pie ugunsdzēšamajiem aparātiem un parādīja, kā tos darbināt.

Kad visi drošības jautājumi bija noskaidroti, viesiem izrādīja galeriju, ēdamzāli un spēļu telpu. Halidam iemirdzējās acis, ieraugot šo pieticīgo iestādījumu, kas lepojās ar šautriņu dēli, šaha komplektu, galda futbolu un pingponga galdu.

Virsnieks nemitīgi klāstīja sīkas ziņas par kuģi. Viņš aizveda viesus uz komandtiltiņu, kur pāri konteineriem pieblīvētajam klājam pavērās plašs skats uz apvārsni, pēc tam - lejā uz plašo un spodro mašīntelpu, kur darbojās milzīgi misiņa virzuļi. Gaisā bija spēcīga eļļas smaka.

Kad viņi bija atgriezušies uz klāja, Hasans parādīja eju starp konteineriem, pa kuru varēja aiziet līdz kuģa priekšgalam. Taču, ja viņi vēlēsies doties uz turieni, viņiem vispirms jāpaziņo tas Hasanam un jāpiesakās pēc atgriešanās.

Nostājušies pie margām, viņi paraudzījās lejup uz mutuļojošo, putojošo Ūdeni. Diena bija vēsa un drēgna, un Vilso- nam uzmācās nelāga sajūta. Kuģis zem kājām vibrēja kā dzīva būtne.

-     Lai apturētu kuģi, vajadzīgs vairāk nekā kilometrs, - brīdināja Hasans. - Tāpēc nekrītiet pār bortu. - Kad Halids to pārtulkoja, Zero steidzīgi atkāpās no margām.

-    Līdz Stambulai jābrauc divas dienas, viena diena ostā, pēc tam vēl trīs dienas līdz Odesai. Jūs Stambulā nekāpsiet krastā?

Vilsons papurināja galvu. - Mums nav vīzu.

-    Hasanam žēl. Lieliska pilsēta.

Vilsons pamāja ar galvu.

-    Vai šeit var pārbaudīt e-pastu? - jautāja Vilsons.

-    Jā, var. Hasans dos jums pusstundu dienā, tas būs labi?

Vilsons pasmaidīja un pacēla rokas pārsteigumā par tik

negaidītu dāsnumu, un Hasans atbildēja ar zelta zobu mirdzumu.

-    Vislabāk nāciet pēc vakariņām, jā? Bet, - viņš brīdināja, - dators darbojas no satelīta. Kādreiz signāls labs, kādreiz ne tik labs. - Viņš nopūtās. - Hasans nevar garantēt.

Zero un Halids drīz sāka garlaikoties un gandrīz visu laiku pavadīja spēļu telpā pie galda futbola. Vilsons pēc īpaši stingrā režīma cietumā pavadītajiem gadiem garlaicību vairs nepazina. Viņš viegli pielāgojās kuģa dzīves ritmam - svaigs gaiss, kaijas, bezgalīgie ūdens plašumi, regulāras ēdienreizes, ikdienas pastaigas uz kuģa priekšgalu pa šauro aizu starp konteineriem.

Viņam tur patika, jo tur bija kluss. Paraugoties lejup, varēja saskatīt apaļā kuģa priekšgala saskari ar ūdeni. Gadsimtiem ilgi kuģu priekšgali bija bijuši asi kā naži. Bet tagad vairs ne. Vilsons gudroja, līdz saprata, kāpēc tā. Šāds izliekts priekšgals pacels kuģi un padarīs to drošāku, samazinot tieši pretī vērstu viļņu triecienu. Viņam ienāca prātā - interesanti, kurš to izgudroja un vai saņēma pienācīgu novērtējumu.

Zero un Halids.

Abi ceļabiedri Vilsonam bija vienaldzīgi, bet ilgajos nebrīves gados viņš bija tīri labi iemācījies izvilināt informāciju no cilvēkiem, ar kuriem gadījās būt kopā. Viņš labi prata klausīties. Tāpēc cilvēkiem viņš patika. Viņš labprāt un it kā līdzjūtīgi uzklausīja bezgalīgus žēlošanās plūdus vai apnicīgu prātošanu.

Patiesībā tas bija pašaizsardzības paņēmiens. Viņš pievērsa uzmanību citiem ieslodzītajiem un arī sargiem, jo šādi viņš guva priekšrocību.

Tāpēc arī tagad viņš jau bija diezgan daudz uzzinājis par saviem pavadoņiem, nemaz tos īpaši neiztaujājot. Zero bija divdesmit divi gadi, Halidam - divdesmit četri. Viņi abi bija uzauguši Šatilas bēgļu nometnē Beirutā. Halids - angļu valodas pratējs - bija diezgan ļauns tipiņš. Turpretī Zero bija vienkāršs, bezrūpīgs puisis ar raksturīgiem bērnišķīgiem smiekliem. Vilsonu pārsteidza tas, ka neviens no abiem nebija dedzīgs fanātiķis. Viņi kalpoja "mērķim", jo neprata neko citu. Tikai kauties. Ja vajadzēs, viņi nevilcinoties nospiedīs šautenes gaili. Halids neloloja nekādus sapņus par savu nākotni. "Es droši vien aiziešu bojā kādā apšaudē pie kontrolpunkta, kādā stulbā slaktiņā."

Par kareivjiem šajā bīstamajā spēlē viņi nebija kļuvuši tāpēc, ka sapņotu par mocekļu atalgojumu paradīzē - mūžīgajām jaunavām, vīnu un medu. Drīzāk pie tā viņus noveda netīrība un garlaicība bēgļu nometnē, un apziņa, ka jauniešiem bez izglītības un nākotnes izredzēm šāda nodarbe ir vienīgā iespējamā.

Ja, pasarg' dies', viņi kritīs kaujā, viņi kļūs par mocekļiem. Vismaz tad viņi būs izpelnījušies visu svarīgāko personu cieņu. Viņu ģimenes saņems pabalstu, un plakāti ar viņu fotogrāfijām tiks izlīmēti pie sienām Beirutas ielās. Pāris nedēļas viņi būs slavenības. Līdz uznāks lietus vai tiks nogalināts kāds cits.

Bet pagaidām viņi sapņoja par emigrēšanu uz Kanādu vai Ameriku - uz tām pašām valstīm, kuru iznīcināšana bija viņu mērķis (vismaz vārdos). Simpātiskais Zero bija samīlējies Dženiferā Anistonē un apgalvoja - ja vien izdotos tikt uz Holivudu, viņš aktrisi savaldzinātu. Halids nebija tāds vientiesis. Viņa tēvs bija inženieris, māte - farmaceite. Abi jau gadiem ilgi nebija strādājuši savā specialitātē. Paša Hali- da izglītība labākajā gadījumā bija pavirša un nepabeigta. Pirms pievienošanās koalīcijai viņš bija strādājis lidostā par bagāžas krāvēju. Pēc tam karojis Čečenijā, kur veca autobusa vrakā bārddzinis viņam izgriezis aklo zarnu. Kad Vilsons jautāja, kāpēc viņš kalpo koalīcijai, Halids paraustīja plecus un atbildēja: "Tas ir darbs. Un Abu Hakims ir labs pret mums."

Trīs naktis pēc došanās ceļā kuģis noenkurojās Marmora jūrā, kur no visām pusēm spīdēja Stambulas ugunis. Divi duči izgaismotu kuģu piešķīra šai ainai svētku noskaņu, lai gan tie visi bija kravas kuģi, kas gaidīja savu kārtu, lai dotos uz austrumiem vai rietumiem - uz Melno vai Egejas jūru.

Jocīgi, bet Vilsonam pietrūka motoru dunas. Pilsēta ar tās dūmiem un miglu, mošejām un minaretiem izskatījās pasakaina, un viņš bēdājās, ka netika krastā.

Kā jau katru rītu, aicinot ticīgos uz lūgšanām, skaļruņos atskanēja muedzina balss kopā ar čerkstoņu un fona trokšņiem. Tas izklausījās reizē industriāli un savādi romantiski.

Pēc brokastīm Hasans pieklauvēja pie Vilsona kajītes durvīm. Viņš šķita noskumis. - Dokeru streiks Stambulā.

-     Dokeru streiks?

-    Hasans zina tik daudz braucienu, kad ir dokeru streiks. Dokeru streiks Pirejā. Dokeru streiks Neapolē. Un tagad - dokeru streiks Stambulā.

-    Cik ilgi mums te būs jāpaliek? - Vilsonu pārņēma nemiers.

-    To nevar zināt. Varbūt… pāris dienu. Hasans nožēlo.

Vilsons apjautājās, vai drīkst izmantot datoru, lai sazinātos ar "darījumu partneriem Odesā". Pēc tam aizgāja pavēstīt bēdīgos jaunumus Zero un Halidam. Puiši tikai paraustīja plecus un atkal pievērsās televizoram. Viņi bija ieslēguši al-Jazeera kanālu, un Vilsons saprata, ka tiek rādīts kāds arests. Vīrietis ar melnu kapuci galvā tika iegrūsts melna Hummer aizmugures sēdeklī.

-    Kur tas ir? - jautāja Vilsons.

-    Malaizijā, - atbildēja Halids. - Šie apgalvo, ka viņš esot no al-Qaeda.

Ekrānā Hummer džips lēni virzījās caur policistu un kareivju pūli. Tie pašķīrās gausi, it kā nevēlēdamies laist projām aizturēto.

Halids pagrieza muguru televizoram. - Vienmēr, kad viņi kādu apcietina, tas noteikti ir no al-Qaeda. Paskat, cik daudz poliču.

Pēc brīža atgriezās Hasans un atļāva Vilsonam izmantot datoru. Vilsons tūdaļ pat devās uz komandtiltiņu.

Viņš atvēra saziņai ar Bo izveidoto Yahoo lietotājkontu un ierakstīja paroli. Bija pienākuši daži jauni sūtījumi, visi - su- rogātpasts. Vilsons pāris no tiem izdzēsa, tad atvēra melnrakstu mapi. Neviena ziņojuma nebija. Viņš uzrakstīja savējo:

Šeit ir ļoti kluss. Dokeru streiks aizkavēs ierašanos. Nezinu,

cik dienas. Lūdzu, brīdini personu, kas mani gaida.

Viņš atstāja ziņu melnrakstu mapē, izgāja no Yahoo un devās pastaigā uz kuģa priekšgalu. Viss ir kārtībā, viņš teica sev. Nekas slikts nav noticis, tā ir tikai aizkavēšanās. Bet ja nu tas vīrs Odesā nevarēs pieskaņoties tādai plānu izmaiņai? Ko Vilsons tad iesāks ar savu "melasi"? Hakims ir kaut kur aizceļojis. Ja viņš nav atrodams, kurš tad pārcels darījumu Odesā?

Turklāt Vilsonam bija jāsteidzas ne tikai Odesā. Viņam bija jāatgriežas štatos ar visu naudu ne vēlāk kā aprīlī. Un arī tad tikai ar zināmu veiksmi un smagu darbu izdosies sagatavot ierīci līdz 22. jūnijam - Saules dejas dienai.

Viņš centās iestāstīt sev, ka viņš tur nevar neko līdzēt. Lieka raizēšanās ir līdzīga turbulencei fizikas vienādojumā - enerģijas izšķiešana. Tomēr viņš sajuta nemieru gluži kā fiziskas sāpes.

Vilsons raudzījās ūdenī. Vēroja putainos viļņus plūstam un maināmies. Tas šķita kā haoss, bet patiesībā bija pavisam kas cits. Tāpat kā visu pārējo, arī jūras viļņu mūžīgo kustību ir iespējams racionāli analizēt. Ūdens kustība ir funkcija, ko veido vēja spēks un virziens, līkumainā krasta līnija, zemūdens straumes, ūdens un gaisa temperatūra, mēness pievilkšanas spēks un noenkuroto kuģu šūpošanās… tieši… tādā… veidā.

Tātad nevis haoss, bet Dievs vai kaut kas tamlīdzīgs.

10. nodala

KUALALUMPURA,

2005. GADA 27. FEBRUĀRIS

Savā ziņā tic izskatījās satriecoši.

Gulēdama uz grīdas un veikdama jogas vingrojumus, An- drca Kabota varēja redzēt tālumā spīdam Petronas Toivers. Šis monumentāli modernās ēkas bija pilsētas lielākais lepnums un, pēc pašu malaiziešu domām, drošs pierādījums tam, ka nākotne pieder islāmam. Katram rietumniekam, kurš pavadījis KL kaut pusstundu, kāds noteikti jau būs pateicis, ka tie ir "augstākie brivstāvošie dvīņu torņi pasaulē". Tagad noklusējot to, ka šie Torņi bija augstāki pat par Pasaules tirdzniecības centru.

Ļoti žēl, protams.

Andreai, kas bija apmetusies šajā mājā drīzāk par spīti skatam nekā tā dēļ, Torņi bija kā pastāvīgs brīdinājums. Šīs stikla un tērauda ēkas, kas uzceltas kādreizējās sacīkšu trases vietā, bija cieņas apliecinājums islāmam gan lielos vilcienos, gan sīkās detaļās. Ēkas pamatni veidoja divi kvadrāti, noteiktā leņķī novietoti viens uz otra, veidojot astoņstaru zvaigzni. Šajā pamatnē atradās sešus stāvus augsts tirdzniecības centrs, mošeja sešiem tūkstošiem dievlūdzēju, kā arī tādu gigantu kā Microsoft, IBM un Bloomberg biroji un vies- nlca Mandarin Oriental Hotel. Savdabīga arhitektoniskas dievbijības izpausme bija visu pisuāru novietojums Japānas virzienā, tā, lai ēkas iemītnieki čurājot atrastos ar muguru pret Meku.

Vēstniecībā, kas nodrošināja Andreai vismaz nelielu diplomātisku aizsegu, visi šķita vienisprātis, ka Torņu svarīgākā arhitektūras iezīme ir gaisa tilts - piekarināta konstrukcija, kas savienoja abas ēkas to augstuma aptuvenā viduspunktā četrdesmit divus stāvus virs zemes. Tika uzskatīts, ka tas ir drošības līdzeklis. Ja kāds trakais sadomātu ar lidmašīnu ietriekties vienā no torņiem, biroju darbinieki pa tiltu varētu aizbēgt uz otru.

Tas, protams, izklausījās prātīgi, tomēr, par spīti visam, šajā seksuāli apspiestajā sabiedrībā Torņi no tālienes uzkrītoši atgādināja divus milzīgus, pret debesīm pavērstus, vibratorus.

Andreas namiņš atradās iežogota un droši apsargāta dzīvojamā kompleksa vidū lepnā Ampangas rajona malā. Astoņdesmito gadu beigās to bija būvējuši CIP būvuzņēmēji vietējās nodaļas vadītāja vajadzībām. Mājai bija palmu dārzs, apgaismots baseins un ērta drošības patvertne, kas vienlaikus kalpoja arī kā vannasistaba.

Drošības patvertne nebija vienkārši droša telpa. To drīzāk varētu nosaukt par seifu. Zem linu tapetēm slēpās visstiprākie tērauda režģi, kas ietvēra ložu drošu Kevlar. Griesti un grīda bija no dzelzsbetona, bet durvis spēja izturēt visu līdz pat granātmetēju šāvieniem. Telpā bija monitors, kas savienots ar novērošanas kamerām mājā un dārzā, un radioraidītājs, kas bija tieši saistīts ar ielas otrā pusē paslēptu antenu. Tāpat kā atklāto tālruņa līniju viesistabā, šo raidītāju visu diennakti uzraudzīja ASV vēstniecības komunikāciju dienests.

Tāpēc ši bija tik droša vieta, kāda iespējama pilsētā, kas bija visas pasaules džihādistu pulcēšanās centrs. Lai Andreu nepiemeklētu Viljama Baklija - astoņdesmitajos gados Bei- rutā nolaupītā nodaļas vadītāja - liktenis.

Viņa turēja Baklija fotogrāfiju sudraba rāmī uz galdiņa savā guļamistabā. Tā atradās viņas ģimenes fotogrāfiju vidū - mamma, tēvs, māsa, māsasmeita un… Bils. Katrs, kas to redzēs, nospriedīs, ka šis vīrietis ir viņas radinieks, vīrs vai draugs. Bet patiesībā viņi nekad nebija tikušies. Viņa ģīmetne kalpoja kā pastāvīgs atgādinājums, mācība par to, ko nedrīkst darīt.

Neilgajā laikā, kopš Andrea bija Kualalumpuras nodaļas vadītāja, viņa bija daudz domājusi par Bakliju. Būdams patriots, kas aizrāvās ar ASV Pilsoņu kara kauju miniatūru dio- rāmu veidošanu, viņš bija daudzus gadus pavadījis ārzemēs, pārceldamies no vienas mušu notraipītas musulmaņu galvaspilsētas uz citu, cīnīdamies bīstamajā un netīrajā karā pret organizāciju, kuru arābi tolaik bija sākuši dēvēt par al-Qaeda - Bāzi jeb Pamatu.

Baklijs bija drūma un noslēgta rakstura cilvēks, viņam nepiederēja ne māja, ne dzīvoklis. Viņa miteklis bija luksusa numurs lepnā viesnīcā Vašingtonas centrā.

Turklāt acīmredzot viņš pats arī sev bija lielākais ienaidnieks. Lasot ziņojumus, Andrea pārliecinājās, ka Baklijs bija kritis par upuri ne tikai teroristiem nolaupītājiem, bet arī pats savai iedomībai. Viņa pārliecība par savu drošību bija vienlīdz nesatricināma un kļūdaina. Atrazdamies pilsētas partizānu kara degpunktā, pilsētā, kur mīnmetēju uzbrukumi nebija nekāds retums, Baklijs bija sadomājis apmesties penl- hausā. Beirutas rietumdaļā! Pilsētas bīstamākā daļa vēl bija maigs apzīmējums šai vietai.

Beirutu uz pusēm pāršķēla zaļā līnija - sabombardēta neitrālās teritorijas josla, kas dalīja pilsētu austrumu un rietumu - kristiešu un musulmaņu daļās. Beirutas austrumdaļā cilvēki lūdza Jēzu. Rietumdaļā - Allāhu.

Par ko gan viņš domāja? Andrea brīnījās. Penthauss Beirutas rietumdaļā? Tikpat labi viņš varēja uzcelt sev telti apšaudes zonā.

Andrea veica asanas citu pēc citas. Plūstoši un graciozi izpildīja "Sveicienu Saulei", pacēlusi seju pret Petronas Towers. Baklijs! viņa nodomāja. Kādi mačo gājieni! Vissvarīgākais Vidējo Austrumu spiegs pat nebija norīkojis aģentus braukt viņam nopakaļ, kad viņš devās uz darbu.

Pati nolaupīšana ilga tikai nepilnu minūti. Baklija auto - smilškrāsas Honda - bija novietots pie viņa mājas Rue Tanouk- hi ielā. Kad viņš uzsāka braukt, viņam priekšā piestāja balts Renault, noslēdzot ceļu. No tā izlēca divi vīri, kliegdami un vicinādami ieročus. Viens no tiem izrāva Bakliju no auto. Otrs paķēra viņa portfeli.

Tad CIP šefu nogrūda uz Renault grīdas, apsedza ar segu un pavēlēja turēt muti. Renault devās ceļā, nogriezās ap stūri un devās uz Corniche pusi. Pēc brīža viņus pie kontrolpunkta apturēja islāmistu zemessargi. Tad ļāva savējiem braukt tālāk. Pavisam netālu no kontrolpunkta viņi bija nokļuvuši graustu rajonā. Tur CIP nodaļas vadītāju aizveda uz bezlogu pagrabu, aizsēja acis un pieķēdēja viņu pie grīdā iestiprināta dzelzs riņķa.

Kāda Hezbollah iefiltrēta aģenta ziņojumā bija apgalvots, ka Baklijs esot ticis pratināts mēnešiem ilgi. Ziņu pienesējs stāstīja, ka amerikāņa spīdzināšanā piedalījies kāds palestīniešu ārsts, kurš ievadījis narkotikas un uzraudzījis gūstekņa veselības stāvokli.

Pratināšanā galvenā uzmanība esot tikusi pievērsta CIP operācijām Libānā, tostarp ari nolaupīšanām un slepkavībām, ko CIP esot it kā "pasūtījusi" sabiedrotajiem Libānas bruņotajos spēkos un kristiešu zemessardzē.

Tad sekoja jautājumi par Baklija iepriekšējo darbību. Viņš bija strādājis Ēģiptē un Sīrijā, kā arī darbojies CIP pārbaudes padomē, kas izvērtēja aģentus darbam Vidējos Austrumos. Tāpēc vien viņš pats nedrīkstēja darboties šajā teritorijā, jo viņa nolaupīšana uzreiz nozīmētu drošības zaudēšanu visiem šī reģiona aģentiem.

Viņš tika saņemts atpakaļ zārkā. Nevarēja droši pateikt, vai Baklijs miris no spīdzināšanas vai ļaunprātīgas nevērības. Nebija ari zināms, kur CIP šefs turēts ilgajos gūsta mēnešos un kā pārvietots.

Andrea bija lasījusi citu nolaupīto ziņojumus par pārvietošanu no vienas gūsta vietas uz citu neiedomājami cietsirdīgā veidā. Sasietais gūsteknis ar aizsietu muti bija iespiests pie kravas auto virsbūves apakšpuses piestiprinātā kastē. Bija jāelpo dīzeļdegvielas un putekļu maisījums.

Ja uznāks iesnas, būsi pagalam.

Vienīgā iespēja kaut ko tādu pārciest bija "atslēdzoties". Andrea bija vingrinājusies, gatavojoties tieši šādiem gadījumiem. Tāpat kā visi citi CIP aģenti, kas tika sūtīti uz "karstajiem punktiem", viņa tika pakļauta inscenētām pratināšanām Aģentūras apmācību bāzē, sauktā par Fermu, kas atradās Viljamsburgā, Virdžīnijas štatā. Šīs apmācības ietvaros viņa tika "iepakota kastē". Šādi sauca pārbaudījumu, kad cilvēks tiek iebāzts kastē un atstāts pārdomāt dzīvi pāris stundu. Vai pāris dienu.

Tāpēc arī viņa katru rītu veica jogas vingrojumus. Pats svarīgākais bija nevis stiepšanās, bet elpošana. Pēc gadiem ilgas vingrināšanās viņa atklāja, ka spēj palēnināt savu sirdsdarbību līdz nepilniem trīsdesmit sitieniem minūtē. Vēl mazāk - un viņa iegrimtu ziemas miegā vai nomirtu. Bet tieši pēc tā arī ilgojas cilvēks, kurš atjēdzies kastē.

Rokas pulkstenis klusi iepīkstējās, atgādinot, ka laiks beigt, šorīt viņai bija tikšanās reģionālajā pratināšanas centrā, un viņa negribēja nokavēt. Viņas uzdevumā tika spīdzināts kāds vīrs. Viņai vismaz vajadzēja būt klāt.

11. nodala

Kamēr vēstniecības Mercedes līkumoja pa kalnu ceļiem ārpus pilsētas, Andrea sēdēja aizmugures sēdeklī, lasīdama ziņojumu un krustodama un pārkrustodama kājas. Ziņojums bija četras dienas vecs, un viņa to pētīja jau trešo reizi.

Priekšējā sēdeklī sēdošais flotes seržants Niltons Alvara- do pagrozīja atpakaļskata spoguli, it kā lai pārliecinātos, vai viņiem kāds neseko, bet patiesībā, lai aplūkotu nodaļas vadītājas kājas.

Ziņojums bija nācis no MSB - Malaizijas Karaliskās policijas īpašās nodaļas. Tas vēstīja par CIP un MSB kopīgo operāciju, kas bija vērsta pret kādu bandītu vārdā Niks Avads, kurš bija pazīstams kā Kumpulan Militati Malaysia (KMM) un ļemaah Islainiyah (JI) sakarnieks. Šo teroristu tīklu mērķis bija pievienot Malaiziju Islāma republikai, kuras robežas stieptos no Taizemes ziemeļdaļas līdz pat tālākajai Filipīnu salai. CIP interese par to bija neliela. Bija aizdomas, ka Avads gatavo uzbrukumu amerikāņu kara bāzei Sumatrā.

Nesen noklausītā telefona sarunā parādījās interesanta norāde. Zvanītājs no Berlīnes lūdza Avadu parūpēties par kādu "draugu, kurš atbrauks no Beirulas". Šis draugs tika nosaukts tikai kā "Aamm Hakims", un Avadam bija viņš jāsagaida Subangas lidostā.

Tā kā Avadu jau bija nolemts aizturēt, īpašā nodaļa nolēma sagaidīt drauga ierašanos. Pāris dienām nebija lielas nozīmes, un Subangas lidosta bija tikpat piemērota vieta Avada aizturēšanai kā jebkura cita. Kad pienāca īstais brīdis, MSB aģenti civildrēbēs sekoja Avadam, kad tas spraucās caur pūli sagaidīšanas terminālī. Kad viņš sasveicinājās ar vīru, kurš tikko bija izgājis dokumentu pārbaudi, viņi abus aizturēja.

Un tad stāsts kļuva interesantāks. "Aamm Hakims" ceļoja ar Sirijas pasi, kas izdota cilvēkam vārdā "Badrs Fariss". Pase izskatījās derīga, un Farisa kunga nebija meklēto noziedznieku sarakstos. No izlūkdienesta viedokļa viņš bija tīrs. Un, tikko iebraucis šajā valstī, viņš vēl nebija paguvis izdarīt neko sliktu, tāpēc viņa aizturēšanai nebija nekāda likumīga pamata. Pat ne saskaņā ar Starptautiskās drošības likumu.

Īpašās nodaļas aģenti bija vīlušies. Cerēdami noķert "svarīgu putnu", viņi bija nogrābuši biznesmeni, kurš apgalvoja, ka meklē vietu, kur būvēt prezervatīvu rūpnīcu. Aģenti tam īsti negribēja ticēt, taču neko nevarēja darīt. Aizturētā politiskie uzskati nebija zināmi, bet īpaši reliģiozi noskaņots viņš nešķita. Gluži pretēji - "Farisa" kungs bija gludi skuvies biznesmenis, kurš labprāt baudīja dzīvi. Viņa koferī bija pudele Jack Daniel's, fotožurnāls Beaver Hunt un Beirutas erotiskās masāžas un eskorta pakalpojumu firmas vizītkarte.

Fariss apgalvoja, ka neko nezinot par zvanu no Berlīnes. "Kāds draugs Beirutā apsolīja iepazīstināt mani ar Avada kungu. Teica, ka viņš varēšot palīdzēt. Fs nodomāju - kāpēc ne? Man šķita, ka šis draugs pats arī zvanīs, bet… tad jau laikam ne. Bet par to, kas zvanīja no Berlīnes, man nav ne jausmas. Es tur nekad neesmu bijis."

Kā tad Avads viņu pazina?

Jūs jau zināt, kā tas mēdz būt… Es meklēju viņu, viņš meklēja mani. Mēs abi lūkojāmies apkārt…

Andrea pacēla skatienu no ziņojuma. Kāpēc tad viņu sauca par "Aamm Hakimu"? Aamm arābu valodā ir godbijīgs apzīmējums tēvocim no tēva puses. Ja Fariss ir tēvocis, kurš tad ir brāļadēls? Vai zvanītājs no Berlīnes? Vai pats Avads? Tam vajadzēja būt vienam vai otram, tomēr Fariss apgalvoja, ka nevienu no tiem nepazīstot. Acīmredzot viņš meloja.

Andrea atkal pievērsās ziņojumam.

Pēc stundu ilgas pratināšanas MSB aģenti jau gatavojās atlaist Farisu, kad viens no detektīviem pamanīja kaut ko neparastu pie viņa krekla apkaklītes. "Kas tas tāds?" viņš jautāja, sniegdamies pie apkakles.

Tad sākās tracis. Pielecis no krēsla, Fariss iespēra detektīvam pa kājstarpi un metās uz durvju pusi. Tālu gan viņš netika. Viens policists nogāza viņu uz grīdas, bet otrs sagrāba viņa rokas. Viņš kaut ko bija sažņaudzis saujā un neparko negribēja laist vaļā, līdz spērienu saņēmušais detektīvs uzmina viņam uz rokas, sadragājot elkoņa kaulu.

Uz linoleja izripoja kapsula, un pēkšņi kļuva skaidrs, ka Farisa kungs nav nekāds vienkāršs biznesmenis.

Līdz šim Andrea tikai divreiz bija apmeklējusi pratināšanas centru. Abas reizes viņa bija sēdējusi ārpus 11. telpas, austiņās klausīdamās to, ko malaizieši sauca par "disciplināro pratināšanu". Ja viņai bija kāds jautājums, viņa to uzdeva MSB un CIP kontaktpersonai Džimam Banerdžī, bet tas to nodeva tālāk pratinātājiem. Šādi Andrea varēja godīgi teikt, ka nav piedalījusies Farisa kunga pratināšanā (vai "tā saucamajā pratināšanā").

"Fariss" tagad bija daudz klusāks nekā lidostā. Vairs neklaigāja: "Dievs ir varens!" Bija dzirdama tikai smaga elpošana, ko pārtrauca jautājumi, kas tika uzdoti pārmaiņus niknā un laipnīgā tonī. Atbildes bija nedrošas, reizēm tām sekoja elektrības sprakšķi, kad mocītāji apstrādāja Farisa kungu ar elektrošoka pistoli.

Līdz šim viņi nebija uzzinājuši gandrīz neko. Toties pirkstu nospiedumu pārbaude bija veiksmīga. Aizturētā īstais vārds bija Hakims Abdul-Bakrs Musavi. īpašās nodaļas dosjē viņš bija raksturots kā piecdesmit četrus gadus vecs ēģiptietis, kurš pirms divdesmit gadiem bija izslēgts no Musulmaņu brālības par pārmērīgu kareivīgumu. Kopš tiem laikiem viņš bija saistīts ar KMM, Jemaah ls\amiyah un Baalbekā izveidotās "Vispasaules apspiesto koalīcijas" darbību. Orderi viņa arestam bija izdoti viņa dzimtenē un piecās citās valstīs. Atlīdzību piedāvāja gan Omanas Ārlietu ministrija, gan FIB.

Taču, ciktāl Andreai šajā lietā bija kāda teikšana, viņa gribēja pagaidām noklusēt par Hakima aizturēšanu. Nebija jēgas sacelt troksni - šādi tikai izbiedētu visus viņa sabiedrotos. Labāk paturēt viņu būri. Varbūt Andreai izdosies kaut ko no viņa izspiest.

Pratināšanas centrs bija modernu ēku komplekss apmēram divdesmit jūdžu attālumā no Kualalumpuras. Tas atradās divjoslu piebraucamā ceļa galā, aiz pamatīgām betona barjerām un ar dzeloņstieplēm apvilktiem elektriskajiem žogiem un bija uzbūvēts par amerikāņu līdzekļiem pēc 11. septembra notikumiem.

Banerdžī gaidīja viņu vestibilā pie reģistrācijas letes. Viņš bija gara auguma indietis ar bakurētainu seju un bārdas naža rētu zem zoda, ko bija atstājis zaglis, kas mēģinājis viņu nogalināt. Andrea bija viņu satikusi pirms diviem gadiem

Štatos, kur viņš Fermā izgāja pretterorisma apmācību. Ba- nerdžī bija īpašās nodaļas leitnants, mazliet pari trīsdesmit, un brīvdienās viņam patika lēkt ar izpletni ar pieradināto pitonu Rūzveltu ap pleciem.

Viņš pasniedza Andreai apmeklētāja caurlaidi. - Vai pierakstīsieties?

Atbildes vietā Andrea noslēpumaini pasmaidīja un papurināja galvu.

Banerdžī paraustīja plecus un novilka savu caurlaidi pār turniketa pulti. - Pēc jums.

-    Vai doktors Nadžibs ir?

-    Jā, viņš mūs gaida.

-    Tas labi. Es vēlos kaut ko izmēģināt.

-    Un tādēļ jums ir vajadzīgs ārsts?

Andrea paraustīja plecus. - Tikai drošības pēc. Negribu nonāvēt aizturēto. - Viņa apklusa. - Kā viņš jūtas?

Banerdžī izbolīja acis. - Tāpat kā vakar. Manuprāt, tas vēl ir aresta izraisītais šoks.

Pratināšanas telpas atradās pagrabstāvā. Viņi iekāpa liftā, un Banerdžī nospieda B-2 pogu. Kad durvis aizvērās, skaļrunī virs galvas klusi ieskanējās mūzika. We all live in a yellow submarine…

-     Es gribēju pajautāt… - ieminējās Andrea. - Vai jūs jau esat runājuši ar FIB?

-    Vēl ne.

Andrea nopriecājās. - Tātad viņi vēl neko nezina.

-    Par Avadu viņi tomēr zina. Mēs viņiem katru dienu sūtām ziņojumus par viņa pratināšanu. Taču par Farisu, šķiet, vēl neviens nav ieminējies.

-    Par Farisu?

-    Tāds vārds ir viņa pasē, - atgādināja Banerdžī.

-    Es zinu, bet… kā tad pirkstu nospiedumi?

-    Ak, tie! Jā, tur… kaut kas nesaskan. Mēs cenšamies to noskaidrot.

Andrea viņam žilbinoši uzsmaidīja. - Tātad…

-    Viņš ir tikai vienkāršs aizturētais. Vismaz pagaidām.

Andreas smaids pletās vēl platāk. BanerdžI nodomāja, ka

viņai ir visbaltākie un līdzenākie zobi, kādus viņš jebkad redzējis. - Cik ilgi jūs varat viņu šādi turēt?

Leitnants šaubījās. - Ne pārāk ilgi.

-     Tātad…

Viņi abi zināja - jo ilgāk Hakims Musavi paliks Malaizijas varas iestāžu gūstā, jo vairāk varēs no viņa uzzināt. Lai gan tūlīt pēc 11. septembra CIP un militāristi bija novilkuši zīda cimdus, pēdējā laikā viņi atkal bija pie tiem atgriezušies. Kādu laiku spīdzināšana tika definēta kā "orgānu bojājums". Ja nav orgānu bojājuma, nav spīdzināšanas. Pēc tam izcēlās Abū Graibas skandāls, un pēkšņi agresīvām pratināšanas metodēm bija nepieciešams tiesisks pamatojums un oficiālas atļaujas, kas netika sniegtas pietiekami bieži - vismaz pēc Andreas domām.

Neviens, protams, nebūtu ar mieru parakstīt papīru ar apgalvojumu: jā, ieslodzītos drīkst piekaut vai, ja ienāk prātā, iemērkt sārma mucā. Tas varētu sabojāt visu karjeru.

Pēc Abū Graibas "izklaides spīdzināšanas" atmaskošanas stājās spēkā jauni protokoli. Cilvēkus joprojām drīkstēja spīdzināt, bet tos nedrīkstēja savainot. Tos drīkstēja terorizēt, bet tiem nedrīkstēja vilkt ādu pār acīm.

Neērtības, pat "lielas neērtības" bija atļautas, bet tikai uz kādu laiku. Ieslodzītos drīkstēja pakļaut stresam, bet tam bija ierobežojumi. Katru reizi ne ilgāk kā uz stundu un ne vairāk kā četras stundas dienā.

Izturīgu vīru šādi nevar salauzt. Tad jau labāk to pazemot vai novest līdz asarām, draudot izrēķināties ar kādu viņam tuvu cilvēku. Taču tam vajadzīgs laiks, tāpēc, ja jāsteidzas, tad ir vajadzīgs sabiedrotais, piemēram, Malaizija, valsts, kas vēl nav parakstījusi ANO konvencijas pret spīdzināšanu izvēles protokolu. Ja MSB gribēja spēlēt pēc vecajiem noteikumiem, durot ieslodzītajiem aiz nagiem stikla šķembas un bambusa stiebrus, tā bija viņu pašu darīšana. Tāpēc, kamēr Andrea pati neiegāja pratināšanas telpā un neuzdeva jautājumu tieši, C1P varēja izlikties, ka neko par to nezina.

Visdīvainākais, nodomāja Andrea, ir muldēšana par to, vai spīdzināšana tiešām iedarbojas. Senators Makkeins apgalvoja, ka ne, bet Andrea varētu parādīt viņam pietiekami daudz Vjetnamas videoierakstu, kas to atspēkotu. Viņas pieredze liecināja, ka spīdzināšana iedarbojas lieliski. Liberāļi to noliedza, bet tikai tāpēc, ka paši negribēja ar to nopūlēties.

Ja spīdzināšana neiedarbojas, kāpēc tad aģentūra tā pūlējās panākt sev atbrīvojumu no tās aizlieguma? Ja spīdzināšana nav efektīva, kāpēc tā tiek tik plaši pielietota? Patiesība ir tāda - ja kādam rauj nost nagus, viņš droši vien atbildēs uz jautājumu, turklāt teiks patiesību, ja vien sapratīs, ka melošana var novest pie vēl ļaunākām sekām.

Protams, ir ari robežas. Spīdzināšana vairs neiedarbojas, kad pratināmajam aptrūkstas noslēpumu. Šajā brīdī viņš var sākt kaut ko sagudrot, lai tikai izbēgtu no turpmākām mokām. Bet pieredzējis pratinātājs parasti zina, kad pienāk šis brīdis. Tad, kad spīdzināmais atzīstas - jā, viņš ir nošāvis Džonu F. Kenediju un aizdedzinājis Reihstāgu.

- Pēc jums… - Banerdžī pakāpās sāņus, kad atvērās lifta durvis. Viņi iegāja vestibilā gara, balta gaiteņa galā. Dienasgaismas spuldzes, flīzētas sienas. Savā ziņā šis centrs atgādināja slimnīcu - atšķirība tikai tāda, ka cilvēki šeit ienāca veseli, bet izgāja slimi, ja vispār izgāja.

Apsardzes virsnieks aiz pelēka metāla galda pacēla skatienu.

- Es pierakstīšos, - pieteicās Banerdžī.

Sargs pasniedza viņam pildspalvu. Banerdžī parakstījās apmeklētāju žurnālā, ieskatījās pulkstenī un atzīmēja laiku. Ailē "Aizturētais" viņš drukātiem burtiem ierakstīja "Fariss".

Sargs ieskatījās grāmatā, tad pamāja ar galvu uz gaiteņa pusi. - Vienpadsmitajā numurā, - viņš paziņoja. - Es pateikšu doktoram Nadžibam. - Viņš pacēla klausuli un piezvanīja pa vietējo līniju.

Banerdžī gāja pirmais. Viņiem priekšā vīrs armijas maskēšanās tērpā pūlējās iestumt pa kādas telpas durvīm ratiņ- krēslu. Banerdžī palīdzēja atvērt durvis, un Andrea redzēja, ka krēslā sēž sieviete, pieslēgta pie tā ar roku dzelžiem. Viņa bija nolaidusi zodu uz krūtīm un šķita lūdzam Dievu.

Tad durvis aizvērās, un viņi devās tālāk uz 11. telpu. Andrea pārsteigta ievēroja, cik plats ir šis gaitenis, gandrīz tikpat plats kā Lenglijā. Un tāpat kā CIP galvenajā bāzē arī šeit gar vienu sienu līdz pat gaiteņa galam stiepās krāsu koda svītra. Svītra bija dzeltena, sešas collas plata, bet tās nozīme bija tāda pati kā Lenglijā. Tā ļauj cilvēkiem uzreiz saprast, ka viņi iegājuši tur, kur nedrīkst. Sarkana caurlaide, dzeltena svītra - tālu netiks.

Nonākusi pie 11. telpas durvīm, Andrea brīdi vilcinājās. Ieejot šajā telpā, viņa būs pārkāpusi kādu robežu. Viņa vairs nebūs novērotāja, bet kļūs par līdzdalībnieci.

Tas ir tā vērts, viņa nodomāja.

Tomēr viņa šaubījās. Tajā telpā smirdēs. Šādās vietās vienmēr smird. Baiļu un dusmu sviedri ir īpaši kodīgi. Un, ja ies pavisam skarbi, būs arī citas smakas. Pasniegusies rokassomiņā, Andrea izņēma nelielu Vicks VapoRub trauciņu. Atskrūvējusi vāciņu, viņa ar mazo pirkstiņu iesmērēja katrā nāsi mazliet ziedes. Šo viltību viņa bija iemācījusies koledžas laikos, nedēļas nogalēs uz pusslodzi piestrādādama pilsētas morgā. Mentola smarža kā vienmēr atsauca atmiņā pusaiz- mirstas sajūtas. Piemēram, viņai ir desmit gadi, viņa saaukstējusies guļ gultā, bet tai līdzās pukšķ gaisa mitrinātājs.

Kāds stulbums tas viss, viņa nodomāja. Banerdžī pieklauvēja. Viņi iegāja.

Telpa bija tīra, labi apgaismota un pretīgi oda. Tās vidū Hakims Musavi bija piesaitēts pie nerūsošā tērauda galda zem dūcošas dienasgaismas lampas. Viņam līdzās stāvēja medmāsa un ievietoja kreisās rokas vēnā sistēmas adatu. Dzirdēdams ienākam Andreu un Banerdžī, Musavi pacēla galvu, bet tā atkal nespēkā noslīga.

Smaidīdams pienāca pavecs ārsts baltā halātā. - Es esmu doktors Nadžibs, - viņš pačukstēja. Vārda plāksnīte uz halāta bija aizlīmēta ar baltu lenti. Ļoti tālredzīgi, nodomāja Andrea.

-    Kā jūtas mūsu pacients? - apjautājās Banerdžī.

-    Viņš uzvedas slikti, - paziņoja doktors Nadžibs. - Noliedz visu!

-    Tur mēs varbūt varam līdzēt, - solīja Andrea.

-     Par to es nešaubos, - atbildēja doktors Nadžibs. - Tikai tam būs vajadzīgs laiks. Viņš ir ciets rieksts.

-     Varbūt ari ne, - iebilda Andrea. Pasniegusies somiņā, viņa izņēma stikla ampulu un pasniedza ārstam. - Vai jūs esat kādreiz izmantojis anektīnu?

Doktors Nadžibs pacēla ampulu pret gaismu. - Ar šādu nosaukumu ne. - Kas tam ir pamatā?

-     Succinylcholine hlorīds, - paskaidroja Andrea.

Doktors Nadžibs saviebās. - Tādā gadījumā, jā, protams. Slimnīcā. Mēs to vienmēr lietojam traheotomijā, ievietojot caurulīti. Atvieglo tās ievadīšanu.

-      Ko tad jūs gatavojaties darīt? - noprasīja Banerdžī. - Atslābināt viņu līdz nāvei?

-    Apmēram tā, - piekrita Andrea. - Atšķirība tikai tāda, ka slimnīcā tas tiek pielietots, kad pacients ir bezsamaņā. Es vēlētos, lai doktors Nadžibs to ievada mūsu draugam, kad tas ir nomodā.

Nadžibs izbrīnā raudzījās uz Andreu. - Tiešām! - viņš iesaucās. - Bet kā tad jūs viņu pratināsiet? Varat jautāt, ko vien gribat, bet kā lai viņš atbild?

-    Jā, protams, jums taisnība. Viņš nespēs runāt. Bet tas nav svarīgi, jo es viņam neko nejautāšu. Vēlos tikai dažas minūtes parunāt ar viņu, un varbūt pēc tam, kad zāļu iedarbība būs beigusies, viņš pats gribēs izkratīt sirdi.

Banerdžī uzmeta viņai skatienu, kas pauda: Vai jums prāts?! Pēc tam viņš papurināja galvu, it kā lai atgūtos no apdulluma. - Vai tiešām tas ir tik sāpīgi?

-    Ne gluži, - atbildēja Andrea.

-    Ko tas nozīmē? - Banerdžī nesaprata.

-    Tas nozīmē, ka tas ir biedējoši, bet nav sāpīgi. - Viņa pievērsās Nadžibam. - Būtu labi turēt gatavībā sirds stimulēšanas ierīci - katram gadījumam.

Ārsts piekrītoši pamāja ar galvu un izgāja pa durvīm.

Andrea pievērsās Banerdžī. Klusā balsī, lai uz galda guļošais nedzirdētu, viņa paskaidroja: - Doktors Nadžibs iešļir- cinās viņam Anectine. Tas ir ātrdarbīgs līdzeklis, tāpēc…

-    Kā tas iedarbojas?

-     Tas, - Andrea atbildēja, - izraisa paralīzi. Progresējošu. Pēc trīsdesmit sekundēm sejas muskuļi sāk sastingt. Pēc tam stingums pāriet uz kaklu un krūšukurvi. Diafragmas darbība palēninās, un pēc pāris minūtēm tā vairs nedarbojas.

Banerdžī apdomāja to. - Tātad…

-    Cilvēks it kā pārvēršas par koka gabalu. Jūt, kā muskuļi kļūst nedzīvi, miesa atmirst. Nevar paelpot, bet viss organisms ir pārpludināts ar adrenalīnu. Cilvēks ir panikā, bet nevar pakustēties. Tas ir kā ļauns sapnis. Briesmīgs murgs, tikai īstenībā.

Banerdžī nobālēja.

Andrea viņam apburoši uzsmaidīja. - Aversīvā ietekmēšana. Degu nepacietībā izmēģināt to īstā pratināšanā.

-     Nešaubos, ka tas būs interesanti. - Banerdžī šķita noraizējies.

Andrea piegāja pie galda. Gūsteknis ar aizvērtām acīm gulēja uz muguras, un bija skaidri redzams, ka viņam bija klājies grūti. Viņa labā roka bija ieģipsēta, apakšlūpa pāršķelta, izsitot zobu. Viņa kreisais vaigs nervozi raustījās, un kaut kas nelāgs bija noticis arī ar kreisās rokas pirkstiem.

Pacēlusi vīrieša plaukstu, viņa aplūkoja to tuvāk. īkšķis bija glīti manikirēts un pilnīgi vesels. Bet otrajam un trešajam pirkstam trūka nagu un abi pārējie pirksti bija aplipuši ar melnām asinīm. Kāds - Banerdžī vai Nadžibs - kaut ko dūris viņam aiz nagiem.

Viņa atlaida plaukstu, un tā, klusi noplakšķot, nokrita uz galda. Hakims Musavi paraudzījās uz aģenti, tad uzreiz novērsa skatienu.

-     Mums jāparunā, - Andrea paziņoja. - Vai jūs saprotat angliski?

Pagriezis galvu uz otru pusi, viņš klusēja.

Viņa atkārtoja jautājumu arābu valodā.

Banerdžī pienāca pie galda. - Angļu valodu viņš prot pat gluži labi, - detektīvs paskaidroja. - Viņš mācījās koledžā

Kalifornijā, Čiko universitātē. Es sameklēju ziņas par to. Tātad Musavi kungs ir "mežakaķis"28 . Vai ne, Musavi kungs? - Viņš saspieda gūstekņa salauzto roku un noraudzījās, kā tas sāpēs saraujas.

Andrea papurināja galvu, un Banerdžī pārstāja. Klusā balsī viņa ierunājās: - Hakim, lūdzu, paskatieties uz mani.

Neparko.

Viņai aiz muguras atvērās un atkal aizvērās durvis. Doktors Nadžibs pieripināja pie galda kādu ierīci.

-    Kā jums šķiet, cik viņš sver? - ārsts jautāja.

-     Deviņdesmit kilogramus, - minēja Banerdžī. - Un dūšas viņam netrūkst.

Ārsts paņēma šļirci. - Tad sešdesmit miligramus.

Kamēr Nadžibs gatavoja injekciju, Andrea klusi teica:

-    Hakim, klausieties uzmanīgi. Es esmu amerikāņu izmeklēšanas aģente. Un jūs esat iekļuvis lielos mēslos. Bet es varu izdabūt jūs no šejienes. Varu likt izbeigt to visu. Bet jums man kaut kas jādod pretī. - Viņa apklusa. - Vai saprotat, ko es saku?

Klusums.

-    Man viss gatavs, - paziņoja Nadžibs, turēdams šļirci kā pistoli, pavērsis adatu pret griestiem.

Andrea nopūtusies atbrīvoja viņam vietu pie galda.

-    Mums tas nebija jādara, - viņa noteica. - Un ceru, ka mums tas nebūs jāatkārto. Vēl un vēlreiz. Un vēlreiz.

Musavi mazliet sakustējās.

Banerdžī uzlika plaukstu uz viņa rokas. - Mierā! - Adata iedūrās miesā.

Andrea ieskatījās savā Rolex pulkstenī. Viņas rīcībā bija sešas minūtes. Viena - līdz zāles iedarbojas. Divas - kamēr sastingst muskuļi. Vēl divas - smakšanai. Pēc tam viena - kamēr iedarbība pāriet.

Šis laiks bija jāievēro precīzi.

Viņas pulkstenis bija Lady's Oyster Perpetual Date, astoņpadsmit karāti zelta. Viņa bija to uzdāvinājusi sev, kad tika iecelta par nodaļas vadītāju. Viņa ar labpatiku noraudzījās tajā, kamēr sekunžu rādītājs šķērsoja ceturtdaļu ciparnīcas, tad otru un trešo. Kad viņa beidzot pacēla skatienu, viņa redzēja, ka Hakima žokļi sāk atslābt. Vaigs vairs neraustī- jās, un mulsums acīs sāka pārvērsties bailēs.

Viņa uzrunāja to vārdā, paužot apbrinu un nožēlu. - Hakim, Hakim… Nespēju iedomāties, kā jus tik ilgi noturējāties. Jtīs bijāt tik drosmīgs. Bet neviens nevar izturēt mūžīgi. Neviens.

Viņa galva bezspēcīgi pavēlās sāņus.

-    Hakim, es vēlos noslēgt ar jums darījumu. - Trīs minūtes. - Tikai nezinu, vai tas izdosies. Nelaime tāda, ka es nekādi nevaru palīdzēt jums… ja jUs nepalīdzat man.

Tagad Anectine joņoja viņa asinsritē, izjaucot nervu sistēmas darbību, izraisot tajā haosu. Andrea pasniedzās un pagrieza viņa galvu uz savu pusi, lai viņš raudzītos tai acīs.

Savādi. Viņa sejā nebija ne mazākā satraukuma. Gluži pretēji - tajā bija tik rāma izteiksme kā cilvēkam, kurš nomiris miegā.

Viņa ieskatījās vīrieša acīs un redzēja, ka tās ir dubļu krāsā, stiklainas un asinīm pieplūdušas. Pavisam citādas nekā viņai.

Nebija jāprot lasīt domas, lai noprastu, ko viņš pašlaik pārdzīvoja, ko pārcieta. Paralīzi, elpas trūkumu un paniku. Viņš mira no iekšienes.

-    Es zinu, ka jūs agrāk esat darbojies pret Savienotajām Valstīm. Tāpēc FIB, protams, vēlēsies ar jums runāt. Bet tas nav svarīgi. - Viņa runāja nosvērtā balsī, klusi, pacietīgi un lēni, lai viņš uztvertu katru vārdu, izmisīgi ilgodamies, kaut tas viss beigtos. - Viņi jums nepalidzēs izkļūt no šejienes, - viņa paziņoja. - Es varu izdabūt jūs no šejienes. Nekas cits. Neviens cits. Un es teicu taisnību. Es esmu izlūkdienesta aģente. Nevis po- liciste. Tāpēc mani neinteresē vakardienas jaunumi. Es vēlos zināt, kas notiks rit. Man jāzina, kurš rītdien kaut ko nostrādās. - Piecas minūtes un piecpadsmit sekundes. - Ja jūs varat man palīdzēt to uzzināt, mēs varam iziet no šejienes pēc pusstundas. Bet, ja ne, tad, Hakim, tas turpināsies bezgalīgi.

Viņa soli atkāpās no galda un gaidīja. Pacietīgi, cerīgi.

Bet nekas nesekoja. Ne mazākā kustība.

Viņa ir to nogalinājusi.

Tad vīrieša krūšukurvis nodrebēja, un viņa apjauta, ka pati aizturējusi elpu, gaidot, kad tas sāks elpot.

Ieskatījusies pulkstenī, viņa redzēja, ka ir pabeigusi savu sakāmo tieši īstajā brīdī, kad gūstekņa muskuļi sāka atdzīvoties.

Viņa ķermenis uz galda pēkšņi noraustījās. No rīkles izlauzās aizsmacis rūciens. - Ir viens amerikānis! - viņš izdvesa. - Viņš būvē ierīci. - Viņš pūlējās atrast īstos vārdus un dabūt tos pār lūpām. - Viņš teica…

-Ko?

-    Viņš teica, ka apturēs to.

-    Ko apturēs?

-     Motoru.

-    Kādu motoru?

-    Pasaules motoru.

12. nodala

STAMBULA,

2005. GADA 28. FEBRUĀRIS

Dokeru streiks ilga septiņas dienas, septiņas grūtas dienas, jo Stambula visā savā krāšņumā bija gandrīz ar roku aizsniedzama. Grilētu zivju un jēra gaļas aromāts plūda no prāmju piestātnes Karakojā, kur tirgotāji piedāvāja savu preci pasažieriem. Halids jokoja, ka viņi varētu aizpeldēt no kuģa līdz krastam. Droši vien tas nebūtu grūti. Tomēr nedrīkstēja. Bez Turcijas tranzīta vīzām viņi nedrīkstēja atstāt Mar- mara Queen.

Tāpēc Vilsons strādāja. Caurām dienām viņš sēdēja pie galda savā kajītē, ievietodams dažādus mainīgos lielumus cietumā izstrādātajos vienādojumos, izmantodams piezīmes, ko bija sagatavojis, pie Bledas ezera pētot Jurija Ceplaka dienasgrāmatas.

Vienīgā problēma, ko viņam nebija izdevies atrisināt, bija saistīta ar fotonu plūsmu, kas rodas, kad stacionārs gravitācijas vilnis mijiedarbojas ar elektromagnētisko vilni statiskā laukā. Pēc Tunguskas katastrofas Tesla bija gluži vai apsēsts ar šo jautājumu. Un tur, Ceplaka bloknotos, bija neliela piezīme paša Teslas rokrakstā, kas pārvērta šo mīklu par apskaidrību. Tesla bija to atrisinājis! Tagad Vilsons bija pārliecināts, ka varēs notēmēt staru nevainojami precīzi, kad būs iekļāvis vienādojumā mērķa koordinātas.

Bet vispirms bija jāizgatavo ieroča miniatūra kopija, lai varētu dabā pārbaudīt tēmēšanas mehānismu. Tas nozīmēja, ka jāizvēlas salīdzinoši "vieglāki" un pieejamāki mērķi. Nevis Baltais nams, bet Hūvera dambis. Nevis Čejenas kalna operāciju komandcentrs, kur atradās NORAD29 galvenais štābs, bet Zelta vārtu tilts. Nevis Pentagons, bet… Kalpepera.

Vilsons pasmaidīja, iztēlodamies postījumus, ko gatavojās nodarīt. Tie būs briesmīgi un trāpīgi un uzradīsies it kā no nekurienes - kā zibens bez lietus no skaidrām debesīm.

Viņš vēl joprojām bija iegrimis vienādojumos, kad no dokiem atskanēja klaigāšana. Pēc neilga brīža klauvējiens pie durvīm apstiprināja viņa aizdomas. - Hasans ar prieku paziņo, ka dokeru streiks ir beidzies! - Jau pēc četrām stundām viņi devās ceļā.

Viņš bija aizmidzis, kad kuģis, pārvarējis Melnās jūras viļņus un bangas, tuvojās Odesai. Viņš pamodās, kad motoru jauda sāka pamazām pierimt. Sajutis to gandrīz kā paša sirds apstāšanos, viņš uzreiz pietrūkās no miega.

Ātri apģērbies, viņš izgāja uz slapjā, salijušā klāja. Pilsēta slēpās aiz miglas aizkara. Jūra saplūda ar debesīm, veidojot pelēku masu - tādu kā sniegputeni uz ūdens. Žēl gan, jo šķiet, ka Odesā ir daudz ko redzēt. Kapteinis, ar kuru Vilsons reizēm kopā vakariņoja, stāstīja, ka Odesa savulaik bijusi viena no Padomju Savienības lielākajām ostām. "Tas ir tāpēc," paskaidroja kapteinis, "ka ūdens tur ir silts visu gadu. Citur tas aizsalst."

Kad motors nedarbojās, šķita, ka kuģis stāv uz vietas. Taču tā tikai šķita. Viņiem nopakaļ ūdenī šūpojās plastmasas krūzītes un cigarešu gali.

Vilsons pamiņājās no vienas kājas uz otru.

Bo bija atstājis Yahoo lietotājkonta melnrakstu mape mierinošu vēstuli. Viņu draugs Odesā zina par dokeru streiku Stambulā un attiecīgi pielāgos tam savu darba grafiku. Nomierinies, rakstīja Bo. Viss ir kārtībā.

To pašu Vilsons teica ari sev, tomēr nespēja atbrīvoties no bažām. Viņš aptaustīja pie krekla apkaklītes pielīmēto sarkano kapsulu, ko Hakims bija viņam iedevis Baalbeka. Tās iedarbība bija ķīmiska nosmacēšana, laupot skābekli katrai ķermeņa šūnai. Tā bija ātra un sāpīga nāve, bet Vilsons neko tādu nevēlējās.

Gandrīz garlaikoti viņš noplēsa kapsulu no apkakles un iesvieda jūrā.

Tagad Odesu varēja saskatīt skaidri. Ostas piestātnes bija pašā pilsētas centrā, kur ostas pārvaldes neglīta milzīga betona ēka aizsedza skatam līdzās esošās "Poljomkina kāpnes".

Vilsons bija lasījis par šīm slavenajām kāpnēm ceļvedī un dedzīgi ilgojās tās ieraudzīt. Šīs platas kāpnes ar 192 pakāpieniem, kas stiepjas pa kalna nogāzi līdz jūrai, bija īsts arhitektūras brīnums, kura iecere bija normālas perspektīvas sagrozīšana. Ceļvedi bija rakstīts, ka, raugoties 110 pakājes, kāpnes šķiet nedabiski stāvas, bet tas ir panākts, tam pakāpeniski sašaurinoties no sešdesmit astoņu pedu platuma apakšā līdz četrdesmit pēdām augšgalā.

Kāpnes kļuva slavenas, pateicoties epizodei Eizenšleina filmā "Bruņukuģis "Potjomkins"". Filmā parādīts, ka cara armija atklāj uguni uz Odesas mierīgajiem iedzīvotājiem. Māte pakrit. Bērnu ratiņi gāzelēdamies arvien straujāk ripo leja pa kāpnēm, garām kritušajiem, vedot mazuli pretī nāvei. Visapkārt asinis.

Laba filma, nodomāja Vilsons. Viņš ilgojas redzēt šo brīnumu savām acīm.

Tranzīta vīzas bija nokārtotas, papīra lapas jau bija piespraustas pie viņu pasēm.

Vilsonu un viņa miesassargus trapa pakājē sagaidīja kārns vīrietis ar neveselīgu sejas krāsu, kurš nosauca sevi par Sergeju. - Belova kungs lūdza nodot viņa atvainošanos. Viņš ļoti nožēlo, ka varēs ierasties tikai rīt. Viņa meita uzstājas… - Viņš sarauca pieri un pakustināja pirkstus, it kā spēlētu klavieres.

-    Koncertā, - Vilsons minēja.

-    Jā! - Sergejs dedzīgi piekrita. - Atļaujiet man, - viņš pieteicās, paņemdams Vilsona koferi. - Uz turieni. - Pēc desmit minūtēm viņi jau bija izgājuši muitas kontroli - ar visiem šaujamieročiem. - Ekspreša līnija, - secināja Halids. Zero iesmējās.

Vēl pēc pusstundas viņi jau reģistrējās pirmās klases viesnīcā "Konstantins".

Zero un Halids bija sajūsmā par atpūtu šādā viesnīcā, sevišķi, uzzinot, ka viņu numurā ir Plai/station 2 un spēle Grand Theft Auto.

Vilsons arī priecājās, jo varēs pavadīt dienu pilsētā, kurā dzīvo Irina. Par spīti savām fantāzijām par šo sievieti, viņš saglabāja vēsu prātu. Viņš zināja, ka, fotografējoties inter- netam, sievietes īpaši uzpošas, bet ikdienas dzīvē izskatās pavisam citādi. Dažas viņam šķita līdzīgas prostitūtām - spilgti uzkrāsotas, ar pārāk atsegtu dekoltē, lai gan varbūt tur sava loma bija arī kultūru atšķirībai. Turpretī Irina šķita kautrīga kā mājsaimniece vecā situāciju komēdijā. Tāda, kas pasniedz tēju un audzē puķes.

Vilsons nedomāja Irinai zvanīt vai uzrunāt, taču nepacietīgi alka uz viņu palūkoties.

Pulksten trijos viņš sēdēja pie maza galdiņa kafejnīcā "Majakovskis" Deribasova ielā. Tas bija liels un rosīgs iestādījums, kur strādāja kāds ducis viesmīļu. Viņu apkalpoja drukna brunete ar sārtu seju. Viņš pasūtīja tēju un gaidīdams nenovērsa skatienu no divviru durvīm, pa kurām viesmīles ar paplātēm nāca no virtuves. Katrai uz galvas bija balts mežģīņu kruzulis, mugurā zaļi rūtains formastērps ar baltu priekšautu. Viņas kustējās veikli un graciozi, pat gados vecākās un dūšīgākās, slīdēdamas starp pārpildītajiem galdiņiem, izvairīdamās no sadursmes citai ar citu kā ar telepā- tiska radara palīdzību. Pakniksēdamas viņas pasniedza karstos dzērienus un smalkas kūciņas. Vilsonam, kura prāts visur meklēja kārtību un sistēmu, viņu darbība šķita pakļauta īpašai ritma un līdzsvara horeogrāfijai, un viņš vēroja ar baudu.

Un tad viņš to ieraudzīja.

Viņa iznāca pa virtuves durvīm dejotājas gaitā, augstu pacēlusi smagu paplāti. Pamanot viņu, Vilsonu pārņēma neizsakāms prieks, lai gan varbūt, viņš nodomāja, tas ir tikai viegls atpazīšanas šoks. Tas bija līdzīgs gandarījumam par svarīgākā vienādojuma atrisināšanu vai pēdējās skrūves nostiprināšanu kādā konstrukcijā.

Viņa bija mazāka augumā, nekā viņš bija iedomājies, bet viņas augums bija tīkami apaļīgs. Par to viņš nopriecājās. Zinātniskos pētījumos bija noskaidrota vidukļa un gurnu apkārtmēra attiecības saistība ar auglību, kas bioloģiski izskaidroja, kāpēc šādas sievietes vairāk pievelk vīriešus. Atšķirībā no smaidošās fotogrāfijas tagad Irinas sejas izteiksme bija nopietna un uzmanības pilna, graciozi virzoties caur pārpildīto telpu pie galdiņa blakus logam.

Viņš dzēra jau otru tasi tējas, vērodams, kā Irina staigā no zāles uz virtuvi un atpakaļ.

Tagad viņa novāca traukus no galdiņa, uzcēla paplāti uz pleca, tad uz mirkli apstājās un paraudzījās apkārt - vai kāds klients negaida rēķinu, vai nav atnācis kāds jauns apmeklētājs un kas nu vēl viesmīlēm jāievēro, - un viņu skatieni sastapās.

Protams, viņa nepazina Vilsonu, jo viņš nebija aizsūtīji?; savu fotogrāfiju. Taču viņš sajuta pēkšņu iekāres uzliesmojumu, kas pārsteidza viņu pašu. Viņš raudzījās sievietei acīs, līdz viņa pirmā novērsa skatienu. Samulsumā viņa paklupa pret galda kāju. No paplātes noslīdēja karotītes, nokrita uz grīdas, un viņa pietupās, lai tās paceltu.

Viņš sajuta kārdinājumu iet palīgā.

Taču viņš pamāja savai viesmīlei un samaksāja rēķinu, atstājot bagātīgu dzeramnaudu. Pirms doties uz virtuvi ar paplāti, Irina vēlreiz atskatījās. Tagad viņa pasmaidīja, un arī Vilsons atbildēja ar smaidu, un abu savstarpējā pievilcība bija gandrīz elektrizējoša.

Vilsonam ienāca prātā, ka varētu sagaidīt Irinu ārā pie restorāna. Sekot viņai līdz mājām. Atrast kādu iespēju.

Taču nē, šis nebija īstais brīdis. Vēl ne…

13. nodaļa

BERLĪNE,

2005. GADA 1. MARTS

Bobodžons Simoni stāvēja ietves malā, raudzīdamies Jorkštrāsē pēc taksometra. Viņam aiz muguras grafīti uz ķieģeļu sienas kā komiksu grāmatā bija attēlots Džordžs Bušs, pakārts pie laternas staba uz liesmu pārņemtas Ņujorkas fona.

Gaismas tablo virs bankas otrā ieejas pusē mirgoja, rādot laiku un temperatūru: 4:03 un 0°C. Krēslas stunda un sals. Vismaz oficiāli. Patiesībā ik pa brīdim te lija, te sniga. Pēc tam - ne šis, ne tas, kaut kāds slapjdraņķis. Lai kas tas arī būtu, tas dzēla viņam sejā, kad viņš, piemiedzis acis, raudzījās pret vēju, aukstumā saviebies un mirkšķinādams acis.

Viņš pats bija vainīgs. Aizmirsa paņemt grāmatu, un tagad pats dabū ciest. Viņš iztēlojās to, it kā redzētu acu priekšā uz virtuves galda, kārtīgi ietītu brūnā papīrā, aplīmētu ar lenti un apsietu ar auklu. Tā bija adresēta veikalam Bostonā, vēl tikai vajadzēja pāris pastmarku un muitas veidlapu, un tad tā varēs doties ceļā. Taču, tā kā Bo bija aizmirsis paņemt grāmatu, viņam būs jāatgriežas dzīvoklī.

Viņš bija izgājis pirms kādām četrdesmit piecām minūtēm ar uzdevumu sarakstu prātā: uskadar, pasts, tualetes papīrs, lūgšanas. Tas nozīmēja, ka viņš vēlējās iedzert tasi kafijas nelielajā kafejnīcā Uskadar, kas atradās šķērsielā netālu no mošejas. Tā kā vairākums apmeklētāju bija turki, arī kafija bija turku gaumē un ne pārāk laba. Taču kafejnīcas īpašnieks bija bosnietis un, tāpat kā Bobodžonam, viņam patika futbols. Tāpēc augstu pie sienas aiz letes piestiprinātais televizors ikreiz rādīja kādu spēli, ko vēroja sapulcējušies strādnieki.

Kafejnīca atradās tikai nepilnas jūdzes attālumā no viņa dzīvokļa, bet, ja viņš ies pēc grāmatas kājām, tad nepaspēs atgriezties līdz pasta nodaļas slēgšanai. Taču atrast taksometru var būt grūti, sevišķi tāpēc, ka lija lietus. Taksometri bija reti viesi "S036" - noplukušajā rajonā, kur Bobodžons mitinājās kopā ar gandrīz divsimt tūkstošiem citu "viesstrādnieku", galvenokārt turku un kurdu. "S036" bija vecais pasta indekss Kreicbergas rajonam, kur Checkpoint Charlie30 bija kļuvis par tūrisma objektu.

Varbūt labāk atgriezties kafejnīcā. Grāmatu varēs aizsūtīt arī rīt no rīta, un nekas nenotiks. Šādi izlēmis, viņš jau pagriezās, lai ietu, bet tad pēkšņi nezin no kurienes viņam līdzās apstājās taksometrs, logu tīrītājiem švīkstot šurpu turpu. Vadītājs pārliecās pāri sēdeklim un paraudzījās pa logu. - Wozu?31

Jirgenam labāk patika strādāt vienam, un parasti viņš tā arī darīja. Bet šoreiz bija citādi. Šoreiz viņam bija vajadzīgs pārinieks.

Viņi divdesmit minūtes gaidīja pie Simoni mājas, puskvar- tāla attālumā, melnā BMW, kam nedarbojās logu sildītājs un logi visu laiku aizsvīda. Viņi darīja, ko spēdami, lai notīrītu vējstiklu, slaucīja mitrumu ar bulvāru avīzes Bild pirmo lappusi. Tajā dižojās virsraksts "Turbo orgasmi" un fotogrāfijā brunete, kura, šķiet, tieši tādu pašlaik baudīja.

Tas viss lika Jirgenam nokaunēties. Pavisam nelāgi, jo viņš vēlējās atstāt labu iespaidu uz blakus sēdošo sievieti. Klāra bija jauna darbiniece RfV. Ko viņa nodomās? Vispirms logu sildītājs, pēc tam tā turbo seksbumba! Protams, viņa izlikās neko neredzot, bet… mein Gott!

Galu galā viņi atvēra logus, ciešāk aizpogāja mēteļus un drebinājās.

Savādi bija tas, ka šoreiz viņi nezināja, kā izskatās mērķis. Viņiem bija iedots tikai vārds (Bobodžons Simoni), adrese un tālruņa numurs. Viņiem nebija ne jausmas, cik Simoni kungam gadu - varbūt divdesmit. Vai četrdesmit. Vai sešdesmit. Viņš varēja būt garš vai īss, resns vai tievs. Labi ģērbies un ar bārdu. Gludi skuvies un tautiskajos kankaros ietinies. Taču bosnietis - vai vismaz kāds, kurš ceļo ar Bosnijas pasi.

Jirgens viens netiktu galā ar šo uzdevumu, jo nevarēja droši zināt, vai dzīvoklis ir tukšs. Cilvēki dažkārt neatbild uz tālruņa zvaniem. Varbūt vini sēž tumsā vai aizsnaudušies uz dīvāna. Tāpēc Jirgens izmantoja Wachtturm plānu. Viņi uzkāpa pa kāpnēm un trīsreiz pieklauvēja pie durvīm. Ja kāds tās atvēra, viņš pasniedza kaudzīti brošUru un Der Wachtturm numuru. Tad sāka sprediķot par Jehovas lieciniekiem un pasaules galu. Parasti durvis tika aizcirstas viņiem deguna priekšā, un ar to arī viss beidzās. Bet ne vienmēr. Uzcienājiet Jirgenu ar pāris aliņiem, un viņš pastāstīs, kā pievērsis Jēzum "Sarkano brigāžu" dalībnieku.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Piecas pāri četriem. Drīz būs tumšs. Viņš trešo reizi piezvanīja uz dzīvokli. Joprojām neviens neatbildēja. Viņš pievērsās Klārai: - Vai iesim?

Viņa saviebās.

- Nāc! - viņš mudināja.

Viņa bija glīta sieviete, varbūt kādus desmit gadus jaunāka par Jirgenu, un viņš vēlējās tai radīt labu iespaidu par sevi - un par BfV. Konstitūcijas aizsardzības birojs bija elitārs izlūkošanas dienests, kura galvenais uzdevums bija dažādu ekstrēmistu - kreiso, labējo, reliģisko - izsekošana. Klāras iepriekšējā darba vieta bija BKA - kriminālpolicija. BfV bija citādāks. Savā ziņā pievilcīgāks.

Kad viņi devās pāri ielai uz Simoni māju, noliekuši galvu pret lietu, viņam ienāca prātā, ka cilvēkiem droši vien viņi izskatās pēc sociālajiem darbiniekiem - vilnas mēteļos, ar apbružātiem portfeļiem. Un tas bija labi, jo tas neradīja ne mazākās aizdomas. Sociālie darbinieki Kreicbergai bija tikpat raksturigi kā tēraudlējēji Rūrai.

Viņa uzstādīs noklausīšanās ierīci, kamēr viņš meklēs datoru. Ja atradīs, nokopēs tā cieto disku portfelī paslēptajā piezīmjdatorā. Viss darbiņš aizņems ne vairāk kā desmit minūtes, bet tās, protams, šķitīs kā stundas. Tā ir vienmēr.

Vienīgās šaubas bija par pašu Simoni. Viņiem nebija ne jausmas, kur viņš ir un kad atgriezīsies. Pirms divām dienām BfV bija saņēmis pieprasījumu no Malaizijas - zibenste- legrammu no Kualalumpuras nodaļas vadītājas. Nesenā nopratināšanā kāds ārvalstu pilsonis, kurš bija aizturēts saskaņā ar Malaizijas likumu par iekšējo drošību, bija liecinājis par draudošu uzbrukumu ASV īpašumiem un personālam. Simoni bija saistīts ar to kā sakaru nodrošinātājs.

BfV nekavējoties ķērās pie darba. Divdesmit četru stundu laikā viņiem izdevās noskaidrot, ka Herr Simoni iebraucis Vācijā ar Bosnijas pasi. Ieradies Berlīnē no Beirutas pirms kādiem sešiem mēnešiem, noīrējis divistabu dzīvokli Oranienštrāsē 54. Drīz vien atvēris norēķinu kontu vietēja Drēzdenes bankas filiālē, kur viņa mēneša bilance bija vidēji 936 eiro. Lai gan darba viņam, šķiet, nebija, viņš nesaņēma ari nekādu sociālo palīdzību. Neviens no ziņu pienesējiem Mevlanas mošejā nepazina cilvēku ar šādu vārdu. Aģenti turpināja ievākt ziņas.

Izrādījās, ka dzīvoklis atrodas trešajā stāvā mājā bez lifta. Kad viņi bija tikuši līdz durvīm, Jirgens bija aizelsies un uz mirkli apstājās atgūt elpu. Pēc tam viņš atvēra portfeli un izņēma kaudzīti reliģiozu brošūru. Pāris no tiem pasniedzis Klārai, viņš atieza tabakas notraipītos zobus pēc iespējas laipnākā smaidā un moži pieklauvēja pie durvīm. Cik viņiem bija zināms, Simoni dzīvoja viens, bet visādi var gadīties. Varbūt viņš vakar vakarā savācis kādu dāmu. Varbūt viņam bija suns. Varbūt… nekā.

Dzīvoklis bija kluss kā izmiris. Jirgens pamāja Klārai, liekot paiet sāņus, tad izņēma instrumentus un veikli atmūķēja slēdzeni. Jau pēc mirkļa viņi bija iekšā.

- Es tūlīt būs klāt! - Bobodžons paziņoja. - Paņems paciņu, mēs brauks uz pastu! - Šoferis paraustīja plecus. Bobodžons izkāpa no auto un uzskrēja pa Oranienštrāses 54. nama kāpnēm.

Kāpnēs oda pēc kāpostiem un no sētnieka pagraba dzīvokļa klusi skanēja arābu mūzika. Bobodžonam kāpostu smaka netraucēja. Drīzāk tā viņam atgādināja mājas.

Pirmos trīs kāpņu posmus viņš uzjoņoja, lēkdams pa diviem pakāpieniem, tad apstājās atvilkt elpu. Viņš bija labā fiziskā formā. Ne gluži tā kā tūlīt pēc iznākšanas no cietuma, tomēr slinkumā palaidies nebija. Viņš visur Berlīnē gāja kājām, pat ziemā, un četrus vakarus nedēļā trenējās kikboksa studijā. Tāpēc līdz dzīvokļa durvīm viņš nokļuva vienā rāvienā.

Parakņājās mēteļa kabatā, atrada atslēgu un pagrieza to slēdzenē. Viņam par lielu pārsteigumu, durvis neatvērās. Tad vēlreiz pagrieza atslēgu, šoreiz uz pretējo pusi. Kādu brīdi viņš palika stāvam, domīgi saraucis pieri, gudrodams, ko tas nozīmē. Vai tiešām viņš aizejot neaizslēdza durvis? Atbilde ilgi nebija jāgaida. Nē. Tas nevar būt. Tāpēc viņš izņēma mazo Makarova pistoli, ko allaž nēsāja līdzi, un iegāja dzīvoklī.

Jauna sieviete - varbūt ap divdesmit sešiem gadiem, glīta, ar īsiem brūniem matiem, tīkliņzeķēm kājās - kā sastingusi stāvēja pie virtuves galda ar šausmu izteiksmi sejā. Viņai priekšā uz galda bija izjaukts tālruņa aparāts ar noņemtu klausuli. Tam blakus gulēja viņa aizmirstā paciņa. Viņš nevilcinājās ne mirkli. Gandrīz automātiski pacēlis ieroci, viņš iešāva sievietei sejā, izraujot caurumu vaigā, pēc tam, viņai krītot, otra lode sašķaidīja kaklu. Pirms piezemēšanās uz grīdas viņa pagriezās gandrīz kā balerīna. Un pēkšņi asinis bija visur - uz sienām, uz grīdas, uz izlietnes malas. Drudžaini tverdamās pie linoleja, pūlēdamās tikt projām, viņa bija šīs asiņu vētras centrs. Un Bo kļuva viņas žēl, jā, tiešām. Tomēr viņš šāva atkal, šoreiz mugurā. Beidzot viņa vairs nekustējās. Bo sirds tagad dauzījās kā veseris, tik skaļi atbalsojoties ausīs, ka Bobodžons gandrīz nedzirdēja elsienu kreisajā pusē. Pagriezies skaņas virzienā, viņš ieraudzīja tādas kā kristiešu brošūras nokrītam pie kājām vīrietim ar Glock revolveri rokā. Glābties bija par vēlu. Bobodžons gandrīz sajuta, kā svešinieks nospiež ieroča mēlīti. Nepagāja ne sekunde, bet šis mirklis šķita ilgstam mūžību, un Bobodžons atcerējās, kur jau redzējis šādas brošūras - Alenvudā. Tad sludinātājs vēlreiz nospieda mēlīti. Bobodžons juta, kā uzliesmo viena sejas puse, un trieciens lika viņam sagrīļoties. Uz mirkli visu pasauli piepildīja asas sāpes. Tad viņa kājas saļodzījās un viņš noslīga uz grīdas. Sludinātājs šāva vēl un vēl, bet tad jau Bobodžons vairs nejuta savu ķermeni, šāvienu troksnis kļuva arvien klusāks, un acu priekšā izplūda sarkana migla. Sūdu būšana, viņš nodomāja. Es mirstu…

14. nodala

ODESA, UKRAINA, 2005. GADA 3. MARTS

Vilsons viens sēdēja viesnīcas vestibilā, dzerdams tēju un gaidīdams Belovu. Bija agra pēcpusdiena, un viesnīcas vestibilu pārpludināja ziemīga gaisma. Zero un Halids pie galdiņa līdzās durvīm spēlēja triktrakspēli, ik pa brīdim dusmīgi palūrot uz ortodoksālo ebreju tūristu grupu, kas Vilsonam nesaprotamā valodā strīdējās ar reģistratūras klerku. Netālu uz balta ādas dīvāniņa malas sēdēja pāris biznesmeņu, lasīdami avīzes.

Maksims Pavlovičs Belovs ieradās trijos, purinādams sniegu no pleciem. Viņu ieraugot, Vilsonam ienāca prātā, ka viņš izskatās miljons dolāru vērts - kas bija apmēram divi procenti no viņa īpašumu tīrās vērtības. (Vilsons iepriekšējā vakarā bija ievācis ziņas par Belovu ar Google meklētāju.)

Bijušais VDK majors Belovs bija tērpies Savile Roiv uzvalkā, melnā vikuņas kažokā un padomju armijas modeļa sabuļādas cepuri galvā. Kažokādā mirgoja sniegpārslas. ANO izmeklētāju grupa ziņoja, ka Belovam ir četrdesmit trīs gadi, viņš ir beidzis Maskavas Starptautisko attiecību institūta Ekonomikas fakultāti. Viņš bija arī viens no lielākajiem šaujamieroču tirgoņiem pasaulē, uzsācis savu karjeru, ar lidma- šinu vedot gladiolas no Dienvidāfrikas uz Dubaju, kur tās varēja pārdot par desmitreiz augstāku cenu.

Soļodams tieši pie Vilsona, Belovs novilka cimdus, jokojot sasita papēžus un pasniedza roku. - Esiet sveicināts Ļaunuma impērijā! - viņš ierunājās čerkstošā balsī. - Vai vismaz tās drupās. Vai vakar vakarā labi izklaidējāties?

Vilsons piecēlās un paspieda Belova roku. No neiederīgi sārtajām austiņām, kas karājās ap biznesmeņa kaklu, skanēja klusa džinkstoņa. White Stripes. - Es biju pārsteigts, ka jūs nesagaidījāt kuģi, - Vilsons atbildēja.

Belovs iesmējās. - Es nekad "nesagaidu kuģi". Varbūt jūs vedat narkotikas. Vai pat Viagru! - Viņš atkal iesmējās. - Tā tik mums trūka. Vai esat gatavs?

Vilsons pamāja ar galvu. Devis zīmi Zero un 1 lalidam, viņš sekoja Belovam. Ielas malā stāvēja divi C.adillac Esealada, motoriem rūcot tukšgaitā, pelēkiem aizsvīdušiem logiem. Pie katra auto pasažieru puses spārna plīvoja mazs karodziņš - sud- rabkrāsas šerifa sešstaru zvaigzne uz melna fona.

Savādi gan, nodomāja Vilsons, kā tas krievs staigā apkārt bez miesassargiem. Bet tad viņš saprata, ka tā gluži nav. Iekāpis otrā kadiljaka aizmugures sēdeklī, viņš redzēja, kā šķietamie biznesmeņi, kas vestibilā bija sēdējuši uz baltā dīvāniņa, apsēžas viņam priekšā. Acīmredzot viņi bija ilgāk nekā stundu vērojuši Vilsonu, līdz beidzot viesnīcā ieradās pats Belovs. Abu auto durvis aizvērās, atstājot slapjdraņķi ārpusē. Belovs uzsita pa priekšējā sēdekļa atzveltni - divus ātrus sitienus ar plaukstu -, un abi auto devās ceļā.

-    Pirmoreiz Odesā?

Vilsons pamāja ar galvu. Kadiljaks laikam bija ložu vai skaņas necaurlaidīgs, vai varbūt abējādi nodrošināts. Sajūta bija tāda kā kokonā ietītam.

-    Vai kāpnes redzējāt?

-Jā.

Belovs atlaidās sēdekli. - Kad es pirmoreiz redzēju šīs kāpnes, es raudāju. Ne tā kā mazs bērns. Tomēr… Asaras uz sejas. Varbūt jūs jūtat to pašu, redzot Brīvības statuju? Nē?

-     Nē.

Belovs iesmējās.

Abi apvidus auto uzņēma ātrumu, atstājot pilsētu aiz muguras, virzoties caur lauku apvidu, kur rūsgano atmatas zemi klāja sniega un gružu kārta. Viņi brauca projām no jūras uz vidienes pusi pa izdangātu ceju. - Kā mēs to nokārtosim? - jautāja Vilsons.

Belovs paraustīja plecus. - Vienkārši. Vispirms - mēs nekur nebraucam.

Vilsons pārsteigts uzmeta viņam skatienu.

-    Es nejokoju. Vieta, uz kurieni mēs braucam… tās vietas nav. - Viņš iesāņus palūkojās uz Vilsonu. - Vai zināt, kas ir Piedņestra?

Vilsons papurināja galvu.

-    Tā jau es domāju, - atbildēja Belovs. - Desmit, piecpadsmit jūdzes. Un būsiet kā uz mēness.

-    Kāpēc tā?

Belovs brīdi padomāja. Beidzot paziņoja: - Perestroika! Atceraties? Tas laikam nozīmē "pārbūve".

Vilsons pamāja ar galvu.

-     Vispirms samazina bruņojumu. Pēc tam krīt Berlīnes mūris. Pēc tam viss jūk un brūk. Ļaunuma impērijas vairs nav, saprotat?

Vilsons atkal pamāja ar galvu.

-    Skaidrs. Tātad kareivji atgriežas mājās. Kubā, Vācijā, visur - hasta la vista! Bet mums paliek lieli krājumi. Tanki un bruņumašīnas. Artilērija! Helikopteri, raķetes. Mīnmetēji, vadāmās raķetes. Pretgaisa šautenes. Kaut kur tas viss jāliek, vai ne? Un kā jums šķiet, kur? - Belovs ar zodu norādīja uz vējstikla pusi. - Piedņestrā.

Kad viņi tuvojās pirmajam kontrolpunktam, Belovs paskaidroja, ka Piedņestrā kādreiz bijusi Moldāvijas daļa, kas savukārt līdz Otrā pasaules kara beigām piederēja Rumānijai. Pēc tam Moldāviju pievienoja Padomju Savienībai, bet pēc PSRS sabrukuma Moldāvija pasludināja savu neatkarību. Taču Krievijas armija palika Moldāvijas teritorijā uz austrumiem no Dņestras upes. Vietējiem iedzīvotājiem tas bija pa prātam - neatkarīga valsts, kas ir Maskavas sabiedrotā. Un tā nu Piedņestrā kļuva, kā saka diplomāti, par "reālu faktu".

Vienīgā nelaime (ja neskaita šajā valstiņā valdošo briesmīgo nabadzību) bija tāda, ka neviens to neatzina. Tas nozīmēja, ka tās iedzīvotāji faktiski bija bezvalstnieki. No visas pārējās pasaules viedokļa tādas Piedņestras nemaz nebija.

-     Piedņestrā ir nevienam nepiederoša teritorija, - turpināja Belovs. - Liela problēma. Nav valsts, nav tirdzniecības. Nav tirdzniecības, nav naudas. Tāpēc visi ir nabadzīgi. Tas nav labi. Kaut kur citur, normālā nabadzīgā valstī, tā nav nekāda nelaime. Piemēram, Argentīna. Āfrika! Visi stāv rindā, lai dotu viņiem naudu. IMF, Pasaules Banka, Soross, Morgan Stenley\ Šeit? Nē! Nav valsts? Nav palīdzības! Vienīgā iespēja - braukt projām. Taču aizbraukt ari nevar, jo vajag pasi. Bet Piedņestras pases ir drīzāk tāda karikatūra.

-    Un ko tad cilvēki dara?

-     Viņi sadabū pases kaut kur citur. Krievijā, varbūt Ukrainā. Trešā labākā iespēja - internetā. Jūs brīnītos, uzzinot, cik daudz Maltas bruņinieku dzīvo Tiraspolē.

-    Kas ir Tiraspolē? - jautāja Vilsons.

Belovs uz mirkli samulsa. - Tā ir nekurienes galvaspilsēta, - viņš paskaidroja. - Kādas divdesmit jūdzes no šejienes. Bet vispirms uz lidostu. Es jums parādīšu, ko īsti jūs pērkat! Redzēsiet savām acīm!

Vilsons ievilka elpu. - Man pietiks, ja jūs pateiksiet, ka viss kārtībā.

Belovs skaļi iesmējās un uzsita Vilsonam pa ceļgalu. - Tā es nekad netirgojos! Pirmā reize! Vai zināt, kas var notikt? Jūs aizlidojat uz Kongo. Klients atver kasti. Un tur - ak vai! - greipfrūti! Ko tad?

-    Tad, - atbildēja Vilsons, - man būtu nepatikšanas.

-    Un kā vēl!

-    Bet tas nenotiks, - piebilda Vilsons, - citādi nepatikšanas būtu arī jums.

Belovs šķita pārsteigts. - jūs tās sagādātu? - viņš gandrīz līksmi apjautājās.

-    Nē, protams. Tad jau es būtu miris.

-    Tas tiesa! Jums būtu sarkans caurums. - Belovs trīsreiz ātri piesita ar rādītājpirkstu sev pie pieres. - Šeit!

-    Es zinu.

-    Tātad… kas man? Es neredzu nepatikšanas.

-    Jums būtu ļoti pamatīgas nepatikšanas, - Vilsons atbildēja, atcerējies vienīgo viņam zināmo arābu vārdu.

Belovs uz brīdi samulsa, bet tad iesmējās. - Labs joks. Pamatīgas. Jūs domājat al-Qaeda.

-    Hakimu un viņa draugus.

Belovs pamāja ar galvu. - Taisnība. - Viņš saknieba lūpas. Pēc brīža piebilda: - Nu tad! Braucam uz lidostu. Varbūt šautenes jūs nepazīstat, bet granātas no greipfrūtiem protat atšķirt, vai ne?

Vilsons iesmējās. - Jā, - viņš atbildēja. - Greipfrūti iekšpusē ir sārti.

-     Labi, tad varēsiet apskatīt kastes un vēlāk varbūt parunāt ar Hakimu. Pateiksiet viņam: "Nebija sārti."

Tiraspoles lidosta bija pavisam citādāka, nekā Vilsons bija iedomājies. Viņš bija iztēlojies kaut ko līdzīgu Karibu juras reģiona lidlaukiem - asfalta joslu, kas stiepjas gar betona bloku termināli. Taču šeit viņš ieraudzīja īstu kara bāzi ar barakām un angāriem, un skrejceļiem, kas piemēroti vislielākajam kravas lidmašīnām.

Bāzi apņēma divi stiepļu pinuma žogi četru pedu attālumā viens no otra, abi ar dzeloņstieplēm virspusē. Kadiljaki apstājās sardzes posteņa priekšā, izslēdzot motorus. Pie auto pienāca karavīrs un lika vadītājam atvērt logu. Otrs kareivis aplūkoja mašīnas no apakšas, izmantojot gara alumīnija stieņa galā piestiprinātu spogulīti.

Belovs ar kareivi krieviski pārmija dažus vārdus, tad tas militāri sveicināja un atļāva braukt talak. Nogriezušies no ceļa, viņi kādu pusjūdzi virzījās gar žogu pa zemesceļu, līdz tas noveda pie angāra lidlauka tālākajā galā. Belovs pamāja Vilsonam, aicinot sekot, bet tūdaļ brīdinoši pacēla roku, liekot Zero un Halidam palikt uz vietas.

- Tikai jūs, - paziņoja krievs, elpai aukstajā gaisa kūpot kā dūmiem no mutes.

Vilsons brīdi vilcinājās, bet tad deva zīmi miesassargiem palikt turpat. Viņi šķila vīlušies. Un pamatīgi nosaluši. Ja neskaita džemperi, ko Zero bija nopircis uz kuģa, viņi bija ģērbušies tapat kā Baalbekā. Džinsos un T kreklos. Lētās jakās.

Grūta dzīve viņiem, nodomāja Vilsons, soļodams tālāk. No asā vēja acīs saskrēja asaras.

Visu angāru aizņēma vidēji liela kravas lidmašīna, vairak nekā simts pēdu gara un tikpat plata. Tā bija nokrāsota zilganpelēka. Vilsons nosprieda, ka droši vien tādēļ, lai to no zemes būtu grūtāk saskatīt.

-      Veterāns! - iesaucās Belovs. - Tāpat kā es! - viņš nosmējās. - Antotiovs - septiņdesmit divi. Es to nopirku no Aero- flot pirms desmit gadiem. Ļoti laba lidmašīna.

-    Cik tā spēj panest? - jautāja Vilsons.

-     Desmit tonnas, metriskās.

-    Bez nolaišanās?

Belovs saviebās. - Nu nē! Ne tuvu. Pat ar rezerves degvielas tvertnēm ne.

-    Tātad mums būs jāuzpilda degviela.

Belovs pamāja ar galvu.

-Kur?

Krievs pasmaidīja. - Šardžā.

Vilsons padomāja. - Tas nav īsti pa ceļam, vai ne?

Krievs šķita pārsteigts. - Jūs zināt Šardžu?

-     Es zinu, kur tā atrodas, - atbildēja Vilsons. Hakims bija pieminējis šo vietu vakariņojot, un Vilsons bija sameklējis to kartē Marmara Queen atpūtas zālē. Viena no septiņām šei- hu valstiņām Emirātos - smilšu laukumiņš Persijas līcī, tieši pretī Irānai. Tātad apmēram divtūkstoš jūdzes uz dienvidaustrumiem no angāra, kurā viņi pašlaik atradās.

Turpretī Kongo atradās uz dienvidrietumiem. Un bija viņu galamērķis.

Belovs pasmaidīja. - Mēs būsim Šardžā divas stundas, varbūt trīs. Nevajag raizēties.

Viņš pamāja ar galvu, aicinot Vilsonu sekot viņam apkārt lidmašīnas pakaļgalam, kur bija atvērta kravas iekraušanas rampa. Tai līdzās bija divi veci autoiekrāvēji un ducis konteineru - citi noslēgti, citi atvērti. Belovs pasniedza viņam ar rakstāmmašīnu rakstītu sarakstu uz vienas plāna, caurspīdīga papīra lapas. Nekāda virsraksta nebija, tikai augšpusē uzspiests zīmogs "CEKPETHO".

36 69. tipa 40 mm (pārnēsājamie) granātmetēji

(ar 4X teleskopisko tēmēkli) $ 124 200

90 raķetes (40 mm) 35 050 200 automāti: AK-47 7,62 mm

(aptveres 30 lodēm, atveramas no sāniem) 84 460

1000 kastes, katrā 20 7,62 mm patronas 10 100

50 Franchi SPAS-12 šautenes 55 000

500 kastes, katrā 10 šāviņi (00 kalibra) 8 320

10 ugunsmetēji (Brianchi) 1 460

4 bruņuvestes (Kevlar) 1 220

12 stabiskopi (Fuļinon, 3. paaudze) 201 550

100 Rigcl 3100 taktiskās naktsredzamības brilles 505 200

300 pāri kaujas zābaku 25 075

1 Mcillor 37 mm duālā pretgaisa šautene 188 256

100 pretgaisa šāviņi (37 mm) 9 500

10 mīnmetēji, 60 mm 17 600

100 60 mm šāviņi 14 300

400 mārciņas šķidrās sprāgstvielas (Tricx) 80 500

200 mārciņas KDX plastikāta spridzekļa 32 040 400 laika releji, elektroniski

(programmējami, no vienas stundas līdz 90 dienām) 83 600

1 īpašais komplekts 33 500 30 pārnēsājamas pretgaisa aizsardzības sistēmas

Russian Strcla-2 (SA-7a) 1968 54 000 15 1,17 kg infrasarkanais meklētājs, 5 pēdas garš,

30-40 mārciņas 105 260

KOPĀ: $ 1 670 191 (1 429 992 eiro)

Vilsons pētīja sarakstu, gribēdams zināt, ko viņš īsti vedīs uz Āfriku. - CEKPETHO?

-    Slepeni, - paskaidroja Belovs. - Man nav zīmoga angļu valodā.

-    Un tas? - Vilsons jautāja, rādot kādu ierakstu.

-    Stabiskops? īpašs binoklis, ar žiroskopu! Uz vibrējošas platformas stabils kā klints. Labi noder helikopteros, bruņumašīnās. Arī tankos. Nāciet! Es jums parādīšu. - Paņēmis pret sienu atslieto lauzni, viņš veda Vilsonu pa rampu lidmašīnā.

Fizelāža bija milzīga, uz grīdas stiepās konveijeru lentes, uz kurām bija sakrauti ar spriegošanas skavām un kravas tīkliem nostiprināti koka paliktņi.

Vilsons ieskatījās sarakstā. - Kas tas ir? - Viņš norādīja uz ierakstu par trīsdesmit Strela-2.

-    MANPADS32 .

-    Un ko tas nozīmē? - Vilsons gribēja zināt.

-     Raķete. Līdzīga Stinger. - Lai to nodemonstrētu, viņš pacēla lauzni uz pleca. Nomērķējis uz iedomātu lidmašīnu, viņš nospieda iedomātu mēlīti. - Jātur kā bazuka, - viņš paskaidroja. - Jānospiež gailis un… bumml

-    Un tas… "īpašais komplekts"? Kas ir tas?

-     Indes komplekts, - atbildēja Belovs. - Četri veidi, visas uzņemamas caur muti vai kopā ar DMSO33 . Tāpēc skatieties, ko ēdat, un neaiztieciet tās! - Viņš iesmējās, bet tūlīt atguva nopietnību. - ECC - garšo pretīgi, bet neviens nesūdzas. Tikko nomēģina, uzreiz konvulsijas. Otrā - THL. Četrdesmit astoņas stundas no ieēšanas līdz nāvei. Tātad pietiek laika aizbēgt. Pēc tam apstājas sirds. Trešā ir CYD: aknas atmirst, nieres atmirst. Četras stundas, varbūt sešas. Pēdējā? MCR. Pretīga nāve. Orgāni sapūst. Pilnībā. Ārsti uzšķērž līķi, bet iekšā ir viena putra, un uzreiz skaidrs - indēšana.

-    Un DMSO…

-    Tas ir šķīdinātājs. Sajauc ar indi, uzsmērē uz tastatūras, uz durvju roktura, šautenes, vienalga kur. Viens pieskāriens, tieši asinsritē - un pekas gaisā!

Vilsons paraudzījās apkārt. - Kad viņi beigs iekraušanu?

-    Šovakar. Kad ieradīsies pilots. Ļoti svarīgi ir panākt pareizo līdzsvaru.

-    Un tas ir viss?

-     Ir kāds sīkums…

-    Šādā darījumā?

-Jā, jā! Sīkums! Es jums parādīšu!

Belovs gāja no viena paliktņa pie cita, līdz atrada meklēto. Viņš ar lauzni pacēla kādas kastes vāku. - Skatieties! - viņš teica. - Tie afrikāņi grib krievu granātmetējus, bet… nekā nebija, Hosē. Tas nav iespējams, pat man! Tāpēc es tos nomainīju ar sešdesmit devītā tipa ķīniešu modeļiem. Nav slikti. Un lētāki.

Vilsons raudzījās uz pelēkā metāla stobriem. - Bet ja viņi tos negribēs?

-   Ja negribēs, es paņemšu atpakaļ. Tikai pieci procenti no kopējās summas. Nieki vien. Klientam vienmēr taisnība.

-    Patiesībā gan septiņi, komats, viens procents, - Vilsons izlaboja.

Belovs sarauca pieri. - Kā jūs to uzminējāt?

-    Aritmētika. Vai jums vajag zīmuli?

Belovs kādu brīdi noraudzījās viņā. Tad samirkšķināja acis.

Viņi nonāca pie pirmā no daudzajiem kontrolpunktiem apmēram divu jūdžu attāluma no lidostas. Kareivji zaļgan- brūnos maskēšanās tērpos vilka pāri divjoslu ceļam svītrainu koka barjeru, iztaujāja šoferus, tad ļāva braukt tālāk. Netālu ceļa malā slējās betona bloku ēka, dubļos iegrimušiem pamatiem, šāvieniem izrobotām sienam. No sarūsējuša skursteņa uz jumta cēlās dūmu strūkliņa.

Rindā viņiem priekšā bija kāds ducis smago un vieglo mašīnu. Vilsons juta, kā kadiljaks palēnina gaitu, kad viens no Belova miesassargiem izliecās pa logu un, vicinādams pistoli, kaut ko dusmīgi uzbļāva. Vilsons tikai tagad pamanīja, ka šī auto logi ir apmēram collu biezi.

No koka būdas otrā barjeras pusē iznāca virsnieks. Pamanījis viņus, tas izslējās gandrīz miera stājā un militāri sveicināja.

Belovs redzēja, ka Vilsons ir pārsteigts. - Karodziņi pie sāniem.

Vilsons pamāja ar galvu. - Es jau gribēju jautāt - no kurienes tie ir?

Belovs iesmējās. - No šejienes. No Nekurienes. Tic ir uzņēmuma karogi.

Vilsons uzmeta viņam jautājošu skatienu.

-     Šeit ir sudīga valdība, - paskaidroja Belovs. - Ka Mežonīgajos Rietumos. Tāpēc iejaucas Šerifa korporācija. Ievieš kārtību. Viņiem pieder īpašumi.

-    Kādi?

-     Lidosta. Viesnīca. Kentucky Fried. MercadoM . Telefoni. Elektrība. Viss, kas darbojas.

-    Un kas esat jūs? Prezidents?

Belovs saviebās un papurināja galvu. - Sīka zivtele.

Vilsons apdomāja to. - Kur tad ir lielās zivis?

Ieroču tirgonis paraustīja plecus. - Dziļos ūdeņos. Sarkanajā laukumā.

Vilsons pamāja ar galvu, tad atkal pievērsa skatienu ainavai aiz loga. Slapjdraņķi sāka nomainīt sniegs. Gaisā virpuļoja sniegpārslas ceturtdaļdolāra monētas lielumā.

-    Lagosā, - Belovs piebilda, it kā pie sevis. Tad plēsonīgi pasmaidīja. - Ženēvā… Dubajā. - Viņš iesmējās.

-    Sapratu, - atbildēja Vilsons.

-     Virdžīnijbīčā…

Tiraspole izrādījās drūms padomju laiku dinozaurs. Lai kāda būtu bijusi tās senlaiku burvība, tā sen bija zudusi, komunistu pilsētplānotāju sagrauta un izdeldēta. Tagad visapkārt slējās depresīvu blokmāju kvartāli, grafiti izraibināti betona sprosti.

-    Nu, ko teiksiet?

-    Manuprāt, izskatās draņķīgi, - atbildēja Vilsons.

-    Izskatās? Tā arī ir! - nosprauslājās Belovs.

Viņi pa lokveida ceļu apbrauca laukumu ar milzīgu Ļeņina pieminekli vidū. Tam līdzās pie tanka stāvēja divi kareivji, smēķēdami cigaretes. Viņi piesardzīgi nopētīja kadiljakus, tad novērsa skatienu.

-    Viesnīca ir tepat netālu, - teica Belovs. - Nav slikta. Kā tāds sagrabējis Intercon. Bet tikai uz vienu nakti… nav ne vainas. No rīta? - Viņš pats atbildēja uz savu jautājumu, saliekdams plaukstu un atkal izstiepdams to līdzīgi hitleriešu sveicienam. - Lidojam projām.

Vilsonam ierūcās vēders. - Vai zināt, kur šeit var paēst?

-    Viesnīcā. Ķīniešu restorāns. Nav slikts.

-    Es domāju - paēdīšu un varbūt iešu pastaigāties.

Belovs papurināja galvu un klusi iesmējās. - Varbūt ne, -

viņš iebilda. - Ja jūs apmaldīsieties, Hakims mani nositīs.

-    Jūs varētu uzzīmēt man karti.

Belovs izbolīja acis. - Ar kartēm ir sarežģīti.

-    Kāpēc?

-    Tas ir noziegums! - Belovs paziņoja.

-Kas?

-     Karte! Piedņestrā ir noziegums, ja cilvēkam ir karte.

-    Jūs jokojat!

-    Nē. Karte ir nopietns drošības pārkāpums. Turklāt jums nav vīzas. Tāpēc labāk nelieniet ārā.

-    Es taču varu dabūt vīzu, vai ne? Vai tad tas tik grūti?

-    Neiespējami! - apgalvoja Belovs.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka jūs esat šeit, - paskaidroja Belovs. - Bez vīzas. Un tas…

-     …ir noziegums.

Belovs pasmaidīja. - Tieši tā. Policisti uzdod jautājumus. Turklāt Piedņestras vīza ir derīga tikai astoņas stundas. Vienas dienas brauciens ukraiņiem.

-    Un viss?

Belovs pamāja ar galvu. - Jā, "viss"! Tāpēc labāk neejiet ārā. - Vilsons gribēja iebilst, bet Belovs viņu pārtrauca. - Es zinu. Jums tas viss krīt uz nerviem, bet… - Ieroču tirgonis kā padodamies pacēla rokas. - Es diemžēl nevaru palīdzēt. - Liekot saprast, ka saruna beigusies, viņš uzlika sārtās austiņas, atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

Viesnīcas direktors jau gaidīja viņus vestibilā. "Sarkanā zvaigzne" bija betona klucis ar peļu pelēkiem paklājiem. Aiz letes pie sienas karājās Elenas Čaušesku portrets heroiskā stilā.

Vilsonam šis iestādījums atgādināja lētu moteli, bet direktors izturējās tik cienīgi. Noklikšķinājis pirkstus kā kastaņjetes, viņš pasauca veselu baru vecīgu izsūtāmo, kas piesteidzās un nostājās gatavībā pie viesu somām.

Sveicis Belovu ar sirsnīgu rokasspiedienu un klusu joku krievu valodā, direktors atmeta visas reģistrācijas formalitātes. Piegājis pie letes, viņš paņēma no sienas pusduci atslēgu un sāka tās izsniegt. Vienu Zero, vienu Halidam. Nākamo - Vilsonam.

Paklausot Belova padomam, viņi nekāpa liftā (kurš mēdza apstāties, kad pazuda elektrība) un sekoja izsūtāmajiem pa kāpnēm uz otro stāvu.

Par lielu izbrīnu Vilsonam, numurs bija tīri labs. Plašs un ērti mēbelēts, ar kabeļtelevīziju un nelielu rakstāmgaldu pie loga. Uz tā stāvēja glīti izdrukāta kartīte ar pamācību, kā piekļūt viesnīcas ātrajam interneta pieslēgumam "tikai" par trīsdesmit eiro stundā.

Vilsons tieši pie tā gatavojās ķerties, bet tad viņu pievārēja nogurums. Apsēdies uz gultas, viņš pārlaida plaukstu pār matiem un iedomājās, ka varētu ieiet dušā. Tā palīdzētu atgūt možumu. Bet matracis bija mīksts kā dūnas un viesnīca klusa kā izmirusi. Atlaidies uz spilvena, viņš aizvēra acis un ieklausījās. Vējš aiz loga gaudoja kā plēšas, uzpūšot brāzmās un atkal norimstot. Tas svieda logos sīkus ledus gabaliņus, kas sitās pret stiklu ar tikko dzirdamu tinkšķēšanu. Tad… klusums.

Kad viņš pamodās, istaba bija tumša. Bet nebija vēls. Ne pārāk. Izrausies no gultas, viņš piegāja pie minibāra un atlauza durvju plombu. Bāriņā viņš atrada pāris pudeļu dzēriena Slavut\/ch Pyvo, kas izskatījās pēc alus.

Un tāds arī bija.

Paņēmis pulti, Vilsons ieslēdza televizoru, tad pārslēdza kanālus, līdz atrada kādu, kas rāda angļu valodā. Tā bija tieš- raide no Irākas. Pusaudžu bariņš spārdīja kareivja līķi, kas gulēja blakus degošam Humvee bruņuauto, bet pūlis dejoja tādā kā asins peļķē. Aiz kadra skanēja prezidenta Buša balss, pamācot pasauli, ka demokrātija ir "smags darbs".

Vilsons nicīgi nošņācās.

Ekrānā joprojām zibēja attēli. Atkal dūmi, tikai šoreiz no pašnāvnieka terora akta Kabulā. Vīrieši skrien ar nestuvēm. Sievietes un sirēnas gaudo. Nervozi kareivji raugās polarizētos Oakleys binokļos, turot gatavībā M-16, pavērsuši stobrus pret debesīm. Pēc tam - medpunkts. Vīrietis uz grīdas, šķiet, tūlīt noasiņos, sieviete raustās sāpēs…

Tīrais nieks, nodomāja Vilsons. Bērnu spēle. Ja viņi uztraucas par to, tad pagaidiet, līdz viņi dabūs manu sveicienu.

Šī doma lika Vilsonam pasmaidīt. Tāpat kā orķestris, viņš teica sev. Televīzijā redzamo haosu varēja salīdzināt ar troksni, kas rodas, kad orķestris gatavojas koncertam - katrs attēls atbilst kādam skaņojamam instrumentam. Skaļa, uzkrītoša kakofonija, trokšņa un nežēlības sastrēgums. Bet drīz vien diriģents pacels zizli un atskanēs katras simfonijas pirmā nots - klusums.

Tam sekos vētra.

Vilsons iedzēra lielu malku Slavutych. Pienākums sauca. Viņš nebija pārbaudījis ziņojumus kopš nokāpšanas no kuģa. Pievienojis piezīmjdatoru telefonam, viņš ieslēdza to un, gaidīdams, kad tas būs gatavs darbam, joprojām iztēlojās sevi diriģenta lomā. Mākslinieks! Labi uzmanīgi ieklausoties, gandrīz vai varēja sadzirdēt aplausus un saucienus: Maestro! Maestro!

Viņš noklikšķināja uz Internet Explorer ikonas, devās uz my.yahoo.com un atvēra savu lietotājkontu. Atvēra pastu, melnrakstu mapi - un tur nu tā bija - viena vienīga ziņa, rakstīta pirms divām dienām, ar tukšu adresāta aili:

Es nevaru atrast Hakimu.

15. nodala

TIRASPOLE - ŠARDŽA

Antonov aizjoņoja pa skrejceļu, šūpojoties un drebinoties, ar skaļu rēcienu gatavojoties uzlidot. Aiz žoga slējās priežu mežs, koki kļuva arvien garāki un garāki, bet tad pazuda skatienam. Lidmašīnas vibrēšanu nomainīja vienmērīga duna, bet tālu lejā zem spārniem vēl pavīdēja Tiraspole kā rotaļu graustu pilsētiņa ziemīgas ainavas vidū.

Sēdēdams kabīnē kopā ar Belovu, pilotu un inženieri, Vil- sons atviegloti uzelpoja, kad lidmašīna pagriezās uz dienvidiem. Ieroču tirgonis aizkūpināja cigāru, izpūta kuplu dūmu un piešķieba galvu uz spārna pusi, uz kura atradās motors. - Izplūdes gāzes! Redzat?

Vilsons paraudzījās pa logu, kur ap spārnu virpuļoja gaisa strāvas. - Un tad?

Belovs izteiksmīgi paplivināja roku. - Krievi gudri novietojuši motoru uz spārna, nevis zem tā - un tāpēc var ātri pacelties gaisā. Nolaisties arī! Draņķīgi lidlauki - nekādas vainas! Āfrikā es vienmēr izmantoju zāļainus celiņus. Tāpēc… tas ir ļoti svarīgi. Ar normālu lidmašīnu tā nevar.

- Un kādi ir trūkumi? - jautāja Vilsons.

Belovs paraustīja plecus. - Neliela lidmašīna. Ja man būtu Antonov - divpadsmit, varētu vest divdesmit tonnas, nevis desmit! - Viņš pavicināja gaisā pirkstu. - Bet tad man vajadzētu labu skrejceļu, vismaz jūdzi garu.

Vilsons paraudzījās ārā pa logu. Lidmašīnai uzņemot augstumu, viņš varēja saskatīt motoru lidmašīnas kreisajā pusē. Tas atradās spārna priekšpusē, un pār eleroniem vēlās izplūdes gāzes.

-    Vai es drīkstu aiziet uz kravas telpu - apraudzīt draugus?

-    Protams! Ejiet droši! - atbildēja Belovs. - Tikai nedrīkst neko vārīt!

Vilsons neizpratnē raudzījās viņā. - Ko?

-    Nedrīkst vārīt! Ko jūs nesaprotat?

-    Jūs jokojat.

Belovs papurināja galvu. - Paskatieties uz grīdu! Daži arābi domā - ja jau metāla grīda, tad visu var! Ticiet man, viņi neko nejēdz. Tāpēc pasakiet viņiem - nedrīkst kurināt uguni.

-    Pateikšu.

-    Tas labi.

Atsprādzējis drošības jostu, Vilsons piecēlās. Aiz loga līdz pat apvārsnim pletās Melnā jūra. - Cik ilgi jālido līdz šar- džai? - viņš apjautājās.

-    Piecas stundas, - atbildēja Belovs. - Varbūt sešas.

Pilots pagriezās pret viņu. - Irākas gaisa telpā reizēm ir

sarežģījumi.

-    Kādi sarežģījumi?

-    F-16.

Izgājis no kabīnes, Vilsons devās uz kravas telpu, kur Zero un Halids sēdēja uz saliekamiem metāla krēsliem, kas bija pieskrūvēti pie fizelāžas sāniem. Viņi smēķēja cigaretes, turēdami klēpī Diadora somas. Uz grīdas viņiem priekšā bija melns apdedzis plankums, kur kāds bija mēģinājis vārit pusdienas.

Vilsons palūkojās apkārt.

-    Viss kārtībā?

Halids iesmējās. - Šis ir pārbijies kā diegs, - viņš paziņoja, norādīdams uz Zero.

-     Paklau… - Vilsons vilcinājās. - Es gribētu kaut ko pajautāt.

Halids savilka uzacis, kā teikdams: Droši!

-    Vai jūs vakar kādam zvanījāt?

Halids sarauca pieri. - Nē, - viņš atbildēja. - Es nezvanīju nevienam. Viņš arī ne! Nekādu zvanu.

-    Un kā ar internetu? - jautāja Vilsons.

Lidmašīna iekļuva gaisa bedrē, un Zero šausmās nobālēja.

Halids aizdomājās, tad pēkšņi nokaunējās. Viņš nosprieda, ka Vilsons dusmojas par viesnīcas rēķinu. Tāpēc viņš visu vainu uzvēla draugam. - Jā, - viņš atzinās Zero vietā. - Viņš bija iegājis pussy.com, kamēr es biju dušā, saproti? Piecas minūtes es biju dušā, varbūt desmit. Kad iznācu, redzēju, ko viņš dara, liku viņam pārtraukt.

-    Tas nekas.

-    Varbūt piecpadsmit minūtes…

-     Par to neraizējies, - paskaidroja Vilsons. - Es gribēju zināt, vai esat saņēmuši kādu ziņu no Hakima? Kādu e-pas- ta vēstuli?

Halids atvieglojumā papurināja galvu. - Nē, - viņš atbildēja. - Nekādas ziņas no Hakima.

Viņi nolaidās Šardžā mazliet pēc trijiem.

Izkāpjot no lidmašīnas, viņi jutās kā agrā pēcpusdienā izgājuši no kinoteātra. Viņus apņēma smacējošs karstuma vilnis un saule debesīs kvēloja kā prožektors. Vilsons steigšus sāka meklēt saulesbrilles, piemiedzis acis un gandrīz neko neredzēdams. Uz asfalta spīguļoja īstas vai iedomātas naftas peļķes. Tālumā kā mirāža tuksnesī mirgoja spilgti baltu ēku puduris.

-     Dubaja, - paziņoja Belovs, ar zodu norādot uz apvāršņa pusi. Viņiem aiz muguras neliels smagais auto sāka vilkt viņu lidmašīnu uz angāru skrejceļa tālākajā galā.

-    Cik ilgi mēs te būsim? - jautāja Vilsons.

-    Vakarā lidosim projām. Vai ēst negribat?

-    Neatteiktos, - atbildēja Vilsons.

-    Tas labi. Ejam, es jums dabūšu žaketi.

-    Uz kurieni mēs brauksim?

-    Uz Dubaju. Pāris jūdzes.

-    Un kas tur būs?

-    Tēja, - atbildēja Belovs.

-    Tēja?

-    Ar sviestmaizēm! - Redzot, ka Vilsons nav sajūsmā par to, Belovs atvainodamies paraustīja plecus. - Maskavā es jūs varētu aizvest uz prieka namu. Izklaidēties kā pienākas. Bet šeit? Arābu valstī? Dzert tēju.

Vilsons vēl nekad nebija braucis ar Bentley. Tas bija jauki.

Tāpat kā Burj AI Arab. Viesnīca bija būvēta kā pasaulē lielākās dhow35 bura, tā atradās jūrā, apmēram tūkstoš pēdu attālumā no krasta, betona dambja galā, kas savienoja to ar Džumeiras pludmali. Belovs plātījās, ka tai esot visaugstākais ātrijs pasaulē, visaugstāk novietotais tenisa korts, visdārgākie numuri…

-    Un…! Zemūdens restorāns! Ko teiksiet?

-    Izklausās biedējoši, - atbildēja Vilsons. - Kā lamatas.

Belovs sarauca pieri, tad saprata joku un iesmējās. Kad viņi iegāja ātrijā, zāles pārzinis viņus tūdaļ pamanīja un pavadīja pie galda, kas bija pārklāts ar linu galdautu un atradās līdzās strūklakai. Palmu lapas šūpojās mākslīgajā vēja pūsmā, kad gaisā uzšāvās milzīgs ūdens stabs - vismaz kādas simts pēdas -, tad noplaka, lai tūliņ uzšautos atkal un atkal. Starp galdiņiem spiegdami skraidīja bērni, izjaucot visu smalko noskaņu. Temperatūra bija ap sešdesmit pieciem grādiem36 . Par spīti žaketei, Vilsons nodrebinājās.

-     Paskat! - iesaucās Belovs, norādīdams pāri zālei, kur fanu bariņš sekoja muskuļainam melnādainam vīram uz liftu pusi. - Fifty Cent! Es viņu pazīstu! Gribat paspiest roku?

-    Varbūt citreiz, - atbildēja Vilsons.

Ieroču tirgonis paraustīja plecus, tad pamāja viesmīlim. - Tēju diviem! - Viesmīlis pievēra acis, nolieca galvu un atkāpās, iztapīgi smaidīdams.

Belovs atlaidās krēslā un paraudzījās uz Vilsonu ar viltīgu smaidu. - Jau pusceļš, - viņš paziņoja.

-    Ne gluži.

-    Dažas jūdzes šurp vai turp. Kurš tās skaita?

-    Ceru, kāds tomēr skaita. Es negribētu, lai mums gaisā pietrūkst degvielas. - Vilsons paraudzījās apkārt. - Maksi…

-    Kas ir?

-    Kāpēc mēs esam šeit?

Belovs paraustīja plecus. - Es jau teicu! Uzpildīt degvielu. Līdz Kongo ir tālu.

-     Es domāju - tieši šeit. Šajā "Brīnumu valstībā" vai kā nu to sauc.

-    Burj AI Arab. Šo vietu zina visi. Tā ir slavena!

-     Kas tad mēs… tūristi, vai?

-    Nekādi tūristi! Baudām dzīvi. Tas labi.

Vilsons papurināja galvu, it kā lai sakopotu domas. - Cik ilgs laiks vajadzīgs degvielas uzpildei?

-    Pusstunda.

Vilsons ieskatījās pulkstenī.

Belovs paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi. - Mēs ne tikai uzpildām degvielu.

-Nē?

Krievs papurināja galvu.

-    Ko tad vēl? - taujāja Vilsons.

-    Mēs krāsojam.

-    Krāsojam?

Belovs salika tuvu kopā īkšķi un rādītājpirkstu. - Mazlietiņ. Uz astes. Tur, kur numuri. - Viņa balss vēl vairāk pieklusa. - Atklāšu jums kādu noslēpumu.

-     Labi.

-    Angārā ir divi Antonovi.

Vilsons apdomāja dzirdēto.

Belovs turpināja: - Tātad mēs nokrāsojam. Pēc tam apmainām raidītājus. Antonovs numur divi aizlido uz Alma-Atu. Vai zināt Alma-Atu?

Vilsons papurināja galvu.

-     Sūdīga pilsētele. Nav svarīga, - paskaidroja Belovs.

-    Bet labs aizsegs. Pēc tam satumst, un Antonovs numur viens ceļas gaisā. - Viņš atkal atlaidās krēslā ar nepacietīgu sejas izteiksmi, it kā tikko būtu izskaidrojis blakus stāvētājam liel- veikala rindā vispārējo relativitātes teoriju. - Vai saprotat?

Pirms Vilsons paguva atbildēt, atgriezās viesmīlis, stumdams ar karsta ūdens kanniņām un mazu sviestmaizīšu šķīvjiem apkrautus ratiņus. Tika uzklāts tējas galds, un viņi izvēlējās tējas šķirnes - Vilsons English Breakfast, bet Belovs - ehinacejas, pundurpalmu ogu un nātru sakņu maisījumu.

-    Čakrām, - viņš mazliet sakautrējies paskaidroja.

-     Lieliska izvēle, - uzslavēja viesmīlis un aizslīdēja projām.

Belovs paliecās uz priekšu. - Ko jūs zināt par Kongo?

Vilsons papurināja galvu. - AIDS un dimanti. Kādreiz bija Beļģijas kolonija. Daudz resursu, liela nabadzība. - Viņš apklusa. Mirkli padomāja. - Un viņi apšauj cits citu.

Belovs pamāja ar galvu. - Piecu gadu laikā trīs miljoni pagalam.

Vilsons nogaršoja pirmo sviestmaizi - kausētā siera, aprikožu un laša maisījums uz Wonder Bread vienādsānu trijstū- rīša bez garozas. Nav slikta, bet izsalkuma remdēšanai nepietiktu pat ar desmit. Viņš nobaudīja vēl vienu - pumperniķelis ar sviestu un plāni sagrieztiem redīsiem. Pat vēl labāka.

-    Tur ir zelts, - pavēstīja Belovs. - Arī varš… un viss, ko vien var vēlēties. Vieta, uz kuru mēs dodamies, Ituri province, atrodas līdzās Ugandai, saprotat? Brīnišķīgi kalni, brīnišķīgi… - Viņš uz mirkli aizvēra acis, tad pēkšņi atkal tās atvēra. - Bet! Tur valda nāve! Viņi karo nu jau desmit gadus. Es domāju, ka tas turpināsies mūžīgi.

-    Un kas pie tā visa vainojams? - Vilsons gribēja zināt.

-    Jūs! Es! Viņi! Visi! - Tad Belovs nobēra veselu virkni saīsinājumu.

Vilsons badīgi uzklupa nākamajai sviestmaizei. Mēģināja noteikt, kas ir uz tās. Dižonas sinepes un dzērveņu mērce. Mazi tītara gaļas gabaliņi. - Tas vīrs, ar kuru mēs tirgojamies…

-     Komandieris Ibrahims. Viņš ir ugandietis, tāpēc… labi runā angliski!

Vilsons īsti nesaprata. - Ko tad viņš meklē Kongo, būdams ugandietis?

-     Dimantu raktuves, - paskaidroja Belovs. - Pie Bafva- sendes.

-    Un kur ir tā?

-   Pie Lindi upes. Kādu trīsdesmit klikšķu attālumā no lidlauka. - Belovs plati pasmaidīja. - Tā ir pigmeju valstība. Uzklausiet manu padomu - nekaitiniet viņus.

Vilsons atlaidās krēslā. Viņš domāja: Tas tiešām notiks. Paraudzījās apkārt un mēģināja iztēloties. Kā šajā restorānā, tikai miljonkārt palielinātā… Sistēmas apstājas, gaismas nodziest! Strūklaka apsīkst, karstums pieņemas spēkā. Bet, pagaidiet, kas tad tas? Ģeneratori! Mēs esam izglābti! Gaismas nomirgo un atkal iedegas, un visi atviegloti nopūšas. Atskan smiekli un čalošana, bet tad - ak vai! - apstājas arī ģeneratori. Ēdiens sāk bojāties, un izplatās smirdoņa. Un varbūt - tikai varbūt - viņi netiek ārā. Durvis ir automātiskas un sver kādu tonnu. Ja neviens nevar tikt ārā, ja visi ir iesprostoti, tad pēc pāris dienām būs kā Džordža Romero filmā. Vilsonam uznāca smiekli. Ne velti saka - "lielgabalu gaļa"! Visi šie ļautiņi - viesmīļi un šeihi, biznesmeņi un bērneļi - ieslodzīti šajā viesnīcā kā mucā, un varbūt Fifty Cent viņus izklaidē. (Atliek tikai cerēt.)

-    Kas tik smieklīgs? - noprasīja Belovs.

Vilsons papurināja galvu. - Nekas, es tikai… Tātad ko mēs darīsim, kad nokļūsim tur?

Belovs paraustīja plecus. - Brauksim uz Bafvasendi. Satiksim komandieri Ibrahimu, papļāpāsim. Ja melnais ar visu apmierināts, jūs saņemsiet samaksu. Pēc tam droši vien nākamajā dienā dosieties uz Kampalu.

-    Kas ir Kampalā? - Vilsons gribēja zināt.

-    Lidosta. Durvis uz ārpasauli.

-    Un jūs?

-    Atgriezīšos Šardžā.

Vilsons iemalkoja tēju. Viņam ienāca prātā, ka pēc Belova aizbraukšanas viņš būs palicis viens - ja neskaita Zero un Halidu - ar četrus miljonus vērtiem dimantiem. - Sakiet man vēl ko, - viņš ieminējās. -Jā?

-    Tas vīrs - Ibrahims - viņš ir labs draugs Hakimam, vai ne?

Belovs pamāja ar galvu.

-    Kas notiks tad, ja es pazudīšu?

Belovs sarauca pieri. Pēc brīža viņš noteica: - Tas ir atkarīgs no…

-    No kā?

-     No dimantiem. Ja jūs pazūdat, tad ir bēdīgi! Mēs raudam Šardžā, raudam Beirutā, bet… dzīve neapstājas. Ja vien nepazūd arī dimanti. Tad būtu lielas ziepes. Visiem. Arī komandierim Ibrahimam. - Ieroču tirgonis smaidīdams piesita ar rādītājpirkstu sev pie deniņiem. - Es redzu, ritenīši griežas, bet… neraizējieties. Hakims bieži sūta cilvēkus uz Kongo. Vēl neviens nav pazudis!

Vilsons pamāja ar galvu, tomēr priecīgāks nešķita. Viņš domāja par iepriekšējā vakarā saņemto Bobodžona ziņu. - Un Hakims? Kas notiek, ja viņš pazūd?

Belova vaigi piepūtās kā balons. Kādu bridi viņš tā ari palika, tad lēni izpūta elpu. Beidzot paziņoja: - Tad ir pasaules gals.

16. nodala

KONGO,

2005. GADA 5. MARTS

Augstāk bija drošāk. Augstāk bija vieglāk.

Izlidojuši no Šardžas tūlīt pēc pusnakts, viņi bija pacēlušies trīsdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā virs Lielā smilšu tuksneša un palikuši tik augstu, līdz bija tikuši pāri Etio- pijai. Kaut kur virs Sudānas dienvidiem viņi sāka pamazām laisties zemāk un zemāk, tuvojoties Ugandas un Kongo robežai. Kad lidmašīna iegrima mākoņu jūrā, uzspīdēja mēness, spārni sāka drebēt un lidaparāts sašūpojās.

-     Drošības jostu, - atgādināja Belovs.

Kabīnē bija tumšs un kluss, spīdēja tikai instrumentu paneļa rādītāji, fizelāža krakšķēja. Belovs un navigators krieviski klusu apspriedās, kamēr pilots regulēja kontrolierīces.

Vilsons piesprādzēja drošības jostu. Uzplaiksnīja zibens, uz mirkli rēgaini izgaismojot visu - debesis, kabīni, vīru sejas. Pēc tam atkal satumsa nakts. Vilsons pa logu redzēja draudīgus negaisa padebešus.

Lidmašīna novirzījās no kursa.

-    Labāk tūlīt laižamies lejā, - ieteica Belovs.

-    Jā, tas zibens…

-     Sūds ar zibeni! Te ir bīstams apvidus. Stinger, Strela raķetes - īsta elle!

Vilsons paraudzījās uz ieroču tirgoni. - Kas tur ir vainīgs? - viņš jautāja, kamēr lidmašīna gāzās melnā bezdibenī un no pasažieru nodalījuma atskanēja šausmu kliedziens.

Belovs klusi iesmējās.

Altimetra rādītājs griezās pretēji pulksteņa rādītāju virzienam, fizelāža kratījās, viņiem aiz muguras virtuvītē uz grīdas nogāzās trauki. Vilsons aizspēra projām krūzīti un raudzījās pa logu, meklējot lejā gaismas, lidlauku - vismaz kaut ko.

-    Šādā laikā es atceros Dāgu Hammaršeldu, - atzinās Belovs. - Zināt tādu? Liels ANO boss. Nogāzās virs Katangas. Sen jau.

-    Raķete?

Belovs papurināja galvu. - Nē! Bija sūdīgs laiks, un… viņi lidoja pēc aparātu rādījumiem, saprotat? Sliktie puiši novirzīja staru - uzsūtīja lidmašīnu tieši virsū kalnam. Un Hammaršelds pagalam!

Vilsons nodrebēja, samiedza acis. Viņš varēja iedomāties, kāda būtu sajūta, pilnā gaitā no mākoņiem ietriecoties klinšu un koku mūrī. Vismaz ātra nāve. Sarkans uzliesmojums acu priekšā, un viss… Bet, ja lidmašīnā sprāgtu bumba vai viņiem trāpītu raķete… Varbūt eksplodētu degvielas tvertnes un viss beigtos acumirklī. Bet ja nu lidmašīna izjuktu lēni, gabalu pa gabalam? Ja nu pasažieri gāztos lejā kā slimi putni, kā pašnāvnieki vai tie, kuri nolēca no Pasaules tirdzniecības centra jumta?

Lejā zem spārniem parādījās gaismas, kad Antonov izlauzās caur mākoņiem tūkstoš divsimt pēdu augstumā. Pilots izlīdzināja gaitu uz to pusi, kur neskaidri vīdēja izgaismots četrstūris, kas, cerams, bija nolaišanās laukums.

Lidmašīnai tuvojoties skrejceļam, viņi bija kļuvuši tik nopietni, dzīvi apspriedās krieviski. Riteņi atsitās pret zemi ar šausminošu triecienu - un uz mirkli Vilsonam šķita, ka viņiem trāpījis kāds šāviņš, lai gan viņam nebija ne jausmas, no kurienes tas būtu radies. Piespiedis pieri pie loga, viņš redzēja izplūdes gāzes kūpam pār spārnu, eleronus šūpojamies, bet tālāk priekšā laukumā stāvēja vairākas armijas automašīnas, ar lukturiem apgaismojot ceļu.

Pēc nolaišanās bija pagājusi tikko pusminūte, kad sāka atvērties kravas nodalījuma durvis. Zero un Halids jau bija gatavībā, katrs ar ceļasomu vienā rokā un automātu otrā. Dia- dora somas bija atstātas turpat - uz lidmašīnas grīdas. Āfrikā tās nebūs vajadzīgas, bet uz Antverpeni ieročus nedrīkstēja ņemt līdzi.

Belovs palīdzēja viņiem nokāpt pa rampu, kur visus apžilbināja skrejceļa malā novietoto armijas mašīnu gaismas. Vilsons dziļi ievilka elpu, pirmoreiz nobaudot Āfrikas gaisu.

-     Maksi! - Prožektoru gaismās parādījās kāds milzis, iznāca uz priekšu un, dārdoši smiedamies, apkampa Belovu. Viņš bija apmēram Vilsona vecumā, bet pēc auguma šķita gluži piemērots Sanantonio Spurs komandas centra uzbrucēja lomai. Uz abiem vaigiem viņam bija rituāla rētas, bet kreisās auss ļipiņā - liels dimants. Viņš bija ģērbies maskēšanās tērpā, kaujas zābakiem kājās, bet katrā padusē draudīgi rēgojās pa Glock pistolei. Viņam aiz muguras abās pusēs bija divpadsmitgadīgi puišeļi ar eņģeļu sejām un Kalašņikova automātiem rokās.

-      Komandieri Ibrahim, atļaujiet iepazīstināt - Frenka kungs, - paziņoja Belovs.

Komandieris Ibrahims, starodams smaidā, saspieda Vilsona plaukstu savā ķetnā, tad atkāpās, nopētīdams viņu pārspīlēti aizdomīgi. - Amerikānis?

Vilsons pamāja ar galvu.

Belovs, mazliet uztraucies, piebilda: - Frenka kungs ir Hakima kunga labs draugs. Mēs kopā labi kārtojam darījumus.

Komandieris Ibrahims domīgi pamāja ar galvu. Beidzot noteica: - Takomas parks.

Afrikāņa balss bija dobja, ar britu akcentu. Taču Vilsonam nebija ne jausmas, par ko viņš runā. - Kā, lūdzu?

-    Takomas parks. Vai? Jūs? To zināt?

Vilsons paraudzījās uz Belovu, bet tas novērsa skatienu, it kā liekot saprast, lai viņš tiek galā pats. - Jūs domājat to priekšpilsētu Mērilendā?

-    Un Dē - Cē… Daļa no tās ir Kolumbijas apgabalā.

Vilsons pamāja ar galvu. - Jā, - viņš atbildēja. - Esmu tur

bijis pāris reižu.

Komandieris Ibrahims uzsita ar dūri sev pa krūtīm, tad parādīja ar pirkstu uz Vilsonu. - Bet es tur biju divus sasodītus gadus!

Vilsons nezināja, ko atbildēt. Norūca: - Ak tā!

Komandieris Ibrahims pievērsās zēnam pa kreisi no viņa. - Tās bija manas mājas! - viņš paziņoja.

Puika iesmējās.

Līdz raktuvju nometnei bija jābrauc kādi piecdesmit kilometri pa zemes ceļu, kas, Vilsonam par lielu izbrīnu, bija tīri pieklājīgā stāvoklī. Viņi brauca elegantā Mercedes sedanā, komandieris Ibrahims sēdēja priekšā blakus šoferim, smēķēdams tabakas un marihuānas maisījumu. Vilsons no limuzīna bāriņa ielēja glāzi tīra Glenmorangie, arī Belovs sekoja viņa piemēram. Vilsonam tas bija īpašs baudījums, bet Belo- vam - tikai kārtējā darba diena.

Viņiem pa priekšu brauca bruņumašīna, bet nopakaļ - "tehniskais auto". Tas bija džips Grand Cherokee ar nozāģētu jumtu, lai varētu ievietot aizmugures sēdekļa vietā nelielu ložmetēju. Pārveidotais apvidus auto bija ar gruntējumu nokrāsots melns, pārklāts ar pašdarinātām bruņu plāksnēm un izraibināts ar ložu caurumiem kā zvaigznājiem uz kreisā priekšējā spārna. Mēģinājums nomaskēt tos ar epoksīda sveķiem bija neveiksmīgs un kosmētiski absurds.

Bruņumašīna bija BTR-70, paskaidroja Belovs (kurš pats bija to pārdevis komandierim Ibrahimam). Tā bija apgādāta ar koaksiālajiem ložmetējiem un spēja braukt gan pa zemi, gan ūdeni. - Labs krievu auto! - plātījās tirgonis. - Tos ražo Arzamasas rūpnīcā - Ņižņijnovgorodā. Bet smags gan! Kādas desmit tonnas!

-    Vienpadsmit, - izlaboja Ibrahims.

Belovs jau gribēja sākt strīdēties, bet tad viņu sarunu pārtrauca automāta kārta no tehniskā auto.

Vilsons pamanīja bariņu vīru pamūkam no ceļa malas un paslēpjamies krUmos.

Belovs un komandieris Ibrahims iesmējās.

-    Kas tas par stulbumu? - noprasīja Vilsons.

Ibrahims smējās. - Vietējie ļautiņi, - viņš paskaidroja. - Nav ko uztraukties.

-    Vai mēs viņiem trāpījām?

Ibrahims paraustīja plecus. - Nezinu. - Viņa balss tonis pauda: Vai nav vienalga?

Vilsons paraudzījās pa aizmugures logu, pamanīja, ka debesis austrumos kļūst gaišākas. - Uz kurieni tad viņi aizbēga?

Belovs nošņācās. - Nekur! Pēc piecām minūtēm būs atpakaļ. Kā tarakāni!

Ibrahims pievērsās Vilsonam. - Vai redzējāt virvi? Vilsons papurināja galvu. Viņš redzēja tikai pusduci viru bēgam no drošas nāves.

-    Pāri ceļam bija pārvilkta virve, - paskaidroja Ibrahims.

-    Viņi to piesien pie koka.

-Un tad?

-   Kad brauc mašīnas, viņi paceļ virvi. Tas nozīmē, ka jums ir jāapstājas.

-    Jūs neapstājāties, - Vilsons iebilda.

-    Man ir bruņuauto. Kāda velna pēc man būtu jāapstājas? Belovs klusi iesmējās, Ibrahims - skaļāk.

-    Viņi sevi sauc par "nodokļu iekasētājiem", - turpināja komandieris, kura smaidu nomainīja niknums. - Tāpēc laikam šie uzskata sevi par valdību. Bet es viņiem nepiekritu. Vai esat kādreiz redzējies nodokļu iekasētāju sēžam ceļa malā ar virvi?

Vilsons papurināja galvu.

-     Bet es tos redzu katru dienu, - paskaidroja Ibrahims.

-    Un tas mani tracina.

Viņi brauca gandrīz stundu, līdz nonāca saliekamo ēku ciematā, ko apjoza betona žogs ar dzeloņstieplēm un stikla lauskām augšpusē. Pusjūdzes attālumā no raktuvju nometnes atradās komandiera Ibrahima "vadības birojs un galvenais štābs".

-    Jūs tagad varat mazliet pagulēt, - piedāvāja Ibrahims,

-     kamēr mēs ar jūsu draugu aplūkosim kravu. Pēcpusdienā es jums izrādīšu apkārtni.

Vilsons, noguris pēc ilgā lidojuma, neiebilda. Zero un Halida pavadībā viņš sekoja puskailam pigmejam augšā pa kāpnēm uz ēkas otro stāvu, kur bija ierīkots pusducis istabu viesiem. Tās bija vienkāršas, bet kārtīgas. Vilsonam ierādītajā bija pat gaisa kondicionētājs, kas rūca kā kravas auto motors. Tomēr tas uzturēja temperatūru telpā ap astoņdesmit grādiem37 un mazināja ari gaisa mitrumu.

Nometis kurpes, Vilsons atlaidās gultā. Lai cik noguris viņš bija, miegs vēl nenāca. Viņš juta, kā uz rokas matiņiem nolaižas moskīts, un, atvēris acis, vēroja, kā tas sāk sūkt asinis. Kad šķita, ka nu jau tas ir pieēdies, Vilsons savilka pirkstus dūrē un sasprindzināja rokas muskuļus. Moskīts bija ieslodzīts, tā snuķis iedurts zem ādas. Vilsona vēnas piepūtās kā virves. Roka trīcēja. Kukainis pārsprāga.

Ar šādām spēlītēm viņš savulaik izklaidējās īpaši stingrā režīma cietumā.

Viņš atkal aizvēra acis, bet tūdaļ atkal atvēra, sadzirdējis gaitenī aiz sienas strīdu. Vilsons piecēlās, iekāpa kurpēs, devās pie durvīm un atvēra tās.

Zero un Halids strīdējās ar pigmeju, kurš nikni draudēja viņiem ar nazi. Ugandiešu kareivis rībinādamies steidzās augšā pa kāpnēm, aurodams: - Izbeigt!

Vilsons atrāva savus miesassargus, kamēr kareivis pūlējās nomierināt pigmeju.

-    Kas notiek? - noprasīja Vilsons.

Kareivis pacēla skatienu. - Viņš saka, jūsu draugi esot viņu apvainojuši.

Halids nicīgi saviebās.

Kareivis pievērsās Halidam. - Tev palaimējās, ka viņš tevi nenogalināja.

Halids pacilāja automātu, kā teikdams: Diez vai.

Tagad bija kareivja kārta pasmīnēt. - Viņš būtu tevi uzšķērdis.

-     Pie velna, - ierunājās Vilsons. - Ko viņš runā? Kā tad viņi to apvainoja?

-    Viņam ir jasarga jūsu istaba, - paskaidroja kareivis.

-    Un tad?

-    Jūsu draugi viņam neļāva.

-    Tas ir mūsu pienākums, - uzstāja Halids. - Mēs sēžam uz krēsla pie durvīm ar automātiem. Uz maiņām, saprotat?

-    Un kas jums neļauj? - Vilsons nesaprata.

-    Viņš grib to krēslu. Un izrauj nazi.

Pigmejs kaut ko sāka iebilst, bet Vilsons pacēla roku. - Pasakiet viņam, ka mēs atvainojamies, - Vilsons teica kareivim. - Pasakiet, ka viņš var sargāt manu istabu. - Kamēr kareivis tulkoja, Vilsons pievērsās Halidam. - Kāpēc tu nevari paņemt citu krēslu?

Halids paraustīja plecus. - Var jau.

-     Lejā ir krēsls, - teica kareivis.

Vilsons pamāja ar galvu. - Es aiziešu jums līdzi.

Ejot pa gaiteni, kareivis iesmējās. - Jūsu puiši gan ir centīgi! - viņš secināja. - Vai muļķi.

-    Kāpēc jūs tā sakāt? - jautāja Vilsons.

Kareivis atkal iesmējās. - Tas pigmejs var nonāvēt cilvēku, ne aci nepamirkšķinot. To zina visi. Tāpēc jūsu draugi jūsu dēļ uzņēmās milzīgu risku!

Kāpdami lejā pa kāpnēm uz biroju, viņi izdzirdēja skaļus smieklus un klaigāšanu. Trokšņotāji izrādījās bariņš zēnu, ne vecāki par trīspadsmit gadiem, kas tukšā darbistabā bija sa- drūzmējušies ap piezīmjdatoru. Vilsons nodomāja, ka viņi droši vien spēlē kādu videospēli, bet tad pamanīja, ka tie internetā skatās pornogrāfiju.

Kareivis uzbļāva: - Ārā! Prom! - un svieda viņiem nopakaļ ķiveri. Puikas aizmuka.

Vilsons pievērsās smejošajam kareivim. - Jums šeit ir satelīta pieslēgums?

Kareivis pamāja ar galvu.

- Vai drīkstu to izmantot?

Kareivis paraustīja plecus. - Protams, - viņš atbildēja un devās meklēt krēslu.

Vilsons apsēdās pie datora, nokrakšķināja pirkstu kauliņus un ievadīja adresi: wwiv.yahoo.com.

Viņš cerēja saņemt kādu ziņu par Hakimu.

Noklikšķināja uz komandas Pārbaudīt pastu. Pēc tam - uz Melnraksti. Parādījās lappuse. Pārsteigts viņš atrada nevis vienu, bet divus ziņojumus. Es nevaru atrast Hakimu nebija izdzēsts, un tas viņu sadusmoja. It kā sīkums, tomēr kaitinošs. Tagad nebija īstais brīdis, lai neievērotu drošību. Turklāt noteikumi taču ir pavisam vienkārši. Vilsons izdzēsa veco ziņu un pievērsās jaunākajai, kurai, tāpat kā iepriekšējai, nebija norādīts saņēmējs, un arī temata aile bija tukša.

Atradu Hakimu. Viss kārtībā.

Viņš bija pie draugiem.

Grib, lai tu sazinies ar viņu.

Vilsons neizpratnē raudzījās uz vēstuli. Viņš jutās kā saņēmis belzienu pakrūtē. "Atradu Hakimu"? Šie vārdi - vai, pareizāk sakot, to skaits pirmajā teikumā - lika viņam saļimt krēslā.

Viņš mēģināja atrast saprātīgu izskaidrojumu. Varbūt Bo aizmirsis… Taču nē. Kā var aizmirst tik vienkāršu noteikumu? Tas nav iespējams. Tas nozīmēja, ka šo ziņu nav rakstījis Bobodžons. Kāds cits. Kāds, kurš pietiekami daudz zināja par Bobodžona e-pastu, pat to, ka saziņai tiek izmantots melnrakstu režīms. Bet kā tas var būt?

Vilsons atcerējās uz kuģa pavadīto laiku, Stambulā gaidot, kad beigsies streiks. Zero un Halids skatījās televīziju - kādu arābu kanālu -, un tur rādīja apcietināšanu. Vīrs ar kapuci uz galvas. Kareivji ar šautenēm. Vilsons jautāja: Kur tas ir? Un Halids atbildēja: Malaizijā. Nevis Berlīnē. Malaizijā.

Vilsons saspringa. Drudžaini sāka domāt. Es nevaru atrast Hakimu. To bija rakstījis Bobodžons, bez šaubām. Četri vārdi. Bet tagad šī viltus ziņa par sazināšanos. Kas rakstījis to? Vilsons apcerēja šo jautājumu kādas piecpadsmit sekundes, tad izdarīja secinājumus. Iespēju nebija daudz. Es nevaru atrast Hakimu. Acīmredzot Hakims bija pazudis un Bobodžons sāka par to raizēties. Tagad bija pazudis Bobodžons, vai arī, ja ne pazudis, tad vismaz pats vairs nebija noteicējs par saziņu. Tāpēc Hakims ir no viņa atteicies. Un tagad policija meklē Vilsonu.

Vai vismaz kādu.

Vai viņi zina, kas viņš ir? Vai zina viņa vārdu, kur viņš atrodas, ko dara? Varbūt.

Varbūt arī ne. Ja Bobodžons izpļāpājās (un izpļāpājas visi, ja vien tos pietiekami ilgi spidzina), tad viņi zina visu. Un tad visam būtu beigas.

Tomēr visu viņi nezina. Piemēram, nezina visus viņa un Bobodžona saziņas noteikumus, tāpēc varbūt Bo ir izglābies. Vai nogalināts.

Ar Hakimu bija citādi. Hakimam Vilsons bija svešinieks - puisis vārdā "Frenks d'Ankonia", viens no Bobodžona atradumiem. Amerikānis ar neprātīgām iecerēm. Cik daudz Hakims varētu izstāstīt policijai? Cik daudz viņš īsti zina?

Pirmkārt, nodomāja Vilsons, viņš zina visu par hašišu, ieročiem un dimantiem. Viņš var pastāstīt, kur es esmu un ko daru, kā arī, uz kurieni došos. Viņš var pastāstīt, kā es izskatos, bet nevar pateikt, kas es esmu - ne gluži. Sliktākajā gadījumā viņš var pateikt, ka es biju cietumā kopā ar Bobodžonu. Bet tur tādu bija daudz. Bo bija sēdējis ilgi.

Tātad pagaidām viņš bija drošībā. CIP - vai kas nu tie bija - gaidīs viņu Antverpenē. Bet Kongo tie viņu nevajās. Tikai ne šajā karadarbības zonā, kur valdība atrodas piecsimt jūdžu attālumā.

Protams, ja Ibrahims uzzinās par Hakimu, visam būs beigas. Dimanti pazudīs nebūtībā. Un droši vien pats Vilsons ari. Nokļūs raktuvju šahtā vai uz iesma.

Atradu Hakimu… sazinies ar viņu.

Nemaz neceriet!

Raktuves viņam parādīja pēcpusdienā. Tās bija pavisam citādākas, nekā viņš bija iztēlojies.

Ja viņš vispār būtu par to domājis, tad droši vien viņam ienāktu prātā tunelis, kur šaursliežu dzelzceļa vagoniņi virzās iekšā zemes dzīlēs, līdzīgi kā ogļu raktuvēs. Vai varbūt - pakāpienveidīgi izrobotu kalna nogāzi, kur milzu mašīnu zobi graužas klintī. Taču viņš ieraudzīja kaut ko pavisam ērmīgu. Baku rētām izraibinātu ainavu.

Raktuve bija milzu bedre, kādus divsimt jardus plata un apmēram trīsdesmit piecas pēdas dziļa. Šo milzu šahtu krustām šķērsām sadalīja dzeltenu smilšu vaļņi, kas iežogoja mazākas bedres, kurās izkāmējuši strādnieki stāvēja, līdz ceļiem iebriduši duļķainā gruntsūdenī, svīzdami bruņoto sargu modrā uzraudzībā.

Katrā bedrē bija koka tekne ar stiepļu pinumu apakšā. Benzīna motori visu laiku sūknēja teknēs ūdens strūklu, bet racēji ar lāpstām bēra iekšā izraktos akmeņus, oļus un zemi. Ūdens skaloja un kustināja akmeņus, liekot sīkākajiem izkrist cauri pinumam. Katras teknes galā zēns ar lāpstu sastūma kaudzēs smalkāko granti.

Izmetušies apakšbiksēs un notriepušies ar dubļiem, "kratītāji sijātāji" bēra smalko granti apaļos koka sietos, kuru sijāšana arī bija viņu uzdevums. Noliekušies pie ūdens virsmas, viņi šūpoja sietus tā, ka dubļi un ūdens aizskalojās pie sieta malām, bet daudz smagākā dimantu saturošā grants sakrājās vidū.

Dažkārt "kratītāji sijātāji" nekļūdīgi pamanīja ceturtdaļ- karātu lielu dimantu. Tad viņi pārstāja darboties un uzsvilpa uzraugam, kurš skriešus steidzās šurp.

-    Cik jūs viņiem maksājat? - apjautājās Vilsons.

Viņa pavadonis iesmējās. Tas bija tas pats vīrs, kurš iepriekšējā vakarā ar Mercedes bija atvedis viņus no lidlauka. - Tie, kuriem vispār maksājam, - viņš paskaidroja, - saņem sešdesmit centus dienā. Amerikāņu. Un ēdienu. Citi dabū tikai ēdienu.

-    Citi? - pārjautāja Vilsons.

Mercedes vadītājs pasmaidīja. - Dažiem mēs nemaksājam.

-    Kāpēc?

Viņš paraustīja plecus. - Tie ir sliktie. Lugbaras ļautiņi. Karagūstekņi.

-     Ēst vismaz dodat.

Šoferis pamāja ar galvu. - Protams. Bez ēšanas nevar. Tāpēc viņi dabū divas tases rīsu dienā. Kādreiz - manioku. Varat man ticēt, šeit vēl ir tīrā atpūta.

Pēc stundas komandieris Ibrahims sēdēja pie kāršu galda pie betona būdas raktuvju nometnē. Šeit racēji un sijātāji saņēma samaksu un ēdienu, šeit arī tika piespriesti sodi un apbalvojumi.

Kad Vilsons un Mercedes šoferis iegāja nometnē, Ibrahims strostēja kādu ģimeni. Viņa priekšā stāvēja pavecs vīrs, šķiet, ap četrdesmit, viņa sieva, apmēram tādos pašos gados, un jauna sieviete ar trim bērniem - diviem zēniem ap desmit gadiem un meiteniti, ne vairāk kā piecus gadus vecu. Visi izskatījās pārbijušies.

Netālu stāvēja Belovs, atbalstījies pret betona sienu.

Vilsons piegāja pie viņa. - Es domāju, ka jūs jau būsiet projām, - viņš teica. - Domāju, ka jūs jau lidojat uz Šardžu.

Belovs papurināja galvu un norādīja uz Ibrahimu. - Komandieris Ibrahims nav apmierināts… Tāpēc es vēl esmu šeit.

-    Un kas viņam nepatīk?

-      Stulbums, vairāk nekas! - Belovs klusi paskaidroja. - Viņš strīdas par granātmetējiem.

-    Kāpēc? - jautāja Vilsons.

-    Viņš grib krievu ražotos. Bet tādu man nav. Tāpēc atvedu ķīniešu. Precīza kopija! Nekādas atšķirības. Labs ierocis.

-Un?

-    Tagad jāizlemj Hakimam, - paskaidroja Belovs.

Vilsons šaubījās. - Un kā tas iespējams?

-    Vienkārši. Viņam piezvana pa telefonu.

Vilsona sirds salēcās. - Hakimam?

-Jā.

-    Viņš var to izdarīt? - brīnījās Vilsons.

-    Kāpēc ne?

-    No šejienes?

Belovs paraustīja plecus. - Ar satelīta telefonu? Mierīgi! - Belovs paraudzījās uz Vilsonu. - Kas ir? Vai kaut kas noticis?

-    Nē, es… - Pirms Vilsons paguva atbildēt, nometnē ienāca kaujinieks, aiz matiem vilkdams sev līdzi kādu zēnu. Tas bija kails un nežēlīgi piekauts.

Viņu ieraugot, visi ģimenes locekļi šausmās sarāvās. Mazā meitenīte, iepletusi rokas, metās viņam pretī, bet pavecais vīrs aši viņu apturēja un piespieda sev pie krūtīm. Māte izplūda asarās, un drīz jau visa ģimene skaļi šņukstēja.

-    Kas tur notiek? - brīnījās Vilsons. Zēnam bija ne vairāk par trīspadsmit gadiem.

Belovs pašūpoja galvu. - Sūdīgs gadījums, - viņš nomurmināja. - Viņi saka, šis zogot dimantus, tāpēc… viņam ir beigas.

Vectēvs - ja tāds viņš bija - sāka lūgties komandieri Ibra- himu. Vilsons nesaprata ne vārda, jo vīrietis runāja svahili vai kādā līdzīgā valodā, taču raudulīgais, žēlabainais balss tonis bija pietiekami daiļrunīgs.

lbrahims savilka cienīgu sejas izteiksmi, dziļdomīgi sadrū- mis uzklausīja vectēva runu. Brīžiem viņš pameta skatienu uz pārējiem klātesošajiem - uz Vilsonu un Belovu, uz kareivjiem un zēnu - un pamāja ar galvu, it kā teikdams: laba doma. Šķita, ka vecākajam vīram jau gandrīz bija izdevies viņu pārliecināt, bet tad komandierim apnika šis teātris. Viņš papurināja galvu un divreiz strauji sasita plaukstas.

Pievērsies blakus stāvošajam kareivim, viņš pavēlēja: - Rīkojies!

Kareivis smīnēdams iegāja sārtajā ēkā un pēc mirkļa iznāca ar benzīna kannu vienā un riepu otrā rokā.

To ieraugot, ģimenes locekļi skaļā balsī iegaudojās, bet zēns sagrīļojās. Vilsonam šķita, ka viņš tūlīt saļims, tomēr zēns noturējās kājās. Tas stāvēja pagalma vidū, šūpodamies it kā tikai viņam dzirdamas mūzikas ritmā.

Kareivis ātri piegāja pie viņa, uzmeta riepu zēnam kaklā, tad izvilka tai cauri arī viņa labo roku un saslēdza abas plaukstas aiz muguras plastmasas rokudzelžos. Pēc tam piepildīja riepu ar benzīnu, bagātīgi aplaistot arī pašu zēnu, kurš trīcēja, klausīdamies savas ģimenes raudās un žēlabās.

Vilsons nespēja noticēt savām acīm.

lbrahims pavicināja gaisā rokas, likdams visiem apklust.

-     Nekas vēl nav izlemts, - viņš paziņoja. Tad pievērsās Vilsonam. - Vai Belovs jums teica?

-     Ko teica? - Gaisa valdīja apdullinoša benzīna dvaka. Šķita, ka visa nometne kuru katru bridi var uzsprāgt.

-    Par kravu, - paskaidroja Ibrahims.

Vilsons apstulba. Vai tas jāsaprot kā draudi? Desmit pēdu attālumā stāvēja puišelis, kurš paņēmis dimantu, drebēdams bailēs, ar benzīna pilnu riepu ap kaklu. Tūlīt viņš uzliesmos kā lāpa, bet Ibrahimam tieši šajā brīdī jāsāk kašķēties par kravu? - Jā, - Vilsons atbildēja. - Viņš teica. Jums ir sarežģījumi ar granātmetējiem.

-     Nē! Jums ir sarežģījumi ar granātmetējiem. - Komandieris nikni raudzījās uz Vilsonu.

-    Varbūt piezvaniet Hakimam? - ieteica Belovs.

-    Es jau zvanīju! - atcirta Ibrahims.

Vilsons sastinga.

-     Un?! - noprasīja Belovs.

-    Viņš tur nebija.

Vilsons apjauta, ka bija aizturējis elpu. Viņš dziji ievilka plaušās gaisu. Izpūta.

Komandieris Ibrahims pasniedzās somā, kas gulēja zemē viņam pie kājām, un izņēma satelīta telefonu. - Viņi teica, ka šis atgriezīsies pēc stundas. - Skatīdamies papīra lapiņā, viņš spieda ciparu taustiņus.

-    Es šaubos, vai tā ir laba doma, - ieminējās Vilsons.

Ibrahims šķita apjucis. Belovs ari. Turpat blakus upura ģimenes locekļi lūgdamies tupēja uz ceļiem putekļos.

-    Kāpēc? - noprasīja Belovs.

Vilsons nezināja, ko teikt. - lr jau vēls.

Ibrahims paraudzījās uz viņu tā, it kā apšaubītu viņa veselo saprātu.

Zēns ar riepu ap kaklu nokrita uz ceļiem.

Kāds atsaucās tikai pēc septītā vai astotā signāla. Vilsona sirds kāpa pa muti ārā, bet kreisās acs kaktiņā sāka locīties un mirgot sudrabaini pavedieni.

Komandieris Ibrahims pielēca kājās un iebļāvās klausulē:

-     Hallo? Hallo? Kas runā? - Viņš bridi klausījās, tad nepacietīgi ierūcās. - Runājiet angliski, dieva dēļ! Kur ir Hakims? - Tad klausījās vēl bridi. - Nu tad pasauciet viņu! Kā jums šķiet, kam tad es zvanu? Tas taču ir viņa telefons, vai ne? - Turēdams klausuli pie auss, viņš pievērsās Vilsonam un Belo- vam un klusi apjautājās: - Ko darīt ar to puiku?

-    Laid viņu vaļā, - ieteica Belovs. - Ar to pietika.

Ibrahims pamāja ar galvu. - Droši vien… Un kā jūs domājat? - viņš noprasīja, ar zodu norādot uz Vilsonu.

Vilsons nezināja, ko atbildēt. Ar labo aci viņš gandrīz neko neredzēja un nespēja ari sakopot domas. - Man ir citas rūpes, - viņš nomurmināja. Ja Hakims nepienāks pie telefona (un kāpēc gan, kā viņš to varētu?), Ibrahimam radīsies aizdomas. Bet tas nemaz nebūtu labi šajā vietā un šādos apstākļos.

Ibrahims sarauca pieri. - Mums visiem ir… hallo! Hakim? Kur ellē tu biji iekritis? Runā skaļāk, vecīt! Es tevi nedzirdu! Paklau, mums ir sarežģījumi ar tiem stikla paraugiem, ko tu atsūtīji. Jā, "stikla paraugiem"! - Ilgs klusuma brīdis.

-     Daži no tiem ir ražoti Ķīnā. Ko, pie velna, lai es daru ar… ko? Nē, ne pārāk dārgi. Varbūt desmit procenti.

-    Varbūt seši procenti, - nomurmināja Belovs.

Tagad komandieris Ibrahims smaidīja. - Labi, brāli! Tev taisnība! Es pateikšu viņiem… Ko? Jā, protams, viņš stāv man blakus. Jā, jā, bet… labi, viss bUs kārtībā. - Komandieris Ibrahims pasniedza klausuli Vilsonam. - Viņš grib runāt ar jums.

Belovs smīnēja.

Vilsons neredzēja gandrīz neko, acu priekšā mirgoja tikai viņam redzamā nervu uguņošana. Pielicis klausuli pie auss, viņš atsaucās: - Hallo?

Hakims ierunājās tikai pēc desmit sekundēm vārgā un nogurušā balsī. - Frenk?

Vilsons neapzināti pamāja ar galvu. Tad attapās un teica: - Jā.

-     Te Hakims…

-    Es zinu.

-    Tad… viss ir kārtībā? Jūsu pusē… viss kārtībā?

-    Jā, - atbildēja Vilsons. - Viss ir labi. - Cik cilvēku to noklausās, viņš nodomāja. Un kur viņš ir ieslodzīts?

-    Tad pēc pāris dienām tiksimies Antverpenē.

-    Tieši tā, - piekrita Vilsons.

-    Viesnīcā De Witte Lelie. Kā bija norunāts.

-    Tieši tā.

Pēc mirkļa klausulē iestājās klusums.

Vilsons dziļi ievilka elpu un pasvieda tālruni komandierim Ibrahimam.

Tas smaidīja. - Atvaino, Čārlij! Viņš teica, desmit procentu atlaide.

Belovs sašutis paspēra soli uz priekšu, bet Vilsons uzlika plaukstu uz viņa piedurknes. - Būs jau labi, - viņš ieminējās. - Nākamreiz mēs to atpelnīsim.

Komandieris Ibrahims atkal pievērsās zēnam ar Firestone kaklarotu. - Es esmu izlēmis, - viņš paziņoja. Tad apklusa, izbaudīdams mirkli, kad visi skatieni bija pievērsti viņam. - Viņš vēl ir tikai bērns… no nabadzīgas ģimenes… un tas bija mazs dimantiņš.

Ģimenes locekļi piekrītoši māja ar galvu. Zēns arī.

-     Bet… - Ibrahims atkal apklusa.

Vilsons jau zināja, kas sekos.

-     Man ir jāvada raktuves, - pavēstīja Ibrahims. - Tāpēc darīsim tā. - Viņš pasniedzās kabatā un sameklēja šķiltavas. Apgājis apkārt galdam, viņš pienāca pie zemē satupušās ģimenes un pasniedza šķiltavas zēna mātei. - Aizsvilini viņu, mammīt…

Sieviete iegaudojās.

Redzēdams, kas notiek, viņas dēls pietrūkās kājās. Bet ar riepu ap kaklu un aiz muguras saslēgtām rokām aizbēgt nebija iespējams. Viens no kareivjiem sagrāba viņu aiz riepas, apgrieza apkārt un nogrūda atkal zemē.

Zēna māte bija histērijā.

-    Ja neklausīsi man, - turpināja Ibrahims, - būšu spiests rīkoties citādi. - Neatraudams skatienu no sievietes, viņš pacēla roku un uzsita knipi. No sārtā namiņa iznāca trīs kareivji, nesdami piecas riepas un benzīna kannu. Visi ģimenes locekļi ievaidējās, bet viens no mazākajiem zēniem nogāzās bezsamaņā.

Turpretī Ibrahimam tā bija lieliska izklaide, tāpat kā viņa pakalpiņiem. Daži no tiem smējās, un visiem acis mirdzēja azartā. - Aizsvilini viņu, mammīt, un viss būs galā! Es tev apsolu - kad zeņķis būs uzcepināts, varēsi iet mājās! - Viņš gaidīja, ka sieviete kaut ko teiks, bet viņa klusēja. Tik drudžaini purināja galvu, ka šķita - tā tūlīt nokritīs. - Tu taču saproti, vai ne? Tu esi tikpat vainīga kā viņš! Vēl vainīgāka! Tu viņu laidi pasaulē. Tāpēc tev arī viņš jāpiebeidz. Ja negribi to darīt, ja nevari, es sapratīšu. Bet tad gan diemžēl riepa ir sagatavota katram no jums!

Ibrahims notupās zemē dažu pēdu attālumā no sievietes un ieskatījās viņai acīs. - Kā tad būs? Viss tavā ziņā! Tu izlem! Puika - vai visa ģimene? Kā būs? - Viņš pagrieza šķiltavu ritenīti un iedegās liesmiņa.

-    Liec viņai mieru, - ierunājās Vilsons.

Komandieris Ibrahims pārsteigts pagriezās pret viņu.

Vilsons paspēra soli uz priekšu, izstiepis roku ar plaukstu uz augšu. - Ļauj man to izdarīt.

17. nodala

Tā bija pārbaude.

Ja līdzīgi Nīčes pārcilvēkam Vilsons bija (kā viņš pats domāja) "ārpus laba un ļauna", tad jebkādas "sirdsapziņas" atliekas sen bija palikušas pagātnē - atmirušas evolūcijas gaitā. Tukša skaņa.

Ja tā padomā, tad varbūt viņš varētu izstrādāt vienādojumu šādam procesam. Formulu morāles ekvivalentam, kas atbilst signāla pārejai troksnī.

Doma, protams, bija tāda, ka sirdsapziņu var nomest kā čūskas ādu. Vienkārši izkāpt no tās un doties tālāk. Ja kāds viņam sekotu, tas redzētu zālē zvīņainu lenti - un nodomātu: Vai šeit bijis Vilsons? Vai viņš te medīja?

Vilsonam tas bija svarīgi - pat ļoti svarīgi - sadzīvot pašam ar savu nežēlību. Tāpēc šis zēns…

Viņš aizvēra acis, kad Vilsons tuvojās ar šķiltavām rokā. Viņš diezgan ilgi stāvēja zēna priekšā, gaidīdams, kad tas pacels skatienu no zemes. Tas arī bija svarīgi - lai pietiek spēka paraudzīties savam upurim acīs, izjust tā bailes, vienlaikus pieņemot notiekošā netaisnīgumu.

Laikam ari zēns to nojauta, jo tas, šķiet, veselu mūžību necēla skatienu no zemes. Kad viņš beidzot atguvās kā no nemaņas un paraudzījās augšup, Vilsons uz mirkli ielūkojās viņam acīs, tad pagrieza šķiltavu ritenīti un aizdedzināja zēnu.

Upuris iekvēlojās kā milzu lāpa, svaidīdamies šurpu turpu, liesmu apņemts, melnu, kodīgu dūmu mākonī. Kaujinieki palēca sāņus, smiedamies, it kā spēlēdami "aklās vistiņas". Ik pa brīdim kāds no kareivjiem sagrieza viņu virpuli, iesperot ar zābaku pa pēcpusi vai paraujot aiz riepas. Taču šie prieki nebija ilgi. Spēlīte bija galā pusminūtes laikā. Vilsons gan nevarēja droši apgalvot, bet viņam šķita, ka puikam uznāca sirdslēkme. Vēl tikko skraidīja apkārt bļaudams, un tad pēkšņi…

Zēns pagriezās tādā kā neveiklā piruetē, tad nokrita ceļos, sniegdamies pēc riepas apmales. Tad sastinga, un viss. Kā nocirsts koks viņš nogāzās uz sāniem un kūpēdams palika guļam smiltīs.

Vilsons smagi elpoja, it kā pats būtu skraidījis apkārt. Savādi, jo viņš taču neko smagu nebija darījis. Tikai ieslēdzis mazas šķiltavas un pielicis sīkajam pie krūtīm.

Viņš mēģināja izprast, ko jutis šajā brīdī, un pārsteigts apjauta, ka neko. Sīkais pagalam, un viss.

Tā gadās.

Tas bija vakar, bet šodien Vilsonam bija pašam savas raizes.

Komandieris lbrahims bija parūpējies, lai tehniskais auto nogādā viņu līdz Ugandas robežai, Fortportālas tuvumā. Tur gaidīs bruņumašīna, kas aizvedīs viņu uz Kampalu. No Ugandas galvaspilsētas viņš varēs aizlidot uz Londonu, bet tur Antverpene būs ar roku aizsniedzama.

Vilsons atteicās no šā piedāvājuma. Iebraucot Ugandā no Kongo ar bruņumašīnu, viņš pārāk piesaistīs uzmanību, viņš paskaidroja. Šo plānu viņš bija apspriedis ar Hakimu Baal- bekā, viņš apgalvoja komandierim. Un viņi bija nolēmuši, ka Vilsonam jādodas uz Buniju. Hakima draugi sagādās laivu. Viņš šķērsos Alberta ezeru naktī, lai izvairītos no policistiem un kareivjiem. Ugandā Vilsons ar saviem biedriem brauks ar motocikliem pa meža ceļiem līdz galvenajai šosejai, bet no turienes - uz Kampalu. Zero un Halids visu laiku būs kopā ar viņu, nodrošinot apsardzi.

Ibrahimam tas nešķita īsti prātīgi, bet tā vairs nebija viņa darīšana. Ieročus viņš bija dabūjis. Vilsons varēja darīt, ko grib.

-    Vai Bunijā ir banka? - jautāja Vilsons.

-    Protams, - atbildēja Ibrahims.

Vilsons pateicās viņam. - Man vajadzēs seifu līdz laivas aizbraukšanai.

-    Katrā laikā.

Patiesībā, protams, nekādas laivas nebija un "draugu" arī ne. Bunija bija tikai rezerves plāns, iespēja Vilsonam atbrīvoties no Ibrahima, lai varētu atrast pircēju dimantiem, kurus vairs nevarēja pārdot Antverpenē.

Jo tas, kurš sūtīja ziņas no Bobodžona datora, bez šaubām, turēja gūstā arī Hakimu. Ja Vilsons parādīsies viesnīcā De Witte Lelie, viņu droši vien tur jau gaidīs. Tajā brīdī, kad viņš tur spers savu kāju, viņu nogrābs CIP, FIB - vai kas nu viņi tādi ir. Iedurs adatu, un viss. Kad viņš attapsies, jau būs pieķēdēts pie sēdekļa teroristu transportā, ceļā uz cietumu, kura nemaz nav.

Tāpēc - rezerves plāns.

Bunija - Kongo visbīstamākās provinces galvaspilsēta - bija Āfrikas Dedvudas līdziniece. īsta posta vieta, netīrības pārņemta, slimību plosīta graustu valstība, kur mitinājās trīssimt tūkstoši cilvēku - daudzi no tiem cieta no bada, slimībām un izmisuma. Netālu no Alberta ezera tā bija kā elle zemes virsū paradīzei līdzīgās apkārtējās dabas vidū.

Dimanti, ar kuriem komandieris Ibrahims bija norēķinājies par ieroču sūtījumu - vairāk nekā trīs mārciņas atlasītu, neapstrādātu akmeņu lielumā no trim līdz pieciem karātiem - bija paslēpti īpaši izdobtā skaistā dzelzskoka galvā. Pavisam bija 7263 karāti, un katra dimanta kvalitāte bija izcila. To garantēja komandieris Ibrahims, un Vilsons kaujiniekam ticēja. Un kāpēc ne? Darījumu partneri bija Ibrahims un Hakims, bet Belovs un Vilsons - tikai starpnieki. Šie darījumi bija vienlīdz asiņaini un izdevīgi, un uzticēšanās bija visam pamatā. Ja pajautātu vienam no šiem vīriem, kāpēc viņš uzticas otram, tas sāktu stāstīt par Allāhu un kopīgo mērķi. Viņš pieminētu musulmaņu Umma3S solidaritāti un atsauktos uz desmit gadu pieredzi slepenās operācijās, kur abi piedalījušies. Tomēr galu galā abi šie vīri zināja, ka viņu uzticēšanos nodrošina kaut kas vēl stiprāks par islāmu. To nodrošina viena vīra šautene un otra vīra nazis, kā arī apziņa, ka otrs viņu sameklēs jebkurā pasaules malā.

Tāpēc, ja Ibrahims teica, ka dimanti ir labi, tad tā arī bija.

Tomēr Vilsons bija mazliet palasījis par šo tēmu un uzzinājis, ka dimantu tirgus ir ļoti interesanta valstība. Viena no raksturīgākajām īpašībām - tas ir īsts kartelis.

Vairāk nekā gadsimtu dārgakmeņu kategorijas dimantu cenu noteica Dienvidāfrikas uzņēmums DeBeers un tā partneri. Firma to panāca ar vertikāli integrēta monopola palīdzību, kas ļāva ierobežot dimantu piedāvājumu. DeBeers panākumu pamatā bija tas, ka tai pilnībā vai daļēji piederēja gandrīz visas dimantu raktuves pasaulē. Dimantus, ko DeBeers neražoja, tā iepirka ar filiāļu starpniecību.

Šādi tirgus bija iespiests stūri.

Katru gadu uz Londonu tika uzaicināti kādi 250 "eksperti". Tos uzaicināja Centrālā pārdošanas organizācija jeb CPO. Ari tā bija DeBeers veidojums, ko Izraēlas dimantu iepircēji devēja par "Sindikātu".

Londonā "ekspertiem" tika atļauts iegādāties iepriekš sašķirotas dimantu paciņas par noteiktām cenām, parasti 42 500 dolāri par paciņu. Pirms iegādes paciņas nedrīkstēja apskatīt, tās bija jāpērk gandrīz kā "kaķis maisā". Ja pircējam iegādātā manta nepatika, tas varēja no šīs paciņas atteikties, bet tādā gadījumā viņam būtu jāatvadās arī no šī biznesa. CPO viņu vairs neaicinātu.

Tāpēc eksperti pieņēma to, ko tiem piedāvāja, uzticoties DeBeers, līdzīgi ka Vilsons uzticējās Ibrahimam.

Nopirkuši dimantu paciņas, eksperti pardeva tās tālāk vairumtirgotājiem Antverpenes, Amsterdamas, Ņujorkas un Ramatganas (Izraēlā) dimantu biržās. Turklāt Dimantu korporācija uzturēja mākslīgu deficītu, uzpērkot liekos dimantus, kur vien tie bija atrodami. Šie dimanti kilogramiem tika glabāti Londonas banku seifos vai atstāti zemē vēlākai izrakšanai (ja vispār).

Konfliktu dimanti šajā spēlē bija "tumšie zirdziņi". Tos ieguva neiedomājami nežēlīgie dumpinieku kaujinieki Sjer- raleonē, Angolā un Kongo. Šie "asins dimanti", ko džungļu upju gultnēs izraka vergi, saņemot par darbu sešdesmit centus dienā, nokļuva līdz lielpilsētu biržām pa dažādiem ceļiem, bez Sindikāta līdzdalības.

Tā ka šie konfliktu dimanti veicināja karus visā Rietumāfrikā un pazemināja CPO tirgojamo dimantu cenas, DeBeers centās ieviest protokolus, kas pieprasītu, lai "likumīgiem dimantiem" būtu izcelsmes sertifikāts.

Kāda ironiska simetrija, nodomāja Vilsons. Gala lietotāju sertifikāti tika viltoti vai pirkti, lai rastu iespēju pārdot ieročus trešajām personām, tādām kā komandieris Tbrahims, kura kaujinieki valdīja pār vergu nometni džungļos, kurā tika iegūti dimanti. Kāpēc tad arī dimantiem nepiešķirt savu sertifikātu, kas noskalotu no akmeņiem asinis, izveidojot viltus papīru ceļu no Āfrikas līdz pat līgavas pirkstam?

Lai gan asins dimanti ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, ja neskaita to ieguves nežēlību, tie tika pārdoti lētāk nekā to radinieki no Dienvidāfrikas, Austrālijas un Sibīrijas. Pēc Ha- kima vārdiem, Vilsona dimantus varētu pārdot par kādiem četriem miljoniem dolāru - apmēram uz pusi mazāk nekā tad, ja tos tirgotu DeBeers.

Vienīgais sarežģījums tagad, kad Hakims kājām gaisā karājās lidmašīnas kravas tilpnē, bija pircēja atrašana. 22. jūnijs nenovēršami tuvojās, un Vilsons nedrīkstēja kavēties.

Bunijā viņi nokļuva īsi pēc pusdienlaika un piebrauca tieši pie smilšu maisiem nocietinātās Banque Zaпrose du Commerce Extйrieur ieejas. Atstājis Zйro un Halidu gaidīt ārpusē, Vilsons devās pie bankas pārvaldnieka.

Bizvas kungs bija indietis tuvu pusmūžam. Viņš sēdēja aiz grezniem kokgriezumiem rotāta impērijas stila rakstāmgalda, bet pie sienas lepojās prezidenta Džozefa Kabilas portrets. Sveicis Vilsonu ar stingru rokasspiedienu, viņš aicināja to apsēsties un jautāja, kā var palīdzēt.

-     Man vajadzīgs seifs, - paziņoja Vilsons. - Ielikt šo! - Viņš izņēma drānā ietīto dzelzskoka galvu un nolika uz galda.

-    Vai drīkstu palūkoties? - jautāja Bizva. Vilsons pamāja ar galvu, un bankas pārvaldnieks iztina skulptūru.

-    Tā šķiet visai vērtīga, - ieminējās Vilsons.

Bizva sarauca pieri. - Jā, - viņš noteica. - Protams… ļoti skaista.

-     Es to nopirku Ugandā, - paskaidroja Vilsons. - Veiksmīgs ķēriens.

Bizva vārgi pasmaidīja un sakrustoja rokas, cenzdamies izlikties izpalīdzīgs.

-     Un tad es nodomāju - ja jau esmu tepat tuvumā, atbraukšu šurp. Paskatīšos, kas te labs. - Viņš piemiedza aci.

Bizva šķita īsti nesaprotam. - Jūs domājat dimantus?

-     Trāpīts!

-    Tad jau esat ieradies īstajā vietā.

-    Tā jau man visi teica.

-    Bet jūs pats nenodarbojaties ar dimantu tirdzniecību? - jautāja Bizva.

Vilsons papurināja galvu. - Nē, es iepērku kafiju.

Bizva iespurdzās. - Jūs atbraucāt uz Buniju pirkt kafiju?

-     Nē, nē, - atbildēja Vilsons. - Kā jau teicu, tas ir tikai neliels līkums.

-    Saprotu, - noteica Bizva, lai gan viņa sejas izteiksme liecināja par pretējo.

Vilsons pameta skatienu pār plecu, tad paliecās uz priekšu un čukstus atzinās: - Es cerēju, ka jūs varētu man izpalīdzēt. Es gribu nopirkt dimantu. Es gatavojos precēties.

-    Cik jauki!

-    Tā nu es domāju… kādus trīs, varbūt četrus karātus, neapstrādātu. Es dzirdēju, ka apstrādes gaitā tie zaudē pusi to lieluma. Cik tad sanāktu? Pusotrs līdz divi karāti.

-    Mhmm.

-    Kā jums šķiet, vai tas ir iespējams?

Bizva pamāja ar galvu. - Jā. Ļoti iespējams.

-    Taču nelikumīgi, n'est-ce pas?

Baņķieris pasmaidīja. - Es gan nedomāju, ka jums varētu but kādas nepatikšanas. Šeit nav pat īstas policijas. Tikai ceļu drošības uzraugi, kuriem sen nav maksātas algas.

-    Un kā ar ANO? Es redzēju…

-    Urugvajieši, bangladešieši… Viņiem ir citas rūpes. Turklāt tas, par ko jūs ieminējāties… ar to šeit nodarbojas visi.

-    Vai tiešām? Pastāstiet! Ar ko viņi nodarbojas?

-    Pērk un pārdod dimantus. Tā arī ir visa ekonomika.

-    Ak tā? - Vilsons izlikās pārdomājam dzirdēto. Tad piebilda: - Vai jūs varētu man kādu ieteikt? Dimantu tirgotāju?

Bizva bēdīgi paraudzījās viņā. - Protams, taču… viņi ir visur. Katrs taksometra šoferis gatavs pārdot dimantu vai zina kādu, kas to var. Katrs kaujinieks, katrs… Nelaime tikai tāda, ka tas var būt mazliet bīstami. Viņi var jūs ievilināt slazdā.

-     lieši no tā es baidos, - atzinās Vilsons. - Mani var aizvest pie slepkavniekiem.

-     Es ieteiktu izvēlēties tirgoņus, kuriem ir savi veikali. Tie galvenokārt ir libānieši. Un, ja viņam ir veikals, tas nozīmē, ka viņš būs turpat arī nākamajā dienā. Taksometra šoferis var arī nebūt.

-    Jūs teicāt, viņi ir libānieši?

Bizva paraustīja plecus. - Gandrīz visi. Ir viens ķīniešu kungs, bet ar viņu es jums neieteiktu ielaisties.

-    Kāpēc?

Bizva samulsa. - Viņš drīzāk ir vairumtirgotājs, turklāt… - Bizva saviebās.

-    Kas? - uzstāja Vilsons.

-    Viņam ir slikta slava, - paskaidroja Bizva.

-    Sapratu.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, ieklausīdamies ventilatora dūkoņā un klikšķēšanā.

-    Es nešaubos, ka jums izdosies kaut ko atrast, - piebilda Bizva.

-     Paldies. Un vēl kas… Vai jūs varētu ieteikt man kādu viesnīcu?

Bizva saviebās. - Diemžēl visas īstās viesnīcas ir slēgtas. Taču Chāteau noteikti atradīsies kāda istaba.

-     Chāteau?

-    Lubumbaši namā. Kādreiz tas bija gubernatora savrup- nams. Es gan to nesauktu par īstu savrupnamu. Drīzāk bun- galo. Liels bungalo.

-    Kas notika ar gubernatoru?

Bizva sadrūma. - Nomira.

-    Man ļoti žēl. Laikam saslima, vai ne?

Bizva papurināja galvu. - Nē, es gan neteiktu, ka viņš būtu bijis slims. Drīzāk veselīgs kā vērsis.

Vilsons domīgi pamāja ar galvu. - Bet tā viesnīca… tā ir droša, vai ne? Tādam cilvēkam kā man?

Bizva saknieba lūpas. - Jā, laikam gan. Žurnālisti labprāt tur apmetas. Nevalstisko organizāciju pārstāvji, valdības pārstāvji, tie iecienījuši ari bāru. - Viņš pasmaidīja. - Seifs tiešām var noderēt.

Lubumbaši nams bija plašs bungalo, kura ar ģipsi apmestās sienas bija izraibinātas ar nesenu šāvienu pēdām. Gleznaini noplukuši villa slējās izpostītu dārzu vidū, apjozta ar astoņas pēdas augstu mūri, pa kura pelēkajiem akmeņiem ložņāja ķirzakas. Mājai līdzās atradās tukšs peldbaseins ar lielu bedri dziļākajā galā.

-     Kas notika ar baseinu? - apjautājās Vilsons, aizpildīdams reģistrācijas veidlapu sev un saviem pavadoņiem un maksādams par pirmo nakti skaidrā naudā.

Viesnīcas pārvaldnieks, noguris beļģis, kura elpa oda pēc alkohola, paraustīja plecus. - Mīnmetēju uzbrukums. Pirms diviem gadiem.

-    Vai kādam trāpīja?

Pārvaldnieks papurināja galvu. - Baseinā ne, - viņš atbildēja un pasniedza Vilsonam divas atslēgas. - Palagu un dvieļu diemžēl nav. Varbūt rīt būs. Vai vēlaties kādu dzērienu uz iestādes rēķina…? - Viņš norādīja uz blakus telpu.

Vilsons piekrita. Zero un Halids atteicās. Viņi vēlējās redzēt savu numuru.

"Bārs" drīzāk atgādināja viesistabu ar dīvāniem, klubkrēsliem un nospodrinātu koka grīdu. Pie griestiem lēni griezās ventilatori, ko darbināja dārzā grabošais ģenerators. Ja neskaita viesmīli, kas darbojās ari kā bārmenis, Vilsons telpā bija viens ar druknu portugāli, ap sešdesmit gadu vecu.

-     Frenks d'Ankonia.

-    Da Roza. Žairs da Roza.

Vilsons atkrita ādas klubkrēslā un pamāja viesmīlim.

-     Džinu un toniku, - viņš izrīkoja. - Un manam draugam pēc viņa izvēles.

Da Roza pasmaidīja. - Mērci.

-    Un ar ko jūs nodarbojaties, da Rozas kungs?

-    Es? Es organizēju. Esmu iznākumu organizētājs.

Vilsons īsti nesaprata. - Kādu iznākumu?

-    Militārā jomā.

Vilsons iesmējās. - Un kā sokas?

-    Labi! Āfrikā vienmēr sokas labi, lai gan, šķiet, ne gluži tik labi kā pagājušajā vai aizpagājušajā gadā.

-    Man žēl.

Kara darbonis atmeta ar roku, kā teikdams: C'est \a vie.

-     Es nezaudēju cerības. Veiksme atkal atgriežas. Tā vienmēr atgriežas.

Pienāca viesmīlis ar divām džina un tonika glāzēm uz paplātes. Portugālis klusēdams pacēla glāzi, atklājot skatienam nelielu tetovējumu starp labās rokas īkšķi un rādītāja pirkstu. Trīs zili punktiņi, kas veido trijstūri. - Priekā!

Vilsons iemalkoja dzērienu. - Tātad… agrāk darījumi veicās labāk?

Da Roza uz brīdi piepūta vaigus. Tad klusi izpūta gaisu pāri kafijas galdiņam. - Vienkārši lieliski, - viņš atbildēja.

-     Bija Āfrikas pasaules karš.

Šos vārdus Vilsons dzirdēja pirmoreiz, un tas laikam bija noprotams.

-    Deviņas valstis, divdesmit armijas, četri miljoni bojāgājušo, - paskaidroja da Roza.

-    Četri miljoni?!

Da Roza nenoteikti pavicināja gaisā labo roku. - Simts tūkstoši vairāk vai mazāk.

-    Es par to neko nezināju.

-     Melnie, - noteica portugālis, it kā tas visu izskaidrotu.

-     Un ne jau uzreiz. Tas ilga kādus četrus vai piecus gadus, bet nav nekāds brīnums, ka jūs to nepamanījāt. Taču jā - četri miljoni. Tas tiešām bija kaut kas.

Vilsons nezināja, ko teikt. Malkoja dzērienu.

-   Un jūs? - apjautājās da Roza. - Ar ko nodarbojaties? Esat tūrists? Operas dziedātājs? Kas?

Vilsons iesmējās. Nebūdams drošs, cik daudz var izpaust, viņš nolēma atkārtot bankā minēto pasaciņu. - Es iepērku kafiju.

Da Roza savilka lūpas un pamāja ar galvu. - Interesants darbs. Arabica vai robusta?

Vilsons samirkšķināja acis.

Da Roza iesmējās. - Tad jau dimanti.

Vilsons paraustīja plecus.

-    Pērkat vai pārdodat? - taujāja da Roza.

Vilsons padomāja. - Kā kuru reizi. Vai jūs arī ar to nodarbojaties?

Da Roza nosprauslājās. - Nē! Pārāk bīstami. Bet jums vajadzētu aiziet pie Lahuda - Elijas Lahuda. Viņš jums dos labu cenu, un, ja pieminēsiet manu vārdu, tad varbūt man arī kaut kas atlēks. Kas zina?

-    Lahuds… Viņš ir libānietis?

-    Viņi visi ir libānieši, - apgalvoja da Roza.

Vilsons sarauca pieri. Viņš gribēja izvairīties no libāniešiem, jo daži no tiem varētu pazīt Hakimu un viņa draugus. Viņš nedrīkstēja pieļaut, lai Zero un Halids sāktu pļāpāt ar saviem tautiešiem. Jo mazāk viņi zināja, jo labāk. Patiesībā… - Es dzirdēju, ka šeit esot kāds ķīnietis.

Da Roza saviebās. - Jā, protams - Lielais Pings! Viņam ir veikaliņš de Golla ielā. - Uzvelciet bruņuvesti.

Vilsons iesmējās. - Vai tik traki?

Da Roza papurināja galvu. Iztukšoja glāzi un nošķindināja ledu. - Nē, viņš pats nav bīstams. Bet pie Lielā Pinga neiet pēc pāris dimantiem. Viņš drīzāk ir vairumtirgotājs.

-     Es domāju, ka viņi visi ir vairumtirgotāji, - ieminējās Vilsons.

-     Ir jau arī. Tikai Pings tieši sadarbojas ar bruņotajiem grupējumiem, tāpēc jūtas droši, tirgojot lielas partijas.

-    Izklausās bīstami.

-    Viņam pašam ne.

-    Kāpēc? - Vilsons gribēja zināt.

-   Jo viņš pieder pie triādas, - paskaidroja da Roza. - Sun Yee On.

Vilsons sarauca pieri. - Un ko tas nozīmē?

Da Roza saknieba lūpas. - Piecdesmit tūkstoši gangsteru, kas darbojas vienā komandā. Līdzīgi Wal-Mart, tikai ar ieročiem.

Nākamajā rītā Vilsons devās meklēt Lielā Pinga veikalu, vadoties pēc viesnīcas pārvaldnieka uzzīmētās aptuvenās kartes. Taču pat ar karti tas nebija viegls uzdevums. Ielu nosaukumu plāksnīšu gandrīz nekur nebija, arī māju numuru ne. Viņš varētu kādam uz ielas pajautāt, kā atrast Lielo Pingu, taču, ja da Rozam bija taisnība, tas būtu tāpat kā jautāt ceļu pie AI Kapones.

Tāpēc viņi staigāja šurpu turpu. Vēl un vēl.

Zero un Halids visiem spēkiem centās izskatīties draudīgi. Tas taču bija viņu pienākums - viņu darbs -, tāpēc viņi bija uzlikuši bardzības masku. Taču Vilsons redzēja, ka puiši ir nobijušies. Daudzi ielās bija bruņojušies ar Kalašņikova automātiem, bet pistole rēgojās vai ikviena garāmgājēja džinsu aizmugures kabatā. Soļodams Vilsonam aiz muguras, Halids kurnēja: - Es cerēju, ka mēs jau būsim Eiropā. I Iakims teica…

-    Es arī cerēju, - meloja Vilsons. - Taču ir īpašas darīšanas.

Halids brīdi klusēja, vērodams izkārtnes un uzmanīdams deviņgadīgu puišeļu bandu, kas vilkās viņiem nopakaļ.

-    Hakims neko neteica par "īpašām darīšanām".

Vilsons pameta skatienu pār plecu. - Tāpēc jau tās ir īpašas.

Pēkšņi Zero iebļāvās un norādīja uz metāla izkārtni, kas karājās virs bagātīgiem kokgriezumiem rotātām durvīm šauras ieliņas galā:

777 EX-IM 777 PINC LI ON, PROP.

Uz ķeblīša pie durvīm sēdēja ķīnietis ar šauteni uz ceļiem. Kad Vilsons iegāja ieliņā, vīrietis piecēlās un brīdinoši pašūpoja gaisa rādītājpirkstu. Vilsons brīdi apmulsa, tad saprata. Viņš pievērsās Zero un Halidam. - Gaidiet tepat.

Lielā Pinga birojs bija vēss un blāvi apgaismots, pāris nelielās stikla vitrīnās vīdēja pieticīgs slīpētu un neslīpētu dimantu krājums. Virs galvas skaļi dūca vesela rinda dienasgaismas lampu, bet uz izkrāsotas ķiniešu lādes darbojās ventilators, griezdamies pa labi un pa kreisi. Telpas tālākajā galā vientuļi slējās griezumiem izrotāts ziloņkaula aizslietnis.

Aiz vienas no letēm stāvēja pavecs ķinietis ar vienaldzīgu sejas izteiksmi. Turpat līdzās glīts jauns ķīnietis baltā linu uzvalkā sēdēja uz saliekamā krēsla, atbalstījis elkoņus uz ceļiem un šķirstīdams nodriskātu Hustler.

Vilsons ieskatījās vecā vīra ūdeņainajās acīs. - Pinga kungs?

Večuka seja savilkās piktā grimasē. - Pinga nav! - Viņš krietnu brīdi vilcinājās. Tad lūpās zem spalvu kušķiem aizaugušajām nāsīm pavīdēja smaids. - Gribat pirkt dimantu?

Vilsons papurināja galvu.

Smaids pazuda no vecā vīra sejas, un viņš nicīgi nošņācās. - Tā! Gribat pārdot dimantu!

Vilsons uzmeta viņam pārsteigtu skatienu. - Apbrīnojami! Jums vajadzētu strādāt par privātdetektīvu!

Vecais ķīnietis nesmējās, bet vīrs baltajā linu uzvalkā gan pasmaidīja. Nometis žurnālu, viņš piecēlās kājās. - Es esmu Pings.

Vilsons pievērsās viņam. Pasniedza roku. - Frenks d'An- konia.

-    Es zinu.

-    Zināt?

-    Jā. Jūs esat tas, kurš aizsvilināja to puiku… - Ar rokas mājienu viņš aicināja Vilsonu aiz ziloņkaula aizslietņa, kur sienā bija ierīkotas masīvas dzelzs durvis. Līdzās durvīm bija niķeļa plāksnīte ar iegravētu plaukstas kontūru. Pings piespieda pie tās savu plaukstu. Iemirgojās gaismas diode, un durvis atvērās. - Šeit…

Durvis veda uz bezlogu telpu, kas drīzāk atgādināja seifu, pilnu bieziem cigarešu dūmiem. Divi vīri sēdēja pie smaga koka galda, kas bija pārklāts ar zaļu audumu. Viņi dzēra tēju.

Viens no vīriem izskatījās pēc miesās izplūduša Būdas ar dzeltenīgiem zobiem. Otrs bija da Roza; pametis skatienu pār plecu, viņš iesmējās: - Kur jūs tik ilgi kavējāties?

Vilsons sadrūma. Viņam nepatika izjokošana.

Resnais vīrs iesmējās un aizsmēķēja pretīgi smirdošu Gi- tane. Izrādot cieņu viesim, viņš pūlējās runāt angliski: - Labvakar!

Da Roza smējās. - Redzu, ka esat iepazinies ar Mazo Pingu.

Vilsons paraudzījās uz jauno vīrieti baltajā uzvalkā.

Tas pasmaidīja. - Mans tēvs īsti labi neprot angļu valodu. Bet, lūdzu, sēdieties. - Viņš norādīja uz krēslu. Vilsons paklausīja.

Resnis - Lielais Pings - paliecās uz priekšu. - Amerikānis?

Vilsons pamāja ar galvu.

- Amerikāņi šeit reti iegriežas, - ieminējās da Roza. - Jūs esat gandrīz slavenība.

Lielā Pinga acis iepletās. Viņš pamāja ar smagnējo galvu, it kā apstiprinādams kādu satriecošu atklāsmi. - Jūs no CIP?

Vilsons papurināja galvu. - Nē.

Lielais Pings šķita vīlies. Viņš ķīniešu valodā kaut ko pateica dēlam.

Mazais Pings pārtulkoja. - Viņš saka, ja jūs esat no C1P, mēs varētu noslēgt labu darījumu.

-    Par to es nešaubos. Tomēr… es neesmu no C1P.

-    Žēl gan. Vai vēlaties tēju? - piedāvāja Mazais Pings.

Vilsons papurināja galvu.

Lielā Pinga uzacis saraucās. Pieliecies tuvāk Vilsonam, viņš noprasīja: - Qui vous-etes? Que voulez-vous?

Vilsons pievērsās Mazajam Pingam. - Pasakiet savam tēvam, ka es nerunāju franciski.

Mazais Pings paraustīja plecus. - Viņš grib zināt, kas jūs esat un ko gribat.

Vilsons atlaidās pret krēsla atzveltni. Tad paraudzījās uz Lielo Pingu un da Rozu. Klusums kļuva biedējošs. Kaut kur tikšķēja neredzams pulkstenis.

Beidzot Lielais Pings pasmaidīja, it kā apjautis vēl kaut ko. Ar bezgala apmierinātu sejas izteiksmi viņš nolika plaukstas uz galda ar delnām uz leju. Mazais Pings palika nekustīgi sēžam, sakrustojis rokas klēpī.

Pēc brīža Vilsons beidzot pamanīja - viņiem visiem bija vienāds tetovējums - mazi zili punktiņi trijstūra veidā starp īkšķi un rādītājpirkstu. Vilsons paraudzījās uz da Rozu.

Algotnis pasmaidīja. - Es esmu dzimis Makao.

Lielais Pings pamāja ar galvu.

Mazais Pings ieminējās: - Da Rozas kungs ir labs draugs. Mums no viņa nav noslēpumu.

Vilsons vēl mazliet padomāja un saprata, ka citas izvēles viņam nav. Nopūties viņš pavēstīja: - Nu labi. Es varētu pārdot dažus dimantus. Vispār tādu krietnu kaudzīti.

Vilsonam par lielu pārsteigumu, da Roza kaut ko pateica ķiniešu valodā. Lielais Pings atbildēja, un da Roza iesmējās. Pievērsies Vilsonam, viņš paziņoja: - Viņš teica, ka neredzot dimantus. Viņš grib zināt, vai jūs tos esat iebāzis pakaļā?

Vilsons vārgi pasmīnēja par šo asprātību. - Nē, - viņš atbildēja. - Es labāk atstāju tos bankā. Tas tomēr šķita profesionālāk.

Da Roza pārtulkoja, un Mazais Pings iesmējās.

Vilsons uzslavēja portugāli: - Jūs runājat ķīniešu valodā. Visu cieņu!

Da Roza papurināja galvu. - Tā nav ķīniešu valoda. Tas ir fužu dialekts.

Kad da Roza neko tuvāk nepaskaidroja, Vilsons pievērsās Mazajam Pingam.

-    Mana ģimene ir no Fudžianas, - paskaidroja Pings jaunākais. - Tāpēc šis dialekts ir kā dzimtā valoda. Vairākums ķiniešu to nesaprot, tāpēc tā mums ir kā šifrs. Labi noder biznesā.

Lielais Pings neizpratnē lūkojās te uz Vilsonu, te uz da Rozu. Tad nodzēsa cigareti un nobēra kādu nesaprotamu penteri.

Mazais Pings pamāja ar galvu un pievērsās Vilsonam. - Mans tēvs saka, ejiet uz banku un atnesiet dimantus, lai viņš varētu tos novērtēt. Viņš ir labs vērtētājs un piedāvās jums lielisku cenu.

Vilsons noraidīja šo ieteikumu ar garlaikotu galvas mājienu. - Protams! Bet vai zināt ko? Es šaubos, vai mēs tā darīsim. Jo man šķiet, ka varbūt - tikai varbūt - kaut kas var noiet greizi, un mani var aplaupīt. Tāpēc rīkosimies citādi. Bet, pirms sākam, man jānoskaidro pāris jautājumu.

Mazais Pings pārtulkoja tēvam. Tad atbildēja: - Jā?

-    Ja mēs vienosimies, ka laba cena ir četri miljoni dolāru, vai tas jums būs pa spēkam?

Pēkšņi Lielais Pings beidza izlikties, ka nesaprot angliski. Ar rokas mājienu pārtraucis dēla tulkojumu, viņš paziņoja: - Protams.

Vilsons pievērsās viņam. - Labi. Un, ja mēs noslēgsim darījumu, vai varat pārskaitīt naudu uz manu banku?

-    Oui, - atbildēja Lielais Pings. - Ja viss būs kārtībā, mēs varam pārskaitīt to ar HongShang Bank starpniecību.

-      Lieliski! Tad rīkosimies šādi - brauksim uz Banque Zaпrose un aplūkosim dimantus. Tur ir atsevišķa telpa seifu lietotājiem, un jūs varat paņemt līdzi visus vajadzīgos instrumentus.

-    Un ko pēc tam? - jautāja Lielais Pings.

-    Ja vienosimies, jūs liksiet savai bankai pārskaitīt naudu uz manējo. Nevis šo, kas atrodas Bunijā, bet uz britu banku. Uz Menas salu. Es kopā ar jums sagaidīšu, līdz mana banka apstiprinās, ka nauda ienākusi īstajā kontā. Pēc tam atkal dosimies uz Banque Zaпrose. Es jums atdošu dimantus un… uz redzīti!

-     Uz redzīti! - atkārtoja Lielais Pings.

-    Un vēl kāda lieta, - piebilda Vilsons.

-    Vienmēr ir "vēl kāda lieta", - ieminējās da Roza.

-    Ārā mani gaida divi draugi… - Vilsons paskaidroja. Lielais Pings jautājoši pacēla uzacis. - Man vajag, lai par viņiem parūpējas.

Lielais Pings piešķieba galvu un sarauca pieri. Mazais Pings šķita apjucis. Pēc brīža viņš ieteicās: - Labāk taču būtu… ja jūs pats samaksātu saviem cilvēkiem.

Vilsons papurināja galvu. - Es tā to nedomāju, - viņš paskaidroja. - Es gribu, lai jūs par viņiem parūpējaties. Vai varat to izdarīt?

Klusums. Da Roza bija samulsis. Lielais Pings paberzēja zodu. Pēc brīža viņš smīnēdams pievērsās portugālim un paziņoja: - Mušu pletne! Viņš domā mušu pletni!

Viss noritēja tieši tā, kā Vilsons bija paredzējis.

No rīta viņš devās uz banku kopā ar Pingiem, kas bija paņēmuši līdzi zamšādas lupatiņu, nelielu mikroskopu un veselu kolekciju lupu. Viņi visi gandrīz trīs stundas sēdēja šaurā kambarītī pie maza metāla galdiņa, pa vienam pētīdami dimantus. Beidzot Lielais Pings piecēlās un paziņoja, ka darījums noslēgts. Nekādas kaulēšanās nebūs. Viņš maksās četrus miljonus dolāru, kā Vilsons bija prasījis.

Atskaitot starpniecības maksu da Rozam, viņš piebilda. Un maksu par elektronisko pārskaitījumu un arī maksu par tā saucamo "vēl kādu sīkumu". Vilsons steidzīgi piekrita: "Labi, labi!", apstiprinādams darījumu, vēl pirms ķīnietis bija atskaitījis pievienotās vērtības nodokli un taksometra maksu.

Galu galā Vilsons saņems 3,6 miljonus dolāru ar elektronisko pārskaitījumu no Honkongas uz Sentheljeru.

Viņš pasniedza ķīnietim papīra lapiņu ar nepieciešamajiem pārskaitījuma kodiem un apsolīja nākamajā dienā ierasties viņa veikalā. Zero un Halids nāks līdzi. Viņi vienojās, ka līdz tam laikam Vilsons paliks viesnīcā, kur Pinga ļaudis varēs viņu novērot. Kad pārskaitījums būs veikts, viņš kopā ar Pingu dosies uz banku un atdos tam dimantus.

Tovakar Vilsons vakariņās uzcienāja savus miesassargus ar ziloņa steikiem un dzērienu, kas tika uzdots par Dom Perignon, bet pēc garšas aizdomīgi atgādināja Asti Spumante.

Viņš paziņoja puišiem, ka Lielā Pinga veikalā runājis ar Hakimu pa satelīta tālruni, un vecais vīrs esot ļoti apmierināts ar viņu veikumu. Viņš esot visiem pasūtījis lidmašīnas biļetes no Kampalas uz Antverpeni pēc divām dienām. Lielā Pinga cilvēki aizvedīs viņus uz Kampalu, un Hakims sagaidīs viņus Antverpenes lidostā. Un vēl kas, piebilda Vilsons. Pārsteigums.

Halida acis iepletās. Viņš pēkšņi izskatījās kā bērns pie Ziemassvētku eglītes.

-    Jūs saņemsiet prēmiju, - pavēstīja Vilsons.

-    Prēmiju?

Vilsons pamāja ar galvu. - Desmit tūkstošus dolāru. - Viņš uz mirkli apklusa. - Katrs.

Halias noelsās.

Zero lūkojās te uz vienu, te otru no viņiem, tad paraustīja draugu aiz galnbia3 '', pieprasīdams, lai tas pārtulko. Halids klusi kaut ko pateica arābiski, un abu sejās parādījās svētlaime. Kādu mirkli Vilsonam šķita, ka Zйro tūlīt apraudā- sies.

Tāpēc viņš smiedamies uzsita abiem miesassargiem pa muguru, gozēdamies viņu sajūsmas staros. Viņi bija labi puiši, un bija patīkami redzēt tos laimīgus.

Da Roza viens sēdēja pie cita galdiņa ar džina un tonika glāzi. Vērojot kaimiņu līksmās svinības, viņš izbrīnā nogrozīja galvu. Šis zellis d'Ankonia gan ir pats velns.

Vienpadsmitos nākamajā rītā Mazais Pings saņēma e-pasta ziņu par naudas pārskaitījumu. Pēc divdesmit minūtēm Vilsons pārliecinājās par to, piezvanot uz Sentheljeras banku. Pusdienlaikā viņš satikās ar Pingicm pie Banque Zaпrose du Commerce Extйrieur. Visi trīs iegāja bankā, atstājot savus miesassargus ārā, piesardzīgi vērojot citam citu. Vesels bars, no- domaja Vilsons. No vienas puses Zйro un Halids, bet no otras - viņu kolēģi, četri bruņoti jaunekļi T kreklos un saulesbrilles, kuriem Kalifornijā alkoholu vēl nepārdotu.

līankā vecākais Pings vēlreiz izpētīja dimantus, lai pārliecinātos, ka tie ir tie paši, ko viņš bija redzējis iepriekšējā dienā, pēc tam pārvietoja tos ar visu galvu citā seifā, ko bija šim nolūkam noīrējis. Ar apmierinātu sejas izteiksmi viņš paspieda Vilsona roku. - Viss kārtībā, - viņš noteica.

Vilsons piešķieba galvu. - Tikai vēl tas…

Lielais Pings pamāja ar galvu. - Protams, - viņš atbildēja un ar galvas mājienu aicināja Vilsonu sekot viņam. - Tūlīt par to parūpēsimies. - Visi kopā viņi kājām devās uz ķīnieša veikalu.

Vilsons nezināja, ko tagad sagaidīt. Viņā cīnījās pretrunīgas izjūtas. Viņam patika šie puiši, tiešām patika. Taču tie bija uzticīgi Hakimam, nevis viņam, tāpēc tagad bija bīstami. Hakima sabiedrotie drīz sāks meklēt savu naudu, un Vil- sonam būs daudz drošāk, ja Zero un Halids nevarēs tiem palīdzēt.

Žēl, protams. Pat briesmīgi, bet neko nevar darīt. Diži cilvēki dara briesmīgus darbus. Kā citādi lai tie piepilda savus sapņus? Tāda ir vēsturisku personību traģēdija. Viņi upurē savu cilvēcību uz dižo ieceru altāra un līdz ar to nolemj sevi vientulībai, nošķirot sevi no pārējās cilvēces ar sava diženuma nepārkāpjamo mūri.

Lauvu nevar nosodīt par gazeles nogalināšanu. Tāda ir vina daba.

Kad viņi bija nonākuši pie veikala durvīm, Mazais Pings pieskārās Vilsona elkonim un pamāja uz Zero un Halida pusi. - Sakiet, lai viņi gaida te.

Halids dzirdēja un saprata.

Mazais Pings bija sagādājis puišiem krēslus un limonādi. Zero viņam vētraini pateicās, un abi jaunekļi apsēdās pie grezni rotātajām koka durvīm tieši zem izkārtnes ar laimīgajiem skaitļiem.

Uzkāpis pa kāpnēm uz otro stāvu, nezinādams, kas tagad notiks, Vilsons nostājās pie loga blakus Mazajam Pingam un vēroja ieliņu. Drīz Lielais Pings elsdams rausās augšā pa kāpnēm, klusi runādams mobilajā telefonā.

Zero un Halids smējās un pļāpāja, bet tad ieliņas galā parādījās noputējis kravas pikaps ar pašdarinātu bruņu apdari. Zero pielēca kājās un māja ar roku, liekot pikapam apstāties. Vadītājs tam nepievērsa uzmanību un lēni sāka virzīties atpakaļgaitā. Braucot tas klusi pīpināja, liekot atbrīvot ceļu aizmugurē. Pī, pī, pī.

Halids iekliedzies pielēca kājās un dusmīgi uzbļāva šoferim, liekot tam vākties projām. Pī, pī. Halids raidīja gaisā brīdinājuma šāvienu. Un tad pikaps uzņēma ātrumu.

Viņiem nebija, kur bēgt. Kravas auto bija gandrīz tikpat plats kā ieliņa. Puiši panikā ķērās pie ieročiem, beidzot paguva izšaut, atkāpdamies pie Lielā Pinga valstības betona sienas.

Viņi šausmās iekliedzās, viens no tiem (Vilsonam šķita, ka Halids) iesaucās: - Frenka kungs! - Tad pikaps uztriecās viņiem virsū, pārlaužot Zero uz pusēm un sašķaidot Halida kājas.

Ēka nodrebēja, bet Vilsons nespēja atraut skatienu. Noraudzīties lejā notiekošajā bija gluži kā vērot anakondu norijām poniju. Briesmīgi un vienlaikus arī valdzinoši. Pikaps lēni paripoja pāris pēdu uz priekšu, asinīm pilot no kravas kastes durvīm. Halids sāpēs locīdamies gulēja zemē, viņa labā roka krampjaini raustījās, tad šoferis atkal ieslēdza atpakaļgaitu. Pī, pī- kravas auto pārbrauca pāri upuriem, un ēka atkal nodrebēja.

Brīdinājuma signāls apklusa, pikaps aizripoja līdz ieliņas sākumam un apstājās. Atvērās vadītāja puses logs un parādījās pie stūres sēdošā da Rozas seja. Aplūkojis postažu aiz muguras - savu roku darbu -, viņš pacēla īkšķi pret skatītājiem otrā stāva logā.

Lielais Pings smaidīdams iebikstīja ar elkoni Vilsonam sānos. - Nospieda… kā mušas!

18. nodala

BERLĪNE,

2005. GADA 16. MARTS

Pitam Spanjolam krita uz nerviem pat viņas izskats. Tas nebija labi, jo, būdama Spanjolas vietniece, viņa rēgojās tam acu priekšā vismaz tris, četras reizes dienā. Universitātes absolvente ar izcilību, viņa bija augstprātīga, godkārīga un, lai gan vēl tīri jauna, pietiekami resna, lai izskatītos pēc īstas matronas. Spanjolu tracināja pat viņas ērmotais vārds - Me- disona Ļogana. Tas izklausījās pēc lidostas.

Tā kā viņas izskatam piemita kaut kas spēcīgs un kareivīgs, Spanjola pēkšņas iedvesmas uzplūdos bija to iesaucis par Humvee - Bruņumašīnu. Šī palama izrādījās tik piemērota, ka ikreiz, nejauši pasprūkot pār lūpām, izraisīja vainīgu smiekliņu. Taču, protams, tas nonāca arī viņas ausīs. (Ar to bija jārēķinās - viņa vienmēr uzzināja visu.)

Viņš pats bija cilvēks, kas ciena risku. Tāpēc ari viņš bija izvēlējies darbu Centrālajā izlūkošanas pārvaldē - aiz piedzīvojumu kāres. Likteņa ironijas dēļ vīrs, kurš varēja būt lielisks NASCAR pilots vai džungļu apceļotājs, bija nokļuvis tādā birokrātijas purvā. Aģentūra, kas savulaik tā bija lepojusies ar saviem veiklajiem un pārdrošajiem spiegiem, sen jau tik ļoti baidījās "šūpot laivu", ka gandrīz pat nepamanīja

Padomju Savienības sabrukumu. (Ja kāds būtu ieminējies par to iepriekš, tas varētu kalpot par ieganstu budžeta samazināšanai.)

Vēl netīkamāku visu padarīja tas, ka Spanjola strādāja vēstniecības aizsegā. Caurām dienām vergoja plecu pie pleca ar Valsts departamenta darba bitēm, vēl apnicīgākas birokrātijas žņaugos nekā pašā aģentūrā.

Astoņpadsmit gadus klusēdams un akli sekodams priekšrakstiem, viņš jau gandrīz bija zaudējis spēju veltīt darbam vairāk nekā tikai paviršu uzmanību.

Tāpēc, kad Humvee pieklauvēja pie viņa kabineta durvīm un Spanjola aicināja viņu ienākt, viņš pat īsti neklausījās, ko vietniece saka. Vismaz sākumā ne. Aģente runāja tik ātri, gluži tāpat kā viņa meita, bēra vārdus bez atelpas kā Blīkšķu Banijs.

Viņš gudroja, vai izdosies izspiest kādu brīvdienu, lai aizvestu ģimeni slēpot. Un raizējās par to, cik svārstīgs bija kļuvis viens no viņa ieguldījumiem - Kanādai piederošas dabas gāzes atradnes Kazahijā.

Tomēr beidzot Humvee uzstājība lika viņam ieklausīties - varbūt viņa uzmanību piesaistīja pazīstams vārds: Bobo- džons Simoni.

Simoni bija al-Qaeda darbonis, kurš bija nogalināts pirms divām nedēļām, kad BjV pārmeklēja viņa dzīvokli Berlīnē.

-Ko?

-    Es teicu, ka mēs ieguvām Simoni datora spoguļattēlu un, kad papētījām to, atradām programmu ar nosaukumu Stego- rama.

Spanjola sarauca pieri. - Stegorama?

-    Tā ir steganogrāfijas programma. Šajā gadījumā - bezmaksas programma. To var lejupielādēt no internēta. Vai zināt, kas ir steganogrāfija?

-    Kāda tam nozīme? Jūs taču pateiksiet, vai ne?

Pacietīga nopūta. - Tas nozīmē "slepenā rakstība", - viņa

paskaidroja. - Burtiskā tulkojumā no grieķu valodas.

-     Skaidrs…

-     Bet šajā gadījumā tas nozīmē informāciju, kas paslēpta attēlos. Vai mūzikas failos.

-    Kā tad var paslēpt ziņojumu attēlā - vai dziesmā?

Izglītotā gudriniece pasmīnēja. - Digitālā informācija ir un

paliek digitālā informācija, - viņa paskaidroja. - Grafikas vai audio failu veido biti un baiti, tāpat kā teksta failu. Ar tādu programmu kā Stegorama - un tādu ir desmitiem - var iekļaut informāciju attēlā. Var nolikt blakus divas fotogrāfijas, kurās attēlots viens un tas pats, uzņemts no tā paša leņķa, un tās izskatās pilnīgi vienādas. Bet tā, kurā paslēpta šifrētā informācija, patiesībā ir sākotnējās bildes kompresēts variants. Atšķirību var saskatīt tikai ar mikroskopu.

Tagad Spanjolam tas šķita interesanti. - Tiešām!

-    Jā, - apstiprināja Humvee. - Tiešām. Steg programmas novērtē, kuras attēla daļas tā vizuālajai kvalitātei ir mazsvarīgākās, un tur arī paslēpj šifru. Varētu teikt, ka paslēpj to garlaicīgākajās bildes vietās - fonā vai kā tamlīdzīgi.

-    Un Simoni ar to nodarbojās?

Aģente paraustīja plecus. - Viņam bija šī programma. Tāpēc mēs aizsūtījām viņa datoru uz Štatiem. Viņi izskatīja visus grafikas failus. Attēlu mapē viņam bija kādi pāris simti JPEG failu. Tāpēc meklējumi bija apjomīgi. Toties viņi atrada meklēto…

-    Ziņojumus?

-    Statistiskas novirzes no bitu apjoma. Attēlu failos bija pārāk daudz baitu, kas ir droša pazīme. - Bet jā, - viņa drūmi noteica. - Attēlos bija "ziņojumi". Šifrēti ziņojumi. NDA pašlaik nopūlas ar atšifrēšanu.

Spanjola domīgi sarauca pieri. - Es tomēr nesaprotu. Uz kurieni tie attēli lika sūtīti?

Humvee savilka lūpas tūtiņā. Tad beidzot ierunājās: - Vai atceraties grāmatu, ko viņi atrada?

-    Simoni dzīvoklī.

-    Tieši tā.

Spanjola pamāja ar galvu. - Jā, tas bija Korāns vai kas tamlīdzīgs. Viņš to bija iesaiņojis kā spridzekli.

-    Un sūtīja uz kādu grāmatu veikalu Bostonā, - atgādināja Humvee.

-    Jā. - Pēkšņi aģenta acis iepletās, it kā galvā būtu iedegusies spuldze. - Tātad viņš sazinājās ar kādu tajā grāmatu veikalā!

Vietniece papurināja galvu. - Nē, grāmatnīcā nevienam nebija ne jausmas par to. Birojs aizsūtīja pāris aģentu nopratināt īpašnieku - un viņš ir tieši tas, par ko uzdodas, - vecu grāmatu iepircējs.

-    Un kāda tam visam jēga? - taujāja Spanjola, sarūgtināts, ka tik apnicīgi jātincina šī ziloņveidīgā grācija.

-     Biroja aģenti jautāja, kur viņš atradis tieši šo grāmatu, un varat iedomāties, ko viņš atbild? Esot uzgājis to eBay. - Viņa gaidīja, kad Spanjola apjēgs.

-    Jūs gribat teikt…

Viņa pamāja ar galvu. - Simoni ievietoja attēlus eBay izsolēs, lai ikviens varētu tiem piekļūt. Ja jums ir Steg programma un jūs zināt, kur meklēt, ziņojumus var atrast pavisam vienkārši.

-    Un grāmatas?

-     Aizmirstiet grāmatas, - atcirta Humvee. - To piegāde bija tikai aizsegs. Citādi eBay neļautu viņam darboties.

Spanjola pāris reizes pamirkšķināja acis. Beidzot noteica: - Sapratu. - Tā arī bija. Plāns bija ģeniāls. Simoni izmantoja eBay savā labā. Tā bija al-Qaeda programma, versija 2.0.

-    Tātad aģentam, - viņš secināja, - ar kuru Simoni sazinājās, nebija nekas jāpērk.

Humvee papurināja galvu. - eBay bija tikai ziņojumu dēlis. Aģentam bija tikai meklēšanas lodziņā jāieraksta "Ahme- da grāmatas" un jāgaida, kad atvērsies lappuse. Ja viņam datorā bija Stegorama un viņš zināja paroli, tad ziņojuma ieguve bija tīrais nieks. Protams, ja tas bija šifrēts, tas bija jāatšifrē. Un šķiet, ka atrastie ziņojumi diemžēl tādi arī ir. Visi šifrēti.

-    Tātad mēs nezinām, kas tajos teikts.

-    Vēl ne.

-    Cik ilgs laiks būs vajadzīgs šifra uzlaušanai?

Humvee paraustīja plecus. - Tā ir al-Qaeda, tāpēc ar to nodarbojas ārpus kārtas, bet kas zina? Varbūt jau rīt. Varbūt nākamnedēļ, varbūt…

-    Varbūt var izsekot tās lapas apmeklētājus?

-    eBayV.

-    Ne jau visu eBay1 . Tikai tās lappuses, kur atradās Simoni bildes.

Humvee blenza uz viņu kā uz dabas brīnumu.

-     Kad cilvēks dodas uz kādu interneta lapu, - Spanjola neatlaidās, - viņš atstāj pēdas. Tik daudz es arī zinu.

Humvee aizbildnieciski pasmaidīja. - Jūs domājat sīkfai- lus?

-    Jā. Sīkfailus.

Humvee papurināja galvu. - Interneta lapa var atstāt sīk- failu jūsu datorā, bet jūsu dators internetā - ne. - Viņa apklusa, ļaujot Spanjolam aptvert dzirdēto. - Ja mums būtu kāds aizdomās turamais, mēs varētu ielūkoties tā datorā, lai noskaidrotu, vai viņš ir bijis kādā noteiktā mājas lapā… varbūt. Bet es šaubos, vai eBay serveri izseko visus, kas tiem piekļūst.

-    Kā jūs to varat zināt? - noprasīja Spanjola.

-    Nevaru. Bet, pat ja izsekotu, tad ne jau visus, kas iegriežas izsolēs, sevišķi tad, ja tie neko nesola. Un kāpēc lai Simoni ļaudis solītu? Viņiem Korānu jau pietiek.

-    Bet jūs pārbaudīsiet, - Spanjola neatlaidās.

Humvee paraustīja plecus. - Labi, - viņa atbildēja, - pārbaudīšu.

Spanjola saspieda vieglās kokakolas skārdeni un iesvieda to papīrgrozā. Tikai tagad viņš sāka apjaust, ka Humvee ir viņu piešmaukusi. Tā bija augstākā līmeņa operācija, bet šī nebija papūlējusies pateikt par to viņam, līdz bija nonākusi strupceļā un aizsūtījusi datoru uz Ameriku. Protams, ka viņas ziņojuma kopija nonāks uz nodaļas vadītāja galda un vecais zinās, ka tas bija viņas, nevis Spanjolas veikums un iniciatīva. No dusmām viņam aizžņaudzās elpa. Viņš juta, kā sejā iekvēlojas sārtums.

-    Kāpēc jūs man neko neteicāt?

-    Jūs domājat…

-    Par steganogrāfiju! To, ka Simoni izmantoja eBay. - Viņš sašutumā pacēla rokas. - Visu!

-   Atvainojiet, - viņa atbildēja bez mazākās nožēlas. - Man tikai šķita, ka tas īsti nav jūsu lauciņā.

-    Manā lauciņā?

Viņš pamatīgi nostrostēja savu vietnieci. Ko viņa vispār iedomājas? Viņš ir tās tiešais priekšnieks! Viņš nespēj pat noticēt, ka viņa pati uz savu galvu sazinājusies ar NDA! Kā viņa uzdrošinājās?

Humvee nosarka, tomēr nespēja noslēpt uzvaras prieku.

Tagad viņam būs jāpaliek pilsētā, nodomāja Spanjola, gaidot atšifrējumus. Pagaisa sapņi par idilli sniegainajos kalnos kopā ar sievu un meitu.

-    Tātad, - viņš secināja, - mums sācies gaidīšanas režīms.

-    Vairāk vai mazāk.

-    Es cerēju nedējas nogalē izbraukt.

Vietniece klusi nosprauslājās. - Vēl jau ir tikai trešdiena, - viņa ieminējās. - Un nedrīkst aizmirst, ka NDA pašiem ir pilnas rokas darba. Es būtu ļoti pārsteigta, ja mēs saņemtu no tiem kādu ziņu ātrāk par nākamo nedēļu.

Spanjola atguva cerību. - Tiešām?

-    Varbūt tikai nākamās nedēļas beigās.

-    Labi, - secināja Spanjola, pamazām atgūdams labo omu. - Tikai neaizmirstiet ziņot man par visu, norunāts?

-     Noteikti.

NDA atšifrējumi tika atnesti uz biroju un nodoti Medi- sonai Ļoganai tieši rokās piektdienā, kādu stundu pēc pusdienlaika. Pirmā doma viņai bija tūdaļ nest tos Spanjolam, bet tad viņa atcerējās priekšnieka ieceri nedēļas nogalē aizbraukt no pilsētas. Tāpēc viņa neatvērto aploksni ielika savā personiskajā seifā un paņēma mēteli. Aizejot viņa lūdza trešā stāva sekretāri pateikt Spanjolas kungam, ka viņa ir devusies pie zobārsta - tīrīt saknes kanālu - un droši vien atgriezīsies tikai pirmdien.

Patiesībā viņa devās iepirkties Uhland pasāžā, kādā dārgā modes preču veikalā, kur bija īpaši liela tērpu izvēle "dūšīga auguma sievietēm". Četros viņa piezvanīja uz biroju, lai pajautātu, vai viņai atstātas kādas ziņas.

-    Spanjolas kungs jūs meklēja, - pavēstīja sekretāre, - bet pēc tam viņš devās prom. Teica, ka tas neesot nekas svarīgs.

Steigšus atgriezusies kabinetā, viņa izņēma no seifa atšifrētos materiālus. Ātri pārlaidusi tiem skatienu, viņa saprata, ka tie ir īsts dinamīts. Viņa pacēla tālruņa klausuli un piezvanīja uz Spanjolas biroju. Pēc piektā signāla viņa atstāja ziņu. - Te Medisona, - viņa pavēstīja. - Tikko saņēmu tos atšifrējumus, par ko mēs runājām. Man šķiet, ka tie ir ļoti svarīgi. Ja jūs man atzvanīsiet, es tos tūlīt jums aiznesīšu. Citādi… es īsti nezinu, kā rīkoties.

Nodrošinājusi attaisnojumu, viņa ar liftu uzbrauca pie nodaļas priekšnieka, pieklauvēja un iegāja kabinetā.

-   Kas jums tur ir? - viņš noprasīja, pacēlis skatienu no rakstāmgalda.

-    Daudz kas, - viņa paziņoja, nolikdama aploksni viņa priekšā. - Bet pats labākais ir saraksts.

-     Kāds saraksts?

-    Kontu saraksts piecās ārzonas bankās un noguldījumi, ko tajos veicis Simoni kungs.

-    Jūs domājat - tas tipiņš ar Korāniem? Tas eBay zellis, ko mūsu draugi nošāva?

Saulaini smaidīdama, viņa pamāja ar galvu. Nodaļas priekšnieks atvēra aploksni un aplūkoja pirmo lappusi.

-    Tas ir tāds kā kopsavilkums, - paskaidroja Medisona Ļogana. - Stingri slepeni. Tikai pats labākais.

Priekšnieks kaut ko noņurdēja, saraucis uzacis.

Noguldījums «400 dolāru Konta Nr. 98765A4 Bank Hapoalim Tclaviva 05.10.04.

Noguldījums 72 900 CH Konta Nr. 87612342 CBC Bank & Trust, Ltd. Kaimanu salas 02.09.04.

Noguldījums 2342 ciro Konta Nr. 3498703 HSBC Bank ļobil Ali Fcc Zone 22.09.04.

Noguldījums 25 000 dolāru Konta Nr. 3698321W Cadogan Bank Sentheljera, Džērsi

20.12.4.

Noguldījums 31825 mārciņas Konta Nr. 0000432189 Singcl Bank Privat

Žcnēva

27.01.5.

Pēc neveiksmes Simoni dzīvoklī tika izteikts daudz minējumu. BfV tumsoņi bija pamanījušies nogalināt cilvēku, kura notveršana būtu nenovērtējams ieguvums.

Bet tas bija toreiz, nodomāja nodaļas priekšnieks, bet tagad ir pavisam kas cits. Saraksts viņa rokās bija zelta vērts. Apmierināti smaidīdams, viņš pacēla skatienu. - Lielisks darbs, Medisona! Tiešām lielisks! Ko saka Spanjola?

Aģentes sejā parādījās apjukums. - Ser, viņš diemžēl to vēl nav redzējis.

-    Kā tā?

-    Jā. Viņš… hmmm… laikam aizgāja mazliet agrāk. Aizbrauca slēpot vai kur.

19. nodala

BUNIJA - CĪRIHE, 2005. GADA 20. MARTS

Jo drīzāk Vilsons izkļūs no pilsētas, jo drošāk jutīsies. Elektroniskais pārskaitījums no Honkongas uz Sentheljeru prasīja tikai vienu dienu. Viņš bija ar mieru maksāt jebkādu summu par aizvešanu uz Kampalu. Taču šeit bija Bunija. Nekaulēties šeit būtu aizdomīgi. Tāpēc viņš piecas minūtes paķīvējās ar vīru, kurš piedāvāja paņemt viņu līdzi savā sagrabējušajā Renault.

Entebē viņi nokļuva vakarā, pārāk vēlu, lai varētu aizlidot uz kādu no Vilsona ceļamērķiem. Toties pussešos no rīta bija Kemja Airlines reiss uz Cīrihi caur Nairobi un Amsterdamu.

Pēc Renault vadītāja ieteikuma viņš pārnakšņoja viesnīcā Speke - gandrīz kā citā pasaulē ar ērtām gultām, labu apsardzi un bezvadu interneta pieslēgumu. Šoferis pārlaida nakti viesnīcas pagalmā, sava auto aizmugures sēdeklī.

Vilsons paēda vakariņas numurā, pēc tam sāka meklēt internetā kādas ziņas par Bobodžonu un Hakimu. Ar dažādu meklētāju palīdzību viņš izpētīja februāra un marta ziņojumus no Kualalumpuras un Berlīnes, raudzīdamies pēc vārdiem Bobodžons vai Hakims. Nekā. Tad viņš mēģināja vēlreiz, nepieminot vārdus, bet meklējot ziņas no tām pašām pilsētām, kas saistītas ar "teroristiem" un "arestiem". Tika atrasti desmitiem rakstu, bet tikai divus varēja atzīt par atbilstošiem.

Pirmais bija īsa ziņa Malaizijas lielākā laikraksta angļu valodā Dawn 24. februāra numurā, kas vēstīja par nesenu divu vīriešu apcietināšanu Kualalumpuras Subang lidostā.

Viens no viņiem tika identificēts kā Niks Avads, kas tiek turēts aizdomās kā Kumpulan Militan Malaysia (KMM) un ļcmaah Islamiyah (Jl) sakarnieks. Otra vīrieša, kurš ceļoja ar Sīrijas pasi, personība vēl nav noskaidrota. Policija stāsta, ka otrs vīrietis lidostā bija mēģinājis izdarīt pašnāvību, bet viņam neļāva norit indes kapsulu.

Abi vīrieši bija aizturēti saskaņā ar Likumu par iekšējo drošību. Ir ziņas, ka policija izmeklē teroristu plānu uzbrukt amerikāņu kara bāzei Sumatra.

Vilsons pārlasīja šo rakstiņu trīs reizes. Svarīgākie fakti bija trīs - laiks, vieta un pašnāvības mēģinājums. Februāra beigās viņš vakariņoja kopā ar I lakimu pirms došanās uz Odesu; Hakims gatavojās braukt uz Kualalumpuru; un ari pašnāvības mēģinājums - jā, tas varētu būt viņš.

Otrs raksts bija CNN mājas lapā. Tas bija 1. marta ziņojums no Berlīnes. Pretterorisma operācija bija novedusi pie slaktiņa aizdomās turamā dzīvoklī. Tika nogalināta Konstitūcijas aizsardzības biroja (BJV) aģente Klāra Deislere, trīsdesmit vienu gadu veca. Apšaudē nogalinātais aizdomās turamais bija "viesstrādnieks", saistīts ar islāmistu grupējumiem Bosnijā un Libānā. Izmeklēšana turpinās.

Vilsons meklēja turpinājumu, izmantojot Deisleres vārdu, taču atrada tikai vācu avīžu ziņas, kas rakstītas tajā pašā dienā, kad CNN ziņa. Turpinājuma nebija. Tas bija savādi. Divi cilvēki gājuši bojā apšaudē Berlīnes centrā. Viens bija terorists; otra - valdības aģente, turklāt sieviete. Un kas pēc tam… nekas.

Tātad žurnālistiem bija pavēlēts klusēt.

Bet vai tas bija Bobodžons? Vilsons nevarēja droši zināt, bet tas šķita ticami. Tas varētu izskaidrot arī viltus ziņojumu, kas bija atstāts viņam melnrakstu mapē. Vācieši bija pievākuši Bobodžona datoru. Tas nozīmēja, ka tas droši vien nonācis ari CIP rokās. Cik drīz tad viņi uzzinās par Cadogan banku?

To varēja tikai minēt. Varbūt federāļi jau tagad to uzmana. Bet par to Vilsons šaubījās. FIB un CIP bija tikpat birokrātiskas iestādes kā visas citas, tikai slepenākas. Tas ļāva tām noslēpt lielu daļu savu neveiksmju. Bet pēc 11. septembra visiem tapa skaidrs, kā šīs aģentūras darbojas. Gausi, neveikli un visu laiku pieprasot vairāk "resursu".

Tiesa gan, "resursu" viņiem tiešām netrūka, tāpēc pavisam noniecināt viņus ari nedrīkstēja.

Jautājums bija tāds: kā rīkotos viņš pats aģentu vietā? Brīdi padomājis, viņš nolēma, ka vispirms bloķētu no Cadogan bankas konta izejošos elektroniskos pārskaitījumus. Ja uz spēles būtu likta tik liela summa, "Francisko d'Ankonia" būtu spiests sazināties ar banku. Tad varētu noskaidrot viņa atrašanās vietu vai varbūt federāļi mēģinātu atvilināt viņu uz Džērsi.

Taču vispirms viņiem būtu jāuzzina par Cadogan banku un jāpiedabū bankas darbinieki palīdzēt viņiem.

Vai tas jau ir izdarīts? Vilsons nevarēja droši zināt.

Cīrihē viņš ieradās mazliet pēc astoņiem vakarā, pēc gandrīz piecpadsmit stundu ilga lidojuma. Noguris un netīrs, viņš mazliet iekoda ātrajā ēstuvē šķērsielā pie Nīderhofas, kur atradās visi tūristu apskates objekti. Pēc tam, vērodams gulbjus, viņš gar upes krastmalu aizsoļoja līdz gājēju tiltam, pārgāja otrā krastā, kur vecpilsētā iekārtojās neprātīgi dārgajā Hotel Zum Storchen.

Nākamajā rītā viņš klida pa ielām, līdz atrada plašo ļel- moli universālveikalu līdzās greznajai Stacijas ielai. Tur viņš nopirka jaunas drēbes un ādas ceļasomu. Atgriezies viesnīcā, viņš ilgi mazgājās karstā dušā, it kā nometot veco ādu. Noskaloja atmiņas par Bafvasendes uguni un smirdoņu, Bu- nijas haosu un netīrību, līdz bija palicis tikai rēga krekls, kas bija viņa paša āda, un uzraksts:

Kad zeme drebēs, Nebaidies.

Kad viņš pēc pusstundas atstāja viesnīcu, reģistratore viņu uzreiz nepazina, bet pazinusi sāka ķiķināt. Uzposies Ar- mani, Bragano un Zegna drēbēs, viņš šķita kā nokāpis no žurnāla GQ vāka. Aizgājis līdz stacijai, viņš ar pirmo vilcienu aizbrauca līdz lidostai un tur iznomāja auto.

Tas bija spīdīgi melns Alfa-Romeo kabriolets. Ja laiks būtu piemērots, viņš labprāt brauktu ar nolaistu jumtu līdz pat Konstancas ezeram. Taču laiks bija mainījies un sāka līņāt, kad viņš devās uz austrumiem, apmetot līkumu Cīrihes ezeram.

Bija tikai viena iespēja uzzināt, vai kāds jau ir viņam uz pēdām. Pārvietot naudu. Vai mēģināt to darīt. Ja pārskaitījums izdosies, viņš joprojām ir soli priekšā vajātājiem. Ja ne… tad ne.

Zināmi sarežģījumi bija abos gadījumos. Ja banka pretosies vai iebildīs, tas nozīmēs, ka viņu jau meklē. Tad būs jābēg.

Bet, ja banka ļaus veikt pārskaitījumu, viņam būs citas raizes. Ko lai iesāk ar 3,6 miljoniem dolāru skaidrā naudā? Viņš bija veicis aprēķinus un zināja, ka pat simtdolāru banknotēs šī summa aizņems vismaz pāris koferu. Un tie būs neganti smagi. Kā lai iedabū naudu Štatos? Vienkārši izsoļos cauri muitai? Tas būtu kā spēlēt krievu ruleti ar derringer pistoli. Un, pat ja izdotos iznest naudu caur muitas kontroli, ko tālāk? Viņš nevar to vienkārši ielikt bankā. Ieņēmumu dienests uzreiz viņam uzklups.

Un vēl kāda nelaime. Pat ja izdosies pārskaitīt naudu un arī iedabūt to Štatos, daži ļaudis viņu tur meklēs. Ne tikai FIB un CIP, bet ari Hakima sabiedrotie Libānas Aizsardzības ministrijā. Viņi bija sagādājuši hašišu un vēlēsies saņemt par to samaksu. Atbildīgais par darījumu bija Makims, bet tagad, kad tas bija pazudis, bija jāvēršas pie Vilsona.

Protams, libānieši nezināja viņa vārdu. Bet viņi gandrīz noteikti bija dzirdējuši par Belovu (nemaz nerunājot par Zйro un Halidu). Nepaies ilgs laiks, līdz libānieši noskaidros, ka darījums Bafvasendē noritējis veiksmīgi, bet drīz pēc tam Vilsona miesassargi Bunijā nogalināti. Viņi var pat noskaidrot, ka Vilsons notirgojis dimantus Lielajam Pingam. Un, bez šaubām, libāniešiem radīsies aizdomas, ka viņš nolēmis paturēt gan savu, gan viņu daļu.

Tur gan viņi neko nevarēja darīt. Ja vien neatradīs Vil- sonu.

Vilsons apcerēja visus šos jautājumus, braukdams caur gleznainajiem Šveices laukiem uz pundurvalsti Lihtenšteinu. Trijos pēcpusdienā viņš šķērsoja neapsargāto robežu. Ceļš tūlīt sāka virzīties kalnup, šurpu turpu līkumojot ap kalnu grēdām, tad atkal iztaisnojās, kad Alfa ieripoja Vaducā - Lihtenšteinas glīti sakoptajā galvaspilsētā. Piebraucis pie Banque Privйe de Stern, viņš apturēja auto pretī ieejai un iegāja bankā.

Pārvaldnieks Egli kungs bija līdzīgs jaunam Einšteinam ar blondu matu oreolu ap galvu. Viņš izskatījās tik bezgala kārtīgs un pareizs. Viņa āda bija tīra un gluda kā balta papīra lapa, tikai ar vieglu veselīgu sārtumu vaigos. Tērpies tumšā uzvalkā, ar vecmodīgām zelta brillēm uz acīm, viņš runāja angliski ar britu akcentu. Viņam aiz muguras pa milzīgiem logiem pavērās skats uz Reinas ielejas majestātisko kalnu sniegainajām virsotnēm.

Vilsons apsēdās piedāvātajā ādas atzveltnes krēslā, sakrustoja kājas un paziņoja, ka vēlas veikt elektronisko pārskaitījumu.

-    Diemžēl šis pakalpojums ir pieejams tikai mūsu klientiem, - paskaidroja Egli kungs.

-    To es saprotu, - atbildēja Vilsons. - Es cerēju par tādu kļūt.

Egli seja savilkās patiesas nožēlas izteiksmē. - Mēs gan parasti nenodarbojamies ar maza apjoma darījumiem.

-    Protams, taču šoreiz tā ir tīri paliela summa, - paskaidroja Vilsons.

Baņķieris uzmeta viņam ziņkārīgu skatienu. - Ak tā? Vai drīkstu jautāt, cik liela?

-    Ap trim miljoniem eiro, - atbildēja Vilsons.

Bankas pārvaldnieks brīdi klusēja, tad domīgi pamāja ar galvu. - Tad gan es neredzu nekādus šķēršļus, - viņš teica. - Ja vēlaties, varam tūlīt pat atvērt kontu.

-    Jā, vēlos.

-    Nekādas lielas formalitātes nav jākārto. Man vajadzīga tikai jūsu pase. Un vēl, protams, bankas kodi pārskaitījumam.

Vilsons nolika uz pulētās koka galda virsmas d 'Anko- nias pasi.

-    Man vienmēr ir šķitis, ka tas mazliet atgādina reģistrē- šanos viesnīcā, - jokoja Egli. - Tikai, protams, viesu lomā ir nauda.

Vilsons pieklājīgi iesmējās.

-    Ja vēlaties, es varu nokārtot pārskaitījumu jau šopēc- pusdien.

-     Lieliski!

Baņķieris izņēma no rakstāmgalda augšējās atvilktnes pāris veidlapu un sāka tās aizpildīt, atšķīris Vilsona pasi un uzdodams jautājumus par Cadogan bankas kontu. Pēc brīža viņš pacēla galvu. - Jūs ļoti labi runājat angliski.

Vilsons pasmaidīja. - Esmu uzaudzis Štatos.

-    Tā jau es domāju. - Beidzis aizpildīt papīrus, baņķieris pasniedza tos jaunajam klientam. - Vai jūs, lūdzu, neparakstītos…

Vilsons uzšņāpa d'Ankonias vārdu, tad iedeva Egli sava Cadogan bankas konta numuru un paroli.

Baņķieris piecēlās un devās uz durvju pusi. - Es tūlīt atgriezīšos.

Vilsons pamāja ar roku, likdams saprast, ka viņam it nekur nav jāsteidzas. Patiesībā viņam šķita, ka sirds tūlīt pārsprāgs. Viņam tikko ienāca prātā, ka varbūt federāji nav tik dumji, kā viņš bija iedomājies. Ja viņi Vilsonam sekoja, ja vēroja Cadogan banku, tad varbūt ļaus veikt pārskaitījumu - iepriekš brīdinot Vaducas varasiestādes.

Pēc brīža durvis atvērās un atgriezās Egli. - Viss kārtībā. - Viņš atkal apsēdās savā vietā aiz rakstāmgalda. - Pārskaitījumam jāpienāk jau šovakar, tā ka nauda būs pieejama rit no rīta. Ap desmitiem, varētu teikt.

-     Lieliski. Jūs gan labi strādājat.

-    Mēs cenšamies. Lai gan oficiāli neesam Šveices banka, tomēr cenšamies. Vai varu jums vēl kā palīdzēt?

-   Jā, varat, - atbildēja Vilsons. - Vai jūs varētu ieteikt man viesnīcu…

-    Protams! - iesaucās Egli.

-    Un vērtspapīrus.

-    Kā, lūdzu? - baņķieris samulsa.

-    Jūsu banka taču iegulda klientu naudu, vai ne?

-    Bez šaubām, - apstiprināja Egli.

-    Nu tad es vēlētos ieguldīt savējo.

Egli kungs nopriecājās. - Jā, protams, mums ir bagātīgs finanšu instrumentu piedāvājums. Akcijas, obligācijas, savstarpējie fondi. Vai drīkstu jautāt, kāds ir jūsu mērķis? - Viņš bija pacēlis gatavībā pildspalvu virs baltas papīra lapas.

-     Mans mērķis, - paziņoja Vilsons, - ir iziet no šejienes ar trīsarpus miljoniem dolāru vērtspapīros.

Baņķieris nervozi iesmējās. Taču, redzēdams, ka klients ir nopietns, viņš ieminējās: - Jūs, protams, to domājat tēlaini.

Vilsons gausi pašūpoja galvu. - Nepavisam. Man vajag, lai jūs nopirktu kādus vērtspapīrus - vienalga kādus… Nestlй, Roche. Man vienalga, ja vien tie tiek tirgoti atklātā tirgū. Kad iegādāsieties akcijas, vēlos, lai kurjers tās piegādā man uz viesnīcu pēc iespējas ātrāk.

To visu klausīdamies, Egli tramīgi sarāvās. - Parasti, - viņš ieminējās, - mēs piedāvājam savu klientu akciju glabāšanu. Tā ir drošāk. Mēs taču esam banka. Un mums ir seifs. Ja vēlaties to redzēt…

-    Es nešaubos, ka tas ir drošs, bet… Vai drīkstu runāt atklāti?

Baņķieris šķita pārsteigts, tomēr atbildēja: - Protams.

-    Man pašlaik norisinās nepatīkama šķiršanās prāva…

-    Man ļoti žēl.

Vilsons paraustīja plecus. - Tā gadās. Un kad tā notiek, varat man ticēt, labāk nepalikt tukšā. Tāpēc es justos daudz drošāk, ja turētu akcijas pie sevis.

Egli saprotoši pamāja ar galvu, tomēr īsti neticēja.

-    Atļaujiet jums ko pajautāt, - turpināja Vilsons.

-    Protams. - Egli nolika pildspalvu un sakrustoja pirkstus uz galda.

-    Cik liela ir bankas komisijas maksa?

Baņķieris samirkšķināja acis. - Kā, lūdzu?

-    Komisijas maksa! Par akciju pirkšanu. Cik jūs prasāt?

Egli savilka lūpas tūtiņā. - Trīs ceturtdaļas procenta.

Vilsons ātri aprēķināja. - Tātad… divdesmit septiņi tūkstoši.

-    Atvainojiet?

-    Jūsu komisijas maksa par akciju pirkšanu būs divdesmit septiņi tūkstoši ASV dolāru.

Egli sejas izteiksme nemainījās. Viņš mierīgi palika sēžam. Pēc brīža, paraustījis plecus, viņš piecēlās un paspieda klienta roku. - Šķiet, jūs pieminējāt Nestlй, Roche?

-    Man vienalga, - atbildēja Vilsons. - Derēs visas.

Ar pasi rokā stāvēdams rindā uz dokumentu pārbaudi Kenedija lidostā, Vilsons juta nemieru, lai gan pūlējās iegalvot sev, ka nav par ko raizēties. Pirms pāris mēnešiem viņš bija atstājis Savienotās Valstis un devies uz Īriju ar Džeka Vilsona pasi. Pēc tam visu laiku izmantojis d'Ankonias vārdu. Paraugoties uz Vilsona īsto pasi, katrs nodomātu, ka viņš divus pagājušos mēnešus pavadījis Īrijā.

Tomēr kaut kāda aizķeršanās bija. Kad imigrācijas dienesta ierēdnis pārbaudīja Vilsona pasi ar magnētisko ierīci, kaut kas parādījās viņa datora ekrānā. Vilsons neredzēja, kas tas ir, bet ar to pietika, lai ierēdnis kādam piezvanītu.

-    Vai jūs varētu apsēsties tur…? - Tas pat nebija jautājums.

Drīz ieradās izskatīga drošības dienesta aģente. īsi apspriedusies ar imigrācijas dienesta ierēdni, viņa pamāja Vil- sonam, aicinot nākt līdzi uz kādu kabīnīti.

Kad durvis aiz viņiem aizvērās, aģente lūdza Vilsonu apsēsties pie maza galdiņa. Vilsons izlasīja vārdu uz plāksnītes pie viņas apģērba: Karolīna Amirpašaja. Kas tas par jocīgu vārdu? viņš gudroja, nespēdams uzminēt sievietes tautību. - Vai kaut kas nav kārtībā?

Saraukusi pieri, aģente šķirstīja viņa pasi. Beidzot viņa ierunājās. - Nezinu. - Pacēlusi galvu, viņa apjautājās: - Vai tas ir jūsu īstais vārds?

Vilsons izlikās pārsteigts. Tad atbildēja: - Jā… Džeks Vilsons.

-    Vai tā ir iesauka? "Džeks" kā pamazinājuma forma no "Džons"?

Vilsons papurināja galvu. - Nē, manā dzimšanas apliecībā ir "Džeks". - Viņš pasmaidīja. - Mana māte bija dedzīga Kenedija pielūdzēja.

-    Cik jauki… - Aģente vēlreiz, bet jau ātrāk pāršķirstīja pasi. - Tātad kādās valstīs jūs bijāt, Džek?

-    Tas ir rakstīts anketā, - atbildēja Vilsons. - Pāris mēnešu biju Īrijā, bet pēc tam dažas dienas Šveicē.

-     Pareizi. - Aģente ieskatījās muitas un imigrācijas dienesta anketā, kur bija atzīmēta viņa ierašanās ar reisu no Cīrihes. - Un ko jūs tur darījāt?

-    Neko sevišķu. Apciemoju dažus draugus. "Pētīju savas ķeltu saknes." - Viņš labsirdīgi nosmējās, bet plaukstas mirka sviedros un kreisās acs skatiens sāka aizmigloties.

-    Šveicē? - pārjautāja aģente.

Vilsona smiekli pat viņam pašam šķita samāksloti. - Nē, - viņš atbildēja. - Īrijā.

-    Bet pēc tam jūs devāties uz Šveici?

-    Jā, ceļojuma beigās. Es tur biju tikai trīs dienas. - Viņš vēroja, kā sieviete paņem viņa pasi un atkal pāršķirsta tukšās lappuses.

-    Viņi nav iespieduši zīmogu, - aģente secināja.

-    Kas? - viņš jautāja.

-    Šveicieši.

-    Nē, viņi mani palaida tāpat.

Aģente pamāja ar galvu. - Tādi viņi ir. - Tad viņa piešķieba galvu. - Jūs neizskatāties pēc īra.

Vilsons dziļi ievilka elpu. Pēkšņi viņš apjauta - lai kas arī ir lēcies, tas nav saistīts ar Bobodžonu vai Hakimu. Tādā gadījumā drošības dienests neatstātu viņu divatā ar aģenti sievieti. Ko tad tas nozīmēja? Kāpēc viņu aizturēja? Vilso- nam nebija ne jausmas, bet varbūt vienkārši tāpēc, ka viņš bija maksājis par biļeti skaidrā naudā. Vai varbūt viņi bija integrējuši savas datu bāzes un tagad varēja piekļūt arī ieslodzījuma vietu pārvaldes datiem. Ja tā, tad viņam ne silts, ne auksts. Viņš bija atsēdējis savu sodu, bet tagad aizbraucis uz Īriju. Nu un tad?

Nomierinājies viņš lika lietā glaimus. - Patiesībā, - viņš paziņoja, - es izskatos gan pēc īra. - Pārliecies pār galdu, viņš valšķīgi uzsmaidīja un ierunājās ar īru akcentu. - Ja gribat zināt, cienītā, jūs pašlaik raugāties uz Īrijas karti.

Aģente centās nesmaidīt. - Es gan šaubos.

-      Vai tiešām nekad neesat dzirdējusi par "melnajiem īriem"? - Vilsons pats noteikti bija dzirdējis. Viņa koledžas draudzene bija rakstījusi maģistra darbu par ķeltu diasporu.

Aģente Amirpašaja paraustīja plecus. - Esmu dzirdējusi šādu apzīmējumu, bet…

-   Jūsu priekšā ir kāda nelaimīga jūrasbraucēja tiešais pēctecis. Mans sencis bija uz kuģa, kas nogrima kopā ar spāņu armādu. Daži spāņi izglābās un nokļuva smaragdzaļajā salā. Apprecēja vietējās daiļavas. Un kāpēc gan ne? Viņas visas bija katolietes. Un rezultāts - mans smaidīgais ģīmis. Tumši mati, tumšas acis. Vidusjūras ādas krāsa. Vai zināt, - viņš turpināja, - daži uzskata, ka mclungeoni ir to pašu Ibērijas asiņu tieši pēcteči.

-    Melungeoni?

-    Apalačijā. Apbrīnojami, ja tā padomā, - spriedelēja Vilsons. - Viņi veica mitohondriskās DNS analīzes un…

-    Vilsona kungs?

-Jā?

-    Tas izklausās pēc tukšas pļāpāšanas.

-    Ak tā. - Viņš izlikās dziļi noskumis.

Aģente pasmaidīja un pasniedza Vilsonam pasi.

Nākamais pieturas punkts bija muitas kontrole, bet tur

vairs nebija par ko uztraukties. Aģents rūpīgi izpētīja viņa koferi, bet tur nebija nekā ievērības cienīga. Vilsons Cīrihē bija sadedzinājis d'Ankonias pasi un nosūtījis akciju apliecības ar FedEx uz Lasvegasu, kur pēc pāris dienām pats tās saņems.

Dabūjis akcijas, viņš atvērs bankas kontu Reno. Tad izmantos akcijas kā nodrošinājumu aizdevumam. Viņš varētu dabūt kādus astoņdesmit procentus no to vērtibas - ap trim miljoniem dolāru. Vērtspapīrus turēs banka, bet nepārdos tos - un tas bija labi, jo tie nedrīkstēja nekur parādīties atklātībā.

Sēdēdams Admirāļu klubā ar Johnny Walker Black glāzi un gaidīdams, kad izziņos reisu uz Lasvegasu, Vilsons atcerējās visu pēdējā laikā pieredzēto, ari cilvēkus, kuru nāvi viņš pieredzējis. Bobodžonu un Hakimu, Zero un Halidu, mazo puišeli dimantu raktuvēs. Dzīve ir maucība, viņš nodomāja, bet pēc tam tevi aprok.

20. nodala

LONDONA,

2005. GADA 23. MARTS

Rejs Kovaļenko sēdēja savā kabinetā Amerikas vēstniecībā Grosvenorskvērā un, šausmās sastindzis, lasīja un pārlasīja datortomogrāfijas rezultātus. Viņš bija veicis šo pārbaudi trīs dienas pēc tam, kad bija uzzinājis, ka viņa labākajam draugam Endijam, kurš bija tikai divas dienas vecāks par Kovaļenko, atklāts vēzis rir metastāzēm. Aknās, plaušās, aizkuņģa dziedzerī, resnajā zarnā. Bet Endijs jutās labi! Jēziņ, viss ķermenis var būt nāvējošas slimības pārņemts, bet cilvēks pats var neko nenojausi, līdz jau ir par vēlu!

Juzdams līdzi Endijam, Kovaļenko tomēr nekavējoties sameklēja sava Hārlijstrītas ārsta numuru. Viņš uzstāja uz šo pārbaudi par spīti ārsta iebildumiem, ka visa ķermeņa caurskate ne tikai pakļaus viņu pārmērīgai radiācijas iedarbībai, bet arī var uzrādīt diezgan pārprotamus rezultātus. Viltus trauksmes un tamlīdzīgus brīnumus, kuru dēļ būs jāveic nevajadzīgas procedūras.

Kovaļenko nākamā vizīte pie ārsta bija paredzēta tikai pēc dažām dienām, bet caurskates rezultātus viņš saņēma ar rīta pastu. Uzmetot pirmo skatienu, viņš nobālēja un steidzīgi zvanīja ārstam.

-    Man plaušās ir pārkaļķojušās granulomas!

-     Neuztraucieties…!

-    Neuztraukties?! Bet kas tas par bumbuli aknās? Vai tas, jūsuprāt, ir kaut kas labs?

-     Nevis "labs", - atbildēja ārsts, - bet…

-    Un bojājums! Man ir bojājums nierēs!

-    Tas var būt daudz kas.

-    Daudz kas?

-    Vai arī nekas. Datortomogrāfijas caurskatēs tā ir, - paskaidroja ārsts. - Tās uzrāda visu, bet visbiežāk nekā bīstama nav.

Kovaļenko kuņģis sažņaudzās kamolā un tā arī palika.

Visu dienu.

FIB juridisko atašeju programmu veido piecdesmit trīs biroji visā pasaulē, kuros darbojas vairāk nekā simt piecdesmit īpašie aģenti, un Rejs Kovaļenko bija viens no tiem. Katrs legāts (jeb līgāts, kā viņi tika dēvēti) piederēja pie attiecīgās valsts darba grupas vēstniecības ietvaros.

Kovaļenko svarīgākais uzdevums bija sadarboties ar CIP un britu izlūkošanas aģentūrām, lai "novērstu, vājinātu un izmeklētu teroristu uzbrukumus".

Iezvanījās telefons. Vēlreiz. Kovaļenko negribīgi nolika caurskates ziņojumu (torakālās aortas viegla ateroskleroze!) un pacēla klausuli.

-    Jā, Džīna? - Viņš bija lūdzis sekretāri atbildēt uz visiem zvaniem. - Ceru, ka tas ir svarīgi.

-    Zvana no Berlīnes. Spanjolas kungs. Viņš teica, ka ļoti steidzami.

Kovaļenko raizes par caurskates rezultātiem vēl vairāk pastiprināja paģiras, pulsējošas sāpes acu apvidū, kas, dzirdot vārdu "steidzami", uzreiz pieņēmās spēkā. Un tas viss tikai no pāris glāzēm sarkanvīna! Viņš noklepojās, nospieda tālruņa pogu un ierunājās pēc iespējas draudzigāka tonī.

-    Sveicināts! Kā varu jums palīdzēt?

-    Vai atceraties to puisi, ko nošāva B/V?

Kovaļenko samirkšķināja acis. Neveikli pagriežoties krēsla, viņš sajuta sāpes muguras lejasdaļa. Laikam tas nieru bojājums.

Kovaļenko atcerējās. Nopūtās. Bobodžons Simoni. Viņš būtu bijis zelta vērts ieguvums. Bet vācieši visu salaida grīstē.

-    Kas ir ar viņu?

-    Izrādās, ka Simoni darbojās ka saziņas centrāle kādam no a\-Qaeda grupējumiem, ievietojot eBay šifrētus ziņojumus, - paskaidroja Spanjola. - Kādam viņu kaujiniekam vajadzīgs ziņojums par Baltā nama novērošanu? Elektroniskais naudas pārskaitījums vai rīcina recepte? Viņam bija tikai jāieskatās "Ahmeda grāmatu" tirgotajos Korānos.

-    Jūs jokojat.

-     Nē, nejokoju. Man ir saraksts ar pieciem pārskaitījumiem. Viens no tiem ir jūsu lauciņā.

Kovaļenko paņēma pildspalvu un gatavojās pierakstīt.

-    Kurš?

-    Šķiet, ka Simoni kungs ir papildinājis kādu Kedogenas bankas kontu…

-    Cadogan, - izlaboja Kovaļenko.

-Ko?

-    To pareizi izrunā citādi. Cadogan bija…

Spanjola viņu pārtrauca. - Vienalga! Tā banka atrodas Sentheljerā - un nesakiet, ka tā arī jāizrunā pēc franču modes, jo man par to nospļauties! Man tāpat pietiek raižu - mani darbinieki manā birojā liek man kāju priekšā! Vai saprotat, ko es ar to domāju?

Kovaļenko nesaprata.

Spanjola dziļi ievilka elpu. - Sentheljera - lā ir Dzersi, vai ne?

-Jā.

-Tātad… pārsteigums, pārsteigums! Kontam nav īpašnieka vārda, - turpināja Spanjola. - Tikai numurs. 20. decembrī tajā parādās divdesmit pieci tūkstoši. Ar Bobodžona Simoni starpniecību no kāda ar al-Qaeda atzarojumu saistīta konta.

-    Kuru atzarojumu?

-    Viņi sevi dēvē par "Vispasaules apspiesto koalīciju".

-    Pirmoreiz dzirdu par tādu, - atzinās Kovaļenko.

-    Salafi džihādisti, - paskaidroja Spanjola. - Tādi paši kā visi tie dullie. Grib atgriezties septītajā gadsimtā.

-    Grib atgriezties akmens laikmetā, bet naudas nodošanai izmanto internetu - eBaxЯ - ieaurojās Kovaļenko. - Tā taču ir apgrēcība! Kur paliek sekošana idejai?

-    Vēsturiski tas drīzāk ir zemkopības laikmets.

Kovaļenko nopūtās. - Un kas tad ir jādara šim Dižā Sātana aģentam?

-      Kā jau teicu, - atbildēja Spanjola, - konts atrodas Cadogan bankā Sentheljerā. 20. decembrī tajā parādās divdesmit pieci taukšķi. Numurēts konts. - Spanjola nodiktēja numuru. - Jums jāuzzina, kas ir konta īpašnieks. Un kur viņš ir tagad. Steidzami! Ziņojiet man.

Spanjola nolika klausuli.

Kovaļenko nopūtās. Džērsi. Lai gan Normandijas salas īsti nepiederēja Lielbritānijai (patiesībā Džērsi atradās tuvāk Francijai nekā Anglijai), tās ietilpa Kovaļenko jurisdikcijā, jo tām bija konstitucionāla saistība ar Apvienoto Karalisti. Diezgan līdzīga ASV un Puertoriko attiecībām.

Bankas bija svarīga Normandijas salu ekonomikas nozare, bet pēc 11. septembra banku slepenība vairs nebija tik nepārvarama kā agrāk. Viņš varēja vismaz cerēt uz sadarbību. Ja paveiksies, varbūt viņam pat atklās konta īpašnieka vārdu.

Bridi padomājis, Kovaļenko nolēma, ka nokārtos šo jautājumu personiski. Viņam bija aizdomas - ja mēģinās zvanīt uz banku, tas var vilkties dienām ilgi.

Bet kā lai nokjūst Sentheljerā? Viņš piezvanīja Džīnai.

Pēc desmit minūtēm viņa atzvanīja. - Par Sentheljeru, ser.

Viņš bija mēģinājis pavedināt Džīnu, bet līdz šim viņa šķita pilnīgi nejūtīga pret Kovaļenko slaveno šarmu. Visi uzaicinājumi "aiziet iedzert" pagaidām tikuši atraidīti. Varbūt lesbiete. Turklāt tagad bija ļoti jāuzmanās. Nekādas fiziskas saskares. Pietiek ar draudzīgu pieskārienu rokai, lai nonāktu tiesas priekšā. Ir nu gan laiki pienākuši!

-    Jā, Džīna.

-    Cik ātri mums tur jānokļūst?

Mums? Vai tas nav mīļi? Varbūt viņa tomēr nav lesbiete.

-    Tas ir steidzami.

-    Ir viens reiss no Getvikas. Vai arīīī… mēs varētu jūs nogādāt tur ar helikopteru apmēram stundas laikā.

-     Lieliski. Tā arī darīsim. - Viena no pretterorisma darbības priekšrocībām bija tāda, ka nebija jāskopojas. Pirms pieciem gadiem par helikopteru nevarēja būt ne runas, bet tagad neviens pat aci nepamirkšķināja. Un tas bija labi, jo, lidojot ar helikopteru, viņš atgriezīsies laikā, lai paspētu uz Pilates vingrošanu. Viņš tikai nesen bija uzzinājis, cik svarīgi ir nostiprināt ķermeņa simetrijas centru. Ja to atstāj novārtā, agrāk vai vēlāk uzbruks visvisādas kaulu un muskuļu kaites. To viņš negribēja pieļaut.

Visnepatīkamākais helikopteros ir troksnis. Sēžot lidaparāta sēdeklī, viņš jutās kā nokļuvis liela putekļu sūcēja iekšienē. Briesmīgi neveselīgi ausīm. Viņš nolēma, ka jānopērk ausu aizsargi - princeses Leas stilā, kādus nēsā lidostas strādnieki. Puiši, kuri strādā ar saspiestā gaisa ierīcēm, celtnieki, galdnieki - viņiem pienācās ausu aizsargi, atšķirībā no FIB juridiskajiem atašejiem, kuri atradās pretterorisma cīņas priekšējās rindās. Viņš paraudzījās pa logu. Virs galvas - svina pelēkas debesis; lejā - tumši jūras viļņi.

-    Gērnsi! - iesaucās pilots, ar galvas mājienu norādot uz krastu pa labi.

Pēc tam viņš piešķieba galvu pa kreisi un nobļāvās: - Džērsi! - Drīz lidaparāts jau sasvērās uz iekrāsotā nolaišanās laukuma pusi, un tad jau viņi bija nosēdušies. Kova- ļenko noliecies paskrēja zem rotoriem un steidzās pie melnā Mercedes, kas bija atsūtīts viņu sagaidīt. (Malacis Džina, vienalga, lesbiete vai ne.)

Baņķieris Džonatans Vorens bija četrdesmit gadu vecs un neuzkrītoši izskatīgs, īsti britiem raksturīgā stilā. Viņam mugurā bija uzvalks, kas daiļrunīgi liecināja par viņa statusu. Smalki mokasīnu tipa apavi. Kopti nagi. - Kādu atspirdzinājumu? Varbūt ko stiprāku…

-     Nē, paldies, - atbildēja Kovaļenko.

Izplatot vieglu skūšanās losjona citrusu aromātu, Kovaļenko apsēdās ādas klubkrēslā.

-    Vai šī ir oficiāla izmeklēšana?

Kovaļenko neatbildēja. Tikai pasniedzās žaketes iekškabatā un izņēma nelielo ādas maku, kur glabājās viņa darba apliecība. Veikli atvēris vāciņus, viņš nometa maku uz galda.

Vorens aplūkoja apliecību, nepieskardamies tai. Pēc tam lēni pamāja ar galvu. - Skaidrs… - Viņa pierē ievilkās rūpju rieva. - Tikai… saprotiet… jūs esat amerikānis. - Vorens bažīgi sagrozījās krēslā. Laipno smaidu nomainīja mokošu pārdomu izteiksme. - Ja neiebilstat… - Viņš pacēla tālruņa klausuli.

-    Ja jūs mēģināt sazvanīt Piekto… - iesāka Kovaļenko.

-    Nē, es nedomāju, ka vajadzētu traucēt spiegus. Es tikai sazināšos ar mūsu direktoru.

Kovaļenko atlaidās krēslā. Viņam patika izmantot savu varu, patika mazliet iebiedēt cilvēkus, sevišķi tādu uzpūtīgu sūdabrāli kā šis Vorens. Kāds viņam kabinets - viscaur dūmakaini stikli un pulēts koks, pie sienām smalki tušas zīmējumi. Aeron krēsls. Uz baņķiera milzīgā rakstāmgalda dižojās tikai viens zils īrisa zieds slaidā stikla vāzē un iMac dators. Kovaļenko atcerējās savu apkrauto metāla rakstāmgaldu, nobružātos dokumentu skapjus.

Galda otrā pusē smalkais kundziņš prasīja padomu kādai svarīgākai personai. - Jā, skaidrs, es saprotu… - Viņš pievērsās Kovaļenko. - Ar prieku paziņoju, ka mēs varam jums palīdzēt. - Neliels laipns smaidiņš. - Līdz zināmai robežai.

-    Un kāda būtu šī robeža?

-    Vai es drīkstētu redzēt konta numuru?

Kovaļenko no žaketes iekškabatas izvilka vienkāršu baltu kataloga kartīti, uz kuras viņš bija uzrakstījis konta numuru. Viņš pasniedza kartīti baņķierim.

Vorens piesita dažus datora taustiņus, atvēra rakstāmgalda atvilktni, izņēma zelta pildspalvu, kaut ko uzskribelēja uz Kovaļenko iedotās kartītes un pasniedza to viņam atpakaļ.

Kovaļenko paraudzījās uz kartīti: Tomass Eiherns un Partneri.

-    Man vajag adresi, - viņš pieprasīja.

-     Jums jāsaprot - tas nav konta turētājs, - paskaidroja baņķieris. - To es nedrīkstu izpaust. Bet Eiherns un Partneri ir reģistrētais aģents. Tas nozīmē, ka viņi saņem visus pasta sūtījumus, atbild uz jautājumiem. Nešaubos, ka viņi ar prieku jums palīdzēs.

-     Protams, palīdzēs, - piekrita Kovajenko, - taču es tagad nejautāju viņiem, bet jums.

-    Es saprotu, taču… atmetot formalitātes, man nemaz nav tās informācijas, ko jūs lūdzat..

-    Jūs nezināt, kas ir jūsu klienti? - noprasīja Kovaļenko.

Vorens izlikās to nedzirdam. - Šāda kārtība ir vairākiem

mūsu klientiem. Viņu darīšanas kārto reģistrētie aģenti. - Viņš noklabināja vēl dažus taustiņus, un iedūcās printeris.

Kovaļenko paraudzījās uz baņķiera pasniegto papīra lapu.

TOMASS EIHERNS UN PARTNERI KOUPA IELA 210 DUBLINA, ĪRIJAS REPUBLIKA

-    Īrija, - nomurmināja Kovaļenko.

-    Vai droši zināt, ka nevēlaties ko dzeramu? - apjautājās Vorens.

-     Nē, neko, - atbildēja Kovaļenko. - Ja jūs ļausiet man ieskatīties konta vēsturē - iemaksās, izmaksās -, tad es tūlīt arī došos projām.

Baņķieris sagrozījās krēslā. Saviebās nožēlā. - To gan diemžēl nevar. - Pēkšņi viņa seja atkal atplauka. - Protams, ja jums ir… tiesiskās palīdzības pieprasījums?

Kovaļenko saknieba lūpas un iekšēji novaidējās. FIB nebija tiesību veikt izmeklēšanu ārzemēs, tāpēc baņķierim bija taisnība, pieprasot tiesiskās palīdzības pieprasījumu ziņu atklāšanai. Tas nozīmēja, ka iegūt tās bija gandrīz neiespējami. Lai dabūtu tiesiskās palīdzības pieprasījumu, bija jāveic četrpadsmit darbības, un katrā no tām bija iesaistīts kāds jurists vai tiesnesis. Tiesiskās palīdzības pieprasījums. Kovaļenko no šīs domas iedūcās galva. Tas varēja ilgt gadiem. Izslējies krēslā, viņš pievērsa baņķierim iznīcinošu skatienu. - Tā ir pretterorisma izmeklēšana.

Vorens samirkšķināja acis, tomēr saglabāja pilnīgu mieru.

Kovaļenko vērsīsies pie MI-5 tūlīt pēc atgriešanās Londonā. Taču visticamāk nekas viņam neizdosies. Jautāt Džērsi bankai konta īpašnieka vārdu bija tas pats, kas prasīt no priestera grēksūdzes stenogrammu.

-     Atvainojiet, - ierunājās Vorens, novērsdams skatienu. - Diemžēl nevaru jums palīdzēt. Mūsu likumi…

-    Jūsu likumi aizsargā noziedzniekus un teroristus, - nošņācās Kovaļenko. Viņš juta, kā piesarkst, kā ceļas asinsspiediens. Viņš centās nomierināties, "atgūt līdzsvaru", taču nekas neizdevās. Viņam ienāca prātā, ka tieši šādi gadījumi var izraisīt sirdslēkmes.

Helikopters pacēlās no lidlauka un uzņēma augstumu. Kovaļenko vēroja, kā sala lejā kļūst arvien mazāka. Tās ārzo- nas bankas, viņš nodomāja, ir īsti noziedznieku perēkļi. Ja viņam būtu teikšana, visi uzņēmumi pasaulē būtu "caurspīdīgi", un bankas jo īpaši. Tas palīdzētu novērst daudzus noziegumus, to skaitā arī terorismu. Tikai viens solis. Vienīgais iemesls banku slepenībai bija naudas atmazgāšana, slēpšana vai zagšana. Dariet galu "kreisajai naudai", un būs daudz lielākas izredzes pielikt punktu arī nelikumīgajiem darījumiem.

Viņš pavēlēja sev nomierināties. Elpot ar vēderu, izelpu ilgāku. Viņam vismaz bija konta numurs un - vēl svarīgāk - reģistrētā aģenta nosaukums, šis aģents būs saņēmis jebkādu un visu korespondenci saistībā ar kontu, tai skaitā arī darījumu reģistrus. Aģents pārsūta informāciju klientam vai klienta uzdevumā glabā to pie sevis.

Kovaļenko cerēja, ka šoreiz būs spēkā otrs variants. Bet, lai kas ari būtu aģenta rīcībā, viņš to dabūs. Jo Īrijā cilvēki labi zina, kas ir terorisms.

21. nodala

DUBLINA,

2005. GADA 31. MARTS

Iekāpjot lidmašīnā, svarīgākais bija pagriezties uz pareizo pusi. Dodoties pa kreisi, pasažieris nokļuva "ātrajā joslā", bet pa labi - tādā kā lētākajā sektorā.

Maiks Bērks bija pagriezies pa labi, un tagad viņš sēdēja tālākajā galā. 38. rindā, A vietā, desmit rindas aiz tualetēm, toties pie loga. Ceļā uz Dublinu.

Viņš atgriezās no savas māsas Meganas kāzām, kas bija notikušas gleznainā lauku baznīciņā Nellisfordā Virdžīnijas štatā - Bērka dzimtajā pilsētā.

šis bija viņa pirmais Amerikas apmeklējums kopš Keitas nāves, un viņš visiem spēkiem centās izlikties možs un runīgs. Viņš mierināja raižpilnos vecākus un atvairīja viņu jautājumus. Viņam klājas labi, viss kārtībā, visļaunākais jau garām, jau aiz muguras…

Tā vismaz viņš teica. Tiesa gan, nevienu piemānīt neizdevās. Atrasties līdzās Meganai un Nātanam, neizrādot, kā viņš jūtas, bija… neiespējami. Tie abi staroja laimē, bet viņš…? Dzīvs pierādījums vārdiem "viss jūk un brūk; nav dzīvei pamata".

Varbūt ir laiks doties tālāk, nodomāja Bērks. Tagad, kad vecais vīrs atkal ir uz kājām un arī birojā sāk atgriezties rosība, varbūt pienācis laiks Bērkam atkal atsākt pašam savu dzīvi. Ja ne tūlīt pat, tad drīzumā.

Pēc klejojumos pavadītajiem gadiem, kad viņš tika mētāts apkārt kā bumbiņa uz ruletes galda, viņš bija atradis miera ostu Dublinā kopā ar Keitu. Un vēl pavisam nesen viņš bija ar mieru pavadīt tur visu atlikušo dzīvi. Bet tagad, kad Keitas vairs nebija, viņš Īrijā vairs nejutās kā mājās un nespēja iztēloties tur savu nākotni.

Tomēr viņš joprojām mitinājās tajā pašā dzīvoklī, viņas dzīvoklī ar salasītajām mēbelēm un milzīgo koka gultu, ko viņi bija kopīgi izvēlējušies. Skapī vēl karājās viņas drēbes. Plauktos stāvēja viņas grāmatas. Virtuvē pie sienām karājās viņas pannas un katliņi.

Un vēl bija arī vecais vīrs, kurš nebeidza vien runāt par savu meitu.

Taču arī pēc Amerikas Bērks nebija noilgojies, tikai sirds dziļumos bija iecerējis, ka šī viesošanās varētu kļūt par atgriešanās mēģinājumu. Varbūt dzimtajā zemē, kur nekas ik dienu neatgādinās par Keitu, viņam izdosies noticēt jaunas dzīves sākšanai.

Bet tagad mēģinājums bija beidzies. Pavadījis Štatos tikai pāris stundu, viņš saprata, ka nekas viņu tur nesaista. Viņam bija trīsdesmit gadi, bet tikpat labi viņš varēja būt tik vecs kā Klīstošais holandietis. Blūridžu kalnu melnās virsotnes, kas slējās pret vakara debesīm, bija viņam vienaldzīgas.

Visi centās viņam iegalvot, ka tas pāries, ka bēdas drīz rimsies. Bet tas nozīmēja tikai to, ka sāks pagaist atmiņas par Keitu. Varbūt viņiem bija taisnība, bet ne jau to viņš vēlējās, nepavisam ne to. Savā ziņā šīs bēdas bija vienīgais, kas bija palicis no Keitas.

Ari Vašingtonā nebija labāk. Viņš bija norunājis tikšanās ar dažiem pazīstamiem cilvēkiem, bet tie savukārt nebija pazinuši Keitu. Un tāpēc viņi šķita kā svešinieki. Bērkam viss bija saistīts ar Keitu, bet tas, kas nebija, nemaz nepastāvēja.

Viņš nemitīgi atcerējās, kā viņi bija viens otru satikuši. Viņš bija burtiski nokritis no debesīm - apdedzis un savainots, tikko dzīvs, bet tad kāds vīrs, kurš dēvēja sevi par Pulkvedi Slepkavu, viņu aiznesa tieši pie Keitas. Ja tas nebija liktenis, kas tad?

Viņš sagrozījās neērtajā šaurajā sēdeklī, pievērsis skatienu video monitoram pie sienas, kur maza Airbus lidmašīni- ņa pāri Atlantijas okeānam tuvojās Eiropas kartei. Viņš bija noguris no dažu pēdējo dienu pūliņiem, no spriedzes, izliekoties, ka jūtas labi.

Tomēr viņš priecājās par Tomija atgriešanos dzīvē. Tas bija ari viņa nopelns, viņš bija palīdzējis vecajam vīram nenomirt no bēdām. Patīkami bija redzēt, kā sievastēvs tagad atkal iet ar draugiem uz krodziņu. Ari birojā bija atgriezusies rosība, darba bija tik daudz, ka viņi pat bija pieņēmuši jaunu sekretāri. Īrijā bija ekonomikas uzplaukuma laiki, un tagad, kad Tomijs bija atgriezies ierindā, firma ātri vien uzņems apgriezienus.

Bērks bija palīdzējis birojam noturēties virs ūdens līdz vecā vīra atgriešanās brīdim. Bet izšķirošais pavērsiens, kas palīdzēja Tomijam atgriezties dzīvē, bija pašas Keitas ierašanās.

- Viņa atnāca pie manis, - viņš stāstīja, - naktī. Stāvēja pie manas gultas kājgaļa - pati Keita, iedomājies! "Tēt," viņa man saka, "es vairs nespēju izturēt tavu bēdāšanos! Vai saproti? Tevis un Maikla dēļ man nav miera. Tev tas jāizbeidz." Tad viņa mani nobučoja uz pieres un lika apsolīt, ka būšu gana drosmīgs dzīvot tālāk. Viņa ari apsolīja, ka vienmēr būs man līdzās, lai gan vairs nebūs kopā ar mums. Vai tas nav īsti viņas garā? - jūsmoja Tomijs. - Vēl joprojām rūpēties par mums?

Bērks būtu visu atdevis par iespēju vēl uz mirkli redzēt Keitu. Pat ja tas būtu iedomu tēls, sapnis vai halucinācija, tas iemirdzētos viņa sirdī kā varavīksne. Vecais vīrs pēc šī redzējuma šķita tik atvieglots, pēkšņi tā samierinājies ar sevi un pasauli, ka Bērkam pat uzmācās skaudība. - Pie manis gan viņa neatnāca, - viņš noteica, it kā Keitas rēgs būtu viņu nodevis.

Vecais vīrs silti uzsmaidīja un pieskārās viņa rokai. - Varbūt ar laiku, Maikl…

Kad lidmašīna sāka laisties lejup, Bērks atguvās no pārdomām un atgriezās drūmajā īstenībā. Bija tik saulains rīts, kādi Īrijā gadās reti - koši zaļie lauki pletās līdz pat Īrijas jūrai, kur balti putaini viļņi mirdzēja zem dzidri zilām debesīm.

Viņam labāk patiktu apmācies laiks. Tumsa un lietus. Taču nolaižoties viņš bija nokļuvis Hallmark pastkartē. Kad lidmašīna pagriezās uz lidostas pusi, viņš zem spārna pamanīja duci buru laivu un garu, putainu viļņu celiņu aiz zvejas laivas. Viņa omu tas neuzlaboja.

Kad viņš izgāja dokumentu pārbaudi, bija tikai deviņi no rīta. Viņš autostāvvietā iesēdās savā mašīnā un devās uz šoseju Ml, kas veda tieši uz pilsētas centru. Izbrīnīts viņš pēkšņi sajuta, ka smaida. Īrijai tomēr piemīt kaut kas īpašs. Varbūt tās mājīgums, ļaužu tērzēšana, viltīgais īru akcents.

Pats to neapzinādamies, viņš sāka justies kā savējais ielu un parku labirintā, ko dēvē par Dublinu. Viņš bija noilgojies pēc vecā vīra, pēc ikdienas darba, rožainās ķieģeļu ēkas

Koupa ielā un skriešanas gar krastmalu pie Lifi. Viņš negribīgi atzina - cik labi atgriezties.

Novietojis auto ierastajā vietā ēkas aizmugurē, viņš uzkāpa pa kāpnēm uz otro stāvu. Bija tikai desmit no rita, kad viņš bija nonācis pie 210. biroja durvīm, taču tās bija aizslēgtas - un pie tām rēgojās zīmīte.

Tā bija piesprausta tieši pie koka paneļa, kas bija gandrīz tāda pati apgrēcība kā iedzīt naglu Vermēra gleznā. Durvju paneļi bija no ozola masīvkoka, kas spīdēja un laistījās - misiņa rokturi katru dienu tika spodrināti ar mīkstu drāniņu. Vecais vīrs būs traks no dusmām.

Bērks izvilka spraudīti un izlasija zīmīti. Tas bija oficiāls paziņojums īru un angļu valodā, datēts ar nākamo dienu pēc Bērka aizbraukšanas uz Štatiem uz Meganas kāzām.

SLĒGTS AR GARDA SIOCHANA,a RĪKOJUMU (STARPTAUTISKĀS KOORDINĀCIJAS NODAĻA)

-    Kāpēc tu man nepiezvanīji?

Viņš devās taisnā ceļā uz Dalkiju un atrada sievastēvu dārzā, apgriežot rožu krūmu. Viņam pie kājām bija kaudzē samestu ērkšķainu zaru mudžeklis.

-    Vai tas esi tu, Maikl?

-    Es pats. - Ātrs apkampiens.

Večuks paraustīja plecus. - Es zināju, ka tad tu uzreiz skrietu atpakaļ, - un vai tas būtu godīgi pret tavu māsu?

Bērks paraustīja plecus. Viņa māsa nebija nekāds mazais bērns. - Kas notika?

-      Es tev pateikšu, kas notika, - atkārtoja vecais vīrs. - Tie mērkaķi iegāzās iekšā, it kā dzītu pēdas pašam Ne- dam Kellijam! Viņus ieraudzījusi, Moira nogāzās ģībonī - vai vari tam noticēt? - un tad tas galvenais idiņš no šiem panāk uz priekšu, vicinādams tos mazos ādas vāciņus.

Bērks isti nesaprata. - Kādus "mazos ādas vāciņus"?

-    Tādus, kā rāda teļukā. Ar žetonu iekšā. Un izrādās, ka tas tips nemaz nav īrs. šis ir viens no jūsējiem!

-    Kurš tad?

-    Tas idiņš, par kuru es runāju. Viņš ir amerikānis! Tas lempis ar spīdīgo ģīmi bija atlidojis šurp no pašas Londonas - un mūsējie kruķi klanās viņa priekšā un klausa katram viņa pirdienam.

-    Ko viņam vajadzēja? - jautāja Bērks.

-    Viņš ir kā aptracis par kādu uzņēmumu, ko tu biji dibinājis. Es viņam teicu, lai iet dillēs!

Bērks sarāvās. - Un ko viņš?

-     Viņš to dikti ņēma ļaunā. Tāds klīrīgs tipiņš. Trīs reizes skandināja, ka esot nez kāds tur sasodīti lepns FIB aģents. Nosauca sevi par kaut kādu "līgotu".

-     Legātu.

-    Manis pēc! Es teicu, ka man vienalga, lai viņš būtu kaut Gredzenu pavēlnieks. Ja grib redzēt kādu no tavām lietām, lai nokārto visas atļaujas.

-    Ak tā, - novilka Bērks. - Un kuru klientu viņš bija sakārojis redzēt?

Vecais virs saviebās. - "Divdesmitā gadsimta motoru sabiedrību". Kaut ko tamlīdzīgu. Tas tev kaut ko izsaka?

Bērks papurināja galvu. Strādādams Eiherna firmā, viņš bija dibinājis daudzus uzņēmumus. Parasti viņš bija pavadījis kopā ar klientu ne vairāk kā pusstundu.

-    Reģistrēta Menas salā? - atgādināja vecais virs. - Džērsi bankas konts?

Bērks pamāja ar roku, it kā jautādams - kas vēl? Tad piebilda: - Pasta sūtījumu nogaides saraksts?

Vecais virs pamāja ar galvu. - Kā gan citādi? Viss kā parasti. Bet tas jeņķis, viņš tikai paskatās uz mapi…

-    Tu viņam iedevi lietu? - brīnījās Bērks.

-    Es to "iedevu" policistiem.

Bērks nespēja tam noticēt.

-   Tā bija īpašā nodaļa, - paskaidroja Tomijs. - Viņiem bija tiesas orderis.

Vērodams līci, Bērks apdomāja dzirdēto. Firmas klientu datu neaizskaramība vienmēr bija bijusi svēta. Lai Tomijs Ei- herns kādam tos izpaustu… tas bija kaut kas nedzirdēts.

-    Tātad, - večuks turpināja, - tas jeņķis tikai uzmet aci klienta vārdam un - ka es tev saku - uzsprāgst gaisā! Sāk bļaut, ka mums vajadzēja zināt, ka tas vārds ir falšs. Viņš tā arī teica. Falšs!

-    Kāds tad bija tas vārds?

-     Kaut kāds Frensiss D. Ankonija. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Es to lietu redzēju tikai vienu mirkli, jo šis rāva mapi man no rokām.

Vecais vīrs nebija iegaumējis vārdu pilnīgi precīzi. Tagad Bērks atcerējās. Klients bija apjautājies par viņa ausi. Izklausījās pēc amerikāņa, bet… - Cīles pase?

-    Tas pats!

Bērks brīdi padomāja. Beidzot atzinās: - Es tomēr vēl nesaprotu.

-    Es varu teikt tikai to, ka jeņķis ir nikns, klaigā par naudas atmazgāšanu, terorismu…

-     Terorismu?

-    Zvēru pie Dieva, viņš bija sarkans un zili melns no dusmām. Un, kad man šķiet, ka šis tūlīt gāzīsies gar zemi, viņš paaicina to kruķi sāņus - tas tāds kārns kā miets…

-    Kas?

-     Kruķis! Nosauca sevi par "inspektoru Dohcrtiju". Tas legāts ar viņu mazliet sačukstas, tad Dohertijs panāk uz priekšu un paziņo, ka slēdz mūsu kantori "uz izmeklēšanas laiku".

-    Kādu, pie velna, izmeklēšanu? - nesaprata Bērks. - Ko viņi īsti grib?

-    Ar vienu vārdu sakot - tevi. Tas kruķis apgalvo, ka uzsāks naudas atmazgāšanas izmeklēšanu un viņi ļoti vēloties aprunāties ar mūsu Maiklu Bērka kungu, jo tajā lietā ir minēts tieši tavs vārds.

Bērks novaidējās. - Un kas tālāk?

-   Tālāk? Pēc tam viņi izmeta mani no biroja - vai vari tam noticēt? - no mana biroja, kurā es visu mūžu godīgi apkalpoju cienījamus klientus…

-    Kāds ir tā legāta vārds?

-    Kovaļenko. - Vecais virs nolika grieznes zemē pie rožu krūma un novilka cimdus. - Nāc, iesim, man ir viņu vizītkartes.

Vestibilā uz maza marmora galdiņa bija trīs vizītkartes. Pirmā vēstīja par šonu Dohertiju - Garda Starptautiskās koordinācijas nodaļas (1CU) inspektoru. Otra piederēja Airām Monaganam no Garda Finanšu izmeklēšanas nodaļas (FīU).

Uz trešās vizītkartes dižojās FIB logotips, reljefs zelta amerikāņu ērglis un vārds Reimonds Kovaļenko. Viņa amats bija juridiskais atašejs un adrese - ASV vēstniecība, Grosve- norskvērs, Londona.

-    Un kas mums tagad jādara? - Bērks gribēja zināt.

-     Viņi izteica cerību, ka tu sazināsies ar viņiem un iesi godīgi izrunāties.

Bērks nevilcinājās. Viņš tūdaļ piezvanīja Dohertijam. Inspektors lika uzgaidīt, šķiet, neciešami ilgi, bet pēc tam aicināja ierasties viņa birojā nākamās dienas pēcpusdienā.

-   Ja jums nav iebildumu, es varētu aiziet tūlīt pat, - iebilda Bērks. Jo drīzāk noskaidros šo pārpratumu, jo drīzāk firma varēs atsākt darbu - un jo labāk būs visiem.

Klausulē atskanēja nicīgs šņāciens. - Diemžēl mums tas neder, - paziņoja Dohertijs. - Ne ātrāk kā rīt pēcpusdienā. Vai trijos varēsiet? Pīrsa ielā?

-    Es cerēju…

-   Jā, protams, par to es nešaubos, taču varu jums "pa kluso" pačukstēt, ka Kovaļenko kungs ir kā sadedzis uz to jūsu D'Ankoniu. Es tikko ar viņu aprunājos, kamēr jūs gaidījāt, un varat man ticēt - viņš noteikti grib tikties ar jums aci pret aci. Tas nu mums visiem ir jāsagaida!

Nākamajā dienā Bērks ieradās policijas iecirknī, paņēmis līdzi pasi, kā bija licis inspektors. Pie viņa žaketes atloka pielipināja zīmīti ar vārdu un pavadīja viņu uz Dohertija mazo, papīriem piekrauto kabinetu.

Tur viņu gaidīja divi vīri. Augumā mazākais bija gaišmatains vīrelis, izkaltis kā dedzīgs pīpmanis. Tas bija inspektors Dohertijs "pats savā personā" (lai gan miesās necilā). Otrs bija Rejs Kovaļenko. Sešas pēdas un divas collas garš, plecīgs, ar rožainu sejas krāsu, smalkiem vaibstiem un mazu muti ar sakniebtām lūpām.

Kovaļenko norādīja uz brīvu krēslu, un visi apsēdās. Bērks savilka izpalīdzīgu sejas izteiksmi, raudzīdamies te uz vienu, te otru no varas pārstāvjiem, bet tie nemaz nesteidzās sākt sarunu.

FIB aģents izņēma no kabatas mazu plastmasas pudelīti ar Purell un uzpilināja uz delnas nedaudz dezinfekcijas līdzekļa. Tad saberzēja plaukstas un nopētīja nagus. Beidzot viņš ierunājās: - Tas jūsu klients - D'Ankonia. Ko jūs varat par viņu pastāstīt?

-    Viņam bija Čīles pase, - iesāka Bērks.

-    To mēs zinām, - atcirta Kovaļenko.

Tik rupja izturēšanās pārsteidza Bērku. Kādu brīdi viņš nezināja, ko teikt. Tāpēc sāka vēlreiz. - Kā jau teicu, viņam bija Čīles pase, bet, spriežot pēc izrunas, viņš drīzāk varēja būt amerikānis.

-    Tātad jūs zinājāt, ka tas ir falšs vārds.

Bērks papurināja galvu. - Nē.

Kovaļenko ieurbās viņā ar niknu skatienu. - Jums nemaz nešķita savādi, ka jūsu birojā pēkšņi ienāk cilvēks vārdā "Francisko D'Ankonia" un vēlas dibināt "Divdesmitā gadsimta motoru sabiedrību"?

-      Nosaukums gan ir mazliet anahronisks, - piekrita Bērks, - bet…

-     Beidziet mani čakarēt, - brīdināja Kovaļenko.

Bērks pacēla rokas pret griestiem un paraudzījās uz Do- hertiju cerībā uz kādu paskaidrojumu. Dohertijs novērsa skatienu.

Kovaļenko mazā mutīte savilkās smīnā. Viņš paliecās uz Bērka pusi. - Un ka būtu ar Tima kungu? Pieņemsim, ka jūsu birojā ienāktu Mazais Tima kungs…

-    Vai Ziemassvētku vecītis, - ieminējās Dohertijs.

-    Tieši tā! Ja jūsu birojā ienāktu Ziemassvētku vecītis, vai arī par to jūs nebrīnītos? - noprasīja Kovaļenko. - Nesteidzieties, padomājiet, - viņš piebilda, pirms Bērks paguva atbildēt. - Jo es tiešām gribu to zināt.

Bērks paraudzījās uz FIB aģentu, tad uz inspektoru. Te notiek kaut kas nelāgs, viņš nodomāja.

Kovaļenko nopūtās. - Ļaujiet man jums ko pajautāt, - viņš ierunājās. - Vai jūs lasāt grāmatas?

Bērks paraustīja plecus. - Jā. Mazliet palasu.

FIB aģents šķita iepriecināts. - Cik daudz jūs zināt par Ainu Rendu"?

Šis jautājums pārsteidza Bcrku. - Vai viņa nebija… tāda pustraka, vai ne?

Kovaļenko sastinga kā saņēmis sitienu pa seju.

Ak vai, nodomāja Bērks. Nepareiza atbilde. - Es gribēju teikt, viņa bija konservatīva, - viņš izlaboja. - Cik atceros, viņa bija visai konservatīva.

Kovaļenko žokļi kustējās, it kā viņš kaut ko gremotu. Starp lūpām parādījās siekalas, bet vārdi kavējās. Beidzot viņš paliecās uz priekšu ar niknu spīdumu acīs. - Viņa bija vissvarīgākā divdesmitā gadsimta rakstniece!

-    Tiešām? - Bērks pūlējās izrādīt atsaucību un interesi, taču šis izsauciens pat viņam pašam izklausījās neticīgs un augstprātīgs.

-    Jā, tiešām! Viņa uzrakstīja nelielu grāmatiņu ar nosaukumu "Atlants paraustīja plecus"42 , - nošņācās Kovaļenko. - Varbūt esat kaut ko par to dzirdējis.

Bērks neatbildēja.

-     Francisko D'Ankonia bija tās grāmatas varonis. - Kovaļenko sarauca pieri un izlaboja: - Viens no varoņiem. Tie bija vairāki.

Bērks centās izrādīt interesi. Bet Kovaļenko viņam neticēja. - Nu tad laikam man būs tā jāizlasa, - secināja Bērks. Viņam aiz muguras pie sienas tikšķēja pulkstenis. Pa logu no ielas bija neskaidri dzirdama pipināšana, kravas furgonam braucot atpakaļgaitā. Bērks noklepojās. - Nu tad… kā es varu jums palīdzēt?

FIB aģents, pavērtu muti un bez skaņas kustinot žokļus, uzmeta skatienu policijas inspektoram. Beidzot viņš ierunājās: - Iesākumā, Bērka kungs, jūs varētu pastāstīt mums visu, ko zināt par savu draugu D'Ankoniu.

-    Viņš gan man nav nekāds draugs. Es viņu esmu redzējis tikai kādu pusstundu, ne vairāk, - atbildēja Bērks. - Jūs redzējāt lietu. Tajā viss ir.

-    Es gribu to dzirdēt no jums.

Paraustījis plecus, Bērks atstāstīja, ko atcerējās par tikšanos ar klientu. - Viņš piezvanīja. Atnāca. Izskatījās, ka pats īsti nezina, ko vēlas, bet daudzi jau nezina.

-    Ak tad nezina, - atkārtoja Kovaļenko.

-     Tiešām. Bieži vien nezina. Šis puisis vēlējās nodibināt uzņēmumu ar diskrētu bankas kontu. Es viņam visu paskaidroju.

-    Diskrētu? - nosmīnēja Kovaļenko. - Tā jūs to saucat. Bet, manuprāt, jūs izveidojāt aizsega uzņēmumu šim tipam - lai gan zinājāt, ka viņš nav čīlietis…

Bērks viņu pārtrauca. - Pase izskatījās īsta. Fotogrāfija atbilda. Un viņš ari bija tāds melnīgsnējs.

-    Kāpēc viņš atnāca tieši pie "Eiherna un Partneriem"?

-     Viņš teica, ka esot redzējis reklāmu, - atbildēja Bērks. - Aviosabiedrības žurnālā.

-    Ak tā. Tātad nebija plānojis. Izlēma pēdējā brīdī.

Bērks paplēta rokas, it kā teikdams: tā gadās.

-    Un jūs pirms tam neko par viņu nebijāt dzirdējis? - tirdīja Kovaļenko.

-    Nē. Viņš… man šķiet, ka viņš zvanīja no lidostas.

-    Mēs noskaidrosim, vai jūs esat sazinājušies arī iepriekš. Mēs jau ievācam ziņas par jums, varat nešaubīties, Maikl An- derson Bērka kungs.

Bērks paraustīja plecus. Šie zina vina otro vardu. Ko tu neteiksi!

Kovaļenko atlaidās krēslā un sarauca pieri, it kā tikko prātā ienākušas domas apmulsināts. - Bet kāpēc jūs esat šeit? - viņš noprasīja. Pirms Bērks paguva atbildēt, viņš paskaidroja: - Es domāju - ko jūs meklējat Īrijā? - Viņš to pateica tā, it kā Smaragdzaļā sala atrastos otrā pasaules malā.

-    Mana sieva bija īriete, - Bērks paskaidroja.

Kovaļenko uzacis saraucās vēl vairāk. - Bija?

Bērks pamāja ar galvu. - Viņa nomira. Pirms kādiem astoņiem mēnešiem.

Kovaļenko satraukti iejautājās: - No kā?

Bērks pārsteigts samirkšķināja acis. - No asins saindēšanās.

Kovaļenko strauji ieelpoja un izpūta gaisu, īsi nošņācoties, taču pat nepūlējās izteikt kādas līdzjūtības frāzes. - Pirms astoņiem mēnešiem. Bet jūs vēl joprojām esat šeit. Aizdomu pilniem ļaudīm - un man maksā algu, lai es tāds būtu - tas izskatās kaut kā pārāk saskanīgi, vai ne? Jūs teicāt, ka D'An- konia runā ar amerikāņu akcentu. Tāpat kā jūs. Un te nu jūs abi satiekaties Īrijā. Viņš uzrodas kā no zila gaisa, un jūs viņam nodibināt fiktīvu uzņēmumu…

-    Klausieties, - iebilda Bērks, pūlēdamies nezaudēt savaldību. - Tas nebija fiktīvs uzņēmums. Tas ir mūsu darbs. Mēs dibinām uzņēmumus. Tā ir mūsu nodarbošanās.

-    Bija!

Bērks dziļi ievilka elpu, tomēr neļāva vaļu dusmām. - Ja ir pārkāpti kādi likumi, ja nav laikus iesniegti vajadzīgie dokumenti, ja ir kādi noziedzīgi darījumi vai krāpšana, tad lietu izmeklē dažādas varasiestādes - Īrijas varasiestādes. - Viņš pievērsās Dohertijam. - Lūdzu, paskaidrojiet man. Kāpēc FIB vajā īru firmu, kas darbojas jau trīsdesmit gadus? Kas īsti notiek?

Inspektors atbildēja: - Starptautiskā sadarbība.

-    "Eiherns un Partneri" tikai dibina uzņēmumus un paziņo to kontaktpersonām par ikgadējām aizpildāmām veidlapām un veicamiem maksājumiem, - paskaidroja Bērks.

-    Tas nav viss, - uzstāja Kovaļenko. - Jūs atverat ari bankas kontus.

-    Jā, tas ari pieder pie mūsu pakalpojuma.

-    Bankas kontus jocīgās vietās. Sentheljera. Kaimanu salas…

Bērks papurināja galvu. - Sentheljera un Kaimanu salas nav nekas "jocīgs".

Kovaļenko nikni atmeta ar roku. Viņa uzacis saraucās, seja tumši pietvīka. Viņš caur zobiem iešņācās: - Es jums pateikšu, kas ir jocīgi. Vai zināt, kas ir jocīgi? Jūs esat piespiests pie sienas - tas ir jocīgi.

Bērks nezināja, smieties vai raudāt. - Kā, lūdzu?

-     Šī ir nacionālās drošības izmeklēšana, - paziņoja FIB aģents, - un jūsu pakaļa ir tās centrā. Bet ja es jums pateiktu, ka jūsu atvērtajā bankas kontā tika saņemts elektroniskais pārskaitījums no al-Qaeda terorista? Ko? Vispirms neliela summiņa, bet… tas laikam tāds sākuma ieguldījums. Jo pēc diviem mēnešiem caur to kontu izgāja trīs komats seši miljoni dolāru. Iekšā un ārā - divu diennakšu laikā. - Viņš sasita plaukstas. - Izsekot nav iespējams. Pie kā tagad ir tā nauda? Un ko viņš domā ar to darīt? - Viņš apklusa. - Kā jums šķiet?

Bērks nekustējās. Ko viņš varēja darīt? - Klausieties, Kovaļenko kungs, mēs jums esam pateikuši visu, ko zinām. Kā vēl mēs varam līdzēt? Mēģiniet saprast, ka mums tas bija pavisam ikdienišķs darījums. Katru mēnesi tādu ir vismaz ducis.

Kovaļenko bungoja ar pirkstiem pa galdu. - Terorisms nav nekas ikdienišķs, - viņš nošņācās. Brīdi klusēja, lai radītu lielāku iespaidu, tad atlaidās krēslā. - Varbūt atkārtosim visu vēlreiz. Jums piezvana no lidostas…

Un tā tas turpinājās - otru reizi, trešo. Dohertijs, šķiet, izmisīgi ilgojās pēc cigaretes.

-    Vai jūs kaut ko nenoklusējat? - noprasīja Kovaļenko.

Bērks brīdi apdomājās. - Nē, šķiet, ka ne.

FIB aģents pastūma pāri galdam kādu papīra lapiņu.

Tā bija zīmīte Bērka rokrakstā no uzņēmuma lietas.

Esplanāde Belgrada

-    Ak, jā, - atcerējās Bērks. - Viņš gatavojās doties uz Bel- gradu uz pāris nedēļām. "Esplanāde" ir viesnīca. Uz turieni es sūtīju dokumentus.

-    Vai jums nešķita savādi, ka tā bija vienīgā adrese, ko D'Ankonias kungs varēja uzrādīt?

Bērks papurināja galvu. - Viņš teica, ka ceļošot. Un negribot saņemt nekādus citus pasta sūtījumus, tikai bankas papīrus. Es viņu iekļāvu nogaides sarakstā. Daudzi mūsu klienti…

-    Droši vien!

Bērks sāka zaudēt pacietību. Pagriezies krēslā, viņš noprasīja Dohertijam: - Vai varat man pateikt, kopš kura laika Īrija ir kļuvusi par ASV piecdesmit pirmo štatu?

Inspektors klusi iesmējās. - Bērka kungs, mums arī ir bijušas nepatikšanas ar teroristiem. Jūs taču lasāt avīzes. Un pēc tā jūsu nelāgā gadījuma - es domāju Pasaules tirdzniecības centru - sadarbība ir pareizākais risinājums.

Bērks sakoda zobus.

Kovaļenko nicīgi nosprauslājās. - Ir tikai viens iemesls, kāpēc izvēlēties pasta nogaides sarakstu - slēpt savus ienākumus. Vai nav tiesa?

-     Nē, - atbildēja Bērks, - tā nav. Dažādiem cilvēkiem ir dažādi iemesli vēlēties anonimitāti.

-      Jā, pareizi gan, - piekrita Kovaļenko. - Daži no tiem ir teroristi. Daži ir narkotiku tirgoņi. Bet vairākums droši vien vēlas tikai krāpties ar nodokļiem!

Bērks papurināja galvu. - Ir daudz iemeslu, kāpēc dibināt uzņēmumu ārzonā, un ari izvairīšanās no nodokļiem nav nekas briesmīgs. Tas ir tikai saprātīgi.

-    Es jums pateikšu, kas ir saprātīgi, - apsolīja Kovaļenko. - Neliela izpēte. Vai jūs kādreiz ievācat ziņas par klientu?

Bērks papurināja galvu.

-    Tā nav jūsu darīšana, - secināja Kovaļenko.

-    Patiesībā tiešām nav.

Kovaļenko ieņurdējās, un Bērkam tas izklausījās pēc nikna suņa rūkšanas.

-     Vai zināt, - pavēstīja Kovaļenko, - mēs likām Belgra- das policijas priekšniekam iegriezties tajā "Esplanādē".

-    Tas labi, - atbildēja Bērks. - Es pats ari būtu darījis tieši tā.

-    Ja gribat zināt, D'Ankonias kungs uzturējās tur divas nedēļas un aizbraukdams… neko neatstāja. Kopš tā brīža neviens viņu nav redzējis.

Bērkam kaut kas ienāca prātā. - Bet viņa pase? Lietā jābūt tās kopijai. Vai tur nav…

-     Kāda kontaktu adrese ārkārtas gadījumiem?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Mēs par to iedomājāmies, - apgalvoja Kovaļenko. - Izrādās, ka pasē minētā adrese pieder kādam restorānam Santjago. El Pollo Loco. Tas nozīmē… - Viņš pievērsās Do- hertijam. - Inspektor, vai varat pateikt, ko tas nozīmē?

-     Protams, - policists atbildēja. - Tas nozīmē "Trakais cālis". Viņa kontaktpersona ārkārtas gadījumiem ir trakais cālis Santjago, Čīlē.

-    Kā noprotu, jūs nepapūlējāties to pārbaudīt, - secināja Kovaļenko.

-    Nē, - atzinās Bērks. - Es to nepārbaudīju.

-    Viņš tikai ienāca jūsu birojā un izgāja no tā - un viss?

-    Jā, apmēram, - atbildēja Bērks.

-    Un tas ir viss, ko jūs atceraties?

-     Ļaujiet padomāt, - atbildēja Bērks. Taču, aizverot acis, viņu pārņēma neizsakāms nogurums. Rīkli aizžņaudza nevaldāmas žāvas. Bērks centās tās apspiest, bet nespēja. Lidojuma sekas vēl lika sevi manīt.

Kovaļenko pacietība bija galā. - Parādiet savu pasi!

-Ko?

-    Savu pasi!

Bērks izvilka pasi no kabatas un pasniedza aģentam.

Kovaļenko atrāva vaļā savu portfeli. Izņēmis tintes spilventiņu un metāla zīmogu, viņš kārtīgi apmērcēja zīmogu tintē, tad ar troksni iespieda to Bērka pases lappusē ar fotogrāfiju.

Bērks noelsās. - Ko jūs darāt?

-    Apzīmogoju jūsu pasi, - nomurmināja Kovaļenko, tad izņēma no kabatas pildspalvu un uzskribelēja uz zīmoga parakstu un datumu. Pēc tam pasvieda pasi uz Bērka pusi, tīši aizmēzdams garām.

Bērks pacēla pasi no grīdas un atšķīra, šķērsām pāri lappusei rēgojās koši sarkans uzraksts:

DERĪGA TIKAI CEĻOŠANAI UZ SAVIENOTAJĀM VALSTĪM

-    Pagaidiet, pagaidiet! - satraucās Bērks. - Jūs nedrīkstat tā darīt!

-    Es jau izdarīju, - nosmīkņāja Kovaļenko.

-     Bet… kāpēc?

Atbildēja Dohertijs. - Jo mums jāparūpējas, lai jūs lidz tiesai nekur nepazustu. Jums būs jāliecina.

-     Kāda tiesa? - nesaprata Bērks.

Kovaļenko pasmaidīja. - Īrijas Republika pret Eihernu.

Bērks iepleta acis. - Eihernu? Kopš kura laika Tomijs ir apsūdzētais?

-     Viņš saņēma pavēsti pirms kādas stundas, - paziņoja Kovaļenko.

-    Par ko? Kāda ir apsūdzība?

Tagad bija Dohertija kārta atbildēt, un, šķiet, viņam tas sagādāja prieku. - Naudas atmazgāšana. Viens apsūdzības punkts.

-    Vai jūs prātu esat zaudējuši? Tomijam ar to nebija nekāda sakara. Es nokārtoju visus dokumentus. Lietā ir mans vārds. Tomijs pat nav nekad saticis to klientu!

Kovaļenko paraustīja plecus. - Jā, bet uz durvīm ir viņa vārds.

Kā atsperes mests, Bērks pielēca no krēsla un metās virsū FIB aģentam. Kovaļenko atrāvās, krēsla ritenīšiem nočīkstot uz grīdas. Dohertijs uzklupa Bērkam no aizmugures, sagrāba viņu lāča tvērienā un aizvilka projām.

Kovaļenko, smagi elpodams, sēdēja, atspiedies ar muguru pret sienu, berzēdams roku. - Tas gan bija joks - šitā mesties man virsū.

Bērks nopētīja viņu no galvas līdz kājām. - Jā, - viņš atbildēja. - Kas to būtu domājis.

22. nodala

DUBLINA,

2005. GADA 4. APRĪLIS

Bērks nespēja tam noticēt.

Birojs slēgts, viņa pase nederīga, vecais vīrs apsūdzēts… un tas viss tikai tāpēc, ka tas mērglis Kovaļenko ir Ainas Rendas pielūdzējs, kas necieš ārzonas uzņēmumus. Apgalvojums, ka Bērks un Tomijs ir kaut kādā noziedzīgā saistībā ar D'Ankoniu, lai kas viņš būtu, bija bezjēdzīgs. Viņš tik tikko spēja atcerēties to tipu. īstā nelaime bija tāda, ka Kovaļenko bija uz viņu ieēdies. Tas bija tik vienkārši.

Un tik sarežģīti.

Bērks mēdza krist uz nerviem cilvēkiem, kuriem pieder vara, tādiem kā šis Kovaļenko, kuriem pārākuma apziņa ir uz pieres uzrakstīta. Bērkam piemita kaut kas ipašs - stāja, izturēšanās, skatiens… kaut kas tāds, kas šādus ļaudis uzreiz satracināja. Tas varētu būt jautri, varētu būt īsts talants - taču tas mēdza izraisīt nepatikšanas.

Kovaļenko bija uzklupis viņiem tāpēc, ka viņš to drīkstēja. Šī lieta nekad nenonāks tiesā, jo, raugoties pēc būtības, Bērks bija visu izdarījis saskaņā ar likumu - lai kas arī būtu klients.

Taču pagaidām firma "Eiherns un Partneri" bija slēgta un Bērka sievastēvs - nonācis apsūdzētā lomā.

Kovaļenko acīmredzot patika pabiedēt cilvēkus - lai kas arī viņi būtu un ko būtu (vai nebūtu) izdarījuši. Viņš tikai izrādīja savu varu. Piemēram, izķēmoja Bērka pasi. Tas jau bija skarbs gājiens. Bet skarbs gājiens vārguļu gaumē.

Katru dienu Bērks izmisīgi centās pārliecināt varas pārstāvjus, ka tie ir kļūdījušies. Viņš zvanīja, rakstīja, bombardēja Dohertiju un Kovaļenko ar e-pasta vēstulēm. Viņš pat ieradās pats aizstāvēt "Eiherna un Partneru" labo vārdu. Taču viss veltīgi. Viņš vērsās pie Dohertija godaprāta, bet tas, šķiet, inspektoru tikai samulsināja. Tad Bērks izmēģināja citu piegājienu - patriotismu. īru varasiestādes taču var kaut ko darīt, lai aizstāvētu īru uzņēmumus. Iri taču neļaus ārzemniekiem tā izrīkoties.

Dohertijs noklausījās viņa sakāmo, māja ar galvu, bet pēc tam paraustīja plecus.

-    Es tur neesmu noteicējs, - viņš atbildēja.

Nelaime bija tāda, ka vecajam vīram darbs bija nepieciešams. Pēc vairāk nekā divām dīkā pavadītām nedēļām viņš bija apgriezis visas rozes, atbildējis uz visām vēstulēm un izspēlējis "108 golfa bedrites". Viņš sāka atgriezties pie vecajiem paradumiem - katru vakaru krodziņā slīcināt bēdas un pēc tam ar asarām acīs runāt par Keitu.

Štatos FIB nesteidzīgi iztaujāja visus Bērka draugus, ģimenes locekļus un bijušos darba devējus par viņa politiskajiem uzskatiem, paziņu loku un ārzemju ceļojumiem. Bērks par to uzzināja, kad viņam piezvanīja tēvs, lai apsveiktu ar pieteikšanos valdības darbā.

-    Kādā darbā? - nesaprata Bērks.

Atbildes vietā tēvs tikai izteiksmīgi iegaudojās kā sirēna. - Oho-ho! - viņš iesaucās. Un čukstus piebilda: - Ak tad slepeni gan?

Tā kā Aina Rcnda un grāmata "Atlants paraustīja plecus" bija tik bezgala svarīgas aģentam Kovaļenko, Bērks ieskatījās internetā. Google atrada vairāk nekā miljonu lapu. Pati pirmā no tām bija Ainas Rendas biedrības atbalstītā mājaslapa, kur atradās autores fotogrāfijas, lieli viņas darbu fragmenti, viņas filosofijas raksturojums, saites ar Amazon un vēl daudz kas. īsi sakot, Renda uzskatīja, ka savtīgums ir ne tikai dabiska, bet arī Dieva žēlastības iegūšanai nepieciešama īpašība.

Tīri interesanti - sevišķi tad, ja cilvēks ir palicis bez darba un viņa pase padarīta nederīga. Bērks izlasīja biogrāfiskus aprakstus par rakstnieci, tostarp dedzīgās uzstāšanās Senāta Pretvalstisko darbību izmeklēšanas komitejā; grāmatu apskatus; darbu sižetu izklāstus. Tā nebija tikai vienkārša rakstnieces mājaslapa, bet gan vesels sarunu istabu "nams" ar Rendas grāmatu galveno varoņu dienasgrāmatu un sīku dzīvesstāstu bibliotēku. Tur bija pat tiešsaistes iepazīšanās serviss.

1957. gadā, astoņpadsmit gadus pirms Bērka dzimšanas, "Atlants paraustīja plecus" dižojās bestselleru saraksta pirmajā vietā. Apskatā, kas tika piedēvēts Kongresa bibliotēkai un Mēneša grāmatas klubam, tā tika nodēvēta par "otru ietekmīgāko grāmatu" amerikāņiem - pēc Bībeles.

Pēc būtības grāmata bija stāsts par labo un ļauno, par kapitālismu un komunismu, gaismu pret tumsu. Tās sižets bija reizē krāšņs, sarežģīts un gandrīz vai nebeidzams. Tajā bija iesaistīta varone ar dīvainu vārdu - skaistā Dagnija - un viņas pūliņi izglābt dzelzceļu no negodīgas konkurences, naudas grūtībām un pērkamās valdības manipulācijām. Dagnija arī meklēja Džonu Goltu - leģendāro izgudrotāju, kurš bija radījis pārsteidzošu jaunu motoru, kuru it kā darbinot atmosfērā esošā statiskā elektrība.

Cīnīdamās par dzelzceļa pastāvēšanu, Dagnija pamanīja, ka daudzi tālaika spējīgākie uzņēmumu vadītāji sāka aiziet no darba, lai "pavadītu vairāk laika ar savām ģimenēm" (un ari īpašumiem, nodomāja Bērks). Kā tādi korporatīvie Atlanti šie gudrākie un spožākie prāti nometa no pleciem smago nastu, ko sabiedrība bija tiem uzkrāvusi. Šīs pasaules varenie bija pieteikuši streiku. Viņiem bija apnikusi valdības iejaukšanās, noteikumi, nodokļi un nemākulīgā pārvalde.

Francisko d'Ankonia bija laupītāju vadonis slepeno protestētāju aprindās. Būdams Čīles vara raktuvju magnāts, viņš bija nolēmis labāk atstāt metālu zemes dzīlēs, nekā pakļauties noteikumiem, kas apcirpa viņa peļņu. Paziņojums, kurā viņš izsmeļoši paskaidroja šo lēmumu - "Francisko runa par naudu" - bija pilnībā citēts daudzās lapās. īsumā tā galvenā doma bija vienkārša: "Nauda ir visa labuma pamats."

Un tā tālāk, gari un plaši tādā pašā garā.

Grāmatas beigās Dagnija ar lielu blīkšķi iegāžas mežonīgā kanjonā, tādā kā brīvības cīnītāju Šangri-la, kur sastop nastu nometušos Atlantus, kas aizgājuši no apkārtējās pasaules. To vidū ir arī Francisko d'Ankonia un noslēpumainais Džons Golts, kurš izgudrojis motoru, kas pārveidos visu pasauli. Civilizācijas pamatlicēji, kas paši to atstājuši.

Bērkam tas viss stipri vien atgādināja viņa tēva skarbos uzskatus par sociālo palīdzību, politkorektumu un pozitīvo diskrimināciju. (Nē, nē un vēlreiz nē!) Tēvs domāja, ka valdībai nevajadzētu rūpēties par cilvēkiem. "Ļautiņi ir slinki," viņš apgalvoja. "Šie saka, neesot darba - bet kāpēc tad visi tie imigranti strādā divās darba vietās un meklē trešo?"

Taču patiesībā Lerijs Bērks atdotu otram pēdējo kreklu. Turpretī Džons Golts pārdotu sauļošanās krēmu.

Pulkstenis bija divi naktī, kad Bērks beidza lasīt un izslēdza datoru. Viņš kaut ko nesaprata. Lai kas arī būtu tas "Francisko d'Ankonia", viņš noteikti nebija pie pilna prāta. Nezin kāda iemesla pēc viņš bija izvēlējies cejot pa pasauli ar kāda iedomu tēla vārdu.

Laikam viņš iztēlojās sevi par šo grāmatas varoni. Bet kāpēc? Un kāda tam visam saistība ar al-Qaeda?

Gandrīz divas dienas Bērks neizgāja no istabas. Skatījās futbolu, tenisu, BBC nebeidzamo vervelēšanu par Tonija Blē- ra popularitātes aptaujas datiem. Viņš pasūtīja ēdienu no tuvējā itāliešu restorāna un daudz gulēja, snauduļodams "kastes" (kā vecais vīrs sauca televizoru) priekšā, bet pamodās vēl vairāk noguris. Viņš neatbildēja uz telefona zvaniem, arvien dziļāk iegrimdams apātijā. Brīžiem viņam ienāca prātā jautājums - kas tagad būs? Viņš nekur nevarēja doties un neko pasākt. Viņš neko nevarēja līdzēt.

No šī sastinguma viņu izrāva vecais vīrs. Abi kopā viņi aizgāja uz krodziņu "Saule" un apsēdās pie tumša veclaicīga galdiņa pēc iespējas tālāk no video pokera automāta. Drīz vien katrs jau tukšoja trešo alus kausu.

Bērks juta sirdsapziņas pārmetumus, dzerdams kopā ar cilvēku, kurš jau tāpat bija pārāk daudz padevies šim netikumam. Bet, no otras puses, varbūt tā nemaz nav tik slikta doma. Aizmiršanās viltus omulībā.

-    Es nezinu, ko darīt, - viņš jau kuro reizi atkārtoja.

-    Maitas, - norūca večuks. - Es ari nezinu, ko tev ieteikt. - Viņš iedzēra lielu malku alus. - Es vakar biju aizgājis pie He- rigana.

Bērks izslējās. Herigans bija firmas advokāts. - Ak tā?

Tomijs pamāja ar galvu. - Viņš sūta tev sveicienus.

-    Vai tu varbūt ieminējies arī par visu to ķezu ar Kova- ļenko un policiju?

-    Jā gan, ieminējos.

-    Un ko viņš saka? - jautāja Bērks.

Tomijs savilka lūpas tūtiņā un nočāpstināja. - Viņš teica… tas noteikti izmaksās dārgi, bet viņiem pret mums nekā nav. Itin nekā. Mēs vinnēsim to prāvu.

Bērks domīgi pamāja ar galvu un iemalkoja dzērienu.

-     Bet pagaidām…

-    Pagaidām mums būs zināmas grūtības… īslaicīgas.

Bērks dziļi ievilka elpu un uzsita ar alus kausu pa galdu.

-     Vai zini ko? Es braucu uz Belgradu! - viņš to paziņoja tik skaļi, ka pārējie kroga apmeklētāji pieklusa un pagriezās uz viņa pusi.

-    Un kas tev tur ko meklēt?

-     Uz turieni devās d'Ankonia. Es atradīšu to mērgli un atvedīšu šurp.

Vecā vira seja neticīgi saviebās. - Nav jēgas! Tas tavs ķēms… tas jau bija tur.

-    Kāds ķēms? Tu domā - Kovaļenko?

-    Tas pats! Viņš taču jau ievāca ziņas. Tu tikai velti izniekosi laiku.

Bērks paraustīja plecus. - Varbūt tomēr ne… - Pēc 11. septembra viņš vairs pārāk augstu nevērtēja ne F1B, ne C1P. Tagad visiem bija zināms, ka divi lidmašīnas nolaupītāji bija dzīvojuši vienā istabā ar FIB ziņu pienesēju. Citi bija mācījušies nažu cīņu Floridā pie atvaļināta Delta kaujinieka. FIB bija atteicies pārbaudīt viena nolaupītāja datoru, lai gan tika ziņots, ka tas lidošanas apmācībās vēlas apgūt tikai reaktīvā lainera stūrēšanu gaisā, iztiekot bez pacelšanās un nolaišanās prasmes. Citiem nolaupītājiem tika piešķirtas ASV vīzas, lai gan CIP aģenti bija tos izsekojuši, dodoties uz tikšanos Kualalumpurā, kur tika apspriesti plāni ievietot spridzekļus daudzās pasažieru lidmašīnās. Tik daudz Bērks bija lasījis avīzēs. Ko var zināt, kas vēl tiek noklusēts?

-    Man šķiet, ka viņi ir kaut ko palaiduši garām, - viņš piebilda.

Večuks paraustīja plecus. Tad viņam kaut kas ienāca prātā.

-    Un lidostā droši vien rādīsi savas šofera tiesības, vai ne?

Bērks papurināja galvu un iztukšoja kausu. Tad pasniedzās apvalkātās vējjakas kabatā un izņēma Īrijas pasi.

-    Dubultā pilsonība, - viņš paskaidroja.

Vecais vīrs iekrekšķējās smieklos.

23. nodala

BELGRADA,

2005. GADA 11. APRĪLIS

Bērks jutās kā terorists, pasniegdams vīram stikla būdā savu jauno un tīro Īrijas pasi. Imigrācijas ierēdnis, neslēpjot garlaicību, pāršķirstīja to un pagrūda atpakaļ, pat nepapūlē- jies apzīmogot. Pavirši pamājis Bērkam, ļaujot iet tālāk, viņš pievērsās nākamajam rindā stāvētājam.

Bērks sajuta prieka trīsas kā bērnībā, izsprūkot sveikā pēc kāda nedarba, sevišķi tāpēc, ka izdevies piemuļķot nepielūdzamo Kovaļenko. Pateicoties dubultās pilsonības priekšrocībām, Bērks varēja ceļot droši, būdams Īrijas un Eiropas Savienības pilsonis.

Lai dzīvo Īrija, viņš nodomāja, iziedams no lidostas un dodamies uz taksometru rindu. Drīz vien viņš jau šūpojās 7.astava taksometra aizmugures sēdeklī. Serbijas galvaspilsētas nomales izskatījās tādas pašas kā jebkurai citai Eiropas pilsētai - juceklīgs noliktavu un fermu, biroju ēku un dzīvojamo namu kvartālu apkopojums. Tuvojoties centram, Bērku pārsteidza grafiti izraibinātās sienas - nepazīstamas kirilicas rakstu zīmes, izrotātas ar kāškrustiem un mērķiem.

Pati pilsēta viņu pārsteidza. Viņš isti nezināja, ko bija gaidījis - varbūt drūmus serbus brienam NATO sabombardē- tās drupās.

Taču skatienam pavērās gleznaina pilsēta divu upju - Savas un Donavas - satekā. Zemi vēl klāja sniegs, bet koku zaros jau vīdēja pavasarīgs zaļums. Taksometra šoferis atvainojās par laika apstākļiem.

- Traks laiks šopavasar. Pārāk auksti. Kur ir tā globālā sasilšana, kad tā noderētu?

Upē rindojās peldošie bāri un restorāni, cilvēki šķita labi ģērbušies un pārtikuši, ielas bija tīras. Taksometrs ripoja gar elegantiem senlaicīgiem namiem.

Un te jau arī bija "Esplanāde".

Viesnīcas ēka bija vienkārša betona kaste, praktiska un neizteiksmīga, bez jebkādiem arhitektūras rotājumu elementiem. Kā no ārpuses, tā arī no iekšpuses - Bērka numurs bija tīrs un askētisks kā mūka celle un smaržoja pēc kāda vietējā spodrināšanas līdzekļa.

Kāpēc d'Ankonia bija apmeties tieši šeit? Ja var ticēt Kova- ļenko, tad viņš gatavojās saņemt trīs vai četru miljonu dolāru pārskaitījumu. Tad taču varēja atļauties kaut ko greznāku.

Bet varbūt arī ne. Viņš neizskatījās pēc cilvēka, kurš pieradis pie bagātības. Viņš bija labi ģērbies, bet drēbes bija jaunas, un Bērkam radās iespaids, ka viņš spēlē kādu lomu. Un smalkjūtības viņam arī trūka, ja jau viņš tā blenza uz Bērka ausi un atļāvās pat izteikties par to. Tāpēc varbūt viņš ir pieradis pie šādiem mitekļiem.

Pie reģistratūras letes sēdēja Vuks Miličs - vīrietis apmēram Bērka vecumā. Tērpies uzvalkā ar kaklasaiti, saeļļotiem matiem un ar nopietnu sejas izteiksmi, Miličs tīri labi iede- retos līdzīgā postenī lētā viesnīcā Vašingtonas priekšpilsētā. Angļu valodā viņš runāja labi, tikai ar akcentu.

Par viesnīcas cenām un izrakstīšanās laikiem Miličs stāstīja laipni un labprāt. Taču, kad saruna pievērsās kādam no nesenajiem viesiem, vīram vārdā d'Ankonia, Miličs sadru- ma. - Ziņas par viesiem mēs nesniedzam, - viņš paziņoja, bungodams ar pirkstiem pa leti. - Tas nav iespējams.

Bērks salocīja divdesmit eiro banknoti un pārslidināja to pāri letei tieši klerka rokās. Tas nopētīja naudas zīmi ar vēsu skatienu. - Vēlaties, lai es to samainu?

Bērks papurināja galvu. - Nē, - viņš atbildēja. - Nevajag mainīt.

Banknote pazuda.

Miličs sāka klabināt datora taustiņus. Pēc mirkļa viņš ar saulainu smaidu paziņoja: - Gaspodin d'Ankonia bija šeit apmeties no divdesmit ceturtā janvāra līdz otrajam februārim.

-    Gaspodin? - pārjautāja Bērks.

-      Kungs. - Miličs atkal pievērsa skatienu monitoram. - Viņš pasūta divas TV filmas - "Klēras ceļgals" un "Seksīgās studentes".

-    Hmmm…

Reģistrators nebija apklusināms. - Trīsreiz viņš ēd restorānā, vienmēr zivis. Divreiz zvana pa telefonu, tālsarunas. Viens, divi, trīs… piecas reizes dzer bārā. Vienmēr alu.

Bērks apstulbis raudzījās viņā. Kas būtu, ja viņš būtu iedevis tam čalim simtnieku? Šie sīkumi it kā nebija noderīgi, tomēr… - Kam viņš zvanīja?

Miličs vērīgi ieskatījās ekrānā. Pēc mirkļa uzskribelēja dažus skaitļus uz nelielas kartītes un pasniedza to Bērkam.

-    Tas ari viss, - noteica Miličs. - Vairāk neka nav.

Bērks viņam ticēja. Viņš jau pagriezās, lai ietu, bet tad

apstājās. - Vai jūs zināt, kāpēc viņš bija ieradies Belgradā? Es domāju - darba darīšanās vai…

-    Viņš bija atbraucis Teslas dēj, - atbildēja Miličs.

Bērks sarauca pieri. - Kas ir Tesla? - Viņš it kā atcerējās kādu rokgrupu, bet…

Klerks izskatījās gandrīz aizvainots. - Nikola Tesla, - viņš paskaidroja. - Izgudrotājs. Viņš ir serbs.

Trāpīts! nodomāja Bērks. - Tātad viņš satikās ar to izgudrotāju?

Miličs nicīgi nosprauslājās un papurināja galvu. - Diez vai, - viņš atbildēja. - Tesla ir miris jau kādus piecdesmit gadus.

-    Ak tā, - Bērks vīlies noteica.

-    Jūsu draugs…

Bērks gribēja iebilst, bet pārdomāja.

-     …viņš ieradās uz tikšanos. Es nezinu, kā to sauc angliski. Bet sanāk kopā daudz cilvēku…

-    Varbūt simpozijs, - Bērks ieminējās.

Klerks paraustīja plecus. Tad piešķieba galvu un paraudzījās uz Bērku. - Jūs nezināt, kas ir Tesla?

Bērks šķita nokaunējies. - Es aizmirsu, - viņš taisnojās.

Miličs nespēja tam noticēt. - Viņš taču ir visu laiku visslavenākais serbs! Slavenāks nekā… - Viņš pacēla skatienu pret griestiem, it kā tur būtu slaveno tautiešu saraksts. Beidzot pasmaidīja. - Slavenāks nekā Vlade Divacs43 !

-    Tiešām?

-    Jā. Tiešām. Viņš izgudro elektrību!

-    Es domāju, ka tas bija Edisons, - ieminējās Bērks.

Klerks dusmīgi iesmējās. - Tā jūs, amerikāņi, visi sakāt.

Bet Tesla - viņš izgudro vienu elektrības veidu, Edisons citu - ne tik labu. Pēc tam Tesla izgudro daudz, daudz labu lietu. Divdesmitais gadsimts! Tas ir viņa izgudrojums.

Bērks iesmējās.

Klerks saviebās. - Jūsu draugs - viņš gan zina par Teslu.

-    Zina? - pārjautāja Bērks.

-    Jā, viņš saka runu! Simfonijā.

Bērks uzreiz nesaprata. Tad attapās. - Simpozijā.

-    Jā! Vispirms viņš studē institūtā…

-    Kādā institūtā?

-    Vai es runāju ar sienu? - Miličs noprasīja, it kā Bērks būtu students, kas neklausās lekcijas. - Teslas institūtā! Pēc tam viņš iet uz simfoniju un saka runu!

Tad viņu sarunu pārtrauca. Vispirms viens, tad vēl viens viesis nāca pēc atslēgām. Šeit nebija durvju slēdzamo karšu. Šeit bija lielas atslēgas pēc vecās Eiropas modes, piestiprinātas pie tik smagiem metāla bumbuļiem, kādus tikai retais viesis vēlētos staipīt līdzi.

-    Tātad tas simpozijs, - atgādināja Bērks. - Kur tas notika?

Taču īstais brīdis jau bija pagājis. Varbūt divdesmit eiro jau bija izlietoti, bet varbūt Miličs bija nospriedis, ka ir jau pateicis pietiekami daudz. Viņš novērsa skatienu un sāka kraut papīrus nelielā kaudzītē. - Vairāk neko es nezinu, - viņš noteica. - Varbūt kafejnīcā kāds zina. - Viņš paraustīja plecus. - Un varbūt arī Ivo.

-    Kas ir Ivo?

-    Šveicars. Viņš būs rit.

Tukšajā bārā uz augstiem ķebļiem kvernēja tikai divas sievietes. Aiz letes stāvēja jauna meiča ar neveselīgu sejas ādu un spurainiem matiem, skalodama glāzes. Viņa neatcerējās nevienu klientu vārdā d'Ankonia un vispār nevienu amerikāni. - Es te esmu dienā, - viņa paskaidroja. - Septiņos nāk Tutija. Varat pajautāt viņai.

Bērks solījās tā arī darīt un gribēja zināt, vai tuvumā ir kāda interneta kafejnīca.

Meiča aizsmēķēja cigareti un paskaidroja ceļu.

Internets gan ir brinumains izgudrojums. Viņš bija ieradies Sava Cafe, zinādams tikai vārdu. Bet tagad, tikai pēc stundas, pateicoties Google un Wikipedia, viņš zināja par Nikolu Teslu pietiekami daudz, lai nokārtotu eksāmenu serbu skolā.

Horvātijā dzimušais serbs Tesla bija talantīgs izgudrotājs, radījis (kā jau reģistrators apgalvoja) maiņstrāvu, Teslas spoli un milzum daudz citu ierīču. Viņam bija simtiem patentu, un acīmredzot viņš bija arī savdabīga kulta figūra - un ne tikai Serbijā. Teslas pielūdzēji uzskatīja par milzīgu netaisnību to, ka viņam nav piešķirta Nobela prēmija, un dēvēja viņu par "divdesmitā gadsimta Leonardo".

Pēc pārcelšanās uz Ameriku un kopīga darba ar Edisonu Tesla kļuva par sāncensi šim amerikānim, kad izgudroja maiņstrāvu un deva tai priekšroku salīdzinājumā ar Ediso- na iecienīto līdzstrāvu. Ar korporācijas VVestinghouse atbalstu Edisons uzsāka propagandas kampaņu, lai iestāstītu visiem, ka maiņstrāva ir bīstama. Lai to pierādītu, uz skatuves tika ar strāvu nogalināti suņi un kaķi, un reiz pat zilonis, bet Edisons uzdeva jautājumu zālē sēdošajiem viriešiem, vai viņi tiešām vēlas, lai sievas riskē ar dzīvību, ikreiz ieslēdzot gludekli.

Edisona apgalvojumi bija nepatiesi. Teslas maiņstrāva bija ne tikai drošāka par Edisona līdzstrāvu, bet arī efektīvāka un vieglāk piegādājama. Laika gaitā un ar deviņpadsmitā gadsimta finanšu magnāta Dž. P. Morgana atbalstu Teslas tehnoloģija uzvarēja.

Tieši šis serbs apgaismoja pilsētas ap Niagāras ūdenskritumu un ieguva pasūtījumu izgaismot "Balto pilsētu" Čikāgas Vispasaules izstādē.

Savos slavas laikos Tesla dzīvoja Ņujorkā un bija iecienītākais viesis zelta laikmeta augstākās sabiedrības greznajās viesībās. Viņš līksmoja pie Morganiem, Vanckrbiltiem un Rokfelleriem un uzņēma viņus un citus viesus savā Manhe- tenas laboratorijā. Būdams Marka Tvena tuvs draugs, viņš pārsteidza rakstnieku un citus klātesošos ar doktora Fran- kenšteina cienīgiem priekšnesumiem. Tvena un pārējo viesu sajūsmināto skatienu priekšā Tesla nostājās uz paaugstinājuma, mirdzošu zibeņu apvīts. Viņš soļoja pa laboratoriju, kur dega spuldzes, kurām nebija pievienots nekāds strāvas avots, žonglēdams ar ugunīgām lodēm, kuras neatstāja redzamas pēdas uz viņa ādas vai drēbēm. Atšķirībā no tuklā darbarūķa Edisona, kurš strādāja, tērpies sievas rītakleitās, Tesla bija elegants un slaids, sešas pēdas un sešas collas garš zinātnes spīdeklis, kurš veica eksperimentus, uzposies frakā ar vesti.

Izcilais izgudrotājs bija arī īsts savādnieks. Viņš dzīvoja viesnīcā Waldorf-Astoria un katru vakaru vienatnē vakariņoja Palmu zālē. Tur viņš veica īstu rituālu, izlietojot veselu kaudzi linu salvešu, ar kurām rūpīgi noslaucīja visus traukus, glāzes un galda piederumus. To paveicis, viņš pirms ēšanas vispirms aprēķināja katra uz galda esošā trauka tilpumu un līdz ar to arī pasniegtā ēdiena apjomu.

Berks nodomāja, ka šis serbs bijis klasisks uzmācīgu ideju upuris.

Un ari hiperjutīgs. Teslas biogrāfijā bija rakstīts, ka izgudrotājam bijusi gandrīz pārdabiski asa dzirde. Viņš varējis saklausīt pulksteņa tikšķēšanu caur vairāku istabu sienām un spējis sajust pērkona negaisu citā štatā. Būdams ārkārtīgi jutīgs pret spiedienu, viņš tikai ar lielām mokām varējis ieiet alā, tunelī vai zem tilta.

Viņš tik ļoti necietis pilsētas vibrāciju, ko radīja garāmbraucošie kravas auto un smagie dārdošie vilcieni, ka viņa galda kājas Palmu zālē tāpat kā laboratorijā bija aptītas ar gumiju. Viņu apgrūtināja ari saules gaisma, un acu priekšā rēgojās gaismas uzliesmojumi un auras, ko neviens cits neredzēja. Viņš skaitīja katru soli, ko spēra, un izteica visu apkārtējo pasauli kā skaitļa deviņi reizinājumus. Viņš izmisīgi necieta pērļu auskarus un šausmās nodrebēja, iedomājoties pieskārienu cita cilvēka matiem. Taču…

Tieši Tesla, nevis Markoni, pirmais patentēja bezvadu raidīšanas metodi, un viņš arī spēja pakļaut Niagāras ūdenskrituma spēku. Gadiem ilgi viņš strādāja, meklējot iespēju bez vadiem pārvadīt enerģiju lielos attālumos, un apgalvoja, ka spējot uztvert elektrību - brīvu enerģiju - no "stacionārajiem viļņiem" zemeslodes kodolā.

Viņš nomira 1943. gadā, kad Eiropā plosījās Otrais pasaules karš. Tajā laikā viņš stipri pieticīgos apstākļos dzīvoja viesnīcā New Yorker Manhetenā. Viņa nāves brīdī esot bijuši klāt divi F1B aģenti un medmāsa. Kad viesnīcā ieradās izgudrotāja radinieki, viņi atklāja, ka seifs uzlauzts un papīri pazuduši. Drīz pēc tam ārvalstnieku īpašuma uzraudzības pārvalde konfiscēja visus Teslas papīrus. Tiesa gan, pārvaldes tiesības to darīt bija visai apšaubāmas, jo Tesla jau gadu desmitiem bija bijis ASV pilsonis. Papīri, kuru aizvešanai bija nepieciešams kravas vagons, palika apslēpti līdz kara beigām, kad Amerikas valdība atklāja nacistu dokumentus izlūkošanas operācijā ar nosaukumu "Papīra saspraude". Tie liecināja, ka vāciešu zinātnieki un ieroču projektētāji bija strādājuši pie jauniem briesmīgiem ieročiem, kuru pamatā bija Teslas principi un izgudrojumi. 1945. gadā Teslas papīri tika oficiāli pasludināti par īpaši slepeniem un nogādāti Losalamosā.

Pēc astoņiem gadiem Teslas krustdēlam izdevās panākt kādu simt piecdesmit tūkstošu dokumentu atslepenošanu, un tie kļuva par pamatu arhīvam Nikolas Teslas muzejā Bel- gradā.

Taču lielākā daļa Teslas papīru (to skaitā vairums zinātnisko piezīmju burtnīcu, referāti par pētījumiem un eksperimentu piezīmes) vēl līdz pat šai dienai glabājas dziļā slepenībā. Tā kā Tesla ir tāda kulta figūra, daudzi pētnieki, atsaucoties uz Likumu par informācijas brivību, iesnieguši lūgumus piekļūt ar dižā zinātnieka dzīvi un darbu saistītiem dokumentiem. Visi tikuši atraidīti. Kāds zinātnieks tīkla lapā pastāstīja, ka, strādādams Losalamosā, viņš drīkstējis aplūkot ūdeņraža bumbas rasējumus un aprakstus, bet nevienu lappusi no Teslas darbiem.

Kas gan kopīgs šim zinātniekam, kas miris pirms vairāk nekā sešdesmit gadiem, ar bankas kontu Normandijas salās? Cik Bērks varēja spriest, Tesla d'Ankoniam bija tikai vaļasprieks, hobijs, kas svarīgs tikai viņam pašam un nevienam citam. Tikpat labi d'Ankonia varēja aizrauties ar orhidejām. Vai NLO. Vai Pilsoņu kara kauju izpēti un restaurēšanu.

Taču nē. Viņa aizraušanās bija Tesla.

Bērks nolēma atvilkt elpu. Viņš piecēlās un izstaipījās. Meitene ar daudziem pīrsingiem un zilās svītrās iekrāsotiem matiem atnesa viņam stipru, saldu kafiju. Pie blakus datora apsēdās divi Izraēlas tūristi ar mugursomām.

Atkal apsēdies krēslā, viņš ierakstīja meklētāja logā "Teslas simpozijs Belgrada 2005". Parādījās divdesmit trīs lapas, vairākums viņam nepazīstamā (droši vien serbu) valodā. Bet dažas bija arī angliski.

Pirmā bija Nikolas Teslas muzeja mājaslapa, kurā bija saite ar simpozija mājaslapu. Viņš pierakstīja muzeja adresi - Pro- leterskih brigada iela 51, pēc tam mājaslapā tiešsaistē izstaigāja visu muzeju, zāli pēc zāles. Līdz ar Teslas pelniem, personiskajām mantām un vēstulēm tur bija daudz fotogrāfiju, patentu oriģināli un izgudrojumu modeļi. Muzejā glabājās Teslas arhīvi, kuros bija arī dokumenti, kurus Teslas krustdēls bija atguvis no ASV valdības.

Viņš atgriezās Google sarakstā un noklikšķināja uz adreses "2005 Teslas simpozijs, Belgrada", kur bija atrodama ari pasākuma programma. Viņš pārlaida tai skatienu, meklēdams d'Ankonias vārdu.

9:00-9:15 I. Solovjovs

Smoļcnskas institūts Patents Nr. 454622: vēsture

9:15-9:30 D. Dipaolo

Perudžas universitāte

Dzirksteļu un paužu oscilācija: ietekme uz bezvadu komunikācijām

9:30-9:45 S. Ošle

Gētes universitāte, Frankfurte pie Mainas Ģeomagnētiskās sabrukšanas ģeohronoloģiskās sekas

9:45-10:15 Dž. Vilsons

Stcnforda universitāte

Tunguskas meteorīts: Vektora trajektorijas aprēķināšana skalāro pāru veidošanā

10:15-10:45 Džeimss Re

Diathermapeutics, Ltd., Bcrne, Šveice Ultraskaņas terapijas parāds Teslas diatermiskajai tehnoloģijai

10:45-11:15 S. A. Džonsons

Renslaera politehniskais institūts

Saules elektromagnētisms laika apstākļu manipulācijā:

Dzeņa signāls un globālā sasilšana

11:15-11:30 E. Grobelārs

Karaļa koledža, Londona Tesla pret Markoni: īsa vēsture

11:30-12:00 A. Dobkins

Masačūsetsas Tehnoloģiskais institūts

Lodveida zibens, plazmas stabilitāte un kodolu saplūšana:

Pētījumu ziņojums

Un tā tālāk. Izskatot sarakstu, Bērks pārliecinājās, ka šie vārdi viņam šķiet kā ķīniešu ābece. Nukleoni, plūsmas intensitāte, Furjē frekvences, "magnetostatiskais skalārais potenciāls".

Bet "Francisko d'Ankonias" nebija.

Viņš nesaprata, kā tā. Atmiņā skanēja viesnīcas klerka balss, kurš bija dusmīgs, ka Bērks neko nav dzirdējis par Teslu. Bet d'Ankonia gan bija dzirdējis. Jūsu draugs - viņš saka runu! Simfonijā!

Tad pār Bērku nāca apjausma, pēkšņa, negaidīta atklāsme. Viņš nemaz nemeklēja "d'Ankoniu". Viņš meklēja cilvēku, kurš bija izmantojis šo vārdu kā segvārdu, joku vai veltījumu. Ja meklējamais tips bija teicis runu simpozijā, tad viņš bija viens no programmā minētajiem zinātniekiem.

Bērks atlaidās krēslā. Ģeomagnētiskā sabrukšana? Skalārie ieroči? To nu viņš vismazāk bija gaidījis, dodoties uz Belgra- du meklēt "Francisko d'Ankoniu".

Viņš izdrukāja simpozija programmu, aizvēra pārlūkprogrammu, samaksāja par izmantoto laiku un sāka soļot uz "Esplanādes" pusi.

Viņš mēģināja kaut ko apjēgt.

Vienā ziņā viņam bija jāpiekrīt Kovaļenko - daži Eiherna firmas klienti bija mazliet apšaubāmi. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka viens puisis vadīja interneta pokera spēli. Štatos tas ir aizliegts, bet Eiropā ne. Par kādu citu viņam bija aizdomas, ka tas izplata viltotus Microsoft DVD diskus. Un desmitiem citu klientu "radoši" veica grāmatvedības uzskaiti attiecībā uz nodokļiem.

D'Ankonia šajā kompānijā neiederējās. Kovaļenko taču bija gandrīz atklāti apsūdzējis viņu terorismā.

Bet, ja d'Ankonia bija viens no sarakstā minētajiem zinātniekiem, tad Bērks vairs neko nesaprata. Viņaprāt, teroristi neinteresējas par tādiem jautājumiem kā "vektora trajektorija" un neuzstājas ar referātiem simpozijos.

Tā vienkārši nemēdz būt.

24. nodala

Bija tumšs un auksts, kad Maiks Bērks soļoja uz viesni- cu, un no debesīm krita sniegs, smalks kā milti. Sniegpārslas virpuļoja ap ielu laternām. Viņam pretī sīkiem solīšiem steidzīgi nāca sieviete garā sarkanā mētelī, aukstumā sarāvusies.

Sieviete viņam lika atcerēties Keitu, un atkal uzmācās ilgas pēc sievas. Šādā laikā viņš apliktu tai roku ap pleciem un pievilktu viņu sev cieši klāt. Viņš gandrīz vai sajuta mīļotās auguma siltumu un svaru. Ja viņa tagad būtu šeit, viņš to aizvestu uz kādu no krastmalas restorāniem, kur varētu vērot gaismas atspīdumus ūdenī, malkojot sarkanvīnu.

Tūlīt izbeidz!

Viņš nogriezās ap stūri, un tur jau bija "Esplanāde". Viņš devās taisnā ceļā uz bāru. Tagad, vakarā, puse mazo galdiņu bija aizņemti, un katru no tiem rotāja svece sarkanā glāzē. Pāris mikrofonu uz mazās skatuvītes draudēja ar "dzīvās" mūzikas priekšnesumiem. Ceļvedī viņš bija lasījis, ka viens no iecienītākajiem Belgradas mūzikas žanriem ir tehno un serbu tautas mūzikas hibrīds ar nosaukumu turbofolks.

Pats bārs atgādināja vudū burvju altāri. Ar Ziemassvētku lampiņām apkarināts garš zils spogulis vērās lejup uz putekļainām viskija, džina un vodkas pudelēm. Plastmasas kaktusi zaļi kvēloja līdzās miniatūriem ķīniešu lukturīšiem, rožainiem flamingo, papīra eņģelīšiem un Merilīnas, Jēzus un Elvisa maskām. Bārmene piepildīja četrus alus kausus un uzmeta viņam jautājošu skatienu.

-    Es meklēju Tutiju, - teica Bērks, gandrīz vai neticēdams šiem vārdiem.

Sieviete aiz letes bija ap četrdesmit, varbūt pat ap piecdesmit gadiem, ar paplāniem matiem un neveselīgi bālu seju. - Jūs esat viņu atradis.

-    Janvāri "Esplanādē" bija apmeties kāds amerikānis. Reģistrators domāja, ka varbūt jūs viņu būsiet ievērojusi. Apmēram manā vecumā.

Sieviete izlieca izplūkātu uzaci.

-    Viņam galvā bija cepure, - piebilda Bērks. - Kad es viņu satiku, viņam galvā bija fedora vai kā nu tās sauc.

Bārmene pasmaidīja. - Vai viņš - tas puisis - ir gejs?

Bērks papurināja galvu. - Nē. Tas ir, es nezinu.

Sieviete savilka lūpas tūtiņā. - Kāpēc tad jūs viņu meklējat?

Bērks gribēja kaut ko samelot, taču tas šķita prasām pārāk lielu piepūli. Tāpēc teica tikai: - Tas ir diezgan sarežģīti, bet… mans vārds ir Bērks. Es esmu ieradies no tālienes. Vai atceraties?

Bārmene nopētīja viņu, tad pamāja ar galvu, it kā būtu kaut ko izlēmusi. Kad viņa pasmaidīja, Bērks apjauta, ka jaunībā viņa droši vien bijusi ļoti glīta. - Viņa vārds bija Erenks.

Bērks atplauka smaidā. - Tiešām atceraties!

-    Amerikāņi pie mums tik bieži nerādās, - viņa paskaidroja. - Tie parasti apmetas Intercon.

-     Vai vēlaties iedzert? - piedāvāja Bērks. Viņš nolika uz letes tūkstoš dināru naudas zimi. Bārmene ielēja sev glāzīti Johnny Walker Black. Iedzēra malciņu un sarauca pieri. - Jūs neesat policists?

Bērks papurināja galvu.

-    Jūs neizskatāties pēc policista.

-    Kādi tad izskatās policisti? - viņš apjautājās.

-     Muskuļaini, ar mazām cūkas ačelēm. - Sieviete atbalstījās pret bāra leti. - Pagājušonedēļ bija atnākuši divi tipi no RDB. Viņi taujāja par to Frenku.

-    RDB?

Viņa izbolīja acis. - Valsts drošības dienests.

-    Un ko viņi teica? - jautāja Bērks.

-    Vai nav vienalga? Viņiem neviens neko nestāsta.

-    Kāpēc?

-   Tie paši tipi bija atnākuši pirms diviem mēnešiem. Arestēja jaukas meitenes. - Viņa uz brīdi apklusa. - Nu labi, - viņa atzina, - varbūt viņas nodarbojas ar prostitūciju. Taču nekādas nekārtības nav bijušas. Un dod labas dzeramnaudas. - Viņa ieskatījās Bērkam acīs. - Vai jūs dodat dzeramnaudas?

Bērks pamāja ar galvu. - Jā, es vienmēr dodu dzeramnaudas.

-    Tas labi! Jo šeit cilvēki vairs negrib dot dzeramnaudas. Es domāju, ka vainīgs komunisms.

Bērks līdzjūtīgi pamāja ar galvu. Nosvieda uz letes vēl tūkstoš dinārus.

-     Lai nu kā, - turpināja Tutija, - tiem kruķiem neviens neko nestāsta.

-    Starp citu, jūs ļoti labi runājat angliski…

-    Divdesmit gadus nodzīvoju Čikāgā. Rietumpusē.

-    Tiešām?! Un kas… pēc tam? Jūs atgriezāties.

-    Mana māte bija slima, tāpēc… - Viņa ielēja rīklē viskiju kā tekilas mēriņu.

-    Vai viņa izveseļojās? - jautāja Bērks. - Es gribēju teikt - vai tagad viņai ir labāk?

Tutija piešķieba galvu un pasmaidīja, pārsteigta par šo apvaicāšanos. - Jā, - viņa atbildēja. - Tagad viss kārtībā. Izgrieza. - Viņa brīdi klusēja. - Paklau, es varu pastāstīt par to jūsu Frenku, tikai nesapriecājieties par ātru. Neko daudz es nezinu.

-    Jūs zināt viņa vārdu. Jūs viņu saucat par Frenku.

Sieviete papurināja galvu. - Viņš pats sauca sevi par

Frenku. Viņš atnāk, iedzer pāris aliņu. Nav diez ko draudzīgs.

-    Par ko tad jūs runājāt? - jautāja Bērks.

-      Es teicu: "Sveiki, es esmu Tutija." Un viņš teica: "Frenks."

-    Un viss?

Tutija pamāja ar galvu. Naudas zīmes pazuda.

Bērks jutās piekrāpts. - Vai viņš runāja ar vēl kādu?

Tutija papurināja galvu. - Nē. Žēl gan. Tik izskatīgs vīrietis. Daži mēģināja ar viņu flirtēt - meitenes, puiši -, bet viņam ne silts, ne auksts. - Viņa brīdi padomāja. - Viņš gandrīz visu laiku rakstīja.

-    Rakstīja?

-    Viņam līdzi bija burtnīca, - paskaidroja bārmene. - Dažkārt viņš sēdēja tur, kur jūs tagad, un es skatījos. Viņš kaut ko rakstīja. - Viņa sarauca pieri. - Bet tās nebija vēstules radiniekiem. Tie bija burti un cipari.

-    Jūs domājat…

-    Algebra. Varbūt viņš ir students. - Viņa uzsita ar pirkstu pa glāzi un jautājoši paraudzījās uz Bērku. Viņš pamāja ar galvu, un Tutija ielēja sev vēl vienu mēriņu.

-    Vai viņš neko nestāstīja par sevi?

Sieviete papurināja galvu. - Vienreiz viņš dejoja.

-    Dejoja? - brīnījās Bērks.

Tutija pamāja ar galvu. - Šodien muzikantiem ir brīvais vakars. Nav daudz cilvēku. Bet Frenks - viņš piedzeras. Un… sāk dejot.

-    Viens pats?

Tutija iesmējās. - Jā! Un tā deja - tas nav nekāds tvists, saprotiet! Neko tamlīdzīgu es vēl nebiju redzējusi! Tas Frenks - viņš kaut ko dungo pie sevis. Un griežas apkart. It kā peldētu gaisā. Ļoti graciozi, bet… Dejo ilgi - kādas piecas, desmit minūtes. Pēc kāda laika grupas mūziķi stāvēja tur un skatījās uz viņu. Es arī.

Viņa paraudzījās uz Bērku. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka viņš nesaprot, ko par to domāt. Viņa paraustīja plecus. - Lai nu kā - beidzis dejot, viņš man iedeva lielu dzeramnaudu. Teica, ka braucot projām.

-    Vai viņš neteica, uz kurieni dodas?

-    Nē. - Tutija pacēla un iztukšoja glāzi.

Bērks pagriezās, lai ietu projām.

-    Ak, jā, - viņa attapās. - Pagaidiet. Ir vēl kas. Viņš runāja serbu valodā.

-     Nevar būt…

-     Tovakar, kad bija piedzēries. Akcents gan bija drausmīgs. Es jautāju, vai viņš nestrādā NATO - kareivji reizēm samācās dažus vārdus. Viņš tikai papurināja galvu. Tad es nodomāju, ka varbūt viņam šeit dzīvo radi. Bet nē. Viņš teica, ka esot iemācījies no grāmatām.

-    Skolā?

Tutija papurināja galvu. - Nē. Viņš teica, ka esot mācījies patstāvīgi.

Bērks vēlreiz pateicās viņai, atgriezās savā numurā un paraudzījās pa logu uz sniegu. Tagad sniga stiprāk, ietinot baltā migliņā tiltu šķērsojošo automobiļu ugunis.

Viņš gulēja gultā, vērodams garāmbraucošo mašīnu lukturu gaismas atspīdumu uz sienas un griestiem. Tas bija tik dīvaini. Nikola Tesla un Aina Renda, serbu valoda un ērmīgas dejas.

Nopūties viņš pagriezās uz sāniem un aizvēra acis. Ārā kāds auto bija iestidzis sniegā un rūcināja motoru, nespējot izkustēties. Kā es tevi saprotu, viņš nodomāja.

Nākamajā rītā pamanījis Bērku vestibilā, reģistratūras klerks norādīja uz šveicaru - maza auguma puisi koši sārtā formastērpā ar zelta tresēm un rotājumiem.

Bērks piegāja pie viņa. - Ivo?

Šveicars pagriezās, pārsteigts, ka Bērks zina viņa vārdu. -Jā?

-    Miliča kungs teica, ka man vajadzētu ar jums parunāt.

-    Ak tā?

Bērks pamāja dežurantam, un tas smaidīdams tāpat atbildēja. - Jā, viņš teica, ka jūs varbūt varēsiet man palīdzēt. Es meklēju kādu draugu. - Bērks pasniedza šveicaram salocītu desmit eiro naudas zīmi. - Amerikānis. Pirms kāda laika bija šeit apmeties. Apmēram manā vecumā. Melniem matiem.

-    Tas ir Frenks. - Desmit eiro pazuda šveicara kabatā.

-     Pareizi! Frenks. Vai jūs zināt, ko viņš darīja? Vai zināt, uz kurieni devās?

-    Protams, viņš devās uz lidostu. Visu labu! - Ivo pavēra durvis pavecai dāmai kažokā. Pielika roku pie cepures un pasmaidīja.

-    Pirms tam, - ieminējās Bērks.

-    Jūs domājat - šeit? Belgradā?

Bērks pamāja ar galvu.

Ivo paraustīja plecus. - Katru ritu es viņam apturu taksi. Viņš kaut kur dodas.

-    Uz kurieni? - taujāja Bērks.

Ivo aukstumā nodrebinājās. Tad piesita kājas pie zemes un paraudzījās uz upes pusi.

Bērks parakņājās dziļi kabatā un izvilka sauju dināru. - Vairāk man nav, - viņš paskaidroja, iebāzdams naudu šveicara kabatā.

-    Viņš brauc uz Teslas muzeju, - paziņoja Ivo. - Neko vairāk es nezinu.

Bērks samaksāja bālajam biļešu pārdevējam ieejas maksu un paņēma bukletu angļu valodā. Viņš jau gribēja sākt skaidrot bālajam vīram, ka patiesībā nemaz nevēlas aplūkot kolekciju, taču nolēma, ka, vismaz pavirši apstaigājot muzeju, viņš noskaņos muzeja darbiniekus labvēlīgāk.

Tāpēc viņš kādu pusstundu paklejoja pa zālēm un, patiesību sakot, tur būtu ko vērot arī stundām ilgi. Pēc visa iepriekšējā dienā uzzinātā bija aizraujoši savām acīm skatīt darbojošos modeļus, fotogrāfijas, vēstules, patentus un rasējumus, pat personiskās mantas. Šis izgudrotājs tiešām bijis īsts ģēnijs. Grūti noticēt, ka plašai sabiedrībai par viņu zināms tik maz.

Tad Bērks atgriezās pie bālā biļešu pārdevēja. - Es dzirdēju, ka šeit notika simpozijs. Pirms kāda laika.

-Jā.

-    Vai es varētu ar kādu par to aprunāties?

-    Jā, - nočukstēja bālsejainais. Rūpīgi pārbīdījis rādītājus uz kartona pulksteņa ciparnīcas, lai parādītu, ka atgriezīsies pēc piecām minūtēm, viņš veda Bērku augšā pa kāpnēm, pa gaiteni uz nelielu kabinetu.

-    Tas ir Dragoslavs Novakovičs, - viņš paziņoja, pamājot ar galvu uz vīrieti pie rakstāmgalda. - Viņš ir direktors.

Novakovičs pacēla galvu.

-    Šis kungs interesējas par simpoziju, - paskaidroja bāl- ģīmis. Cienīgi paklanījies, viņš atkāpās, pagriezās uz papēža un devās projām.

Novakovičs norādīja uz apdilušu atzveltnes krēslu. Viņš bija gara auguma vīrs ar rūpīgi koptu van Deika stila bārdu, brillēm raga ietvaros un iesirmu vaigubārdu. - Lūdzu, - viņš platā smaidā nospīdināja zelta zobus. - Es esmu Drago.

-     Maiks Bērks. - Viņi sarokojās, un Bērks apsēdās. Uz rakstāmgalda dūca un klikšķēja dators.

-     Es defragmentēju cieto disku, - paskaidroja Novakovičs, norādot uz čerkstošo sistēmas bloku. - Tas vecais mēsls - lūdzu mani atvainot - velk pēdējo dzīvību.

Bērks pieklājīgi un saprotoši pasmaidīja, bet patiesībā viņš jutās nedroši. Viņš iepriekš nebija padomājis, ko teiks. Turklāt šī bija d'Ankonias teritorija. Viņš ar tiem runāja vienā valodā. Viņš pat bija uzstājies ar runu.

Novakovičs viņu izglāba. - Tātad jūs interesējaties par simpoziju…

-    Jā, nu… jā!

-    Mums, protams, ir referātu tēžu krājumi, tikai tie diemžēl ir, kā jūs sakāt, "izpārdoti"! Pat mans eksemplārs - iz- pārdots. Bet nebēdājiet. Nodrukās vēl - pēc divām nedēļām.

-    Lieliski!

-    Es varu jums to aizsūtīt. Taču mums ir savas izmaksas. - Viņš skumji uzsmaidīja Bērkam. - Laikam kādi četrsimt dināri - ar pasta izdevumiem - protams, ja nevēlaties, lai sūta ar eksprcspastu. Tas ir par simt astoņdesmit dināriem dārgāk.

-    Noteikti sūtiet ar eksprespastu, - atbildēja Bērks un, pasniedzies kabatā, izņēma no maka vizītkarti. Pabīdījis karti pāri galdam, viņš noskaitīja naudu un sāka gudrot, kā pavērst sarunu vajadzīgajā virzienā.

Novakovičs atkal viņu izglāba. - Kā jūs uzzinājāt par maestro?

Bērks samirkšķināja acis. - Nu tā… - viņš iesāka. Tad pēkšņi pār viņu nāca apgaismība. - Es lidoju uz Londonu un sāku runāties ar blakussēdētāju - viņš arī bija amerikānis. Izrādās, ka viņš bija ceļā uz Belgradu. Viņam te bija jāuzstājas ar runu. Es teicu, ka arī gatavojos pēc kāda mēneša doties uz Belgradu, un viņš ieteica apskatīt Teslas muzeju. - Bērks iesmējās. - Es jautāju: "Kas ir Tesla?" Un tas puisis nespēja noticēt, ka es nezinu. "Dižākais izgudrotājs pasaulē," viņš teica. "Un par to arī būs mana runa - tur notiks simpozijs, un es tajā uzstāšos."

Novakovičs rāmi māja ar galvu.

-    Un tā nu, - turpināja Bērks, - tas puisis izglīto mani par Teslu un…

-    Tagad jūs esat saintriģēts! - paziņoja Novakovičs.

-    Tieši tā! Neglābjami saintriģēts!

-    Un atnācāt šurp! - priecājās Novakovičs. - Brīnišķīgi!

-     Tikai nelaime tāda, - turpināja Bērks, - es gribēju vēl ar viņu sazināties, taču… pazaudēju viņa vizītkarti.

Novakovičs līdzjūtīgi saviebās, tad atkal atplauka. - Bet tas taču ir vienkārši, - viņš paziņoja. - Tikai daži amerikāņi uzstājās ar runām, tā ka… - Viņš ieskatījās ekrānā. - Ja jūs varētu mirklīti uzgaidīt - tas laikam tūlīt būs kārtībā. Tad es atradīšu dalībnieku sarakstu.

-    Tas būtu lieliski, - atbildēja Bērks.

Novakovičs salika kopā pirkstu galus. - Un kas jūs atveda uz Belgradu?

-     Ak jā! - atbildēja Bērks. Tad bridi klusēja. - Es esmu fotogrāfs. Man jāuzņem daži attēli žurnālam Travel and Lei- sure.

-    šeit? Belgradā? - brīnījās Novakovičs.

Bērks pamāja ar galvu. - To tagad sauc par "jauno Prāgu".

Novakovičs iesmējās. - Pirms diviem gadiem Budapešta bija "jaunā Prāga". Tagad mūsu kārta. Nākamgad… - Viņš pacēla gaisā plaukstas - Skopje! Pēc tam… ko var zināt… Tbi- lisi! - Viņš līksmi iesmējās.

-    Tā ir skaista pilsēta, - ieminējās Bērks, baidīdamies, ka saruna sāks apsīkt.

-    Jā, droši vien - āāā! Beidzot kārtībā! Aiziet! - Muzeja direktors noliecās pār tastatūru un sāka klabināt taustiņus. - Atradīšu dalībnieku sarakstu. Sameklēsim jūsu draugu. - Pēc brīža viņš nospieda taustiņu Return, un no printera izslīdēja zinātnieku saraksts. Novakovičs paņēma pildspalvu un atzīmēja pusduci vārdu. - Tie ir amerikāņi, - viņš paziņoja un pasniedza sarakstu Bērkam.

Džonsons

Dobkins

Vilsons

Para

Federmans

šrāgers

Bērks mazliet papētīja vārdus, tad nolika lapu uz galda. Paraustīja plecus.

-    Nevarat atcerēties? - apjautājās Novakovičs.

-     Nē, - viņš atzinās. - Pāris vārdu izklausās pazīstami, taču… viņš bija jauns puisis.

Tagad bija direktora kārta paraustīt plecus. - Dobkins un Šrāgers ir veci vīri. - Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš pašūpoja gaisā rādītājpirkstu. - Es nepadošos! - Viņš piecēlās, aizgāja pie durvīm, atvēra tās, pabāza galvu gaitenī un kaut ko pavēloši uzsauca nesaprotamā valodā. Tad atgriezās pie galda un smaidīdams apsēdās. - Tas taču ir mans uzdevums - savest kopā Teslas cienītājus no dažādām valstīm. Tāds ir mūsu mērķis - viens no mērķiem - Starptautiskajā Teslas biedrībā. - Atkal salicis kopā pirkstu galus, viņš atlaidās pret krēsla atzveltni.

Pagāja vēl brīdis, tad pie durvīm kāds pieklauvēja. Ienāca jauna sieviete ar bieza papīra aploksni. Pasniegusi aploksni Novakovičam, viņa uzsmaidīja Bērkam un izgāja no kabineta.

Muzeja direktors atvēra aploksni un izņēma kaudzīti melnbaltu fotogrāfiju. - Tas ir bankets. Nezinu, vai jūsu draugs piedalījās, bet… - Viņš pastūma bildes pāri galdam.

Bērks aplūkoja pusduci fotogrāfiju, līdz atrada meklēto - d'Ankonia ar glāzi rokā stāvēja sarunas biedru vidū.

-    Tas ir viņš! - paziņoja Bērks, norādīdams uz izskatīgo vīrieti, kurš reiz bija iegriezies viņa Dublinas birojā.

Novakovičs pieliecās tuvāk. - Kurš? Šis? Tas taču ir Džeks! Džeks Vilsons!

-    Pareizi! - piekrita Bērks. - Džeks Vilsons.

-    Varat man ticēt, es tā priecājos viņu satikt! Mēs sarakstījāmies jau gadiem ilgi. Un beidzot šogad es viņu satieku. Gluži kā senu draugu!

-    Lieliski, - piekrita Bērks. - Bet… vai jūs nezināt, kā es varētu ar viņu sazināties?

-     Protams! - iesaucās muzeja direktors. - Datorā viss ir. - Viņš noklabināja dažus taustiņus un saviebās. - Telefona numura diemžēl man nav. Bet e-pasta adrese ir! Pasta adrese ari! - Klusi pie sevis smiedamies, viņš nošūpoja galvu. - Džeks Vilsons! - Printeris iedūcās un noklabēja, un pēc mirkļa Novakovičs pasniedza Bērkam izdruku.

Džcks Vilsons P.k. 2000

Vaitdīra, Pcnsilvānija 17887 j p482wl@midpa.net

-    Vai tā ir jaunākā adrese? - apjautājās Bērks.

-    Jā, protams! Viņam vienmēr ir tā pati adrese. Mēs apmaināmies ar vēstulēm jau gadiem ilgi.

-    Kā jūs domājat, vai viņš tagad ir Pensilvānijā?

Novakovičs paraustīja plecus. - Jā, varbūt. Bet no šejienes, no Belgradas, viņš devās uz Bledas ezeru.

-    Vai tas ir kaut kur tuvumā?

-    Nē, nē. Tas ir Slovēnijā. Brī-niš-ķī-ga vieta! Kalni, ezers, vecās viesnīcas. - Viņš salika kopā pirkstu galus un nobučoja tos. - Tito tur bija villa.

-    Un jūs domājat, ka Vilsons vēl varētu būt tur?

Novakovičs saviebās. - Nē, nē, nē! Viņš aizbrauca tikai

apskatīt piezīmju grāmatas. Uz dažām dienām, varbūt nedēļu. Bet ne mēnešiem.

-    Piezīmju grāmatas?

-     Ļoti svarīgas, - paskaidroja Novakovičs. - Visi Teslas pieraksti - mums zināmie - ir šeit. Muzejā. Tikai stingri slepenie ne. Tos pievāca jūsu FIB. Sen jau. Aizveda ar vilcienu uz Losalamosu. Tur, kur izgatavo bumbas, vai zināt? Bet Lūkam Ceplakam ir tēva piezīmju grāmatas. Katru dienu viņa tēvs raksta: "Maestro darīja to, maestro darīja šo," - trīsdesmit gadus. Es pats esmu tās redzējis savām acīm. Un dažkārt pats Tesla izdarīja lappusē kādu atzīmi. Un to arī gribēja redzēt Džeks Vilsons.

Bērks pamāja ar galvu, bet laikam viņa neizpratne bija manāma, jo Novakovičs turpināja. - Lūkas tēvs Jurijs Cep- laks bija laborants, kas strādāja kopā ar Teslu Ņujorkā, pēc tam Koloradospringsā, pēc tam atkal Ņujorkā. Viņš pierakstīja simtiem piezīmju grāmatu! Un tagad tās pieder Lūkam. Bet vai viņš tās atdos mums? Nekā! Viņš ir stūrgalvīgs večuks. Un vientuļš. Ja ir piezīmju grāmatas, tad cilvēki brauc pie viņa. Kādreiz atved dāvanas.

-    Kādas?

-   Vodku. - Novakovičs saviebās. - Vai zināt, jūsu FIB melo par maestro. Viņi apgalvo, ka Tesla neveica nekādus pierakstus, strādāja pēc atmiņas, neveidoja modeļus, pakāpeniskas stadijas. Tas viss ir galīgas… - Viņš pasmaidīja, paplivināja roku gaisā, meklēdams īsto vārdu. - Muļķības!

Bērks iesmējās. - Bet tas Ceplaks…

-    Jurijs redz, ka tuvojas karš, un atgriežas mājās.

-    Jūs domājat Pirmo pasaules karu?

-   Jā, protams, to pašu. Jurijs atved piezīmju grāmatas mājās. Karš beidzas. Tad sākas aukstais karš. Aukstā kara laikā piezīmju grāmatas nekur nevar vest.

-    Tās palika pie viņa dēla, - secināja Bērks.

-    Nē, Luka dodas uz Austrāliju. Piezīmju grāmatas paliek tepat. Luka ir fiziķis universitātē - Pērtā, ja nemaldos. Viņš atgriežas mājās tikai tad, kad mirst tēvs. Ap sešdesmit, sešdesmit pieciem gadiem. Apmēram tā.

-    Un pēc tam?

-    Viņš ir pasniedzējs Zagrebā. Bet tas bija sen. Es domāju, ka tagad viņš jau kādus desmit gadus vairs nestrādā. Tā ka varbūt kaut kas ir mainījies.

-    Ko jus ar to domājat? - jautāja Bērks.

-    Es ceru, ka Luka atdos mums piezīmju grāmatas. Es lūdzu Džeku Vilsonu parunāt ar viņu par to, taču… manuprāt, Lūkam apmeklētāju pieņemšana sagādā pārāk lielu prieku. Cilvēki grib redzēt piezīmju grāmatas, tāpēc izmaksā viņam pusdienas, klanās un glaimo… - Direktors izteiksmīgi noplātīja rokas.

Pēc Bērka lūguma Novakovičs sameklēja datorā ziņas par Luku Ceplaku un uzrakstīja uz tās pašas papīra lapas, kur jau bija Džeka Vilsona adrese.

-    Jūs man ļoti palīdzējāt, - Bērks pieceldamies pateicās.

-    Ņemiet par labu. Vai aizsūtīt jums Džeka Vilsona referāta kopsavilkumu? Tas ir ļoti interesants, jūs redzēsiet.

-    Tiešām?

-    Jā, manuprāt, noteikti, - apgalvoja Novakovičs. - Taču jāatzīstas, ka es to neatbalstu. Un šaubos, vai pats maestro arī atbalstītu. Tesla no sirds pārdzīvoja par Tungusku, tāpēc… visas tās runas par ieročiem? Nē. Es nepiekritu.

Bērks sarauca pieri. Kas tā "Tunguska" tāda ir? viņš gudroja. - Vai par to bija Vilsona runa?

Novakovičs pamāja ar galvu. - Jā. Viņš runāja par Teslas lielgabalu. - Redzēdams Bērka apjukumu, zinātnieks pasmaidīja. - Tas ir daļiņu stara ierocis. Saprotiet… - Viņš salika dūres kopā, tad iepleta rokas, attēlojot sprādzienu. - Pafff - un viss!

-    Tiešām?

-    Jā! Džeka referātā koriģēti maestro īpašvektori, lai varētu precīzāk nomērķēt.

Bērks vairs nespēja aptvert, par ko muzeja direktors runā. Visa šī lieta kļuva arvien dīvaināka un dīvaināka. Teslas lielgabals? Kāpēc ne? Nosvilini mani, Skotij. Pateicies Nova- kovičam par palīdzību, viņš devās lejā pa kāpnēm un izgāja uz ielas. Svarīgākais mērķis bija sasniegts - viņš bija dabūjis d'Ankonias īsto vārdu un adresi. Tagad šīs ziņas jānodod Kovaļenko, un beidzot būs miers.

Viņa prieks sāka pagaist interneta kafejnīcā netālu no viesnīcas. Vilsonam aizsūtītā e-pasta ziņa ar Teslas vārdu temata ailē tūlīt pēc nosūtīšanas tika "atsviesta atpakaļ". Viņš pārbaudīja Novakoviča doto adresi, taču nekādas kļūdas nebija. Vilsona arī ne.

Neko daudz nelīdzēja arī Google. Meklētājs atrada divdesmit miljonus lapu, kurās minēts Džeks Vilsons. Bērks bija spiests atzīt, ka tas jau bija sagaidāms. Un tomēr… Izskatījis dažus pirmos rezultātu sarakstus, viņš pārliecinājās, ka lielākoties visi raksti ir par Pitsburgas Pirates spēlētāju, zvejas rīku izgatavotāju Montānā un kādu indiāni, kurš miris trīsdesmitajos gados. Bērks nopūtās.

Ja vajadzētu, viņš izskatītu kaut vai visas šīs lapas, bet tas diez vai bija saprātīgākais risinājums. Viņš noklikšķināja uz saites "Izvērstā meklēšana" un ierakstīja "Džeks Vilsons" un "Nikola Tesla". Tas viņu aizveda uz lapu, ko viņš jau bija redzējis iepriekšējā dienā - 2005. gada Teslas simpozija dalībnieku sarakstu: "Dž. Vilsons / Stenforda universitāte / Tunguskas meteorīts: Vektora trajektorijas aprēķināšana skalāro pāru veidošanā / Tunguska.

Bingo!

Bērks raudzījās ekrānā. Stenforda universitāte.

Ja vien tas būtu likumīgi, Vilsona augstskola varētu noderēt. Tur taču noteikti ir datu bāzes, kurās var iekļūt - vismaz viņa māsa to prata. (Megai piemita apbrīnojamas spējas datu meklēšanā.) Stenforda universitātes absolventu grupas, iestāšanās un studiju beigšanas reģistri, bibliotēkas lasītāju kartes - varbūt pat maģistra vai doktora darba tēzes, ja Vilsons tādus aizstāvējis. Un citādi nemaz nevarēja būt. Vektora trajektorija? Skalāro pāru veidošana? Es būtu pelnījis Nobela prēmiju, ja prastu to vismaz pareizi uzrakstīt, nodomāja Bērks.

Viņa māsa Mega strādāja vides likumdošanas darba grupā Šarlotsvilā un tiešām izcili orientējās internetā. Viņu tēvs, pārsteigts par meitas veiklibu atrast ziņas par kādu jautājumu - vai cilvēku, - jokoja, ka viņa varētu kļūt par ļoti veiksmīgu identitātes zagli. Kolosāli, viņa atbildēja, es gribu būt Mobijs.

Taču Džeka Vilsona meklēšana, izmantojot universitāti, prasītu pārāk daudz laika pat Megai. Bērks nezināja, kad un vai vispār Vilsons ir tur mācījies. Vai ir beidzis šo augstskolu. Un kādu fakultāti? Fizikas? Matemātikas? Inženierzini- bu? Zinātniskās fantastikas? Stenforda universitāte ir liela. Vilsonu tajā var būt daudz.

Viņš atcerējās viesnīcas reģistratora iedoto kartīti. Izņēmis to no kabatas, viņš atrada divus tālruņa numurus. Internetā nebija tādas uzziņu lapas starptautiskiem numuriem, kur pēc numura varētu atrast abonentu. Taču viņš meklēja pēc valsts koda un noskaidroja, ka pirmais Vilsona zvans bijis uz Slovēniju. Droši vien Lūkam Ceplakam pie Bledas ezera. Otrais zvans - uz Ukrainu.

Nākamais pieturas punkts - anywho.com. Kad lapa atvērās, viņš ierakstīja ailēs "Džeks Vilsons" un "Vaitdīra", taču… nekā. Viņš izmēģināja vārdu "Džons Vilsons", taču arī tas neko nedeva. E-pasta adrese izrādījās nederīga, un arī parastā pasta adrese nebija labāka.

Bērks juta, kā tuvojas panika. Varbūt arī "Džeks Vilsons" bija tikai segvārds. Varbūt "Džeks Vilsons" bija grāmatas "Avots"4 '' varonis - tāda gadījumā vairs nav ko sapņot par Eiherna firmas attaisnošanu. Viņš mēģināja atkal, šoreiz ierakstot tikai "Vilsons". Varbūt viņam tur ir vecāki, nodomāja Bērks. Varbūt sieva vai brālēns. Šoreiz viens atradums bija - Ērika Vilsone. Laikam maza pilsētiņa, viņš nodomāja. Tikai viens Vilsons.

Viņš pārbaudīja. Izrādījās, ka Vaitdīrā ir 362 iedzīvotāji. Cik liela tad ir varbūtība, ka divi vienīgie šīs pilsētiņas Vil- soni - Džeks un Ērika - ir radi?

Zvani no viesnīcas maksāja dolāru minūtē, tāpēc Bērks kioskā upes krastā nopirka telekarti. Palīdis zem organiskā stikla nojumītes, kas nemaz nepasargāja no aukstā vēja, viņš pūlējās izgudrot, kā piezvanīt uz ārzemēm. Pamācības kiri- licas rakstā neko daudz nepalīdzēja. Savienojums izdevās tikai ar ceturto mēģinājumu, un līdz tam brīdim viņa pirksti jau bija sastinguši.

-    Hal-looo, - klausulē iedūdojās sievietes balss. Veca sieviete, Bērks secināja, spriežot pēc balss toņa.

-    Labdien! - Bērks iesaucās. - Es vēlētos runāt ar Džeku!

-    Džeku? Laikam esat piezvanījis uz nepareizu numuru!

-    Paga, paga, pagaidiet! - lūdzās Bērks. - Es esmu telefona būdā Belgradā.

-    Laimīgais! Man patīk Mena!

Bērks dziļi ievilka elpu. - Paklausieties, - viņš teica, - es cenšos sameklēt cilvēku vārdā Džeks Vilsons. Jūsu vārdu es atradu internetā. Jūs tur esat uzrādīta kā vienīgā Vilsone Vaitdīrā, tāpēc… Vai pazīstat kādu vārdā Džeks Vilsons?

-    Bija Heizela Vilsone, bet viņa jau ir mirusi - kādus četrus, piecus gadus.

-     Man ir adrese, - piebilda Bērks.

-    Ā, tad jau labi!

-     Varbūt tomēr ne. Tā ir tikai pasta kastīte.

-    Ak tā. - Viņas balsī ieskanējās aizdomas.

-    Atvainojiet? - Bērks pārjautāja.

-    Ļaujiet minēt - vai tā ir kastīte numurs divi tūkstoši?

Bčrks sameklēja Novakoviča iedoto papīra lapu. - Patiesībā…

-     Tāpēc arī jums nepaveicās. Divtūkstošā pasta kastīte pieder cietumam. Tur visi ieslodzītie saņem savu pastu.

Bērks nezināja, ko teikt. - Tas ir cietums?

-     Viņi to sauc par federālo labošanas iestādi. Mēs paši gan to dēvējam vienkārši par Alenvudu.

25. nodala

ODESA, UKRAINA, 2005. GADA 12. APRĪLIS

Aiz barjeras stāvēja tukla sieviete, ģērbusies apspīlētā bikšu kostīmā, kurā viņa izskatījās pēc piebāzta spilvena. Saulaini smaidīdama, viņa turēja rokrakstā rakstītu plakātu "ROMANTIKAS TŪRISTI".

Džeks Vilsons pievienojās pārējiem vīriešiem, kas bija sapulcējušies ap sievieti - visi bija nervozi, pārāk daudz jokoja un izvairījās skatīties acīs. Viņš bija mēģinājis sazīmēt šos tipiņus lidmašīnā ceļā no Ņujorkas un bija "atmaskojis" vi-, sus, izņemot vienu. Visi vienkopus viņi bija ļoti uzskatāms piemērs fiziskiem un sabiedriskiem trūkumiem (neveselīga āda, tuklums, netīkami smiekliņi, stostīšanās), kas varētu piespiest vīriešus globālajā timeklī meklēt Puletskas madāmas - interneta savedējas - palīdzību. Šie vīrieši vēlējās nopirkt sievas un bija ar mieru maksāt par piegādi.

Vilsons viņu vidū bija kā baltais zvirbulis. Pirmkārt, viņš bija uzkrītoši izskatīgs. Un, lai gan tagad viņš gadiem ilgi nebija bijis kopā ar sievieti, kādreiz, pirms nokļūšanas cietumā, tās viņam gluži vai skrēja pakaļ. Pateicoties viņa atlē- tiskumam un izskatīgumam, viņa jauneklīgā nabadzība šķita pievilcīga, sagrabējušie auto - aizraujošus piedzīvojumus vēstoši, bet izcilība matemātikā un dabaszinātnēs, kas citos šķistu garlaicīga, - noslēpumaina. Mendija bija viņam iemācījusi Sandensas kovboju smalkās manieres - neaizmirst pateikt "kundze" un "kungs". Viņš spieda roku stingri, skatījās cilvēkiem acīs un nekad netaisnojās. Studiju laiku draudzene Šārona bija izglītojusi viņu sarežģītajā galda piederumu lietošanas mākslā, iemācījusi pareizi ēst zupu, palīdzējusi viņam kļūt par vīnu pazinēju un tīkamu viesi ar labām manierēm. Savā ziņā viņa bija Vilsonu noslīpējusi kā dārgakmeni.

Vilsons nopētīja savus ceļabiedrus. Visi bija gluži ikdienišķi ļautiņi. Ciniķis nospriestu, ka viņi kāro tikai seksu, bet tā nebija. Ne gluži. To varētu iegūt vienkāršāk un lētāk. Šie vīrieši bija lidojuši pāri puspasaulei, būdami ar mieru spēlēt aplidošanas teātri. Kāpēc? Vilsons nojauta, ka viņi bija vērsušies pēc palīdzības pie interneta savedējas tāda paša iemesla pēc kā viņš. Tāpat kā viņš, arī tie zināja, ko vēlas, taču kautrības vai nepacietības dēļ negribēja iepazīties kā parasti. Lidojuma laikā viņš bija aprunājies ar diviem Puletskas madāmas klientiem. Pirmais bija piecdesmit četrus gadus vecs uzņēmējs, kuram Mičiganā piederēja kokmateriālu noliktava. Viņš vēl nekad nebija bijis precējies un beidzot nolēmis: tagad vai nekad. Otrs vīrietis bija jaunāks, bet cieta no kādas neārstējamas slimības, par kuru viņš neko sīkāk negribēja stāstīt, taču skaidri zināja, ka ilgi vairs nedzīvos. "Visvairāk es gribu bērnu," viņš atzinās. "Kādu, kurš nesīs tālāk manu vārdu. Tad nebūs tā, ka es aiziešu, neko un nevienu aiz sevis neatstājot."

Vilsona apsvērumi bija tādi paši kā pārējiem. Viņam nebija ne laika, ne pacietības savaldzināšanai vai aplidošanai. Viņam bija gluži pa prātam madāmas piedāvājums visu nokārtot, sarīkot šo teātri viņa vietā, atbrīvojot viņu no domāšanas, plānošanas un uzdrīkstēšanās.

1.  Puķes

2.   Vēstules

3.   Šokolāde

4.   Apakšveļa

5.   Telefona zvani

6.   Ciemošanās

7.   Laulības

Viņš saprata, ka šīs "Ukraiņu līgavas" nebūtu tik viegli pieejamas - neliktu savas fotogrāfijas internetā, nebūtu ar mieru atstāt mājas un ģimeni -, ja izmisīgi netiektos izglābties no bezcerīgas nākotnes. Tāpēc arī tik skaista un izglītota sieviete kā Irina piedāvāja sevi - ja ne gluži pārdošanā, tad darījumam gan. Protams, ne jau kuram katram. Viņai bija tiesības atteikties. Taču Vilsonam šķita, ka ar nelielu piespiešanu viņa varbūt samierinātos ar gandrīz jebkuru no šiem amerikāņiem, kas bija sapulcējušies ap ietekmīgo Puletskas madāmu.

Pievilcības Irinai netrūka. Un - vēl svarīgāk - nokļuvusi Nevadā, viņa būs svešā zemē, tūkstošiem jūdžu no mājām. Tas nozīmēja, ka viņa būs pilnībā sava vīra varā, tālu prom no draugiem, bez iespējas meklēt palīdzību, ja viņu attiecības cietīs neveiksmi.

Viņa piederēs viņam. Pavisam.

- Ak, Vilsona kungs, - iekunkstējās madāma P, satvērusi viņa elkoni. - Es jūs uzreiz pazinu.

Vilsons paraudzījās apkārt uz pārējiem. - Vai te ir rakstīts mans vārds? - viņš atjokoja, norādīdams uz sarkano nozīmīti ar uzrakstu "HELLO", kas bija piesprausta pie viņa žaketes atloka.

Puletskas madāma šķita nobažījusies, bet tad attapās, ka tas bija tikai joks. Tad viņa ieķiķinājās smalkā, meitenīgā balstiņā.

-    Šis puisis, - viņa čivināja, viegli saspiežot Vilsona roku. - Tāds jokdaris. Dzīvē viņš izskatās pat vēl labak nekā fotogrāfija, teikšu, kā ir!

Vilsons pieticīgi papurināja galvu. Madāma P. saskaitīja atbraucējus, tad veikli nomainīja sagaidīšanas plakātu ar mapi, ko izņēma no milzīgas sarkanas tirgus somas. Viņa rūpigi atzīmēja vārdus, salīdzinot sarakstu ar vārdu plāksnītēm.

-    Visi ir klāt! - madāma nopriecājās, vedinādama viesus uz lidostas izejas pusi. - Tagad uz busiņu. - Viņi devās ara pa automātiskajām durvīm, vilkdami līdzi ceļasomas uz ri- tenīšiem.

-    Kā aitu bars, - viens no viņiem nomurmināja.

-    Bēēē! - atsaucās Vilsons.

Nervozi smiekliņi. It kā tas būtu labākais joks, ko viņi jebkad būtu dzirdējuši.

Dūšīga auguma vīrs FUBU T kreklā sameta viņu ceļasomas busiņa aizmugurē, tad kaut ko pateica mobilajā telefonā. Madāma P. mēģināja atvērt busiņa bidāniās durvis. Vilsons panāca uz priekšu un palīdzēja viņai, atkal izpelnoties kundzes sajūsmu. - Kāds stiprinieks! - viņa uzslavēja.

Vilsons izbolīja acis. - Mēs visi esam saraduši ar minibu- siņiem. - Atkal smiekli. Jēziņ, nodomāja Vilsons. It kā es biitu Kriss Roks*.

-    Nu tad, ja jau visi ir klāt - braucam, braucam! - izrīkoja madāma, pēkšņi kļuvusi steidzīga. Iemeta mapi soma. Pagriezusies pret busiņa pakaļgalu, viņa pasmaidīja. - Jūs droši vien esat noguruši un gribat atpūsties un uzposties pirms pēcpusdienas tējas ar dāmām. Pulksten divos, - viņa paziņoja. Tad, plati smaidīdama, pašūpoja gaisā pirkstu. - Nenokavējiet!

Visa šī pasākuma smieklīgākā īpašība bija - lai kaut kā notušētu darījuma komerciālo raksturu, viss notika gluži vai pārspīlētā cienīgumā. Pēc mēnešiem ilgās obligātās vēstuļu apmaiņas, ziedu un šokolādes dāvināšanas viņiem būs dota iespēja uz pāris stundām tikties aci pret aci - modrā uzraudzībā. Pēc tam nākamajā dienā "tūrisma stunda" un deju vakars.

"Romantikas tūristi" tika iemitināti otršķirīgā viesnīcā trokšņainā ielā līdzās Deribasova ielai. Madāma ļāva viņiem atpūsties trīs stundas un uzstāja, lai visi salīdzina pulksteņus. Gluži kā skolnieki vasaras nometnē.

Noteiktajā laikā sievietes gaidīja viesnīcas trūcīgajā brokastu zālē, kur bija sarīkota kaut kāda pēcpusdienas tējas parodija. Irina nosarka, kad Vilsons satvēra un noskūpstīja viņas roku. Kaut kur aiz muguras uzgavilēja vīrs ar spiedzīgajiem smiekliem.

Kad bija izdzerta remdenā tēja un notiesātas apkaltušās sviestmaizes, madāma P. veda pārīšus rokrokā pastaigā pa ēnainu promenādi gar Prymorsky bulvāri. Irina šķita tik jauka un kautrīga, taču Vilsons apzinājās, ka varbūt raugās uz viņu caur rožainām brillēm. Viņš nopirka Irinai saldējumu, nopirka pudeli minerālūdens, pie ielas tirgotāja nopirka viltotu Gucci rokassomiņu. Irina bija sajūsmā un glaudīja somiņu kā mīļu dzīvnieciņu. Angliski viņa neprata tik labi, kā Vilsons bija cerējis - viņi bija pāris reizes aprunājušies pa telefonu -, bet tas nebija svarīgi. Viņai bija tik burvīga sejas izteiksme, pūloties atrast pareizos vārdus vieglai tērzēšanai.

-    Es esmu tik laimība.

-    Laimīga.

-     Laimīga, - viņa atkārtoja. - Laimīga iet pastaigā kopā ar tevi.

-      Es domāju, ka tu esi Joti drosmīga, - teica Vilsons.

-     Atstāt savu zemi, savu ģimeni… - Taču, protams, īstais iemesls nebija nekāds noslēpums. Irina un pārējās sievietes bija gatavas mesties uz galvas nezināmajā, jo dzimtenē viņu nākotnes izredzes bija visai bēdīgas. Dzīves līmenis bijušajās Padomju Savienības republikās daudziem iedzīvotājiem arvien vairāk pazeminājās, par spīti ekonomikas uzplaukumam un "oligarhu" bagātībai. Paredzamais dzīves ilgums samazinājās, arī dzimstība kritās. Sociālā aprūpe, ko agrāk visi uztvēra kā pašsaprotamu, bija gandrīz pilnīgi pazudusi. Irinas ģimene dzīvoja divistabu dzīvoklītī - vecāki ar jaunāko brāli mazākajā istabā, Irina ar māsām - lielajā.

-    Es cerība, ka viņi kādreiz atbrauks ciemos, - viņa teica.

-    Un es atbrauks šeit ciemos, vai ne? Tas iespējams?

-     Protams.

Madāma P. ar saviem darbiniekiem cītīgi kārtoja visas sarežģītās formalitātes, lai sievietes varētu doties uz Ameriku. Tam bija nepieciešams arī K-1 vīzas pieteikums. Šīs tā saucamās "līgavu vīzas" bija vajadzīgas cilvēkiem, kuri brauca uz Ameriku apprecēties.

Papildus šai vīzai topošajām līgavām vajadzēs arī atpakaļceļa biļeti ar brīvu atgriešanās datumu un naudu ceļojuma izdevumiem. Vairākums vīriešu bija izmantojuši arī madāmas piedāvāto standarta laulību līgumu, bet Vilsons no tā bija atteicies. Tas tika uztverts kā mīlestības apliecinājums Irinai, bet patiesībā bija pavisam citādi. Drīzās nākotnes pasaulē - Vilsons bija pasācis to dēvēt par P.V. (Pēcvilsona laikmetu) - laulību līgums būs kļuvis tikpat lieks kā lietussargs viesuļvētrā.

Sēžot uz soliņa zem dižskābarža ar koši saplaukušām pavasara lapiņām, Vilsons stāstīja par rančo, kur viņi dzīvos.

-    Tā ir īsta paradīze, - viņš jūsmoja. - Tur ir strauts, kur nāk dzert brieži, pasakaini saulrieti, visplašākās debesis, kādas tu jebkad esi redzējusi, vanagi un zivis, koki.

-   Jā, es ticu, ka ļoti skaisti. Bildes, ko tu sūti, es lieku zem spilvena. Tik liela māja. Pietiek vietas daudz bērniem, es domā… - Viņa nosarka.

Irina noglāstīja somiņu. - Trauku mašīna ir?

Vilsons pamāja ar galvu. - Ir. Un milzīgs televizors ar plakanu ekrānu. Un vēl… tas tev patiks - es tev nopirku auto. Kabrioletu.

Viņa priekā iespiedzās, bet tad uzreiz sadrūma. - Bet es nemāku, kā braukt.

-    Es tev iemācīšu. Tas būs jautri.

-    Jauns auto? - viņa apjautājās.

Vilsons papurināja galvu. - Nē, - viņš atbildēja. - Jaunu nemaz nevajag. Ja gadās kāda ķibele ar datoru, tad pagalam. Tici man.

Viņa sarauca pieri. - Mūsu māja… ir Nevadā, vai ne?

-Jā.

-    Lasvegasā?

Viņš smaidīdams paraustīja plecus. - Māja ir laukos, bet… uz Vegasu var aizlidot, un, jā, tu varēsi to apskatīt.

Viņa kautrīgi saminstinājās, tad, pēc Vilsona mudinājuma atzinās, ka vēloties laulāties tajā pašā "mīlas kapelā", kurā jāvārdu bija teikusi Britnija Spīrsa. - Baltajā kapelā. Tas iespējams?

Vilsons nespēja valdīt smieklus. Viņa sēdēja līdzās, mirdzošām acīm, piesarkušiem vaigiem, aizgrābta, gandrīz lūgdamās. Viņš nevarēja nesmieties. Viņu apbūra Irinas naivums, pat ja īstenībā tā bija tikai vientiesība. Viņas aizraušanās ar slavenībām bija dabiska un iepriekšparedzama.

Tā Holivuda ietekmē cilvēkus - izrādās, ka pat ukraiņu viesmīles, kuras nekad nav redzējušas žurnālus People vai Parade. Kāpēc tad nesagādāt viņai to prieku? Viņš bija iedomājies pavisam vienkāršu ceremoniju, bet… - Ja tu tā vēlies, tad kāpēc ne?

Viņa bikli pasmaidīja, priekā piesarkstot. - Kas būs, kad es to pateiks Tatjanai! - Viņa noglāstīja somiņu un pagriezās pret Vilsonu. Pacēlusi zodu, sieviete noskūpstīja viņu uz lūpām. Pirmoreiz viņš sajuta Irinas vieglo ziedu aromātu. Kopā ar silto elpu un skatienu viņas acīs tas lika Vilsonam izjust tādu satraukumu, ko viņš nebija piedzīvojis gadiem ilgi. Kopš ieslodzīšanas īpaši stingrajā režīmā.

- Man ir kāda dāvana, - viņš paziņoja. - Kaut kas, ko ielikt tavā somiņā.

Viņš pasniedza Irinai aviosabiedrības biļešu vāciņus ar pirmās klases biļeti turp un atpakaļ no Odesas uz Lasvega- su caur Maskavu un Ņujorku. Viņš jau bija apspriedis datumu ar madāmu P., un viņa bija solījusi, ka vīza K-ī būs gatava laikā. Formalitātes bija nokārtotas. Madāmai P. tikai bija jāiesniedz pierādījumi, ka Vilsons ir personiski apciemojis Iri- nu. Un ari tas jau gandrīz bija paveikts. No rīta viņa bija nofotografējusi Vilsonu kopā ar Irinu un nokopējusi vīzas zīmogu viņa pasē. Irina lidos uz Vegasu 16. jūnijā. Tad viņiem pietiks laika apprecēties un nokļūt rančo lidz vasaras saulgriežiem.

Šis datums bija svarīgs. Savā ziņā tas izšķīra visu.

Ieraugot biļeti, Irinai aizrāvās elpa. - Pirmajā klasē! - viņa iesaucās, liekot Vilsonam atgriezties īstenībā. Tad viņa pamanīja simtdolāru banknotes, ko viņš bija ielicis vāciņos aiz biļetes. - Ak, Džek! - viņa iesaucās, slepus skaitīdama naudu. Viņa atkal noskūpstīja Vilsonu. Viņas acīs iespīdējās asaras.

-     Tu vari nopirkt kleitu - vai atdot to naudu vecākiem. Tā ir saderināšanās dāvana. Un arī šī. - Viņš izņēma no žaketes kabatas gredzenu un uzvilka Irinai pirkstā.

Irina bija kā apžilbuši. - Ak, Džek! Tas ir tik skaists!

No rīta madāma P. sasēdināja visus "luksusa autobusā", kas aizveda tos uz Nerubai/ske tuneļiem, kur atradās Partizānu slavas muzejs. Madāma izdalīja visiem biļetes un stingri nobrīdināja: - Turieties kopā ar grupu. Neļaujieties kārdinājumam doties klejojumos vieni paši. Katru gadu šajās ka- takombās cilvēki pazūd un neatgriežas.

Vilsonam tas atgādināja vidusskolas laiku ekskursijas. Tiešām, viss šis "romantiskais ceļojums" atsauca atmiņā tos laikus, tikai neveiklo puišu un ķiķinošo meiteņu vietā bija sa- mulsuši vīrieši un klusi smejošas sievietes. Katram pārim tika izsniegts lukturītis. Visi pāri bija saķērušies rokās. Irinas plauksta bija maza un vēsa.

Madāma kā ekskursijas vadītāja stāstīja, ka šīs katakom- bas bija izveidojušās, rokot kaļķakmeni Odesas būvniecībai. Laika gaitā pazemes eju labirints kļuva par patvērumu kontrabandistiem.

Irina saspieda Vilsona roku.

-    Bet šeit, Nerubai/ske, - turpināja madāma, - Otrā pasaules kara laikā slēpās neliela drosmīgu partizānu armija. - Dažādās diorāmās bija parādīts, kā pazemē dzīvojuši cīnītāji, kuri rīkoja uzbrukumus dzelzceļiem un visādi citādi centās aizkavēt nacistu armijas virzīšanos uz priekšu.

Kādā tuneļa pagriezienā Vilsons noskūpstīja Irinu. Viņa cieši piespiedās tam klāt. Viņš izslēdza lukturīti. Vilsons bija pārliecināts, ka arī visi citi pāri dara to pašu. Viņš nojauta, ka madāma tieši tādēļ ari izvēlējusies šo apskates objektu, nevis spilgti apgaismotu muzeju. Spriežot pēc skaņām, kāds pārītis pa labi no viņiem jau bija ticis tālāk par skūpstiem.

Irina iekunkstējās un vēlreiz noskūpstīja viņu. Tas bija gana kaislīgi, ja nu vienīgi mazliet pārak prasmīgi - taču Vil- sonam arī nebija nekādu ilūziju par viņas nevainību vai seksuālās pieredzes trūkumu. Visas sievietes bija izgājušas A1DS un citu STS pārbaudes, un, lai gan auglību pārbaudīt nebija iespējams, topošie līgavaiņi varēja iepazīties ar viņu vispārējā veselības stāvokļa raksturojumu, kas neliecināja ne par kādiem šķēršļiem bērnu laišanai pasaule.

Beidzot viņi visi sekoja madāmas lukturīša gaismas staram uz izejas pusi. Izejot spožajā dienas gaismā, Irina samirkšķināja un izberzēja acis. Vilsonam tas atgādināja iziešanu no kinoteātra pēc dienas seansa noskatīšanās. Pēcpusdienas apžilbums.

- Man ir paveicies, - teica Irina. - Citi vīrieši nav tik… - Viņa papurināja galvu. Un staroja laimē.

Vidusskolas ballīte. Tieši to visvairāk atgādināja šis deju vakars, lai gan tajā piedalījās tikai divpadsmit pāri. Maza deju zāle, sešām personām klāti galdiņi ar trūcīgiem ziedu pušķiem, ziediem rotāta arka (kur fotografēties). Vīrieši bija tērpušies tumšos uzvalkos ar neļķi pie atloka, sievietes - košās kleitās. Trīs mūziķu grupiņa - dziedātājs dižojās ar koši sarkaniem matiem vecmodīgā griezumā, priekšā īsiem, aizmugurē gariem - priecēja viesus ar diezgan salasītu repertuāru.

Ballīte varbūt bija neīsta, bet Irina Vilsona rokās - dzīva un taustāma. - Tu labi dejo, - viņa uzslavēja, kad tas vadīja viņu pa mazo parketa laukumiņu. Viņi bija pārcietuši skopās vakariņas, ķepīgo desertu un madāmas P. neveiklos tostus. Tagad lēno deju bija krietni vairāk nekā ātro. Zālē valdīja pustumsa. Madāma P. un viņas augumā sīkais virs bija apmetuši pirmo loku ap deju zāli, bet pēc tam, pieklājīgu aplausu pavadīti, apsēdušies maliņā.

Irina raudzījās Vilsonam acīs, viņas seju klāja viegls sviedru spīdums. Sarkanmatis sāka dziedāt Persija Slēdža klasisko dziesmu When a Man Loves a \Noman*b . Irina piespiedās ciešāk. Viņi nevis dejoja, bet drīzāk tikai šūpojās viens otra apskāvienos. - Kā man patīk šī dziesma, - viņa čukstēja, iz- kūstot viņa apskāvienos.

-    Mmmm. - Viņi vēl mazliet pašūpojās.

-    Es gribu mīlēties ar tevi, - viņa izdvesa.

Vilsons pievilka sievieti sev vēl tuvāk, maigi šūpojot. Viņa acis lēnām sāka aizvērties, bet tad viņš steigšus atkal tās atvēra, pamanot, ka no sāniem atkal uzrodas ņirbošā migla, un apjaušot, ka drīz viņš kļūs akls. Vismaz uz neilgu brīdi.

-    Tā laba doma, vai ne?

Vilsons izklaidīgi pamāja ar galvu.

-    Mums ir jāzina?

-    Jā, - atbildēja Vilsons. - Mums viss jāzina droši.

Irina nojauta, ka pēkšņi kaut kas ir mainījies, un sāka raizēties, ka ir Vilsonu apvainojusi. Viņa mazliet atrāvās. - Kas noticis?

-    Nekas. Viss kārtībā.

Viņa aizveda Vilsonu atpakaļ pie galdiņa. Viņa acu priekšā sievietes kleita saira raibās krāsu strēmelēs, ko viņš redzēja kā caur viļņainu stiklu - taču joprojām varēja saskatīt tik mīļi saraukto pieri.

-    Vai runas par mīlu? - viņa jautāja. - Tev nepatīk?

Viņš pūlējās iesmieties, bet neveiksmīgi. - Man dažkārt uznāk tādas galvassāpes - tikai tās nav sāpīgas. Tikai… tikai grūti redzēt. Bet tas pāriet, - viņš mazliet pārāk steidzīgi piebilda.

-   Tā ir redzes migrēna, - viņa paziņoja, izrunājot to "migrēna".

Vilsons bija pārsteigts. - Jā, tā ir, bet… kā tu to zini?

-    Tu aizmirsi, ka es mācījos medicīnas skolā, pirms aizgāju strādāt. Iešu pajautāt, vai Puletskas madāma ļauj mums aiziet.

Acu priekšā iznira madāmas varenais stāvs. Vilsonam viņa atgādināja kliedzošo figūru Edvarda Munka slavenajā gleznā - balta seja, ko apņem dažādu krāsu gaismas oreols. Viņas virs līdzās bija kā draudīgs melns stāvs, kas viļņojas gaisā. Pēc tam kādu brīdi viņš, šķiet, neredzēja neko.

Saspiedusi Vilsona plaukstu, Irina ātri kaut ko krieviski stāstīja viņu uzraudzei. Vilsons nesaprata ne vārda, bet sarunas saturs bija nojaušams pēc lrinas toņa, kas no pārliecināta pārgāja lūdzošā, un madāmas nepielūdzamā barguma pārejas piekāpībā.

Beidzot Irina veda Vilsonu ārā pa durvīm. Vēsais nakts gaiss kā zīds piekļāvās viņa ādai. Gaidot taksometru, Irina glāstīja viņa matus. - Tas no stresa, - viņa klusi un stingri noteica. - Un dažreiz arī vides faktors.

Viesnīcā viņa pieprasīja dežurantam atslēgu. Nokļuvusi numurā, viņa neieslēdza gaismu, bet apsēdās Vilsonam līdzās uz gultas malas. Novilkusi viņam žaketi, kaklasaiti un kurpes, Irina lika viņam apgulties. Tad viņš dzirdēja to ieejam vannasistabā. Uz brīdi viņš nobijās, ka viņa ieslēgs gaismu, taču viņa to nedarīja. Viņš dzirdēja, kā tiek atgriezts krāns, tad uz grīdas atkal atskanēja viņas soļi.

-    Tā labāk, vai ne? Tumsa?

-    Jā. - Viņam bija nelabi, kā vienmēr, kad uznāca migrēna, bet Irina bija īsts brīnums - maigs un rūpīgs žēlsirdības eņģelis.

Vina uzlika uz Vilsona acīm mitru drānu.

Istaba bija smacīgi, tāpēc viņa ieslēdza griestu ventilatoru. Taču neatvēra logu. Kā viņa zināja, ka ielas troksnis viņam traucēs?

-    Tas parasti nav ilgi, - viņš ierunājās.

-     Kuššš. - Viņa noglāstīja Vilsona vaigu ar pirkstu virspusi, pieskaroties tik maigi kā vēja pūsma.

Ik pēc brīža viņa mainīja kompresi. Vilsons dzirdēja, ka viņa atgriež krānu un samitrina drāniņu. Tad viņa atkal atgriezās istabā un uzlika patīkami vēso kompresi viņam uz acīm.

Tik sen neviens nebija darījis Vilsonam kaut ko labu - savā ziņā varbūt tāpēc, ka viņš pats to nebija ļāvis. Un neviens un nekad nebija rūpējies par viņu migrēnas laika. Viņš šo kaiti vienmēr bija slēpis, izvairīdamies no cilvēkiem, kad jutis to tuvojamies.

Viņš varēja priecāties, ka nojauta attiecībā uz Irinu nebija viņu pievīlusi. Viņai ir laba sirds. Pārējās sievietes varbūt ir aprēķinātājas, varbūt pat pērkamas, bet Irina ir krietns cilvēks.

Migrēna sāka pāriet, tikai viņš joprojām vēl jutās mazliet apreibis, it kā "ne savā ādā".

Viņas maigums bija kā īsta atklāsme. Tā bija laba zīme, ka viņam bija izdevies atrast tik skaistu un ari tik sirsnīgu sievieti. Un vispār viss sāka nostāties savās vietās. Tā kā Ha- kims bija pazudis no ceļa, viņam bija trīsreiz vairāk naudas, nekā viņš sākumā bija domājis - un nekādu sarežģījumu. Visgrūtākais - hašiša pārvēršana naudā un izkļūšana dzīvam no Āfrikas - bija galā. Tagad bija atlikusi tikai atmaksa.

Viņš bija nopircis rančo un sācis būvēt aparātu. Drīz tas būs gatavs. Laulības "darījums", ko viņš bija uzsācis, tikai domājot par nākotni, arvien vairāk sāka atgādināt neticamu veiksmi, dāvanu, lielo laimestu loterijā. Liktenis vai kaut kas tamlīdzīgs uzsmaidīja viņam, gatavojot pasauli attīrīšanai un atdzimšanai.

-    Gandrīz pārgāja. - Viņš mēģināja celties sēdus.

-    Kuššš. - Viņa ar pirkstu galiem maigi nospieda viņu atkal guļus un noņēma drānu no acīm. - Es tūlīt nākšu, - viņa apsolīja. - Neatver acis.

Atgriezusies viņa apgūlās blakus Vilsonam, tā ka viņu augumi sakļāvās kā divas karotes virtuves atvilktnē. Pastiepusies viņa ar pirkstu virspusi noglāstīja viņa vaigu un noskūpstīja kaklu.

-    Es novilku drēbes, - viņa čukstēja. - Tas labi?

-     Burvīgi, - viņš atbildēja.

26. nodala

BELGRADA,

2005. GADA 12. APRĪLIS

Maiks Bērks nolika telefona klausuli. Vilsona adrese ir cietums?

Sabāzis rokas kabatās, viņš soļoja atpakaļ uz "Esplanādi". Labās ziņas bija tādas, ka tagad viņam ir zināms vārds, īstais vārds - tas ir vairāk, nekā zina Kovaļenko. Tā bija viņa priekšrocība. Un viņam pat bija arī adrese. It kā.

Bet bija ari sliktās ziņas. Ši adrese neiedvesa uzticību. Gluži pretēji - tā pastiprināja Kovaļenko aizdomas, ka Bērks nav rīkojies īsti godprātīgi, dibinot uzņēmumu "d'Ankoni- am .

No otras puses (tādu iebildumu no "otras puses" saradās daudz, pūloties tikt skaidrība par Vilsonu), šis cilvēks bija Stenforda universitātes absolvents. Tad jau viņš nevar būt tik briesmīgi ļauns? Protams, ne.

Bērks, protams, apzinājās šī pieņēmuma bezjēdzīgumu, brizdams caur ziemīgi salto Belgradas nakti. Ja Vilsons ir beidzis Stenforda universitāti, tas nozīmē, ka viņš ir teicami nokārtojis eksāmenus. Taču tas vien nepadarīja viņu par svēto. Nokļūšana no Paloallo spēļu laukumiem Vaitdiras cietuma pagalmā liecināja, ka šis puisis ir vai nu īsti ļauns tipiņš, vai galīgs neveiksminieks.

Bērks cerēja uz otro variantu.

Viesnīcā Bērks piecpadsmit minūtes nopūlējās, līdz sazvanīja Londonu. Taču Kovaļenko tur nemaz nebija. Viņa asistente, angliete vārdā Džina, pieteicās nodot ziņu. Bērks paziņoja: - Tikai pasakiet viņam, ka es zinu d'Ankonias īsto vārdu.

-    Kā, lūdzu?

Viņš nosauca uzvārdu pa burtiem un pateica arī "Esplanādes" tālruņa numuru.

Asistente atkārtoja visu, bet tad klusi nopūtās. - Diemžēl man jūs jābrīdina, - viņa piebilda savā britu izrunā. - Kovaļenko kungs pašlaik nav pilsētā. Es pacentīšos nodot viņam jūsu ziņu, bet…

-    Viņš nav pilsētā?

-    Nav.

-    Un cik ilgi tad viņš varētu būt projām? - noprasīja Bērks.

Džīna ievilka gaisu starp zobiem, paužot nožēlu. - Varētu

būt vairākas dienas.

Bērks ievaidējās. - Tas ir diezgan svarīgi, - viņš paskaidroja.

-    Es par to nešaubos.

-    Pareizāk būtu teikt "steidzami".

Sekretāre nopūtās. - Varbūt jūs varētu aprunāties ar aģentu Gomesu. Viņš aizvieto Kovaļenko kungu.

-    Noteikti, - atbildēja Bērks. - Savienojiet ar viņu.

Uz brīdi klausulē iestājās klusums, tad atkal atskanēja sekretāres balss. - Diemžēl viņš pašlaik nav savā kabinetā. Vai pateikt, lai viņš jums piezvana?

Vai kāds no šiem ļaudīm kādreiz arī sirādā? nodomāja Bērks.

Nolicis klausuli, Bērks pārcēla kājas pāri gultas malai un piecēlās sēdus. Kabatā kaut kas iečaukstējās. Tā bija papīra lapiņa, ko iepriekšējā dienā viņam bija iedevis reģistrators. Kādu brīdi viņš sēdēja un gudroja. No vienas puses, viņš gribēja zināt, kam Vilsons zvanījis uz Ukrainu. Taču viņam arī pietika prāta saprast, ka pārmērīga ziņkārība var slikti beigties. Labāk būtu atstāt to visu Kovaļenko ziņā.

Kā tad, viņš nodomāja un sastādīja numuru. Pēc pāris īsiem signāliem klausulē atskanēja ierakstīta balss. Viņam par brīnumu, tā bija sievietes balss, seksīga, ar izteiktu akcentu:

Jūs esat piezvanījis Ukraine Bridcs. Lūdzu, klausieties uzmanīgi, lai izvēlētos pareizo norādi.

Ja vēlaties saņemt musu bukletu, lūdzu, nospiediet ciparu "viens" un nosauciet savu vārdu un pilnu adresi.

Ja vēlaties runāt ar mūsu pārstāvi, ludzu, nospiediet ciparu "divi" un nosauciet tālruņa numuru, pa kuru jūs var sazvanīt.

Vai arī… varbūt vēlaties iegriezties mūsu mājaslapā - ukrai- nebrides - vienā vārdā - punkts org. Paldies.

Bērks nolika klausuli. Atkal atlaidies gultā, viņš nobrīnījās: Vilsons grib precēties? Vai viņam vēl par maz raižu?

Gomess piezvanīja nākamajā pēcpusdienā. Viņa pirmie vārdi bija:

-    Jums ir lielas nepatikšanas, mans draugs.

-    Ko? Kas zvana?

-     Aģents Gomess. - Pēkšņi viņa balss pārvērtās. Kļuva gandrīz moža. - Vai neiebilstat, ja es ierakstīšu sarunu?

Bērks dziļi ievilka elpu. - Kādas nepatikšanas?

Gomess klusi iesmējās. - Nu tad - drīkstu ierakstīt?

Bērks sakoda zobus. - Jā, - viņš atbildēja. - Rakstiet. Kādas nepatikšanas?

Klikš. - Tātad, - Gomess paziņoja, - es šorīt mazliet papļāpāju. - Viņš apklusa, lai panāktu lielāku iespaidu.

Bērks gaidīja. Beidzot apjautājās: - Jā, un?

-    Es runāju ar aģentu Kovaļenko.

-    Lieliski! - iesaucās Bērks.

-    Es viņam nodevu jūsu atstāto ziņu. Teicu, ka jūs zvanījāt no Belgradas. Viņš ļoti gribēja zināt, kā jūs pamanījāties tur nokļūt bez pases.

Bērks nezināja, ko teikt. Sāka murmināt kaut ko par dubulto pilsonību, tad, sadzirdot vainas apziņu savā balsī, sadusmojās - gan uz sevi, gan Gomesu. - Vai zināt, - es ne sūda neesmu noziedzies.

-    Uzmanīgāk!

-    Mans vienīgais pārkāpums ir tāds, ka es cenšos palīdzēt. - Viņš apklusa. - Kāpēc tad Kovaļenko pats man nezvana?

Tūkstoš judžu attālumā īpašais aģents Eduardo Gomess stāvēja savā kabinetā pie loga, caur žalūzijām vērodams Grosvenorskvēra platānas. - Viņš ir remontā.

-    Ko?

Gomess iekoda lūpā. - Viņš dažas dienas ir aizņemts.

Patiesībā Gomess lieliski zināja, ka Kovaļenko ir Meijo klinikā, aizlidojis uz Ameriku ar izmisīgu vēlmi glābt savu dzīvību - lai gan nebija īsti skaidrs, no kā. Viņa ārsts bija apgalvojis, ka viņam nekas nekait, ka datortomogrāfijas uzrādītās anomālijas ir gluži tipiskas un nav par ko raizēties. Taču legāts negribēja paļauties uz nejaušībām. Vismaz ne attiecībā uz savu veselību. Viņš gribēja dzirdēt vēl viena speciālista viedokli - vēlams, amerikāņa, kurš mācījies

Hārvardā. Tāpēc viņš bija izsprucis no būra un aizlaidies pāri okeānam.

Patiesībā Rejs Kovaļenko bija hipohondriķis. To zināja visi. Neviens par to nerunāja. Izmantojot Kovaļenko prombūtni, Gomess bija iekārtojies viņa kabinetā un izpētījis dažas le- gāta iecienītākās interneta lapas. Atklājums bija satriecošs. Kovaļenko tīklā meklēja slimības tāpat kā citi meklē pornogrāfiju.

Slimību kontroles centri, Pasaules Dzīvnieku veselības organizācija, ceļvedis pa retu slimību mājaslapām - šādas adreses bija legāta visbiežāk apmeklēto lapu saraksta augšgalā. Viņam bija vajadzīga palīdzība. Bet, tāpat kā daudzi citi, kuriem būtu vajadzīga šāda palīdzība, viņš par to negribēja ne dzirdēt. Viņš bija medicīnas paranoiķis, kas nelokāmi pieturējās pie kādiem viņam vien zināmiem principiem. Un ne tikai privātajā dzīvē. Arī viņa profesionālā darbība bija tikpat neskaidra, varbūt tāpēc, ka viņš apzinājās noslēpumu lielo vērtību informācijas laikmetā.

Tāpēc viņš īsti labi neprata deleģēt uzdevumus. Un tāpēc tad, kad viņš nebija pieejams, dažu lietu izmeklēšana nevirzījās uz priekšu. Un nelaime piemeklēs katru, kam pietiks muļķības iejaukties tur, kur neviens viņu nav saucis. Galu galā, nodomāja Gomess, aizstāt Kovaļenko nemaz nav tik grūti. Tikai jāpieņem ziņojumi un jāsēž klusi. To var katrs.

Taču tagad viņa sarunas biedrs Belgradā - Bērks - kliedza: - Ko tas nozīmē? "Viņš dažas dienas ir aizņemts." Vai jūs maz zināt, cik tas ir svarīgi? - noprasīja Bērks.

-    Jā, - meloja Gomess.

Sekoja neticības pilns klusums. Beidzot Bērks jautāja: - Vai jūs pateicāt viņam, ka es zinu d'Ankonias īsto vārdu?

-     Viņš to zina, - atbildēja Gomess. - Sekretāre nodeva viņam ziņu. Tāpēc arī es zvanu.

-     Bet vai viņš pats nevarēja man piezvanīt? - brīnījās Bērks.

-    Ja jūs pateiksiet šo informāciju man, - uzstāja Gomess, - es to nodošu tālāk. - Viņš izklausījās gandrīz garlaikots.

Bērks tikai bezcerībā norūcas. Ja viņš atklās šim aģentam, ka d'Ankonia ir bijušais cietumnieks vārdā Džeks Vilsons, kurš sēdējis federālajā cietumā Alenvudā, tad visam būs beigas. FIB turpinās lietas izmeklēšanu, bet Bērks paliks tukšā, šūpodamies vējā.

Varbūt Kovaļenko rīkosies, kā pienākas. Varbūt viņš atjaunos Bērka pasi un atsauks darbības aizliegumu Eiherna firmai. Bet varbūt arī ne. Ja tā labi padomā, legāts īpašu uzticību neiedvesa.

-     Vai zināt, - paziņoja Bērks. - Es labāk pagaidīšu, līdz varēšu satikt viņu pašu. Tas ir diezgan sarežģīti un… Pasakiet Kovaļenko kungam, ka es ar viņu sazināšos. - To pateicis, viņš nolika klausuli.

Atkal atlaidies gultā, viņš vēroja gaismas zibam uz griestiem. Iedomājās par atgriešanos Dublinā. Tas būtu visvienkāršāk. Varētu nodot informāciju Dohertijam. Bet kāds no tā labums? Izrādi vadīja Kovaļenko.

Bet Kovaļenko bija pazudis no skatuves.

Labākais, ko viņš var darīt, nolēma Bērks, ir atrast kādu iespēju uzlabot savas kārtis. Uzzināt pēc iespējas vairāk, lai tad, kad pienāks laiks atsākt spēli ar Kovaļenko, viņam būtu kas vairāk, ko likt galdā, nekā tikai vārds.

Viņš varētu lidot uz Dublinu tajā pašā vakarā. Taču tur viņam nebija ko darīt. Atgriezies Īrijā, viņš tikai sēdētu dīkā, skumdams pēc Keitas un piedzerdamies kopā ar veco vīru.

Bet, ja viņš dotos uz Bledas ezeru, viņš varētu kaut ko uzzirāt. D'Ankonia - Vilsons - protams, sen jau bija tālu projām. Taču varbūt tas piezīmju grāmatu glabātājs - Ceplaks - zinās, kur viņš ir. Ja Bērks varētu to noskaidrot, tad Kovaļenko būtu spiests izrādīt pretimnākšanu.

Viņš pasniedzās pēc Miliča dotās kartītes un sastādīja Slovēnijas kodu 386. Telefons zvanīja un zvanīja, līdz atsaucās laipnīga vīrieša balss: - Zdravo?

A-hā, nodomāja Bērks. Un nolēma riskēt. - Ceplaka kungs?

-    ļeste?

-    Es meklēju Jurija Ceplaka dēlu…?

-    Jā! Tas esmu es!

27. nodala

SLOVĒNIJA,

2005. GADA 13. APRĪLIS

Bledas ezers atradās tikai kādu sešdesmit jūdžu attālumā no Ļubļanas, bet, kad Bērks pabrauca garām Kraņas pilsētai, apmēram pusceļā pret nomātā auto vējstiklu sāka sisties sniegs ar lietu. Satiksme palēninājās un ceļš kļuva slidens, iegriežoties kalnu pakājes līkumos. Gaisā sabiezēja bālgana migla. Biedā viņš ieslidinājās pēc divām stundām, krampjaini sagrābis stūri, sekodams melna Mercedes aizmugures lukturu gaismai.

Skats bija elpu aizraujošs. Neliela pilsētiņa smaragdzaļa ezera krastā, stāvas klints pakājē, uz kuras slejas vienpadsmitā gadsimta pils. Tālāk vīdēja Alpu kalnu grēdas.

Pilsētu bija pārpildījuši slēpotāji, un tikai pēc vairāk nekā stundu ilgiem meklējumiem Bērkam izdevās atrast brīvu numuru viesnīcā Grand Hotel Toplice - noplukušā baltā milzenī, kas izskatījās tā, it kā tur savulaik būtu pavadījusi vasaras Agata Kristi.

Numurs bija dārgāks, nekā viņš bija gaidījis, un tas lika viņam atcerēties, ka steidzīgi jāsadabū nauda. Viņa ietaupījumi strauji izsīka. Lai gan viņš bija saņēmis naudu saskaņā ar Keitas dzīvības apdrošināšanas polisi, viņš to visu bija ziedojis "Ārstiem bez robežām".

Iegājis numurā, viņš atvilka franču balkona aizkarus un caur krītošo sniegu noraudzījās uz neskaidru gaismas atblāzmu otrā ezera pusē. Lidmašīnā viņš aviolīnijas žurnālā bija izlasījis, ka tur, sniegā, uz Slovēnijas vienīgās salas atrodas septiņpadsmitā gadsimta baznīca. Zvanu torņa zvans bija leģendām apvīts. Ieskandini to, un visas vēlēšanās piepildīsies.

Bērks paņēma no minibāra divas mazas pudelītes Deivar un ielēja glāzē. Izgājis uz balkona, viņš notrauca sniegu no pītā krēsla, apsēdās un raudzījās tālumā.

Vēlēšanās ir jocīga lieta, viņš nodomāja, ciešāk savelkot mēteļa apkakli. Vispirms jau to nekad nav pārāk daudz. Tūkstoš vēlēšanos nav nevienam. Pasakās viņš bija lasījis, ka parasti cilvēkam ir tikai viena vēlēšanās - ja nu vienīgi īpaši paveicas un tiek piedāvātas trīs. Jebkurā gadījumā tās nedrīkst izniekot. Nedrīkst vēlēties kaut ko tādu, ko var iegūt tāpat - piemēram, biļetes uz Ijikers spēli - vai kaut ko lādu, ko var paveikt pats saviem spēkiem.

Piemēram, uzvarēt Kovaļenko.

Vēlēšanās nav arī lūgšanas. Lūgšanas domātas, lai panāktu kaut ko iespējamu, lai gan maz ticamu (mīļais Dievs, palīdzi viņai izveseļoties).

Vēlēšanās domātas bezcerigiem gadījumiem vai īstiem brīnumiem.

Malkodams Deivar, viņš samiedza acis pret vēju, kas pūta no ezera puses. Tālumā neskaidri varēja saskatīt baznīcas un zvanu torņa apveidus. Keitai šeit patiktu, viņš nodomāja. Tad, pievērsis skatienu baznīcai, nodomāja - vēlos, kaut tu būtu šeit.

Rlls uzausa debeszils, auksts un skaidrs, sniegs asi mirdzēja saules staros. Bērkam par lielu pārsteigumu, ceļš līdz Lūkas Ceplaka mājai bija notīrīts, un viņš tur nokļuva dažu minūšu laikā. Nesdams Duty Free maisiņā divas pudeles degvīna, viņš uzskrēja pa tīri noslaucītajiem pakāpieniem un pieklauvēja pie durvīm. Spirgtais gaiss smaržoja pēc malkas dūmiem. Aiz mājas, vaļējā nojumē slējās rūpīgi sakrauta malkas grēda, kuras vidū pagales veidoja ziedu.

Vīrs, kurš atvēra durvis, atgādināja Džepeto. Viņš bija maza auguma, stiegrains, ar smalkiem sejas vaibstiem, kas atplauka smaidā, ieraugot Duty Free maisiņu.

- Āā, - viņš nopriecājās. - Bērka kungs? Redzu, ka esat atnesis dāvanas. - Viņš saberzēja rokas. - Vienmēr laipni. Nāciet iekšā.

Istabā kaļķakmens kamīnā sprēgāja uguns, bet vecais vīrs steidzās izņemt pudeles no maisiņa. Noplēsis iepakojuma zīdpapīru, viņš vispirms ieraudzīja zilu Skxjy pudeli (Āā!), pēc tam Grey Goose pudeli, kuru viņš nobučoja. Plati smaidīdams, viņš vairākas reizes pacilāja pārmaiņus te vienu, te otru pudeli, it kā trenēdamies ar hantelēm, līdz beidzot izstiepa roku ar Grey Goose. - Tikai pa lāsītei, - viņš mudināja. - Lai saruna labāk veiktos - labi?

Bērks rītos nemēdza dzert. Viņš jau gatavojās atteikties, bet tad pārdomāja. - Lieliski!

Kad Ceplaks izgāja pa durvīm un devās uz virtuvi, Bērks aplūkoja veselu rindu ierāmētu fotogrāfiju, kas stāvēja uz kamīna dzegas. Tās bija melnbaltas un acīmredzot diezgan vecas. Vienā no tām vīrietis elegantā uzvalkā ar vesti stāvēja tāda kā kartupeļu lauka priekšā. Fonā slējās kāda celtne, kas izskatījās kā Eifeļa un Frankenšteina kopdarbs, veidojot debesskrāpi. Virs zemas ķieģeļu ēkas pacēlās koka tornis, kādas simts pēdas augsts, kura virsotni rotāja milzīga metāla puslode, kas noteikti iesildītu Baka Rodžersa47 sirdi.

-    Tā! Jūs jau esat iepazinies ar maestro! - ieķērcās Cep- laks, ienākdams istabā, nesdams apgleznotu metāla paplāti ar Grey Goose pudeli, divām glāzēm un šķīvi ar cepumiem un sieru.

-     Maestro?

-    Tcslu! Pie Vordenklifa torņa, protams. - Ceplaks pasniedza Bērkam glāzi un pacēla savējo. - Na zdrnvje!

-    Priekā!

Vecais vīrs iztukšoja degvīna glāzi vienā malkā. Bērks sekoja viņa piemēram. Ceplaks dziļi ievilka elpu, izbaudot dzēriena iedarbību. - Labs, ko?

Bērks pamāja ar galvu. Viņa rīkle dega kā ugunī.

-     Tā! - Ceplaks norādīja uz Barselonas krēslu kamīna priekšā. - Sēdiet!

Skaista istaba, nodomāja Bērks, spīdīgu senu koka mēbeļu un mūsdienīgu priekšmetu brīvs apvienojums. Visā vienas sienas platumā un augstumā pletās milzīgs logs ar skatu uz ezeru. Tagad Bērks ieraudzīja arī salu - mazliet pa labi. Pāri sniega klajumam no krasta uz salas pusi virzījās divas sīkas figūriņas.

-    Svētceļnieki, - paskaidroja Ceplaks. - Pagājušajā gadā aprīlī brauca ar laivām. Bet šī ziema - tā laikam nekad nebeigsies. - Vēl brīdi vērojis ainavu, viņš pievērsās Bērkam. - Un jūs! Jūs arī esat svētceļnieks!

Bērks piešķieba galvu. - Kā tā?

-    Jūs ieradāties aplūkot piezīmju grāmatas.

-     Patiesībā…

-    Mans tēvs Jurijs - varbūt jūs jau zināt - trīsdesmit gadus ir Teslas asistents. Tik jocīgs pāris - viņi abi! Maestro divus metrus garš - kā basketbolists! Mans tēvs tāds pats kā es - metru sešdesmit! Gandrīz punduris.

Bērks iesmējās un atpogāja krekla apkaklīti. Degvīns sildīja no iekšpuses, kamīna uguns - no ārpuses.

-    Jūs droši vien gribat zināt, kā viņi iepazinās, vai ne? - noprasīja Ceplaks. - Es pastāstīšu. Mans tēvs ierodas Ņujorkā 1885. gadā. Četrpadsmit gadu vecumā, ar kādiem pāris dolāriem kabatā. Angļu valodu neprot. Ne vārda! Labdien, sveiki, jā, nē - un viss! Nav tur ne draugu, ne radu. Taču viņš zina, ka Ņujorkā ir kāds slavens serbs. Un dodas to satikt. Tas, protams, ir Tesla. Un viņi abi runā serbu valodā. Trīsdesmit gadus mans tēvs strādā pie Teslas, un visu laiku viņi runā serbu valodā.

-    Oho! - noteica Bērks. - Vai jūs arī dzīvojāt Ņujorkā?

Ceplaks saviebās, to iedomājoties. - Nē. Es vēl pat nebiju

piedzimis. - Viņš apklusa un pacēla zodu dižciltīgā profilā. - Kā jūs domājat, cik man gadu?

Bērks paraustīja plecus. - Astoņdesmit?

Ceplaks šķita vīlies. - Jā, pārsteidzoši labi uzminējāt! Man ir astoņdesmit.

-    Tātad jūsu tēvs…

-     Viņš beidz strādāt pie Teslas 1915. gadā. Grūti laiki. Nav naudas. Tesla visu laiku pārceļas no vienas viesnīcas uz citu. Vienmēr baro baložus savā istabā, vienmēr viņu izmet no turienes. Tagad mans tēvs strādā pie Edisona, vai zināt! Un viņš maksā Teslam nelielu aldziņu - tikai izdzīvošanai. - Viņš bridi klusēja. - Iedomājieties - šis dižais cilvēks! Izgudrojis visu - maiņstrāvu, radio, simtiem patentu! Viņa bilde uz Time vāka - bet viņš nevar samaksāt viesnīcas rēķinu! - Ceplaks pašūpoja galvu un klusi pie sevis nosmējās. - Pēc desmit gadiem uzrodos es ka liels pārsteigums saviem vecākiem. Mēs atgriežamies Slovēnijā. Un viss! - Vecais vīrs ielēja vēl degvīnu. - Tagad, - viņš paziņoja, - tās piezīmju grama- tas. Ar ko jūs gribētu sākt?

-     Patiesībā es neesmu ieradies skatīties piezīmju grāmatas, - paskaidroja Bērks. - Es tās diez vai saprastu. - Viņš apklusa un izlaboja: - Tas ir, es tās noteikti nesaprastu.

Ceplaks paberzēja zodu ar īkšķi un rādītājpirkstu un vērīgi nopētīja Bērku. - Jūs… esat žurnālists… vai rakstnieks. Varbūt jūs rakstāt grāmatu par maestro, vai tā ir?

-     Nē, - Bērks ar nožēlu atzinās. - Es ierados apjautāties jums par kādu citu apmeklētāju, kādu, kurš tiešām bija ieradies skatīties piezīmju grāmatas. Amerikānis - varbūt jūs viņu atceraties. Puisis vārdā Džeks Vilsons.

Vecā vīra sejai pārslīdēja ēna, un Bērks pūlējās apjaust, ko tā nozīmē - nepatiku vai bažas. Varbūt gan vienu, gan otru. - Jā, viņš te ir, - vecais vīrs atbildēja. - Ilgu laiku. Sēž turpat, kur jūs tagad. Un lasa. Dienām ilgi lasa, lasa, lasa. Un rēķina.

Večuks piecēlās un piegāja pie loga. Pacēlis pie acīm binokli, viņš vēroja ezeru, tad iespurdzās smieklos. - Paskatieties! - viņš uzstāja, pasniegdams tālskati Bērkam. - Uz pakāpieniem, pie baznīcas. Kāzās ir tāda tradīcija - ja jaunais vīrs uznes sievu līdz pašai augšai, tad laulība būs laimīga. Bet šis nabaga puisis ir vēl mazāks par mani! Sieva drīzāk varētu nest viņu!

Bērks paraudzījās uz šo pāri. Vīrietis bija smagi salīcis, stiepjot līgavu augšā pa kāpnēm tādā kā ugunsdzēsēja sa- tvērienā.

Ceplaks atkal piepildīja glāzes. - Tā gan ir mīlestība! - viņš paziņoja. Pasniedzis glāzi Bērkam, viņš piešķindināja pie tās savējo un atkal iztukšoja to vienā kampienā.

Bērks iemalkoja dzērienu, kamēr vecais vīrs piegāja pie kamīna piemest malku. - Vai zināt, uz kurieni devās Vilsons? - Bērks jautāja.

Ceplaks paraustīja plecus. - Viņš saka, dosies mājās. Tad jau laikam atgriežas Štatos.

-     Vai nezināt, kur tieši?

Vecais vīrs papurināja galvu. - Sakiet man, lūdzu, - viņš apjautājās, - kāpēc jūs tā interesējaties par šo cilvēku?

Bērkam bija sagatavota pasaciņa - viņš to bija izgudrojis lidmašīnā. Tomēr viņš nolēma, ka vienkāršāk būs teikt patiesību. - Mums bija kāds biznesa darījums. Bet tas neizdevās.

Vecais virs saprotoši māja ar galvu. - Viņš ir jums parādā naudu.

Bērks papurināja galvu. - Nē, - viņš atbildēja. - Vēl sliktāk. Man ir nepatikšanas ar policiju.

-    Ar policiju? - Vecā vīra seja savilkās raižpilnā izteiksmē.

-    Viņš ir noziedznieks?

/

Bērks paplēta rokas. - FIB apgalvo, ka viņš ir terorists. Ceplaks aizvēra acis, atbalstīja galvu plaukstās un paberzēja deniņus. - Jūs droši zināt?

Bērks pasniedzās pēc degvīna. - Es neko droši nezinu. Tikai to, ka viņa dēļ slēdza manu uzņēmumu.

-    Un ja jūs viņu neatrodat, kas notiek tad?

-    Es pastāstīšu FIB, ko esmu uzzinājis. Tad lai viņi rīkojas paši.

Ceplaks domīgi pamāja ar galvu. Pēc mirkļa viņš noteica:

-     Nav labi.

Bērks paraudzījās uz viņu.

-   Jūsu FIB, - nomurmināja Ceplaks. - Viņi zina par Teslu. Kad viņš nomirst, šie pievāc viņa papīrus.

-    Es zinu, - atbildēja Bērks. - Es par to lasīju.

-    Ja viņi atbrauc šurp, tad nav labi, - bēdājās Ceplaks. Bērks centās viņu mierināt. - Jūs neesat izdarījis neko

sliktu.

Ceplaks šķita noraizējies. - Es domāju, tie FIB aģenti ne tikai lasa. Varbūt viņi paņem piezīmju grāmatas. - VarbUt vainīgs bija apgaismojums, bet Bērkam šķita, ka vecā vīra acīs sariesušās asaras. - Labāk lai viņi nenāk šurp, - paziņoja Ceplaks. - Labāk jūs atrodiet viņu.

Bērks nebija drošs par to.

- Varbūt es varu palīdzēt, - piedāvājās vecais vīrs.

28. nodala

SLOVĒNIJA, BLEDAS EZERS,

2005. GADA 14. APRĪLIS

-    Cik daudz jūs zināt par Teslu? - noprasīja Ceplaks. Viņi sēdēja pie virtuves galda un dzēra kafiju.

-    Tikai pašus pamatus, - atbildēja Bērks. - Horvātija, Ņujorka, Edisons…

-    Jā, jā, protams! Bet par viņa fiziku? Vai saprotat rezonanses frekvences? Skalāros viļņus?

Bērks iesmējās. - Nē.

-    Tunguskas katastrofa, - turpināja Ceplaks. - Jūs zināt, kas tā ir, vai ne?

Šis vārds kaut kur bija dzirdēts, tomēr… Bērks papurināja galvu.

Ceplaks dziļi ievilka elpu. - Tātad, - viņš iesāka. - Rezonanse. Jūs zināt šo vārdu. Tas ir angļu valodas vārds. Lūdzu, pasakiet, ko tas nozīmē.

Bērks mazliet padomāja. - Tas ir saistīts ar skaņu. Ar vib- rācijām.

Ceplaks cieši aizmiedza acis un šķita apbēdināts. - Pareizi, bet… ne tikai skaņa. Enerģija. - Ezerā uz salas ieskanējās zvans. Ceplaks pagriezās uz to pusi. - Laikam viņam izdevās! - Tad viņš atkal pievērsās Bērkam un nopūtās. - Jūs neesat studējis fiziku?

Bērks papurināja galvu. - Eksaktās zinātnes nebija mana stiprā puse.

-    Bet matemātika?

Bērks pamāja ar galvu. - Mazliet.

-    Cik maz?

-    Matemātika dzejniekiem.

Ceplaks neizpratnē raudzījās viņā.

Bērks nokaunējies atzinās. - Tās bija stundas tiem bērniem, kuriem matemātika īsti labi nepadevās.

Ceplaks piepūta vaigus un tad strauji izpūta gaisu. Paliecies uz priekšu, viņš atbalstīja elkoņus uz galda un salika plaukstas kopā kā lūgšanā. - Lai atrastu Vilsonu, jums ir jāsaprot Tesla, vai ne?

Bērks cerēja, ka ne.

-    Jo šis Vilsons, viņš kaut ko dara ar Teslu, - turpināja Ceplaks. - Es nezinu, ko. Bet, kamēr jūs nezināsiet, ko viņš dara, jūs viņu neatradīsiet. Tāpēc pirmais, kas jāzina - Tes- las mācības pamatā ir rezonanse. Tā ir atslēga uz visu Tes- las darbu, saprotat?

Bērks nebija īsti pārliecināts.

-    Neraizējieties! - Ceplaks viņu mierināja. - Es apsolu - fizika dzejniekiem!

-     Labi.

-     Tātad tik daudz mēs zinām - Tesla manipulē ar elektromagnētisko enerģiju, izmantojot rezonansi. Tagad es jums jautāju vēlreiz, kas ir šī "rezonanse"? Jūs minējāt, ka tā ir saistīta ar skaņu. - Ceplaks nopūtās. - Un jums taisnība, tā ari ir, bet ne tikai ar skaņu. Kas ir skaņa? Viens no "viļņu" veidiem. Bet kas ir "vilnis"?

Bērks papurināja galvu.

-    Iedomājieties akmeni dīķi, - turpināja Ceplaks. - leme- tiet dīķī akmeni, kas notiek? Uz visām pusēm iet viļņi. Kas ir šie viļņi?

-     Es…

-    Enerģija, - paskaidroja Ceplaks. - Gadījumā ar akmeni trieciens rada kinētisko enerģiju, vai ne? Un to var redzēt. Ūdens bija gluds, akmens atsitas, enerģija izplūst no centra uz visām pusēm, tad izšķīst pret krastu, vai ne?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tagad es jums saku, ka elektromagnētisko spektru veido viļņi. Visdažādākie viļņi! Rentgena stari, gamma stari, mikroviļņi, radioviļņi, infrasarkanie viļņi, gaismas viļņi - visi enerģijas veidi. Skaidrs?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tagad klausieties uzmanīgi, cienītais matemātikas dzejnieki Tagad es jums atgādinu kvantu teoriju.

Bērks pavisam apstulba.

-    Nebaidieties, - mierināja Ceplaks. - Tikai nelielu ieskatu. Un viss. Kvantu teorijā viss ir viļņi. Enerģija? Protams, tā ir viļņi. Bet matērija ari. Matērija ir viļņi. - Viņš savieba seju ērmīgā smaidā. - Varbūt ne gluži "viļņi". Viļņi un daļiņas - varētu teikt "viļņdaļiņas".

Bērks pasniedzās pēc degvīna pudeles.

Ceplaks uzmeta viņam labvēlīgu skatienu. - Alkohols var palīdzēt. Šis galds, - viņš turpināja, - tas izskatās ciets. - Viņš uzsita ar rokām pa galdu tik spēcīgi, ka salēcās viņa kafijas tasīte. - Tas ir ciets. Taču šī galda molekulu iekšienē elektroni atrodas kustībā - tāpēc mēs zinām, ka galdam piemīt rezonanses frekvence.

-    Es vairs nespēju sekot, - paziņoja Bērks.

Ceplaks salika plaukstas kopā. - Lūdzu, tikai klausieties. Viss kļūs skaidrs. - Viņš dziļi ievilka elpu. - Katram priekšmetam ir īpaša "rezonanses frekvence". Dodiet ierosmi un objekts vibrēs šajā frekvencē.

-    Kā kamertonis, - ieminējās Bērks. - Piesit tam un…

-     Jā! Tieši tā. Ari klints, tilts, stikls, siena. Vienalga kas! Ja dod pareizo triecienu - kaut vai iesit ar nūju -, tas sāk vibrēt. Citiem vārdiem sakot, "svārstās jeb oscilē savā frekvencē".

-    Skaidrs, - atbildēja Bērks. - Tagad sapratu.

-    Fizikā frekvence ir viļņu skaits sekundē, vai ne? Bērks pamāja ar galvu.

-     Tagad "rezonanses frekvence". - Ceplaks noklepojās.

-      Klasisks piemērs. Bērnu šūpoles. Tā ir sistēma ar vienu rezonanses frekvenci.

Pirms Bērks paguva kaut ko iebilst, Ceplaks pacēla roku.

-    Es paskaidrošu! Šūpoles ir svārsts, vai ne?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tagad iedomājieties, ka cilvēks spēcīgi pagrūž šūpoles. Šūpoles ceļas augšup. Atgriežas. Atkal ceļas augšup - bet ne tik augstu. Atgriežas - bet ne tik tālu. Ceļas augšup… Jūs saprotat, kas notiek. Šūpoles svārstās arvien lēnāk un lēnāk, jo grūdiena enerģija izkliedējas. Skaidrs?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tagad pieņemsim, ka tas vīrietis aiziet un šūpoles sāk kustināt bērna māsa. Viņa nav tik stipra, nevar pagrūst šūpoles tik spēcīgi. Viņa ir tikai meitene, vai ne? Tomēr, ja viņa pagrūž šūpoles īstajā laikā, tās ceļas augstāk un augstāk. Augstāk nekā tad, kad stiprais vīrs spēcīgi pagrūda vienreiz. Jo katrs mazais grūdiens papildina sistēmā jau esošo enerģiju. Mēs sakām, ka papildina amplitūdu. Teorētiski šūpoles var sasniegt atraušanās ātrumu un bērns aizlidos kosmosā.

-     Teorētiski, - atkārtoja Bērks, sākdams iejusties. (Tas degvīns tiešām ir tīri labs.)

-   Saprotat? Maza meitene var uzšūpot šūpoles augstāk un augstāk, bet tikai tad, ja viņa precīzi ievēro īsto laiku. Viņai jāpieskaņojas šūpoļu dabiskajai frekvencei. Ja viņa pagrūž šūpoles, kad tās ir atgriezušās tikai līdz pusceļam, viņa darbojas kā bremze, atņemot sistēmai enerģiju, nevis papildinot. - Ceplaks apklusa un savilka lūpas tūtiņā. - Ja viņa pagrūž par ātru, ja pagrūž slīpi, viņa izjauc šūpoļu dabisko frekvenci - un šūpoles nespēj svārstīties vienmērīgi. Tāpēc mēs sakām, ka šūpolēm ir tikai viena rezonanses frekvence.

-    Sapratu.

-    Tātad! Meitene ikreiz pievieno mazu enerģijas daudzumu tieši īstajā brīdī un īstajā vietā. Skaidrs?

Bērks pamāja ar galvu.

-     Tesla arī! Viņš dara tāpat - pastiprina oscilējošas jeb svārstošas sistēmas rezonanses frekvenci. Tāpat kā mazā meitene šūpolēm, viņš precīzi pievada enerģiju oscilējošai sistēmai. Šajā gadījumā - elektromagnētiskai sistēmai, kas pēc šīs enerģijas saņemšanas kļūst daudz jaudīgāka. Vairāk enerģijas, vai ne? - Ceplaks pasmaidīja. - Tas ir pamatā gandrīz visiem svarīgākajiem maestro izgudrojumiem.

Ceplaks ielēja vēl degvīnu un aši iedzēra. - Mūža otrajā pusē Tesla strādā pie elektrības bezvadu pārvadīšanas. Viņš cer atrast iespēju, kā iegūt enerģiju par brivu, izmantojot Zemes rezonanses frekvenci.

-    Zemei ir rezonanses frekvence?

Ceplaks pamāja ar galvu. - Padomājiet par to. Zeme ir dažādu enerģiju apkopojums. - Viņš sāka skaitīt uz pirkstiem. - Termiskā enerģija no Zemes dzīlēm. Gravitācija. Plus Mēness gravitācijas pievilkšana. Ģeomagnētiskie spēki. Saules enerģija, kas nāk no Saules. Gamma stari no kosmiskās telpas. Kinētiskā enerģija - Zeme riņķo ap Sauli un griežas ap savu asi.

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tātad mūsu Māte Zeme ir īsts enerģiju kamols, vai ne? Tesla uzskatīja un varbūt pat pierādīja, ka Zemei ir dabiska rezonanses frekvence. Ka Zeme rada "stacionārus viļņus", kuri neiet caur telpu. Tāpat kā visi viļņi, ari tie ir enerģijas veids, vai ne? Un maestro uzskata, ka, iedurot zemē metāla asmeni, kas vada elektrību, var piekļūt šai enerģijai.

-    Skaidrs.

-     Maestro uzskata, ka viņš spēj piesaistīt šo enerģiju un pavairot vai pastiprināt to, un pēc tam nosūtīt to pa visu pasauli cilvēkiem itin visur, bez vadu palīdzības.

-    Un kā viņš domāja to dabūt gatavu? - nesaprata Bērks.

Ceplaks pasmaidīja kā Češīras kaķis. Viņš norādīja uz fotogrāfiju ar dīvaino torni. - Pastiprinošais raidītājs! Viņš sākumā ņem zemes stacionāros viļņus un papildina šo enerģiju, precīzi īstajā laikā pievienojot mazus enerģijas lādiņus.

-    Bet no kurienes nāk visi tie "mazie enerģijas lādiņi"?

Ceplaks paraustīja plecus. - No parastajiem avotiem -

ogļu ģeneratora vai hidroelektrostacijas. Svarīgākais ir tas, ka maestro zina, kā iegūt no Zemes enerģiju un pastiprināt to - tieši tāpat kā meitene, kas šūpo šūpoles!

Bērks mazliet padomāja, tad pagriezās un pamāja ar galvu uz fotogrāfijas pusi. - Vordenklifa tornis - tajā atradās raidītājs?

-    Tieši tā! - nopriecājās Ceplaks. - Viņš to uzbūvē pēc ilgu gadu eksperimentiem Kolorādo, kur viņam ir daudz mazāks un vienkāršāks tornis. Kolorādospringsā viņš rada spēcigus zibeņus, pievada elektrisko lādiņu jūdzēm plašiem apvidiem apkārt tornim. Spuldzes deg pat tad, kad ir izslēgtas! Zirgu metāla pakavi šķiļ dzirksteles! Taureņi kā oreols riņķo ap svētā Elmo uguni4S !

-    Jēzus! - iesaucās Bērks.

-     Nē! Tesla! - Vecā vira seja atplauka platā smaidā, iztēlojoties šo "atgriešanās nākotnē" ainu senlaiku Kolorādo. Tad noklepojās un izstaipījās. - Vai neesat izsalcis? Varbūt vajadzētu kaut ko ieēst? Man ienāca prātā - Grand tlotel Toplice. Jūs cienājat.

29. nodala

Pēc Ccplaka ierosinājuma viņi gāja kājām. - Tikai tris kilometri, lai nopelnītu pusdienas!

Bērks pamāja ar galvu, aizņemts ar citām domām. Viņš raizējās, ka restorāns būs dārgs, ka būs jāmaina rezervētā lidmašīnas biļete un brauciens uz Bledas ezeru izrādījies tikai laika un naudas izniekošana. Kā Ceplaka fizikas un vēstures lekcijas var palīdzēt viņam atrast Džeku Vilsonu?

Viņš sekoja vecajam vīram pa stāvu taku, kas līkumoja gar mežiem apauguša pakalna nogāzi, kurpēm slīdot uz sacietējušā sniega. Ceplaks soļoja droši un veikli kā briedis, tūristu zābakiem kājās un spieķi rokā. Visapkārt - apsnigušas priedes, to spurainie zari viegli šūpojas vējā. Virs galvas - spoži zils debesjums, gaiss vēss un spirgts. Bērks vēroja visu šo ainavu ar fotogrāfa aci.

Ceplaks apstājās un pagriezās. - Atgriezīsimies pie Vordenklifa, - viņš ierunājās. - Bet vispirms rezonanse vai, citiem vārdiem sakot, vibrācija. Tā var būt arī postoša, vai ne?

- Nu jā, - atbildēja Bērks. - Ja ir zemestrīce…

-    Jā. Lielas enerģijas atbrīvošana, tāpat kā akmens dīķī, seismiskie viļņi izplatās no epicentra. Esat kādreiz jutis zemestrīci?

-     Kalifornijā.

-     Tad jūs zināt - var just zemes svārstības zem kājām. Zeme dreb, vai ne?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Ja drebēšana ir pārāk spēcīga, ja svārstības ir pārāk lielas, ēkas nespēj to izturēt. Tās sabrūk. Klintis saplaisā un sadrūp. - Ceplaks apstājās, lai aizsviestu pie malas sakaltušu zaru, kas bija aizšķērsojis taku. - Mācība ir tāda - rezonanse var būt postoša. Vēl viens piemērs - operdziedātājs un kristāla glāze. To zina visi. Dziedātājs ar spēcīgu balsi uzņem kādu noti un tur to - līdz glāze saplīst.

-     To es nekad neesmu spējis saprast, - atzinās Bērks, steigdamies tikt līdzi vecajam zinātniekam.

-     Es jau jums teicu, skaņa ir vilnis, skaņa ir enerģija. Varbūt kādreiz, sēžot krogā, jūs pārvelkat ar mitru pirkstu gar glāzes malu. Un tā sāk dziedāt - kā budistu mūks! Ommmm. - Ceplaks čerkstoši iesmējās. - Pieņemsim, ka stikla tonis, tā dabiskā rezonanses frekvence ir "Fa". Resnā dāma dzied to pašu noti - un balss ir pietiekami spēcīga - stikls sāk vibrēt. Ja skaņa ir pietiekami stipra, ierosme pietiekami liela - blīkš! - glāze pušu. - Ceplaks pacēla pirkstu. - Karūzo to darījis daudzreiz. Arī Birgita Nīlsena - soprāns. Ierakstu studijā viņai saka - lūdzu, paejiet tālāk no mikrofona. Kāpēc? Viņa var saplēst stikla rūtis. Reiz viņa saplēsa pat dārgakmeni! Iedomājieties smaragdu. Tātad - kāpēc plīst stikls?

-    No vibrācijas, - atbildēja Bērks.

-   Jā. Kad balss skaņu viļņi rada vibrāciju, kas atbilst stikla dabiskajai rezonanses frekvencei, svārstības tiek pastiprinātas, vai ne? Stikls jau tā grib vibrēt tādā frekvencē, tas sāk vibrēt, tad saņem stimulu ar citiem skaņas viļņiem, - viņš sasita plaukstas, - tā struktūra sāk izjukt, šķiet neiedomājami, ka skaņa var saplēst kaut ko tik cietu kā stikls, bet vienmēr jāatceras, ka "ciets" ir ilūzija. Stikls sastāv no daļiņām un viļņiem tāpat kā viss pārējais. Ja sakustina šos viļņus pārāk ātri, dod pārāk stipru ierosmi, stikls saplīst. Tā struktūra neiztur.

Bērks pamāja ar galvu, kamēr Ceplaks pielieca sāņus dažus zarus, lai izkļūtu uz šaura ceļa. Viņi vēl joprojām atradās simt pēdu augstumā virs ezera. Bērks redzēja, kā no Grand Hotel Toplice skursteņa ceļas dūmu strūkla.

-     Otrs rezonanses postošās dabas piemērs, - turpināja Ceplaks. - Kareivji uz tilta nesoļo ierindas soli. Kāpēc? Ja viņi soļos kopsolī, tilts var sabrukt.

-    To es esmu dzirdējis.

-    Mančestra, Anglija, 1831. gads, - stāstīja Ceplaks. - Piekaramais tilts. Kareivji soļo kopsolī. Tilts sāk šūpoties. Kareivji nezina fiziku un turpina soļot. Un pēc brīža… - viņš novicināja rokas, - …visi gāžas lejā. Pēc Mančestras to ieraksta armijas mācību grāmatās, to uzzina visi. - Viņš piesita ar pirkstu sev pie pieres. - Rezonanses postošais spēks. Pēc Mančestras karaskolās sāk mācīt - šķērsojot tiltu, kareivji nedrīkst soļot kopsolī. Citādi var arī nenokļūt otrā krastā.

-    Ahā.

-    Vai zināt leģendu par Jēriku? - jautāja Ceplaks.

-    Mūri sabruka.

-    Bet kāpēc?

-    Jozua… - iesāka Bērks.

-    …pūš tauri! - sajūsmināts paziņoja Ceplaks. - Pūš bazūni! Jērikas mūri sabrūk no skaņas. Rezonanses postošais spēks!

-    Tieši tā.

-     Labi, tagad atgriežamies pie Vordcnklifa. Divdesmitā gadsimta sākums. Tesla sāk sadarbību ar Dž. P. Morganu - iespējams, tolaik visbagātāko cilvēku pasaulē. Morgans domā, ka Vordenklifs ir radiotornis, ka tāda ir Teslas iecere. Jo Tesla izgudroja ari radio.

Bērks iesmējās. - Es domāju, ka tas bija Markoni.

Ceplaks papurināja galvu. - Markoni saņem Nobela prēmiju, bet patenti pieder Teslam. Augstākā tiesa izlemj par labu Teslam.

-    Tiešām?

-    Jā. Varat pārliecināties. Tātad - Morgans dod Teslam naudu, lai uzbūvētu torni Longailendā.

-    Un ko Morgans par to saņem? - jautāja Bērks.

-     Lielu dalību Teslas bezvadu patentos. Tesla ļoti negrib to pieļaut, bet ko lai dara? Maestro vajag naudu torņa būvei. Tas ir liels projekts. Simt astoņdesmit pēdas gara, liela metāla bulta simt divdesmit pēdu dziļumā zemē. Bet pēc trim gadiem Morgans aizgriež naudas krānu, jo uzzina, ka tornis nav domāts radioviļņiem. Tesla gatavojas pārraidīt no zemes iegūtu enerģiju. Un to viņš grib sūtīt visur bez vadiem.

-    Bet tas taču būtu lieliski!

-    Cilvēcei - jā. Morganam - ne. Morgans ieguldījis lielus līdzekļus Westinghouse un General Electric. Viņš izdod milzu bagātību, būvējot elektrības tīklus - vadus, skaitītājus, torņus. Tesla viņam paziņo - to visu vairs nevajadzēs. Mēs iegūstam strāvu tieši no zemes, pastiprinām to un izstarojam uz visām pusēm. Cilvēkiem vajadzīgs tikai lēts uztvērējs, lai… lejuplādētu šo enerģiju.

-     Kā radioantenas.

-    Tieši tā! Bet Morganam… - Ceplaks pabungoja sev pa galvu, - …šī jaunā bezvadu enerģija draud izkonkurēt viņa esošo biznesu. Un viņam vēl jāatgūst lielā nauda, ko viņš ieguldījis izveidotajā infrastruktūrā. To varēs atgūt no elektrības rēķiniem. - Ceplaks pielieca galvu. - Biznesa lēmums. Morgans vairs nedod naudu maestro.

-    Kas notika tālāk? - jautāja Bērks.

-    Teslam rodas spoža doma. Ja viņš varētu piesaistīt citus investorus, Morgans viņam vairs nebūtu vajadzīgs. Tā nu viņš… izspēlē reklāmas triku.

-    Kādu reklāmas triku?

-    Vispirms atgādināšu, ka gadsimtu mijā visa pasaule jūsmo par Arktikas pētījumiem, - paskaidroja Ceplaks. - Jūs nevarat iedomāties! Tie Arktikas pētnieki ir gluži kā tagadējās rokzvaigznes un astronauti. Slaveni, noslēpumaini, vienmēr pakļauti lielām briesmām, satraucoši. Viņi ir milzu slavenības. Un, kad atgriežas - ja atgriežas -, grāmatas, lekcijas, intervijas. Tā nu Teslam kaut kas ienāk prāta un viņš dodas pie sava drauga admirāļa Pīrija.

-    Arktikas pētnieka?

-    Tesla pazīst visus! Edisonu, Morganu, Pīriju, Tvenu. Tātad - 1908. gads. Pīrijs jau divreiz mēģinājis nokļūt līdz Ziemeļpolam. Viņš gatavojas trešajam piegājienam, bet Tesla nevar gaidīt. Maestro vajadzīgs kāds cilvēks Arktikā tūlīt pat, lai tas būtu liecinieks reklāmas trikam. Tā nu Pīrijs iepazīstina Teslu ar kādu citu Arktikas pētnieku Vindžemeru Stī- vensonu.

-     Neko neesmu dzirdējis par tādu.

-     Ļoti, ļoti slavens savā laikā. Ekskluzīva vienošanās ar New York Tribune par viņa ceļojumu aprakstīšanu. Kolorīta personība! Četrarpus gadus nodzīvo kā eskimoss. Apbrīnojami! Bet maestro tā ir laimīga sagadīšanās. Vindžemers drīz atstāj Ņujorku, lai dotos jaunos piedzīvojumos. Pīrijs iepazīstina Teslu ar Vindžemeru. Un Vindžemers piekrit - viņš būs liecinieks maestro reklāmas trikam. 30. jūnijā Vindžemers apmeklēs Pīrija veco nometni Ellesmera salā. Un raudzīsies debesis pēc Teslas jaunā izgudrojuma fantastiskas izpausmes.

-    Un kas tas būtu?

Ceplaks pieliecās viņam tuvāk. - Uguņošnna.

-    Kā to saprast?

Pirms Ceplaks paguva atbildēt, viņi bija nonākuši pie viesnīcas terases pakāpieniem. Viņu priekšā parādījās zāles pārzinis, sveica viņus kā sen neredzētus draugus un pavadīja pie galdiņa ar skatu uz ezeru.

Tika atnestas ēdienkartes ādas vākos un sudraba spainītis ar ledu, kurā dižojās Moei et Chandon pudele. Viesmīlis sarkanā žaketē piepildīja divas kristāla glāzes un godbijīgi atkāpās. Ceplaks pacēla glāzi. - Par maestro! - Viņi saskandināja.

Bērks visiem spēkiem centās neizrādīt šausmas, apjaušot acīmredzamo - pusdienas maksās ļoti dārgi.

Ceplakam bija viņa gadiem un sīkajai miesas būvei neparasti laba ēstgriba. Bērks pasūtīja ezera zivi un salātus, bet sirmgalvis pieprasīja četrus ēdienus, neskaitot rožainu sor- betu un amuse-bouche.

Ceplaks samitrināja pirkstu ar šampanieti un pārvilka glāzes maliņai. Tā iedziedājās. - Mi, - Ceplaks iesmiedamies paziņoja.

-    Ko Tesla gribēja pasākt ar to Vindžemeru?

-     Maestro gatavojas sarīkot viskrāšņāko jebkad piedzīvoto ziemeļblāzmu. Vai esat kādreiz redzējis ziemeļblāzmu?

-    Nē.

-    Es tikai vienreiz, - atzinās Ceplaks. - Tā ir tik skaista. - Viņš pielika roku sev pie sirds. - Liek noticēt Dievam - pat ja ir zināma tās izcelsme.

-    Un kāda tā ir?

-     Saules vējš. Kad tas laužas cauri magnetosfērai, uzlādētas daļiņas saduras ar atmosfēras daļiņām. - Viņš sasita plaukstas. - Negatīva daļiņa sastop pozitīvu daļiņu. Izdalās enerģija! Gaisma! - Viņš iemalkoja šampanieti. - Miljardiem šādu daļiņu? Tā ir ziemeļblāzma.

-    Bet tā Arktikas reklāma… ko Tesla gatavojās darīt?

-   Viņš gribēja bombardēt jonosfēru ar uzlādētām daļiņām. Miljardiem un miljardiem daļiņu. Parādīt fantastisku uguņošanu - kā dievs.

-    Un viņš zināja, kā to paveikt? - jautāja Bērks.

-     Protams. Pie kā tad Tesla visu laiku strādā? Pie enerģijas bezvadu pārraides.

-    Jā. Tātad…

-    Tātad viņš atrod iespēju pārraidīt enerģiju bez vadiem. Kā viņš to paveic? - Ceplaks iepleta acis. - Ar staru. Maestro izveido enerģijas staru, fotonu staru. No Vordenklifa Tesla nomērķē staru, lai tas izdala milzīgu enerģijas apjomu virs Ellesmera salas. Daļiņas saduras ar daļiņām - bum, bum, bum! Milzu uguņošana Vindžemeram, lai viņš varētu teikt - O! Apbrīnojami! Vindžemers to pastāstīs New York Tribune, un investori bariem skries pie maestro…

-    Un tas izdevās?

Ceplaks paraustīja plecus un papurināja galvu, it kā teikdams - gan jā, gan nē. Iemalkoja šampanieti. Tad pašūpoja gaisā pirkstu. - Vispirms jums jāsaprot, ka šāda stara izveidošana ir milzu sasniegums. Iedomājieties lukturīti, starmeti, prožektoru. Atgādinu, ka gaisma vienmēr ir viens un tas pats - fotonu plūsma, kas pārvietojas ar gaismas ātrumu. Bet, iespīdinot lukturīti tumsā, tā stars nonāk tikai noteiktā attālumā un tur izklīst. Mēs sakām: "Stars zaudē koherenci."

Tas zaudē enerģiju berzes rezultātā. Staram nokļūt tālā punktā, saglabājot koherenci, ir gandrīz neiespējami.

-    Bet Teslam tas izdevās.

-    Viņš atrod iespēju, kā sūtīt enerģijas staru kā viļņu pārus plazmoīda apvalkā. Maestro likvidē berzi. Tas ļauj staram nonākt pie mērķa, saglabājot neskartu visu enerģiju. - Ceplaks iesmējās. - Ja es varētu izstāstīt, kā viņš to paveica, man pienāktos Nobela prēmija fizikā.

-    Tiešām?

-    Jā gan. Tajos laikos Ņujorkas laboratorijā maestro bieži uzbur lodveida zibeni. Daudzi to redz. Maestro to dara, lai sagādātu pārsteigumu Markam Tvenam un pārējiem - kā tādu viesību atrakciju. - Ceplaks skumji pašūpoja galvu. - Viņiem vajadzēja brīnīties vēl vairāk.

-    Kā tā?

Ceplaks bija iededzies satraukumā. - Tāpēc: tas ir plazmas fizikas Svētais Grāls! Noturēt enerģiju stabilā formā! Kā lodveida zibeni! Kā apvalkoto staru no Vordenklifa! Tā ir atslēga kodolenerģijai - kāpēc?

Bērks papurināja galvu.

-    Domājiet, cienītais matemātikas dzejnieki Ja enerģija izkļūst ārā, saplūšana nav iespējama. Atrodiet iespēju noturēt enerģiju… kur? - Ceplaks pasmaidīja. - Nobela prēmija. Garantēta.

-    Tesla neatstāja piezīmes par to?

Ceplaks paraustīja plecus. - FIB atņem lielāko daļu maestro papiru un paslēpj - kur? Losalamosā! Es nešaubos, ka zinātnieki pēta maestro piezīmes. Taču neviens nav izgudrojis, kā paveikt to, kas viņam izdevās ar lodveida zibeni vai enerģijas staru. Vēl ne.

-     Es tomēr nesaprotu to reklāmas triku, - atzinās Bērks. - Kāpēc lai kādu interesētu spoža ziemeļblāzmas uguņošana Arktikā? Ko tā nozīmētu?

Ceplaks bungoja ar pirkstiem pa galdu. - Tas nozīmētu, ka maestro spēj sūtīt un atbrīvot milzīgu enerģijas lādiņu - bez vadiem. Cilvēki saprastu, ka uguņošana debesīs ir lielas enerģijas izlāde. Ja šo enerģiju varētu lejuplādēt… - Vecais vīrs plati atpleta rokas kā burvju mākslinieks, rādot pārsteidzošu triku.

Bērks pamāja ar galvu. - Tad jau šis reklāmas triks noteikti bija iespaidīgs…

Ceplaks pašūpoja galvu. Viņš šķita noskumis. - Nē! Triks nedarbojas. Tā ir katastrofa.

Bērks samirkšķināja acis. Pēc visiem pūliņiem… - Triks neizdevās?

-     Ne tikai neizdevās. - Viņš nopūtās. - Lūdzu, klausieties, labi? Es pastāstīšu, kas notiek, kad maestro izšauj to staru. Tieši par to interesējas jūsu draugs.

-    Mans draugs…

-    Jā. Vilsons. Viņš interesējas par Tungusku.

Atkal!

-      Tieši to pētīja Džeks Vilsons, - paskaidroja Ceplaks. - Tungusku, staru, reklāmas triku. - Ceplaks noslaucīja lūpas ar salveti un pieliecās tuvāk Bērkam. - Ir 1908. gada 30. jūnijs. Pusdesmit vakarā pēc Austrumkrasta laika. Tesla ir Vorden- klifā kopā ar manu tēvu. Maestro jau ir nonācis trūkumā. Mor- gana dotā nauda visa iztērēta. Maestro jāaizņemas ogles, lai iedarbinātu ģeneratoru - tik bēdīgs ir viņa stāvoklis. Viņi abi uzkāpj tornī. Maestro iedarbina raidītāju, pavērš staru pret atmosfēras augšējiem slāņiem, lai enerģijas atbrīvošanas punkts būtu Ellesmera sala. Tajā pašā laikā Vindžemers stāv pie sava iglu, raugās debesīs, gaida un vēro.

Ceplaks iedzēra lielu malku ūdens un turpināja. - Mana tēva piezīmju grāmatās teikts, ka sākumā viņi pat nav pārliecināti, vai stars darbojas. Viņš un maestro redz tikai blāvu gaismu. Pēc tam stara ceļā ielido pūce un… puff!… pūces vairs nav. Mans tēvs raksta, ka putns izgaist. Pēc tam viņi izslēdz staru. Tā ir liela vilšanās. Viņi neko neredz. Neko nedzird. Tikai… viena pūce pagalam.

-    Un tas ir viss?

-     Pagaidām. Tesla lasa visas avīzes, jo uguņošanu vislabāk vajadzēja redzēt Eiropā. Vindžemers ir tikai īpašs liecinieks, saprotat? Vindžemeram vislabākā redzamība, viņš jau iepriekš zina - lai varētu liecināt, ka to paveicis Tesla, ka tieši pusdesmitos pēc Austrumkrasta laika debesis parādās solītā uguņošana. - Viņš pašūpoja galvu. - Bet avīzēs nekā nav. Pēc tam pienāk ziņa no Vindžemera - pēc dažām dienām… viņš ari nekā nav redzējis.

-     Nekā. Tātad tas…

Ceplaks ar bargu sejas izteiksmi pacēla roku kā ceļu policists. - Vēl pēc pāris dienām maestro nejauši izlasa par Tun- gusku. - Vecais vīrs viedi pašūpoja galvu.

-    Un kas tas īsti ir? - Bērks gribēja zināt.

Ceplaks sarauca pieri. - Tunguska ir vieta Sibīrijā! - Viņš klusu un skumji iesmējās. - Bija tāda vieta. 1908. gada 30. jūnijā pusdesmitos vakarā pēc Austrumkrasta laika eksplozija Tunguska iznīcina pusmiljonu akru priežu meža. Viss nolīdzināts ar zemi! Sprādziena jauda ir vienāda ar piecpadsmit megatonnām TNV. - Ceplaks raudzījās uz Bērku, gaidīdams viņa reakciju.

Beidzot Bērks ierunājās: - Daudz gan. Sevišķi tajos laikos.

-    Tajos laikos? - ieaurojās sirmgalvis. - Daudz? Tas ir spēcīgāks nekā Hirosimā! Spēcīgākais sprādziens cilvēces vēsturē - līdz pat šim brīdim.

-    Jūs gribat teikt, ka tas tiešām notika!

Ceplaks pasmaidīja. - Pārbaudiet ar Googlel

Vecais vīrs u/manīgi atdalīja zivs asakas un cēla kumosus pie mutes. Noslaucīja lūpas ar salveti. - Tātad maestro grib radīt krāšņu ziemeļblāzmas uguņošanu. Taču tā vietā viņš uzspridzina lielu Sibīrijas gabalu. Ziemeļbriežus, grauzējus, putnus, kokus un tā tālāk - pat dažus cilvēkus, klejotājus briežkopjus, kas tur dzīvo. - Viņš pašūpoja galvu. - Noslauka no zemes virsas.

Bērks klusēja.

Vecais vīrs nopūtās. - Tagad sākas lieli sarežģījumi. Pirmkārt - stara jauda pārsniedz maestro iecerēto. Otrkārt - mēr- ķēšana. - Viņš pakratīja galvu. - Pie mērķēšanas jāpiestrādā īpaši. Maestro aizšāva garām divtūkstoš jūdzes.

-     Nespēju noticēt, ka nekad neesmu par to dzirdējis, - brīnījās Bērks.

Ceplaks pašūpoja galvu. - Tas bija pirms simts gadiem! Tālā nostūrī! Tajos laikos par to ir daudz, daudz minējumu. Kas tas bija? Cilvēki dzird sprādzienu simtiem - varbūt pat tūkstoš - jūdžu attālumā. Reportieri no Tomskas dodas skatīties, kas noticis. Drausmīga postaža! Neko tādu neviens vēl nav redzējis. Milzīga platība. Koki, zāle, dzīvnieki - pazuduši. Izkūpējuši.

-    Vai cilvēki to saistīja ar Teslu? - jautāja Bērks.

-     Nē, - atbildēja Ceplaks. - Tad viņa slavas laiki ir garām, viņu uzskata par savādnieku, varbūt mazliet jukušu. Un viņš ari nepiesakās. Viņš ir satriekts.

-    Kā tad viņi to izskaidroja? - jautāja Bērks. - Reportieri?

Ceplaks paraustīja plecus. - Zinātnieki saka, varbūt nokrita meteorīts.

-    Es ari tāpat domātu.

-    Jā, tikai nav trieciena krātera. Un zemes paraugi līdz pat četrdesmit metru dziļumam neuzrāda ne niķeli, ne dzelzi, ne akmeni. No tiem sastāv visi meteorīti, tātad… teorija numur viens aiziet pa pieskari, un uzrodas jauna.

-    Un kāda ir tā?

-    Tā kā meteorīts tas nevar būt, zinātnieki secina, ka tad tā ir komētas daļa.

Bērks pamāja ar galvu.

Ceplaks nepiekrita. - Nevar būt komēta.

-    Kāpēc ne?

-   Jo astronomi nav novērojuši tuvumā nevienu komētu. Un neviens to nav redzējis kā ugunīgu masu krītam no debesīm. Daudzi, daudzi, daudzi… simti liecinieku ziņo, ka dzirdējuši sprādzienu - bet ugunīgu bumbu neviens nav redzējis? Tas… nav saprātīgi. - Ceplaks pašūpoja galvu un pasmaidīja. - Tātad! Kad neviens saprātīgs izskaidrojums neder, mums atliek tikai Tesla! 1908. gada 30. jūnijā pusdesmitos vakarā pēc Austrumkrasta laika viņš izšauj staru un tieši šajā brīdī - jo stars pārvietojas ar gaismas ātrumu, saprotat? - tajā pašā brīdī otrā pasaules malā tiek iznīcināta Tunguska.

-    Tāpat kā pūce.

-Jā. Es esmu pārliecināts, mans tēvs bija pārliecināts, Tesla bija pārliecināts. Viņš bija vainīgs Tunguskas katastrofā. Rezonanses postošais spēks! Un tas neliek mieru maestro līdz pat mūža beigām.

-    Apbrīnojami!

-    Apbrīnojami ir tas, ka viņš nemēģina to izmantot. Jūs taču varat iedomāties, kā tas interesētu militāristus.

Bērks pamāja ar galvu, bet Ceplaks redzēja, ka viņš to īsti neizprot, tāpēc paliecās uz priekšu un ierunājās nopietnāk. - Ne tikai milzīgais postošais spēks. Padomājiet, godātais matemātikas dzejniek! Stars pārvietojas ar gaismas ātrumu, vai ne?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Jaudīgs stars nonāk pie mērķa tajā pašā brīdi, kad izšauts! - paziņoja Ceplaks. - Kā to apturēt? Kā pārtvert? Saprotiet, pret to nav aizsardzības. - Vecais virs salika plaukstas kopā.

-    Viņu apbērtu ar zeltu, - secināja Bērks.

Ceplaks pacēla pirkstu. - Tesla, protams, ir pacifists.

Vecais vīrs jau bija sācis tiesāt brilē krēmu. Bērks izklaidīgi raudzījās uz ezeru. Vējš sacēla nelielus virpuļus svaigi uzkritušajā sniegā. Bērks domāja - lai cik aizraujoši tas neizklausītos, eksplozija taigā pirms gandrīz simts gadiem, dažas nenozīmigas piezīmes putekļainās vecās piezīmju grāmatās, ko savos nagos sagrābis vientuļš večuks… Kā tas viss var palīdzēt Tomijam Eihernam - viņa vientuļajam večukam?

Ezera otrā krastā ieskanējās vēlēšanos zvans.

-    Lai nu kā, - Ceplaks turpināja, - Tesla gadiem ilgi turpināja šo darbu, pūlēdamies noskaidrot, kur pieļāvis kļūdu. Viņš domā, ka nepareizi aprēķinājis elektrogravitācijas lauku. Mana tēva piezīmju grāmatās daudz pierakstu par to.

-    Vai viņš vēl kādreiz to izmēģināja?

Ceplaks paraustīja plecus. - Manuprāt, viņam nerādās tāda izdevība. Pēc Tunguskas viņš izjauc raidītāju. Strādā pie vienādojumiem, laboratorijā uzlabo mērķēšanas mehānismu - taču nav naudas, lai uzbūvētu to atkal. Nekam nav naudas. 1917. gadā Vordenklifa torni nojauc un pārdod par materiālu cenu.

Bērks izklaidīgi pamāja ar galvu. Nekaiti nav naudas. Viņš domāja par pusdienu rēķinu.

-     Bet jūsu draugs, - Ceplaks ierunājās skaļi un skarbi. - Man šķiet, Džeks Vilsons varbūt tika skaidrībā.

-    Skaidrībā par ko?

Ceplaks neatbildēja. - Viņš pavada pie manis divpadsmit dienas. Pēta piezīmju grāmatas hronoloģiskā secībā, sākot ar 1902. gadu. Tatad seko maestro domu gājienam. Bet lielāko uzmanību pievērš 1907., 1908., 1909., 1910. gadam. Viņš lasa ari citas piezimju grāmatas, bet tās četras visu laiku ir viņam priekšā uz galda. Tajās četrās ir rakstīts par raidītāju un stara mērķēšanas korekcijām.

-    Skaidrs.

Ceplaks nolika karotīti. - Es domāju, ka Džeks Vilsons grib uzbūvēt raidītāju. Bet ne tādēļ, lai dotu cilvēkiem enerģiju par brīvu, nē! Uzbūvēt kā ieroci. Viņš meklē piezīmju grāmatās trūkstošos datus.

-    Jus domājat, ka viņš atrada to, ko meklēja?

-    Jā. Pēdējā dienā viņš ir tik laimīgs. Apkampj mani, tiešām - nepavisam ne viņa garā. Un saka… ir laiks dejot. - Ceplaks izbrīnā iepleta acis. - Es jautāju, ko tas nozīmē, bet viņš neko nepaskaidro.

Viņi brīdi klusēja.

-    Jūs domājat, ka viņš varētu uzbūvēt to aparātu?

Ceplaks klusi nopūtās un ieskatījās Bērkam acīs. - Es esmu skolotājs, vai ne? Mani talanti?… Īle ir ierobežoti. Es nevaru spriest, ko kurš spēj paveikt fizikā. Vilsons ir gudrs? Jā. Strādīgs? Jā. Daudz laika veltījis staru vienādojumiem? Jā. Vai Džeks Vilsons var uzbūvēt? - Klusums. - Varbūt. Taču es saku sev - neraizējies.

-    Kāpēc?

-     Es šaubos, vai viņam ir līdzekļi tādam milzu darbam! Viņš… - Ceplaks īgni paraustīja plecus. - Viņš man atnes pudeli lēta vīna! Viņš nav apmeties Toplice. Viņš mitinās lētā viesnīcā. Ēd picu, picu, picu. Tāpēc es nodomāju, ka viņš ir tikai kārtējais Teslas pielūdzējs ar iedomām pilnu galvu. Ievietos internetā kādu rakstiņu par Teslas staru ieroci, un viss. Bet tad ierodaties jūs un - Vilsons pēkšņi izrādās bagāts. Un terorists!

Bčrks paraustīja plecus. - Tā teica F1B, tomēr savādi gan. Neizskatās, ka viņi to nopietni vajātu. Viņi taču pat neatrada jūs.

Ceplaks paliecās uz priekšu. - Jā, bet… varbūt jums taisnība. Varbūt jūsu drošības dienesti pamatīgi pārspīlē. Varbūt viņi spēlē kādu spēli, ko mēs nezinām, bet… labāk tomēr atrodiet viņu.

-    Jā, labi, es jau cenšos, - atbildēja Bērks, nodomājot: tas ir neprāts.

Ja viņš pastāstīs Kovajenko to, ko uzzinājis, - ka traks Stenfordas absolvents, bijušais ieslodzītais gatavojas nostrādāt sazin ko ar simts gadus vecu "izgudrojumu", kurš vispār nekad nav darbojies vai nav darbojies kā pienākas, - visam būs beigas.

Lai kā uz to raudzītos, "Tomasam Eihernam un Partneriem" nav ceribu tik drīz atsākt darbu.

-Ar cenšanos nepietiks, - paziņoja Ceplaks. Vecā vīra skatiens bija nopietns. - Tunguska bija pusmiljons akru Sibīrijā. Priedes, brieži, daži klejotāji. Bet… - viņš aprāvās.

-    Bet kas? - pārjautāja Bērks.

-    Es jautāju jums - cik liela ir Manhetena?

30. nodaļa

DŽUNIPERA, NEVADA, 2005. GADA 29. APRĪLIS

Vilsons to atrada internetā divas nedēļas pēc atgriešanās štatos no Lihtenšteinas.

"Mazs paradīzes gabaliņš" - B-Lazy-B49 bija paslēpies Humbolta-Toijabes nacionālajā parkā - juceklīgā Kaliforni- jas un Nevadas zemju apkopojumā, kas aptvēra plašus mežonīgus kalnus un tuksnešus, mežus un pļavas.

Rančo emblēmu veidoja divi 13 burti, no kuriem pirmais stāvēja miera stājā, bet otrs - atlaidies uz muguras. Pats rančo bija izveidots 1921. gada kā reliģiska patvēruma vieta. Amerikāņus, kuri sāka apšaubīt industrializācijas patieso vērtību, bija pārņēmusi vēlme atgriezties pie dabas. Mežonīgs nostūris pēkšņi šķita istā vieta, kur atrast garīgu un fizisku atdzimšanu.

Lielajā galvenajā ēkā un duci pieticīgu mazāku namiņu gadiem ilgi mitinājās no civilizācijas aizgājuši baptisti. Viss bija jauki līdz četrdesmitajiem gadiem, kad kāda evaņģēlis- te ar zaļām acu ēnām izlaupīja sektas bankas kontu un pazuda Brazīlijas virzienā. Banka neļāva viņiem izpirkt ieķīlāto īpašumu, un patvērums tika pārdots krievu emigrantam, kurš visu mūžu bija sapņojis par tūristu rančo.

Līdz ar tūristiem nāca elektrība, un, pretēji gaidītajam, gan rančo, gan tā īpašnieks daudzus gadus baudija labklājību. Tika iegādāts tūkstoš piecsimt vatu dīzeļa ģenerators, lai novērstu neērtības, ko sagādāja biežie strāvas padeves traucējumi. Ģeneratora novietošanai un rančo apkurei ziemā tika ierīkotas pazemes noliktavas ar tvertnēm degvielas un propāna glabāšanai.

Tad emigrantam uznāca pusmūža krīze, un viņš pārvācās uz Kīvestu.

Drīz pēc tam B-Lazy-B tika pārdots kādam interneta biznesa magnātam, kurš iztērēja veselu bagātību, uzlabojot vienkāršo galveno ēku ar dekoratīvās mākslas priekšmetiem, ledusskapjiem un saldētavām, un Viking plīti. Tenisa korts lika ierīkots līdzās tūristu namiņam, kas tagad lepojās ar Poggcn- pohl skapīšiem un stiklā un marmorā spīdošām dušas telpām. Pat karstie avoti bija uzposti, pārveidoti no viena burbuļojoša baseina par akmeņiem izliktu atpūtas zonu ar trim nelieliem baseiniem ar dažādu ūdens temperatūru - no vēsa līdz ļoti karstam.

Atkal viss bija jauki lidz 2001. gada NASDAQ krīzei. Biznesmenis un viņa daudz jaunākā sieva pēkšņi vairs nespēja dzīvot kopā, un rančo atkal nonāca pārdošanā. Par nelaimi interneta biznesmenim, no tā tikt vaļā nebija viegli. Tūristi un baptisti sen jau piederēja pagātnei, tāpat ari daudzi miljonāri, kuri šo rančo varētu vēlēties kā "kolekcijas priekšmetu".

Šādos apstākļos arī skaidri izpaudās rančo galvenais trūkums - tam bija gandrīz neiespējami piekļūt. Tur gan bija helikopteru nolaišanās laukums, taču nebija skrejceļa. Lai tajā nokļūtu, bija vajadzīgs helikopters un zirgs vai apvidus auto ar divām rezerves riepām un vinču. Un arī tad bija nepieciešama liela apņēmība. No tuvākās pilsētas bija jākratās četrdesmit piecas jūdzes pa zemes ceļiem, kas līkumoja pa mežonīgu apvidu, līdz nonāca tā tālākajā nostūrī.

Rančo gaidīja pircēju gandrīz divus gadus, un tā cena saruka no četriem līdz trim, pēc tam līdz diviem miljoniem. Vilsons nopirka to par vienu, komats, sešiem miljoniem, samaksāja desmit procentus un paņēma hipotēkas kredītu tajā pašā bankā, kurā glabājās viņa Roche akcijas.

Tikko uz līguma bija nožuvusi tinte, viņš sāka gādāt krājumus - pietiekami daudz propāna, lai pietiktu siltuma daudziem gadiem, un gana daudz dīzeļdegvielas, lai varētu nepārtraukti darbināt ģeneratorus - veselu kolekciju dažādu modeļu, kas visi ražoti pirms 1975. gada, - kaut vai līdz pastardienai. Gaisa pārvadājumu firma, kas darbojās Spārksā, piegādāja lielāko daļu nepieciešamo pirkumu, to skaitā arī milzīgas elektrisko kabeļu spoles un dzelzs armatūras stieņu kravas.

Protams, uzreiz sākās ļaužu valodas. Galvenā spriedelēšana notika krodziņā "Asiņu spainis", kas atradās "tuvējā Džuniperā", kādu sešdesmit piecu jūdžu attālumā. Pie kāršu galda bariņš vietējo tukšoja viskija mēriņus, uzdzerot alu. Pirmais par to ierunājās pavecs hipijs, laimes meklētājs, kas dēvēja sevi par "Sikspārni". - Ko, pie velna, šis tur tādu dara?

Blakus sēdošais kovbojs, liels Toma Veitsa cienītājs, pasmaidīja. - Jā, ko viņš tur būvē? - Taču viņa smalko mājienu neviens nepamanīja.

Sēdēdams pie bāra letes, ufologs, vārdā Vons Steins, kurš bija atbraucis no Provo meklēt, kā viņš pats teica, "52. teritoriju", viszinīgi nosmējās. - Es dzirdēju, ka šis esot viens <no tiem tipiem, kas blenž uz kazām.

Sikspārnis sarauca pieri. - Ko?

-    Fortbregā, - paskaidroja ufologs, - viņi nogalina kazas, tikai blenžot uz tām.

Visi neticīgi ieņurdējās.

Krodziņa kaktā minerālmēslu tirgotājs ar iesauku "Svētceļnieks" meta spēļu aparātā monētas un raustīja rokturi. - Muļķības! - viņš iesaucās, nepagriezdams galvu un nepārtraukdams savu nodarbi. - Vienīgais, ko tas puisis tur varētu darīt, ir kaut ko rakt. Varbūt atradis sudraba dzīslu…

-    Vai urāna, - ieminējās Sikspārnis. - Es dzirdēju…

-    Ne sūda tu nedzirdēji, - iebilda bārmenis, ieliedams sev glāzīti Drambuie. - Viņa vārds ir Vilsons, un viņš neko nerok.

Kāršu spēlmaņi pagriezās. Kad runāja bārmenis, visi ieklausījās. Viņš bija jūtīga rakstura cilvēks un reizēm pat ātrāk slēdza bāru, ja jutās izstumts no sarunām.

-    Ja viņš nerok, ko tad viņš tur pasācis? - noprasīja Sikspārnis.

Bārmenis nočāpstināja lūpas. - Viņš, - bārmenis paziņoja, - ir tāds kā savādnieks.

Sikspārnis uzmeta viņam nicīgu skatienu, kā teikdams: Pasaki kaut ko jaunu.

-    Viņam ir daži seni motocikli, - turpināja bārmenis. - Pāris Indian modeļu… viens no tiem Norton Shadoivs.

-    Tas ir tikai vaļasprieks, - iebilda ufologs. - Tas jau neliecina par to, ko viņš dara!

Bārmenis uzmeta viņam skatienu. - Tas nav nekāds noslēpums, - viņš pavēstīja. - Viņš skatās zvaigznēs.

Svētceļnieks sastinga. Ar uzspēlētas neizpratnes izteiksmi viņš novērsās no vienrokainā bandīta un pārjautāja: - Ko viņš dara?

Bārmenis ar netiru lupatu noslaucīja bāra leti. Pēc brīža viņš pacēla skatienu. - Es runāju ar Lidojošo Čārliju - Spārksā.

-    Ar to helikoptera pilotu.

-    Jā, - apstiprināja bārmenis.

-    Viņš taču ir galīgi dulls!

-    Lai kā arī būtu, - turpināja bārmenis. - Čārlijs saka, šis liekot vest uz to rančo visādus krāmus.

-    Kādus? - satraukumā piesmakušā balsī noprasīja ufo- logs.

-     Dzelžus, atsperes…

-    Atsperes? - pārjautāja Svētceļnieks. - Tu gribi teikt… tādas atsperīgas atsperes?

Bārmenis pamāja ar galvu. - Lielas. Rūpnieciskas, piecdesmit piecu galonu mucu lielumā.

-    Ko, ellē, viņš ar to visu iesāks? - noprasīja Sikspārnis.

-    Es jau teicu, - atteica bārmenis. - Zvaigžņu vērošanai. - Tagad viņam bija pievērsti visu apmeklētāju skatieni. Nevienam nebija ne jausmas, par ko viņš runā, un tas viņam sagādāja prieku. Beidzot bārmenis smagi nopūtās un paskaidroja: - Tāpēc viņš ir tur apmeties. - Ar galvas mājienu norādot uz griestiem, kas bija nokvēpuši dzelteni no neskaitāmu cigarešu dūmiem, viņš piebilda: - Nav gaisa piesārņojuma. Tāpēc, ka mēs atrodamies tik nomaļā vietā.

-     Bet…

-    Viņš iegādāsies teleskopu. Tā viņš teica Čārlijam. Un ne jau kaut kādu prastu mantiņu, ar ko lūrēt uz kaimiņiem. Šis esot kaut kāds Vernera fon Brauna modelis. Ar četrdesmit collu spoguli vai ko tamlīdzīgu.

-    Ko lu tur pļāpā? - pukojās ufologs.

-    Tikai to, ko Čārlijs pastāstīja man.

-    Bet kāpēc tad vajadzīgas atsperes? - nesaprata Sikspārnis.

Bārmenis atkal nopūtās, liekot sarunas biedriem saprast, cik apnicīga ir viņu neattapība. - Lai skatītos uz zvaigznēm, galaktikām un tamlīdzīgiem mēsliem, vajadzigs stabils pamats, citādi ne sūda neredzēsi. Katrs traucējums - vienalga, vai kravas auto pabrauc garām vai pele nopiržas - un pagalam! Tas, ko tikko vēroji, ir pazudis! Vienu bridi tu skatījies uz Lielajiem Greizajiem Ratiem, tad pele palaiž vēju, un tu, vecīt, esi pazudis kosmosā. Pazudis. Kosmosā. Telpā! Teleskops kratās un šūpojas.

- Es tomēr nesaprotu, kāpēc tad vajadzīgas atsperes?

Bārmenis pašūpoja galvu. Šie nejēgas bija viņam kā smags krusts kaklā. - Paskaidroju tiem, kam nepieleca, - viņš paziņoja. - Šis būvē novērošanas torni un ierīko to uz atsperēm. Lai nebūtu vibrācijas. Kā privāta observatorija.

Ufologa acis satraukumā iepletās. - Tā jau es domāju! Tāpat kā vēstniecībā Maskavā! Tur ir īpaša telpa spiegiem. Uz atsperēm? Lai neviens nevarētu noklausīties. - Viņš apklusa, tad piebilda: - Tas ir, klausīties jau var, tikai neko nevar dzirdēt. Jo nav vibrācijas. Tas Vilsons laikam ari pats ir kāds spiegs.

Pokera spēlmaņi izbrīnā saskatījās.

Bārmenis pacēla glāzi. - Klaalu verada nikto, mans draugs.

Vilsonam šis bija saspringts laiks.

Nedēļas nogalē aizbraucis uz Reno, viņš nolīga strādniekus - meksikāņu pārbēdzējus, kas katru rītu stāvlaukumā pie veikala gaidīja gadījuma darbu piedāvājumus. Tie bija četri vīri, kas bija ar mieru dažas nedēļas padzīvot tuksneša nostūrī, ja vien par to labi samaksās. Un tā tika solīts.

Vilsons iepirka ikdienai nepieciešamo un arī krājumus nākotnei - riepas un sēklas, un saldētu kaltētu pārtiku. Darbarīkus un ilgas darbības baterijas, drēbes, gramatas un materiālus. Miltus, rīsus un rezerves ūdens attīrīšanas sistēmas.

Pie kazino viņš sastapa ielasmeitu, pastaigājamies pa ietvi. Viņa prasīja piecdesmit dolārus par to prieciņu, bet viņš tai iedeva simtu, lai viņa palīdzētu atrast "īsto dakteri". Pēc divām stundām viņš bija dabūjis receptes Percocet, Cipro, vali- umam un pusducim citu stipro zāļu. Visu pārējo nepieciešamo varēja nopirkt tāpat.

Pirkumi, ko viņš nevarēja aizvest ar kravas auto, tika piegādāti ar helikopteru. Līdz ar kabeļiem, stieņiem un glabāšanas tvertnēm viņš lika pa gaisu atvest kravu kokmateriālu un kaudzi saules paneļu, kas varētu kādreiz noderct.

Ieročus sadabūt nebija tik viegli. Smagā sodāmība liedza viņam tos iegādāties veikalā. Taču tā bija drīzāk neērtība, nevis nopietns šķērslis. Viņš atrada labas lietojamas pistoles - Glock un Beretta - svētdienas rīta ieroču izstādē Jeringtonas vidusskolas sporta zālē. Vēl labāk - privātsludinājumā laikrakstā Pahrump Vallei/ Times tika piedāvāts Ingram automāts ("gandrīz nelietots"). Viņš nevilcinājās. Ar šiem nedaudzajiem ieročiem pietiks, viņš nodomāja, lai pirmajās dienās aizstāvētos pret iebrucējiem. Bet vēlāk nekam vairs nebūs nozīmes.

Attiecībā uz māju viņam bija darāmo darbu saraksts. Līdz tai dienai viņam bija tā jāatvieno no elektrības tikla un jāpārliecinās, ka ģeneratoru kolekcija nav pat tuvumā kādam materiālam, kas var vadīt strāvu.

Viena no svarīgākajām B-Lazy-B priekšrocībām, neskaitot nomaļo atrašanās vietu, bija netālu esošais ugunsdrošības novērošanas tornis, ko 20. gadsimta 30. gados bija uzcēlusi Dabas aizsardzības biedrība. Laika gaitā deviņi no desmit šādiem torņiem tika nojaukti, bet 90. gadu beigās dabas draugi sāka rīkoties, lai saglabātu atlikušos. Daudzi no tiem tika atjaunoti un pat piedāvāti nomai - lai gan tie spētu iekārdināt tikai īpašus piedzīvojumu mīļotājus. Lielākajā daļā torņu nebija ūdensvada un kanalizācijas, un mitināties tādos būtu gluži kā bākā. Jābūt kāpņu cienītājam.

Mazā Beikera kalna sargtornis, kas atradās pusjūdzes attālumā no rančo, bija viens no pēdējiem restaurējamo sarakstā. Atšķirībā no dažiem citiem torņiem Mazā Beikera kalna sargtorņa virsotnes kabinītē nebija ērtību. Mežsargi, kas tajā dežurēja, mitinājās koka namiņā simt jardu attālumā, kas tagad jau bija sabrucis.

Šo torni nevareja salīdzināt ar to, kuru Tesla par Dž. P. Mor- gana naudu uzbūvēja Vordenklifā. Tomēr septiņtūkstoš divsimt pēdu augstumā no tā pavērās plašs skats uz visām debess pusēm, un tas gandrīz pilnībā atbilda Vilsona prasībām.

Pats ierocis, kādu Vilsons to iztēlojās, lielas grūtības nesagādās. Tesla bija uzbūvējis kaut ko stipri līdzīgu pirms vairāk nekā simts gadiem, turklāt tad nebija interneta, kur meklēt palīdzību. Ja tā padomā, serbu zinātniekam bija jāizgudro un pašam savām rokām jāizgatavo tas, ko Vilsons ar pāris peles klikšķiem varēja nopirkt jebkurā Kanādas elektronikas noliktavā.

Sarežģītāk bija ar novērošanas torni.

Lai tornis kalpotu savam mērķim, bija nepieciešamas trīs lietas. Vordenklifā Tesla bija ieracis zemē 128 pēdas garu metāla stieni, lai tas uztvertu "statiskos elektrības viļņus", kas bija nepieciešami pastiprinošajam raidītājam. Vilsons paveica to, pieaicinot palīgā individuālu uzņēmumu ar lepnu nosaukumu "Melno kalnu urbšanas sabiedrība".

Neklausot tā īpašnieka ieteikumiem, Vilsons uzstāja, ka jāurbj aka tieši līdzās tornim. Urbējs iebilda: - Te nav ūdens. Vai, ja ir, tad dziļi. Un zem klinšu slāņiem. Varbūt labāk…

Vilsons nepiekāpās. Viņš taču maksāja.

Urbējs piekrita. Nedēļas laikā viņš nolauza piecus urbjus, ikreiz skaļi nolamājoties. Vilsons sāka bažīties, ka viņš beidzot tiešām atradīs ūdeni, tāpēc lika mest mieru, sasniedzot 130 pēdu dziļumu. - Man tomēr jāizdomā kaut kas cits, - Vilsons paskaidroja, dāsni samaksājot urbējam par pūlēm un visiem salauztajiem darbarīkiem.

Kad urbums bija gatavs, Vilsons lika piegādāt veselu au- tokravu pēc pasūtījuma izkaltu dzelzs stieņu, katru piecas pēdas garu un četras collas resnu. Kopā ar strādniekiem viņš stieņus pa vienam laida iekšā izurbtajā bedrē, ar zemes pievilkšanas spēka palīdzību izveidojot vajadzīgo strāvas vadīšanas ierīci.

Kad tas bija paveikts, meksikāņi Vilsona uzraudzībā atritināja kabeli no pusjūdzes attālumā esošā ģeneratora līdz torņa pamatnei.

Trešais uzdevums bija visgrūtākais. Tornis - un sevišķi kabīne tā virsotnē - bija jāstabilizē. Šajā ziņā Teslam bija priekšrocība. Stenfords Vaits bija viens no tā laika izcilākajiem arhitektiem. Noticot Teslam uz vārda, kad tas pieprasīja, ka tornim jābūt stingram kā klintij, Vaits izveidoja Vor- denklifa torni stabilu kā īstu observatoriju.

Tāpat kā franču gaisa akrobāts Filips Petits, kurš 1974. gadā pa virvi nogāja starp abiem Pasaules tirdzniecības centra debesskrāpjiem, Vaits izprata griezes un šūpošanās postošo ietekmi. Vilsons arī. Katra mazākā kustība novirzīs staru no mērķa.

Tāpat kā Vordenklifa torņa kupols, arī kabīne Vilsona torņa virsotnē balstījās uz atklāta režģa. Liekot meksikāņiem celt lielākos smagumus, Vilsons nostiprināja šo režģi ar tērauda sijām un uzstādīja spiediena pārveidotājus. Pieslēgti pie datora, šie pārveidotāji novēroja torņa režģa spiediena izmaiņas. Tas ļāva Vilsonam atrast īstās vietas amortizatoru ievietošanai. Pieskaņoti torņa rezonanses frekvencei, šie amortizatori ievērojami uzlaboja stabilitāti struktūrai zem kabīnes.

Lai padarītu nekustīgu pašu kabīni, Vilsons pārbūvēja to kā "peldošu telpu", atbalstot uz spirālveida saspiežamām atsperēm. Katra atspere svēra deviņdesmit mārciņas, un tāpat kā dzelzs stieņi tās bija izgatavotas pēc pasūtījuma. Kad šie amortizatori bija ievietoti, kabīne brīvi un patstāvīgi bija iekārta torņa konstrukcijās.

Meksikāņiem nebija ne jausmas, ko Vilsons iecerējis, un viņiem tas arī bija vienalga. Šie domāja, ka viņš ir /oco5 ", un Vilsonam pret to nebija iebildumu. Kad darbs bija galā, viņš tiem samaksāja skaidrā naudā un nopirka biļetes uz Losan- dželosu. Jo tālāk viņi būs no rančo, jo labāk.

Vienīgais, kas Vilsonam sagādāja raizes, bija helikoptera pilots. Lidojošais Čārlijs - Vjetnamas veterāns ar zirgasti un pelēkiem zobiem no metadona lietošanas - bija Vilsonam nepieciešams, bet viņa ziņkārība - traucējoša. "Ko ta' darīsiet ar šo?", "Sasodīti daudz kabeļu!", "Paskat, kādas atsperes! Kam jums tās vajadzīgas…?"

Vilsons jau apsvēra iespēju sarīkot avāriju. Tas nebūtu grūti, tomēr viņš neuzdrošinājās. Pat visnepārprotamākais "negadījums" piesaistīs uzmanību. Rančo ieradīsies policija, sāks uzdot jautājumus, un tas var kļūt bīstami.

Risinājums radās kādā vakarā, kad Vilsons sēdēja uz galvenās ēkas terases, raudzījās zvaigznēs un domāja par Iri- nu. Nākamajā dienā viņš no kādas Teksasas firmas pasūtīja divpadsmit collu refraktora teleskopu un lika Lidojošajam Čārlijam to piegādāt. Viņi abi kopīgi to izsaiņoja, un pilots bija pienācīgi pārsteigts par Vilsona neparasto vaļasprieku. Un viņš nopriecājās, kad Vilsons apsolīja uzaicināt viņu uz "zvaigžņu ballīti, kad būs pabeigta torņa stabilizēšana".

Viņš bija sācis ari ieroču būvi. Lielākais bija pa daļām ar kravas auto atvests uz torni un uzcelts uz platformas, lai tur to varētu salikt. Darbs pie tā veicās labi, un arī mazākais pārvietojamais ierocis jau bija gatavs.

Pārvietojamais ierocis bija vajadzīgs izmēģinājumiem, lai pārliecinātos, ka ir atrisināta Teslas liktenīgā mērķēšanas problēma. Ar pašu ieroci, tāpat kā ar lielo, nekādu sarežģījumu nebija. Atkal galvenais nosacījums bija aizsargāt pret vibrāciju, nodrošināt stabilitāti, novietojot uz piemērotas pamatnes.

Šādam nolūkam viņš nopirka Cadillac Escalade (pikapu ar nelielu kravas kasti) un uzstādīja veselu komplektu īpašu amortizatoru un triecienu slāpētāju. Šie papildinājumi padarīja auto vēl smagāku un lempīgāku uz ceļa. Toties saviem mērķiem tas kalpoja gana labi.

Lai gan interneta topogrāfiskās kartes bija noderīgas, mērķi atrast bija iespējams, tikai pašam dodoties uz attiecīgajām vietām ar GPS. Tieši šim nolūkam viņš bija nopircis Garmin pulksteni. Tam bija iebūvēta GPS sistēma, kas ļāva neuzkrītoši nolasīt rādītājus.

Viņam bija vesels saraksts ar "mazajiem mērķiem", un kā pirmais tajā bija Džo Sozio - Ziemeļkalifornijas apgabala prokurors. Bet Vilsons negribēja sākt ar viņu. Tas būtu tāpat kā apēst saldo ēdienu pirms pusdienām.

Pašsaprotams mērķis izmēģinājumiem varētu būt Patentu birojs, bet tad šis pasākums varbūt nepievērsīs plašu uzmanību. Uzbrukt Patentu birojam bija gandrīz kā nozāģēt koku mežā. Ja neviens ne redz, ne dzird to krītam, kāda jēga? Uzmanības piesaistīšanas ziņā labāka izvēle bija Ņujorkas fondu birža, bet tā atradās neizdevīgā vietā. Mērķēšanas līnija būtu pārāk neprecīza. Un vēl ari pilsētas satiksmē būtu grūti tikt projām.

Viņš apsvēra iespēju notriekt kādu satelītu, bet atmeta šo domu. Pirmkārt, viņš nebija pārliecināts, vai spēs to paveikt. Otrkārt, par šādu negadījumu varbūt nemaz neziņos avīzēs. Turklāt viņš negribēja traucēt gaisa satiksmi pirms Irinas ierašanās.

Vēl viens un visai kārdinošs mērķis bija Pēdējo dienu svēto baznīca - mormoņu templis. Pirmkārt, tas atradās tuvu, taisnā virzienā kādu četrsimt jūdžu attālumā uz austrumiem pa vientuļāko ceļu pasaulē. Otrkārt - vēl svarīgāk - viņam bija savi rēķini ar mormoņiem. Viņi bija padzinuši paijutus no to senču zemes. Būtu tik jauki un pelnīti iznīcināt ģenealoģiskos arhīvus, kas ir šīs baznīcas pamats. Taču tas nesaceltu lielu troksni. Tiktu sagādātas neērtības mormoņu pētniekiem, kuri būtu spiesti strādāt ar dokumentu arhīviem līdz reģistru atjaunošanai. īstermiņā samazinātos kristību skaits, bet vai kāds par to raizēsies, izņemot pašus mormoņus? Vilsons noteikti ne.

Tad atlika tikai SWIFT.

Ar šo saīsinājumu tika apzīmēta Vispasaules Starpbanku finanšu telekomunikāciju sabiedrība51 . Šis gandrīz neredzamais, bet ārkārtīgi ietekmīgais uzņēmums savienoja ap 8000 finanšu iestādēm 194 valstīs un apstrādāja to savstarpējos ziņojumus par darījumiem, kuru kopējā summa bija vairāk nekā seši triljoni dolāru dienā. Un tas neatradās Ņujorkā.

Tas bija Kalpeperā, Virdžīnijas štatā, miegainā pilsētiņā Blūridžu kalnu pakājē. Vēl labāk - Kalpepera būs dubults ķēriens, jo tur atradās vēl viens svarīgs finanšu iestādījums - tā saucamais Kalpepcras komutators - ASV Federālo rezervju banku sistēmas centrālais mezgla punkts. Kāpēc abas šīs ietekmīgās organizācijas izvēlējušās par savu mājvietu tik necilu pilsēteli, nebija saprotams. Bet viņam tas bija tikai izdevīgi. Varētu teikt - lielāks efekts ar mazākām pūlēm.

Vilsons pieņēma, ka piemērotas mērķēšanas līnijas Kalpe- perā atrast nebūs grūti, turklāt - vēl svarīgāk - viņš pielietos ieroci tieši tāpat, kā gatavojās to darīt 22. jūnijā.

Tik patīkami bija apcerēt, kur izdarīt triecienu. Stars bija elastīgs, un viņš vēl nebija īsti izlēmis, cik lielus postījumus nodarīt. Jaunu Tungusku viņš noteikti nevēlējās - tikai ne ar tiem mērķiem. Tas piesaistītu pārāk lielu uzmanību un pārāk drīz. Ideālā gadījumā izmēģinājumiem nebūtu jāizraisa īsta katastrofa, drīzāk neizprotams, gandrīz smalks kaitējums. Lai cilvēki brīnās. Vai tas bija negadījums? Kaut kāda dabas parādība - vai kas? Kā tas varēja notikt? Kad viņš laidīs darbā tornī uzstādīto ieroci, tad sabruks viss - un Amerika uzreiz sapratīs, ka tai uzbrūk. Vai, pareizāk sakot, uzbruka. Jo tajā brīdī karš jau būs beidzies. Un tur nu nebūs nekā smalka. (Tāpat kā nekādu smalkumu nepieredzēs Ro- bijs Medokss. Bet tas bija kas cits. Personiski rēķini.)

Smagais fiziskais darbs bija pārveidojis Vilsona ķermeni. Pēc rančo pavadītajiem diviem mēnešiem viņš bija pieņēmies spēkā. No veselīgas pārtikas un nemitīgās kāpelēšanas, smagumu cilāšanas un nešanas viņa muskuļi bija kļuvuši cieti kā tērauds. Tik labā fiziskā formā viņš vēl nekad nebija bijis - ne tad, kad skrēja un spēlēja bumbu, ne tad, kad Alenvudā cilāja svarus.

Šis bija jauks laiks. Dienas beigās pārvietojoties no viena siltā baseina uz nākamo, Vilsonam ienāca prātā, ka savā ziņā viņš bija tik laimīgs kā nekad līdz šim. Atlaidies ūdenī, viņš izbaudīja tā karstumu, ieelpojot spirgto vēso gaisu, priežu un sēra smaržu. Paraudzījies augšup caur koku lapotnēm, viņš pamanīja lidmašīnu bez skaņas slīdam pār debesjumu uz rietumu pusi - un nākotne pazibēja viņa acu priekšā kā šļakatas. Tā būs īsta lopkautuve. Tur neko nevarēja līdzēt.

Viņš bija pagātnes instruments. Ne vairāk, ne mazāk - pareģojuma piepildījums.

Viņš bija nosaukts par godu cilvēkam, kurš bija radījis Rēgu deju. Vismaz tā viņam stāstīja. Viņš pats nekad nebija dzīvojis rezervātā, bet Mendija bija viņu uz dažiem aizvedusi, uzstājot, ka viņam esot jālepojas ar savu mantojumu - bet tās bija veltīgas cerības. Līdz pat nokļūšanai cietumā viņš savu indiāņu izcelsmi drīzāk uzskatīja par kaut ko slēpjamu, par kauna traipu.

Mendijai bija par vari jāvelk viņš līdzi ari uz vienīgo rituālu, kas tiešām atstāja uz viņu lielu iespaidu - Saules dejas atveidojumu. Toreiz viņš pukojās. Celties rītausmā? Skatīties, kā bariņš vecu viru dzied un danco? Tomēr, viņam pašam par pārsteigumu, kaut kas tajā visā - gaidīšana tumsā un aukstumā, svinīgā nopietnība, kas valdīja viņam līdzīgu ļaužu pulkā, - radīja spēcīgu un pacilājošu iespaidu.

Šķita, ka viņš jau ir gandrīz gatavs pieņemt savu kultu- ras mantojumu - bet pēc dažām nedēļām visa viņa dzīve sagriezās šķērsām un izdevība tika palaista garām. Varasiestādes atņēma viņu Mendijai, un viņam bija jācīnās par izdzīvošanu jaunajās pagaidu mājās, pie audžuvecākiem sprediķotājiem un septiņiem citiem bāreņiem. Vienīgā saskare ar Saules deju bija skolas darba uzrakstīšana par to.

Līdz pat nokļūšanai cietumā "Džeks Vilsons" bija tikai vārds, tikai nodeva vēsturei - tāpat kā Džordžs Vašingtons vai Mārtiņš Luters Kings.

Viss mainījās, kad viņš nonāca aiz restēm, zaudējis savu izgudrojumu un nākotni. Tad viņš apjauta, ka vārds nebija dots nejauši - viņš bija vēlreiz atdzimušais Džeks Vilsons. Viņš bija Rēgu dejotājs.

Pēkšņi viņš saprata, ka tas, kas bija noticis ar viņu, nebija tikai ļauna sagadīšanās. Tas bija Amerikas pamatiedzīvotāju genocīda likumsakarīgs turpinājums. Vilsona ieslodzījums bija neizbēgams. Varētu pat teikt, ka viņš bija divkārt nolemts nelaimei - pirmkārt par savu mantojumu, otrkārt - par savu talantu. Jo iekarotāju naids sen jau bija vērsies pret viņiem pašiem, tā ka baltie tagad aprija paši savus izcilākos un spožākos prātus. To viņam bija atklājusi Aina Renda.

Gulēdams ūdenī aizvērtām acīm, tikai ar tetovēto rēga kreklu uz miesas, Vilsons iedomājās - ja atriebība ir ēdiens, kas jāpasniedz atdzesēts pēc desmit gadiem, tad tagad - pēc simt! - divsimt! - gadiem, temperatūrai vajadzētu būt pašā laikā.

31. nodala

LONDONA,

2005. GADA 15. MAIJS

Maiks Bērks viens stāvēja vējā un lietū uz Dienvidu Od- lija ielas un Grosvenorskvēra stūra, vērodams ASV vēstniecības ēkas sānu durvis. Iepriekšējā dienā viņš bija redzējis darba dienas beigās pa šīm durvīm izplūstani veselu straumi darbinieku, kas nevēlējās rādīties visu acu priekšā pie galvenās ieejas. Tāpēc viņš nosprieda, ka arī Kovaļenko nāks ārā pa tām.

Pulkstenis bija gandrīz pieci, un Bērks tur nīka jau vairāk nekā stundu. Vienkāršāk, protams, būtu gaidīt pie FIB aģenta dzīvokļa nama durvim. Tas droši vien atradās kaut kur netālu vai varbūt Naitsbridžā. Taču Kovaļenko nebija atrodams ne tālruņu katalogā, ne arī kādā no Bērka izmēģinātajiem interneta uzziņu dienestiem. Lai uzzinātu aģenta adresi, Bērkam butu jānolīgst privātdetektīvs vai jāpielabinās kādam, kas varēja piekļūt vēstniecības iekšējiem adrešu rādītājiem. Taču tas prasītu laiku, bet laika viņam nebija.

Tāpēc viņš te mērcējās lietū.

Rinda vēstniecības priekšā stiepās puskvartāla garumā, līkumojot caur virvju un mietiņu nožogojumiem kā lidostā. Rindā stāvētāji bija neticami pacietīgi, gandrīz padevīgi, zem raibu lietussargu virknes. Šī rinda bija kā pagaidu ciemats, ko ar ārpasauli saista desmitiem mobilo telefonu. Ļaudis ēda, spēlēja kārtis, tērzēja, lasīja un mainīja mazuļiem autiņus. Ik pa brīdim kāds teciņiem aizjoza ap stūri uz labierīcībām, tad steigšus atgriezās, lai pateiktos kaimiņam, kurš pasargājis viņa vietu rindā.

Iepriekšējā dienā Bērks bija nogaidījis trīs stundas, lai satiktu Kovaļenko, bet tad uzzināja, ka legāts nevar "atrast viņam laiku". Viņš varot pierakstīties uz tikšanos ne ātrāk kā pēc trim nedēļām.

Gaidīt trīs nedēļas! Un visu šo laiku Eiherna juridiskā firma paliks slēgta, ziņas par Vilsonu paliks bez ievērības, bet vecais vīrs droši vien veiksmīgi nodzersies līdz nāvei.

Atgriezies no ceļojumiem uz Belgradu un Ļubļanu, Bērks atrada sievastēvu, iegrimušu dziļā bezcerībā. "Es esmu kā pulkstenis, ko uzvelk ar atsperi," viņš, klusi iesmējies, paziņoja, "un tagad jūtu, kā atspere iet uz beigām…" Nebūdams drošs, ka Bērks sapratis viņa domu, večuks atkārtoja šos vārdus, zīmīgi pacēlis uzaci: "Iet uz beigām." Bērks bija projām ne ilgāk par nedēļu, bet šīs nedēļas laikā Tomijs vairs neatcerējās, ko nozīmē būt skaidrā. Viņš bija pasācis iebaudīt pirmo mēriņu kopā ar rīta kafiju, un tas iedarbināja viņa netikumu kā Harley motoru. Pēcpusdienās draugiem bija jāpalīdz viņam atsteberēt mājās no kroga.

Tāpēc Bērks saprata, ka tikšanās ar Kovaļenko jāpanāk steidzami, neatkarīgi no tā, cik bīstams varētu būt Vilsons.

No sava novērošanas posteņa Bērks pa mobilo tālruni vairākkārt zvanīja uz vēstniecību, jautādams pēc legāta. Ikreiz viņam atbildēja, ka Kovaļenko kungs ir apspriedē, "nav savā kabinetā" vai vienkārši nevar atbildēt uz zvaniem. Bērks ikreiz atstāja ziņu, piekodinot asistentei, ka jautājums ir steidzams.

Bet nekas nenotika.

Ja teikšana būtu Tomijam, tad ar to arī viss beigtos. Vecais vīrs bija stingri pārliecināts, ka jautājuma izlemšana jāatstāj Īrijas tiesas ziņā. Viņu advokāts nešaubījās, ka Eiherna birojs uzvarēs, jo viņi nebija izdarījuši neko sliktu. Taču lietas izskatīšana bija jāgaida.

-    Cik ilgi? - jautāja Bērks.

-    Ja palaimēsies, - atbildēja advokāts, - mēs varētu tikt tiesas zālē jūnija beigās.

-    Jūnijā! - Bērks un Tomijs vienā balsī iesaucās.

Advokāts sarāvās. - Vai jūlijā.

Tāpēc arī Bērks lietū dirnēja pie vēstniecības. Viņš bija gaidījis un gaidījis, zvanījis un zvanījis. Tagad sāka vajāt to maitasgabalu.

Viņš bija saticis Kovaļenko tikai vienreiz - "sarunā" policijas iecirknī. Taču zināja, ka pazīs to nekļūdīgi. Apaļīgā seja, mazā mute, šaurās cūkas ačeles… Laiku pa laikam viņš pamanīja kādu izlūkdienesta aģentu iznākam pa durvīm. Bet ikreiz tas bija kāds cits.

Novērošana ir savāds pasākums. Neciešami garlaicīgs, ja neskaita dažus atsevišķus brīžus, kad savukārt ir īsts adrenalīna sprādziens. Vienmēr jābūt gatavībā, tāpat kā ilgos braucienos pie stūres. Jābūt reizē gan šeit, gan citur. Kā Šrē- dingera kaķim".

Bērks sāka raizēties, ka pārāk uzkrītoši rēgojas visiem acīs. Driz vien kāds vēstniecības sargs vai policists nāks apjautāties, ko viņš tur dara.

Viņam ienāca prātā arī, ka varbūt medījums jau palaists garām - Kovaļenko izgājis pa citām durvīm. Kaut kur noteikti ir autostāvvieta - sētas pusē vai pagalmā. Varbūt Kovaļenko brauc ar mašīnu, bet tad Bērks viņu nekad nenotvers. Viņš jau gandrīz bija pārliecinājis sevi mest mieru gaidīšanai, kad pie ēkas stūra parādījās Kovaļenko.

Bērks tīri labi prata atšķirt policistus. Viņus nodeva raksturīgā stāja un gaita. Arī Kovaļenko tikpat labi varēja būt ģērbies formastērpā. Savā ziņā tā arī bija. Viņa mati bija rūpīgi saķemmēti, turklāt tā, ka matu želejā bija palikuši ķemmes zaru nospiedumi. Viņam mugurā bija aģentiem pieņemtais Dika Treisija53 uzvalks ar zilu kreklu un svītrainu kaklasaiti. Labajā rokā, ko rotāja statusam atbilstošs Rolex pulkstenis, viņš nesa melnu spīdīgu portfeli. Viņš soļoja lepnā gaitā kā cilvēks, kuram ir tiesības nēsāt ieroci valstī, kur tos necieš.

Bērks sekoja aģentam ap stūri, pēc tam - Nightingale Antis - nelielā krodziņā ar mahagonija paneļiem un slīpēta stikla rotājumiem. Pārpildītajā, piedūmotajā telpā jauni vīrieši runājās par vērtspapīriem un glītajām Bondstrītas veikalu pārdevējām.

Kad Kovaļenko piegāja pie bāra, cilvēki viņam priekšā drūzmējās divās rindās. Bērks redzēja, kā aģents uztver bārmeņa skatienu. Tika pasniegta nauda, un jau pēc mirkļa le- gāta rokā bija sarkanvīna glāze. Tas skaidri liecināja, ka Kovaļenko ir pastāvīgais apmeklētājs. Varbūt iegriezās šeit katru vakaru pēc darba.

FIB aģents apsēdās uz polsterēta sola pie maza galdiņa telpas stūrī, līdzās jauniešu pārim, kuri raudzījās viens otram acīs pāri alus kausiem. Bērks pieskārās brīva krēsla atzveltnei.

- Vai drīkstu šeit apsēsties?

Kovaļenko nevērīgi pamāja ar roku - kā vēlaties.

Bērks jutās aizvainots, ka aģents viņu nepazina, sēdēja tikpat vienaldzīgi, pētīdams savus nagus. Bērks paguva ieraudzīt, ka tie ir rūpīgi manikirēti.

Pūlis apkārt trokšņoja, sarunu kņada te pieņēmās spēkā, te pieklusa kā cikāžu koris vasarā. Neizskaidrojami skaļuma kāpumi un kritumi.

Bērks paliecās uz priekšu. - Es jums sekoju uz šejieni, - viņš paziņoja.

Kovaļenko sarauca uzacis. Viņš laikam bija kaut ko pārpratis. Pieliecies tuvāk Bērkam, viņš piešķieba galvu uz sāniem, lai labāk varētu dzirdēt. - Atvainojiet?

Bērks piecēlās no krēsla un pārsēdās uz sola blakus aģentam, kurš pēkšņi bija iespiests stūrī. - Es jums sekoju uz šejieni, - viņš atkārtoja.

Kovaļenko samirkšķināja acis. Sarauca pieri. Viņa skatiens sāka šaudīties pa labi, pa kreisi, tad pievērsās Bērka rokām. Redzot, ka tās atrodas uz galda, legāts mazliet nomierinājās. - Kāpēc jūs tā darījāt?

Bērks pašūpoja galvu un rūgti iesmējās. - Jūs mani pat nepazīstat, vai ne?

Kovaļenko pacēla glāzi. Iedzēra malciņu. Nolika glāzi. Nopētīja Bērku. Tad klusi iesmējās. - Dublina, - viņš paziņoja.

-    Pareizi.

-    Jūs esat tas Ainas Rendas nezinātājs. Bērks, vai ne?

-    Pareizi.

Kovaļenko pārlaida Bērkam vērtējošu skatienu. - Tātad… Kā varu jums palīdzēt, Bērka kungs?

-    Es domāju… varbūt jūs atceraties. Jūs mums aizliedzāt darboties. Mana sievastēva uzņēmumam. Es cerēju, ka mēs varēsim to nokārtot.

Kovaļenko atviegloti uzelpoja. Atlaidās pret sienu, atbrīvojoties no spriedzes. Viņš paraudzījās uz Bērku kā uz tukšu vietu un nopūtās.

Bērku tas aizkaitināja vēl vairāk. Taču viņš to neizrādīja.

Pasniedzies kabatā, viņš izvilka trīs reiz piecas collas lielu kartiti, uz kuras viņš bija rūpīgi izdrukājis šādas ziņas:

Džcks Vilsons P.k. 2000 Vaitdīra, Pensilvānija 17887 (Alcnvudas cietums) Stcnforda universitāte Vektora trajektorijas aprēķināšana skalāro pāru veidošanā.

-    Jums bija taisnība par to cilvēku, kuru jūs meklējāt, - Bērks teica, pasniegdams kartīti Kovaļenko. - Viņš ir bīstams.

Kovaļenko paraudzījās uz kartīti. - Tas ir d'Ankonias kungs?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Taču, kā noprotu, tā nav viņa pašreizējā adrese, - secināja Kovaļenko. - Ja tā būtu, tad jau viņš neko nevarētu nodarīt.

-     Nē, viņš ir brīvībā…

-     Kas tas? - noprasīja Kovaļenko, pacēlis kartīti un rādīdams tajā ar pirkstu. - Vektora trajektorija - kas ir vektora trajektorija?

-    Tas ir iemesls, kādēļ Vilsons brauca uz Belgradu, - paskaidroja Bērks. - Viņš veica pētījumus par kādu cilvēku, vārdā Tesla.

-    Izgudrotāju?

-    Jā. - Bērks bija pārsteigts, ka FIB aģents to zina.

-    Un ko tad Vilsona kungam vajag no sen miruša izgudrotāja? - noprasīja legāts. - Kādu zinātnes projektu?

Bērks nepievērsa uzmanību viņa ironijai. - Manuprāt, viņš mēģina izgatavot ieroci.

Kovaļenko iesmējās. - Ieroci! Tas gan būtu jauki. Varbūt izgudros katapultu.

Bērks pieklājīgi pasmaidīja un pamāja ar galvu. Viņš vēlējās paskaidrot aģentam, kāpēc Vilsons bulu jāuztver nopietni, taču, lidzko viņš ierunājās, legāts viņu pārtrauca, pacēlis roku kā ceļu policists.

-    Tātad, ja es vēlētos parunāt ar Vilsona kungu, kur es viņu varētu atrast?

Bērks papurināja galvu. - Es nezinu.

-    Jūs nezināt.

-    Ne gluži.

-     Cik tuvu tad jūs varat uzminēt? - taujāja Kovaļenko. - Viņš ir Ķīnā? Brazīlijā?

-     Es īsti nezinu, kur viņš ir. Visu, ko zināju, es jau jums iedevu. Viņa vārds - Alenvuda - Stenforda universitāte. Un arī to nebija tik viegli sadabūt. - Viņš apklusa. - Klausieties, - viņš piebilda. - Es domāju, ka šis cilvēks ir jāuztver nopietni.

Vinš…

-    Ļaujiet man jums ko paskaidrot, - Kovaļenko garlaikoti ierunājās. - Man jau ir darba pilnas rokas. Pienākuši ziņojumi par teroristiem - īstiem puišiem ar spridzekļiem - ziemeļos. Man ir sarežģījumi ar konteineru kuģiem un spridzinātājiem, cilvēku kontrabandistiem un čečeniem. Nemaz nerunājot par nigēriešiem, kuri bāžas itin visur. Un vai zināt, kas vēl? Man būs operācija. Žultspūšļa! Vai apjēdzat, cik tas ir nopietni?

Bērks gribēja viņu nosist. - Cik nopietni ir kas? - viņš pārjautāja. - Spridzekļi vai jūsu žultspūslis?

Kovaļenko pasmaidīja, it kā Bērks tikko būtu viņam devis kādu atļauju. - Es paskaidrošu, - viņš ierunājas. - Vai zināt, ko tas nozīmē - mēs abi te sēžam un tērzējam? Sadarbošanos. Gribat, lai jūsu uzņēmumam atkal atļauj darboties? Lai atsauc apsūdzību? Palīdziet man atrast to tipu.

-    Es jau palīdzēju, - atbildēja Bērks.

Kovaļenko papurināja galvu un nopūtās, tēlodams bezgalīgu pacietību. - Ne gluži. - Viņš atkal iedzēra malciņu vīna. - Patiesību sakot, es labprāt aprunātos ar… - viņš ieskatījās kartītē, - …Vilsona kungu. Taču teikšu atklāti - viņš nepavisam nav mana svarīgāko darbu saraksta pirmajā vietā. Un turklāt, - viņš piebilda, vicinādams kartīti, it kā žāvējot to, - ko tas viss man līdz? Tie ir vakardienas jaunumi.

-    Viņa vārdu. Cietumā noteikti ir reģistri. Stenforda universitāte… Jūs varat viņu atrast.

Kovaļenko paraustīja plecus. - Varbūt. Bet kā tas palīdzēs jums? Ja es viņu atradīšu?

Bērks nespēja tam noticēt.

Kovaļenko iesmējās. - Jūs gribat atsākt darbu, vai ne?

Bērks pamāja ar galvu.

-    Labi, - atbildēja Kovaļenko. - Kā to bodīti sauca? - Viņš sarauca pieri, izlikdamies, ka pūlas atcerēties. - "Ēzeļu partneri", vai ne? Kaut kā tamlīdzīgi. Jūs vēlaties, lai "Ēzeļu partneri" atsāk darbu. Kāpēc ne? Tikai izdariet, luk, ko - atrodiet savu klientu! Bet atrodiet ātrāk nekā es. Jo, ja es viņu atradīšu pirmais, tad jums no tā nebūs nekāda labuma. Vai saprotat, ko es saku? Nestāstiet, kur viņš bija pirms pāris mēnešiem. Jo tas man neko nedod.

Bērks dziļi ievilka elpu un noskaitīja līdz pieci. - Pieņemsim, ka es viņu atradīšu…

-    Tad būsim vienojušies, - Kovaļenko negaidīti labvēlīgi apsolīja. - Es pateikšu Īrijas policijai likt jūs mierā, un varēsiet atkal ķerties pie savas vecās nodarbes - veidot viltus kantorus ļautiņiem, kuri grib izvairīties no nodokļiem.

Bērks vēl dziļāk ievilka elpu. Viņš gribēja iesist šim tipam. Tomēr savaldījās un jautāja: - Kā lai es zinu, ka jūs turēsiet savu vārdu?

Kovaļenko paraustīja plecus. - Jo es vienmēr turu savu vārdu. Bet pagaidām - nezvaniet man. Netraucējiet manu asistenti. Viņai ir jāstrādā, un man arī, lai cik neticami jums tas šķistu. Man ir ari svarīgākas lietas.

Svarīgākas lietas. Tas bija viss, ko Bērks spēja uztvert. Viņš nekustīgi sēdēja, jūtot, kā skatienu aizklāj sarkana migla, pūlēdamies izlemt, vai gāzt tam ķēmam ar dūri pa purnu vai triekt ar galvu pakrūtē. Nekāda labuma no tā, protams, nebūtu, taču viņš vismaz justu gandarījumu - kaut vai uz īsu brīdi.

Kovaļenko nemaz nenojauta, ka Bērks ir karstas dabas cilvēks. Viņam bija grūti novaldīt dusmas. Vecāki bija krietni nopūlējušies, lai tās iegrožotu, pacietīgi vedot dēlu uz karatē nodarbībām Šarlotsvilā, jo mātei šķita nomierinoša cienīgā paklanīšanās pretiniekam.

Ja es šim tipam iegāztu pa ģīmi, nodomāja Bērks, nekāda liela nelaime nenotiktu. Protams, ja viņš neizvilktu ieroci un neiz- šķaidītu man smadzenes. Tāpēc varbūt vienkārši jāapdullina viņš - jāparauj aiz tās sasodītās šlipses un jāgāž ar galvu. Uz mirkli tā šķita lieliska doma. Bet tikai uz mirkli. Par uzbrukumu FBI aģentam Bērks pavisam noteikti varēja nokļūt aiz restēm, bet veco vīru tad nekas vairs neglābtu. Un tomēr…

Vēl joprojām to apcerēdams, viņš pēkšņi pamanīja, ka blakus sēdošā jaunā meitene bija piespiedusies pie sava drauga, gandrīz ierāpusies viņam klēpī. Viņa izskatījās pārbijušies. Tāpat arī Kovaļenko, secināja Bērks, tikai viņam labāk izdevās to noslēpt.

Viņš piecēlās. Adrenalīna uzplūdiem noplokot, viņš jutās apdullis un noguris. Pagriezies viņš izspraucās caur apmek- letaju drūzmu ara uz ietves. Viņš apstājas un bridi stāvēja tur, aizvēris acis, pacēlis seju pretī lietus lāsēm.

Īrijas jura bija nemierīga. Prāmis lietu šūpojās augšup un lejup, virzoties uz priekšu caur putainajiem viļņiem. Bērks stāvēja uz klāja pie margām, drebinādamies prāmja pakaļgala šļakatās. Viņa skatiens bija pievērsts ūdenim, bet domas kavējās Londonā. Tik patīkami būtu bijis mazliet iekaustīt Kovaļenko - tā būtu kļūda, protams, tomēr tik salda! Tagad viņš aģentu droši vien nekad vairs neredzēs.

Prāmja galvenais salons bija pilns ar formastērpos ģērbtiem skolēniem, kas atgriezās no ekskursijas uz lielpilsētu. Viņi bija nevaldāma prieka pilni, jokoja un ķircinājās, skraidīja šurpu turpu, skaļi smiedami.

Bērks jutās pavisam citādi. Kā vēzis vientuļnieks, cieši ietinies mētelī, drūmu domu nomākts.

32. nodala

DUBLINA,

2005. GADA 5. JŪNIJS

Atgriezies mājās, Bērks iegrima tumšā bezcerībā, dīki vadot dienu pēc dienas. Vairāk nekā divas nedēļas viņš tikai nīka pie televizora un dzēra. Vakaros visbiežāk gāja gulēt neizģērbies.

Viņš jutās kā iedzīts stūrī.

Jā, viņš bija pārskaities uz Kovaļenko, taču dusmas bija vērstas arī uz Džeku Vilsonu. Visas nepatikšanas sākās brīdī, kad Francisko D'Ankonia ienāca pa firmas "Eiherns un Partneri" biroja durvīm, un tagad cietējs bija Maiks Bērks.

Taču viņš bija ne tikai nikns, bet arī noraizējies. Pēkšņi Kovaļenko bija atradušās svarīgākas rūpes nekā Džeks Vil- sons, un pirmajā vietā noteikti bija viņa paša žultspūslis. Cik ilgi tas jau vilkās? domāja Bērks. Tad viņš atcerējās telefona sarunu ar kādu no Kovaļenko padotajiem, vai kas nu viņš tāds bija. Jums ir lielas nepatikšanas, mans draugs. Vai viņi visi ir tādi? Vai viņiem amata aprakstā ir paredzēts būt kretīniem? Ko viņš teica par Kovaļenko? Viņš ir remonta.

Toreiz tas šķita bezjēdzīgi, bet tagad viņš saprata. Kovaļenko bija slimnīcā vai pie ārsta, vai vēl nezin kur. Un tagad viņam gaidāma operācija. Ak dievs, nodomāja Berks, Kova- ļenko nemaz pat nedomā par darbu.

Un, ja Kovaļenko neraizējās par Vilsonu, kurš tad raizēsies? Bērks varētu pavēstīt kādam citam visu, ko zināja, bet… kam? Viņš nezināja pietiekami daudz, lai pārliecinātu kādu, kurš tiešām varētu kaut ko līdzēt, par to, ka Vilsons ir bīstams.

Retajos gadījumos, kad Bērks spēja atrauties no televizora, viņš bija mazliet papētījis jautājumu par daļiņu stariem vai "virzītās enerģijas" ieročiem - pietiekami, lai uzzinātu, ka pat Irākas kara laikā Pentagons atvēlēja tiem lielas naudas summas. Kāda firma Virdžīnijā gatavoja kaut kādu ierīci ar nosaukumu StunStrike, kas darbojās uz Tcslas spoles pamata, veidojot nelielus zibeņus pretinieku apžilbināšanai un apdullināšanai. Ra\/theon veica citus darbus šajā jomā, izstrādājot ieročus, kas varētu izsist no ierindas elektronikas mezglus Stinger raķetēm, kājnieku minām, vadāmajiem šāviņiem un pat lidmašīnām.

Kāds cits projekts, kura pamatā bija tā pati tehnoloģija, gatavoja staru, kurš varēja izcepināt cilvēku pūli - vai kādas ēkas iemītniekus. Šis stars uzkarsēja cilvēka ķermenī esošo ūdeni līdz tādai temperatūrai, kad cilvēks jutās kā acumirklī guvis saules dūrienu. Cilvēki apstājās uz vielas, bet jaukākais bija tas, ka vēlāk viņi atkal jutās labi. Tātad šim ierocim bija arī civils pielietojums. Pūļa savaldīšana. Masu nekārtību novēršana. Bet, ja cilvēki negribeja apstāties, temperatūru varēja paaugstināt, līdz tiem šķitīs, ka viņi dzīvi sadeg. Paaugstinot temperaturu vēl mazliet, tos varētu uzvārīt, līdz āda pārplīst.

Kovaļenko varbūt zināja par šiem Pentagona centieniem, taču viņam neienāca prātā saistīt tos ar Teslu, kura slavas laiki bija pirms vairāk nekā simts gadiem. Patiesība bija tāda, ka Kovaļenko nezināja pietiekami daudz, lai raizētos par Džeku Vilsonu.

Un… viņš nevēlējās neko uzzināt. Šim FIB aģentam Džeks Vilsons bija tikpat vienaldzīgs kā nekārtības Nigērijas cietumā.

Tad pēkšņi kādu rītu Bērks piecēlās agri un mazohisma uzplūdos nomazgājās aukstā dušā. Pašam par pārsteigumu, viņš uzreiz jutās labāk. Pat tāds kā apskaidrots. Tad viņš pagatavoja tasi kafijas un paņēma to līdzi pie datora. Apsēdies viņš pavēlēja sev: Saņemies.

Viņam bija apnicis sēdēt dikā, gaidot pasaules galu. Ja viņš tūlīt pat neko nepasāks, tad nojūgsies. Tāpēc - ko nu, puis, darīsi? Uzstāsies cirkā, spēlēsi ģitāru? Meklēsi guru senajā Siāmā?

Bet varbūt - atradīsi Vilsonu?

Tā nu gan ir doma, viņš nosprieda. Es varētu atrast Džeku Vilsonu. Bet ko ar viņu iesākt? Varētu ar FedEx aizsūtīt to mai- tasgabalu Rejam Kovaļenko, bet no tā nebūtu nekada labuma. Bet, no otras puses, viņi viens otru bija pelnījuši. Varbūt viņi pat atrastu kopīgu valodu. Un tad vismaz viss būtu beidzies - un es varētu dzīvot tālāk.

Tā nu viņš ierakstīja Google meklēšanas lodziņā: "Džeks Vilsons" Stenforda universitāte apsūdzēts.

Vilsonam kaut kas bija nogājis greizi, nokļūstot no universitātes auditorijas Alenvudas kamerā. Tāds kritiens negadās bieži, tāpēc varbūt par to rakstīja avīzēs.

Kursors pārvērtās par smilšu pulksteni, un acumirklī ekrānā parādījās atradumi.

To bija desmitiem.

Viņš noklikšķināja uz pirmā no tiem, kas bija datēts ar 1995. gada 22. novembri, - tas bija raksts San Jose Mercury.

STUNFORDAS ABSOLVENTS VAINĪGS Džudija Vaitstona

Sanfrancisko līča rajona iedzīvotājs izgudrotājs un Stenforda universitātes absolvents Džeks Vilsons šodien federālajā tiesā tika atzīts par vainīgu kūdīšanā uz prokurora Džozefa Sozio slepkavību.

Sozio birojs pagājušajā gadā apsūdzēja Vilsonu Likuma par izgudrojumu slepenību pārkāpšanā.

Stenforda universitātes prestižās Inženierzinātņu fakultātes absolvents izcilnieks Vilsons zvērināto lēmumu noklausījās mierīgi.

Apsūdzības pamatā bija audio ieraksts, ko slepus bija izdarījis Vilsona bijušais kameras biedrs Roberts Medokss, kurš arī sniedza liecību tiesā.

Spriedums tiks pasludināts nākamnedēļ.

ļēziņ, nomurmināja Bčrks. Un man šķita, ka es esmu kritis un dedzis.

Veselu stundu viņš internetā vāca kopā sīkākas ziņas par šo lietu. Un atklājās tik skumjš stāsts, ka asaras saskrēja acīs - Horācija Eldžera54 varonis krīt kopā ar Ikaru…

Vilsona lieta bija plaši aprakstīta Silīcija ielejas presē, kur viņš tika parādīts kā zelta dieviņš ar māla kājām.

Avīzes vēstīja, ka šis "zelta dieviņš" ir bārenis. 1969. gadā viņš ticis atrasts kastē pie lauku slimnīcas ātrās palīdzības nodaļas durvīm Tanopā Nevadas štatā. Pie viņa sedziņas bija pielipināta apaļa uzlīme ar smaidīgu sejiņu. Uz tās zem vārda SVEIKS! bija uzrakstīts: ES ESMU DŽEKS VILSONS.

Vilsona advokāte izspēlēja bāreņa kārti un Horācija Eldžera kārti kā divus dūžus. Dažādu audžuvecāku mājās uzaugušais Džeks Vilsons kļuva par ballīšu karali un mācību izcil- nieku savā klasē Čērčhilas apgabala vidusskolā Eelonā

Nevadas štatā. Nokļuvis Vestinghausa zinātņu konkursa nacionālajā finālā, viņš ieguva pilnu stipendiju studijām Stcn- fordā. Beidzis skolu ka labākais savā klasē, viņš saņēma Rat- nera-Zalcberga balvu (alvas trauku ar uzrakstu un čeku) un kļuva par izcilnieku ari Inženierzinātņu fakultātē.

Sekoja arī citas balvas, kad viņš devās izcīnīt doktora grādu elektrotehnikā. 1993. gadā viņš nodibināja firmu \Novoka Enterprises, iesniedza pirmo patenta pieteikumu un saka meklēt finansētājus.

Patentu? Kādu patentu? gudroja Bērks. Viņš izmeklējās krustām šķērsām, bet par to nekas nebija atrodams.

Tieši šajā brīdī apstājās Vilsona šķietami neapturamais uzvaras gājiens pēc slavas un naudas. 1994. gada jūlijā Slen- forda universitātes absolvents tika apsūdzēts 1951. gada Likuma par izgudrojumu slepenību pārkāpšanā.

Nozares izdevums Silicon ASAP vēstīja, ka Vilsona izgudrojumu konfiscējusi ASV valdība, izmantojot piespiedu atsavināšanas tiesības valsts un sabiedrības labā. Tas nozīmēja - atņēma to tāpat kā citiem atņem nekustamo īpašumu, lai būvētu šoseju vai dzelzceļu. Vašingtona paziņoja, ka Vilsona izgudrojums ir valdības īpašums, izsniedza čeku kā, viņuprāt, atbilstošu kompensāciju un pasludināja izgudrojumu par "slepenu".

Citējot ASV prokurora sūdzību, Silicon ASAP ziņoja, ka Vilsons esot mēģinājis negodīgi apiet Likumu par izgudrojumu slepenību. Par spīti patenta konfiscēšanai Vilsons mēģināja meklēt finansējumu, prezentējot izgudrojumu ieguldījumu kapitāla firmas birojā Sanfrancisko finanšu rajonā. Kāda no amatpersonām, kas redzēja šo prezentāciju, pastāstīja, ka Vilsons gatavojies ražot izgudrojumu kādā ārzonas uzņēmumā. Tika pieminēta Angilja.

F1B aģenti arestēja Vilsonu tūlīt pēc šis tikšanās. Nākamajā dienā viņš tika apsūdzēts I.ikuma par izgudrojumu slepenību pārkāpšanā.

Par šo likumu Bērks uzzināja Amerikas zinātnieku federācijas mājaslapā. Likums bija pieņemts 1951. gadā, un tajā bija noteikta kārtība, kādā valdība var konfiscēt izgudrojumus, kurus tā uzskata par vitāli svarīgiem valsts drošībai. Patentu un preču zīmju birojā īpaši eksperti izskatīja visus patentu pieteikumus, lai noteiktu, vai tie pelna īpašu interesi. Atbilstošie pieteikumi tika nodoti izskatīšanai attiecīgo nozaru padomēm - parasti Aizsardzības departamentam un Enerģētikas departamentam. To ieteikumi parasti bija galīgi.

Vairumā gadījumu patenta konfiscēšana izgudrotājam nebija liels trieciens, jo parasti tie tika izstrādāti ar valdības finansējumu. Bet dažiem izgudrotājiem tas ir pāridarījums. Piemēram, 2003. gadā gandrīz puse no simt piecdesmit patentu slepenības rīkojumiem attiecās uz privātu izgudrotāju, tā saucamo Džonu Do, izgudrojumiem.

Izgudrotāju apelācijas visbiežāk cieta neveiksmi tāpat kā to sūdzības par nepietiekamu kompensāciju. Kā lai nosaka komerciālu vērtību kaut kam tādam, kas nemaz nav nonācis tirgū - un nekad arī nenonāks? Kā lai aizstāv savu taisnību, ja likums aizliedz pat runāt par izgudrojumu?

Bērks atlaidās pret krēsla atzveltni. Tagad viņš saprata Vilsona aizraušanos ar grāmatu "Atlants paraustīja plecus" un Francisko D'Ankoniu. Bet ko viņš bija izgudrojis? Ņemot vērā Vilsona interesi par Teslu un valdības iejaukšanos, jādomā, ka tas droši vien bija ierocis.

Bērks atkal ķērās pie ziņu krātuves.

Pēc apcietinājuma Vilsons tika ievietots Sanfrancisko apgabala cietumā Nr. 1, kur viņa kameras kaimiņš un sarunu biedrs bija bandīts motociklists vārda Robijs Medokss.

Pirms izmisušais Vilsons paguva nokārtot atbrīvošanu pret drošības naudu, Medokss slepeni tikās ar šerifa vietniekiem un apgalvoja, ka viņa kameras biedrs gatavojoties nogalināt ASV prokuroru.

Pēc divām dienām Medokss atkal ievilka Vilsonu šī jautājuma apspriešanā. Šoreiz viņam bija paslēpts mikrofons.

Vilsona tiesā par kūdīšanu uz slepkavību zvērinātajiem tika atskaņota šāda saruna:

Sozio? jā, noteikti… es gribētu redzēt, ka tas maitasgabals dabū galu.

Cik daudz tu par to atdotu?

Tu laikam joko!

Nē, patiesi! Cik?

Ak dievs, nezinu… Kāpēc?… Tu zini kādu, kas to var izdarīt?

Es pats to varētu izdarīt…

Tiec brīvībā…

…nu tad norunāts?

…jā, protams… norunāts.

Vilsona advokāte Džila Epla atzina, ka viņas klients bija nikns uz valdību par viņa izgudrojuma atņemšanu. Un, jā, viņš nenoliedzami izgāza šīs dusmas sarunā ar Medoksu. Taču, viņa turpināja, valdības apgalvojums, ka Vilsona izteicieni pauž nopietnus draudus, ir smieklīgs. Ja Vilsons gatavojās sarīkot kādu slepkavību, kur tad ir turpmāka rīcība šajā virzienā? Tās nebija. Viņš neko nepasāka. Viņas klienta vienīgā vaina, uzstāja Epla, ir mutes palaišana - jo bija sagrauta visa viņa dzīve. Tā bija kļūda, viņa piekrita, bet ne noziegums.

Viņa uzstāja, ka viņas klients ir provokācijas upuris, un apgalvoja, ka Vilsona izteicieni citēti ārpus konteksta. Epla nosauca Medoksu par provokatoru un norādīja, ka pec Vilsona apsūdzēšanas kūdīšanā uz slepkavību prokuratūra bija ar mieru atsaukt Medoksa apsūdzību narkotiku lietā.

Zvērinātie viņai nenoticēja. Vilsons tika notiesāts. Un, tā kā viņa atriebības mērķis bija ASV prokurors, viņš tika ieslodzīts "Klinšu kalnu Alkatrasā" Florencē, Kolorādo štatā.

Tur viņš pirmo gadu pavadīja, ieslēgts sešas reiz desmit pēdas lielā betona sprostā, izciezdams sodu tāpat kā Una- bomber, Shoebomber55 , Terijs Nikolss56 un Ramzejs Jusefs57 . Šis ipaši stingrā režīma cietums bija izpelnījies Amnesty International nosodījumu par ANO noteikumu par minimālajiem apstākļiem cietumos pārkāpšanu, jo tas visu diennakti bija spoži apgaismots. Tikai ne jau ar saules stariem. Vienīgā īstā dienas gaisma, ko cietumnieki varēja saskatīt, bija mazs debesu gabaliņš aiz loga augstu pie sienas. Tāpat kā viss pārējais, arī tas bija drošības pasākums. Neredzot ārpasauli, izbēgšana kļūst psiholoģiski neiespējama. Ieslodzītajiem bija atlicis tikai tualetes pods, izlietne un betona klucis gulēšanai. Un vēl arī sienā iebūvēts televizora ekrāns, kas rādīja garlaicīgas pamācošas programmas.

Bērks atlaidās krēslā. Ipaši stingrais režīms, viņš nodomāja. Jēziņ!

Federālajā sistēmā ir tikai divi īpaši stingrā režīma cietumi, viņš izlasīja, taču tiek plānoti vēl seši. Florences cietums ir jaunakais no abiem. Un tāpēc arī nežēlīgāks. Modernāks. Ieslodzītie tajā ir burtiski dzīvi aprakti.

Bērks bija uzaudzis, skatoties filmas, kurās ieslodzītie cilāja svaru stieņus, spēlēja futbolu vai skrēja pa skrejceļu sargu uzraudzībā. Taču vairākumam Florences ieslodzīto nekas tāds nav pieejams. Pirmo gadu - kādreiz divus - viņi pavada savās kamerās bez jebkādas iespējas izkustēties vai redzēt kādu cilvēka seju, pat ne uzraugus. Ja viņu uzvedība mainās - ja viņi padodas bezcerībai un iegrimst apātijā -, viņiem ir cerība izkļūt plašākā sabiedrībā kopā ar mazāk bīstamajiem ieslodzītajiem. Bet līdz tam brīdim viņi ir gluži ka dzintarā iekausētas mušas.

Tā ir īsta izolācija.

Uzraugi ievieto ēdienu paplātes grozāmā plauktā "pārtikās lodziņā", un tās parādās kamerās it kā pašas no sevis. Kanalizācijas caurules, ar kuru palīdzību sazinās citu cietumu ieslodzītie, ir izolētas. Kamerā sēdētājs varētu visu dienu dauzīt pa atejas podu, bet neviens viņu nedzirdētu. Kamerām ir sienas ar skaņas izolāciju un dubultas durvis - vienas restotas, otras blīvas.

Tāpat kā ieslodzītie pa logiem neredzēja apkārtni, arī apmeklētājiem nebija nojausmas par cietuma atrašanās vietu. Vienīgais piebraucamais ceļš ir garš, līkumains tunelis. Tāpat kā pusdienu paplātes kamerās, ari apmeklētāji ierodas, nokrītot ka no gaisa, hermētiski noslēgtā, antiseptiskā ellē, ko apjož spožām dzeloņstieplēm rotāti mūri un sargā signalizācija, kustības detektori un suņi.

Vilsonam tas bija smags kritiens, nodomāja Bērks, un sāpīga piezemēšanās. Viņš pārskatīja savas piezīmes, tad in- ternetā sāka meklēt ASV prokuratūras Sanfrancisko biroja, Vilsona advokātes Džilas Eplas un Robija Medoksa tālruņa numurus.

No Medoksa tūlīt bija jāatsakās. Anywho.com viņš nebija minēts Sanfrancisko, un tas nozīmēja, ka viņš var but jebkur. Sozio atrast bija vieglāk. Tagad viņš bija tiesnesis un strādāja tajā pašā federālajā ēkā, kur pirms tam bija pildījis prokurora pienākumus, taču no zvanītājiem viņu sargāja tik daudzi birokrātijas slāņi, ka aprunāties ar viņu bija praktiski neiespējami. Atlika tikai Epla.

Viņas numuru izdevās atrast pavisam vienkārši, uzziņu birojā. Pēc pusstundas viņš jau meloja advokātei. Uzdevās par žurnālistu, kas strādā žurnālos Ilarper's, Countcrpunch un

Salon. Viņš pieminēja dažus rakstus, pie kuriem bija strādājis (kā fotogrāfs), bet tagad gribot pievērsties Likumam par izgudrojumu slepenību. Viņš zvanīja advokātei tāpēc, ka viņai bijusi kāda interesanta lieta.

-    Džeks Vilsons, - viņa uzminēja.

-    Tieši tā.

Advokāte bija laipna, ar siltu dienvidnieces balss tembru. - Vai jūs sazināties ar Džeku? - viņa apjautājās. Tad pēkšņi attapās: - Viņam taču jau jābūt brivībā!

-    Jā, viņš ir atbrīvots, bet es nezinu, kur viņš ir, - atbildēja Bērks. - Es cerēju…

-     Es jums nevaru palīdzēt, - atbildēja Epla. - Mēs nesa- zinājāmies.

-    Nē?

-     Nē. Iesniedzām apelācijas, bet… Tagad viņš laikam ir pavisam cits cilvēks.

-    Jā, droši vien.

Viņa nopūtās. - Tas bija drausmīgi, tiešām.

-    Kā tā? - jautāja Bērks.

-     Nezinu, cik daudz jums ir zināms par Džeka dzīvi, bet… viņš tik daudz sasniedza, bet tad… tas bija tik skumji. Un netaisnīgi.

-     Netaisnīgi?

-    Nelaimiga sagadīšanās.

-    Kā tā?

Epla nopūtās. - Apmēram mēnesi pirms Džeka tiesas prāvas sākuma kāds trakais iegāja Sanhosē tiesas zālē un sāka šaudīties. Nošāva tiesnesi, tiesu izpildītāju un veiksmīgu jaunu apsūdzības juristu. Pēc tam ielaida lodi sev pierē.

-    Kā viņš ienesa ieroci tiesas zālē?

-    Avīzēs bija rakstīts, ka tas bija Glock. Daudz plastmasas detaļu, lai gan tikpat smags kā metāls. Tomēr izjauktā veidā to skeneri grūti pamanīt. Viņš laikam to salika kopā labierīcībās. Bet galvenais ir tas - ja nebūtu bijis šis Sanhosē gadījums, Džeks drīzāk nebūtu notiesāts. Pret viņu nebija īstu pierādījumu, bet šis spriedums tiesai bija vajadzīgs kā barga atbilde.

-    Es lasīju, ko Vilsons teica ierakstā, - teica Bērks. - Tas izklausījās tik…

-    …stulbi. Tās bija galīgas muļķības. Viņš bija nikns. Kurš nebūtu? Bet slepkavība? Nekad. Ja jūs būtu redzējis to glumo mūdzi liecinieku tribīnē… Kā viņu sauca? Es to tīšām izmetu no galvas.

-    Medokss?

Advokāte nicīgi nošņācās. - Viņa sodāmību saraksts ir jūdzi garš. īsti rūdīts nelietis, profesionālis, bet Džeks pirms tam nebija redzējis cietumu no iekšpuses. Tāpēc viņš bija viegls ķēriens.

-     Kāpēc vispār viņš bija cietumā? - jautāja Bērks. - Vai nevarēja sadabūt drošības naudu?

-    Viņš tika apcietināts nedēļas nogalē, bet apsūdzība tika izvirzīta tikai pirmdienas pēcpusdiena. Tad viņam bija štata nozīmētais aizstāvis, un, šķiet, viņš centās sadabūt aizdevumu, ieķīlājot savu māju. Taču tas prasīja dažas dienas, un… uzradās Medokss. Nelaimīga sagadīšanās. Kā jau teicu.

-    Jūs teicāt ari, ka viņš bija viegls ķēriens, - atgādināja Bērks.

-    Tieši tā. Medokss visu safabricēja. Es varu iedomāties, kā tas notika. Ja paklausās to ierakstu, tad jūtams, ka nav konteksta. Džeks pēkšņi saka: "Sozio", it kā tā būtu kāda atklāsme. Un saruna nav nepārtraukta. Visas tās pauzes. Lūdzu ierakstu noklausīties ekspertam, un viņš izteica minējumu, ka Medokss blēdījās ar mikrofonu. Bet to mēs nevarējām pierādīt. Un zvērinātie tam nenoticēja.

-    Vai jūs aicinājāt ari pašu Vilsonu liecināt?

Viņa vilcinājās. - Jā, bet tā bija kļūda. Džeks bija… viņš ir ļoti harismātiska personība. Un sasodīti izskatīgs. Bet liecinieku tribīnē? Man vajadzēja, lai viņš izskatas pēc upura, bet viņš sāka tēlot Džonu Goltu!

-    Ainas Rendas varoni, - secināja Bērks.

-    Jūs to zināt!

-Jā.

-    Tas nenāca par labu.

-    Brīnos, ka jūs ļāvāt viņam par to runāt…

-        Es neļāvu! Pārtraucu viņu, tikko viņš bija sācis. Bet šo pavedienu uzķēra prokurors un sāka iztaujāt par šīm tēmām krustām šķērsām. Un viņš pats sev izraka kapu. Atļāvās pateikt zvērinātajiem, ka tiem nav tiesību tiesāt viņu, jo viņi nav līdzvērtīgi. - Advokāte apklusa. - Tas diez ko labi neizklausījās.

Bērks iesmējās. - Bet jūs…

-        Es pūlējos pievērst zvērināto uzmanību mazajam indiāņu bārenim, kurš tika pamests durvju priekšā kartona kastē. Līdz desmit gadu vecumam viņš pat nezināja, kam par godu viņam ir dots vārds. Viņš izskatījās pēc indiāņa, taču neko nezināja par savu cilti vai ko tamlīdzīgu. Tad viņš nokļuva pie audžumātes, kura beidzot kaut mazliet arī rūpējās par viņu. Palīdzēja viņam izdibināt, kas viņš ir un no kurienes nāk.

-         Kad teicāt, ka viņš tika nosaukts kādam par godu, - jautāja Bērks, - par ko jūs runājāt? Kas ir "Džeks Vilsons"?

-        Paijuts. Neesat neko par viņu dzirdējis? Viņš bija slavens! Izgudroja Rēgu deju. To jums vajadzētu pieminēt rakstā. Viņš dzīvoja Nevadā.

-        "Džeks Vilsons" neizklausās pēc indiāņu vārda, - ieminējās Bērks.

-    Tas bija viņa balto cilvēku vārds - tās ģimenes vārds, kurā viņš uzauga. Viņa indiāņu vārds ir Vovoka.

-    Tāpat kā uzņēmums, - secināja Bērks. - Vilsona uzņēmums.

-    Pareizi! Es to biju piemirsusi.

Saistība visu laiku bijusi acu priekšā. Bērks bija to redzējis Google atradumu sarakstā, bet nebija pievērsis uzmanību. Tas nešķita nekas nozīmīgs. Džeks Vilsons… Rēgu deja… Viņš nosprieda, ka tā ir sagadīšanās, ja vispār par to iedomājās. Taču bija tā sieviete Belgradā - Tutija! Viņa kaut ko teica par Vilsona dejošanu. Un arī Ceplaks, runādams par Vilsona pēdējo dienu viņa mājā: Laiks dejot.

-    Ļaujiet uzdot jums kādu jautājumu, - lūdza Bērks. Advokāte skumji iesmējās. - Man šķiet, mēs jau esam

diezgan runājuši. Man ir daudz darba.

-    Kas tas bija par izgudrojumu? Tas, kura dēj viss sākās? Juriste iesmējās. - Tas gan ir vērtīgs jautājums, vai ne? Vai

arī jūs mani pārbaudāt?

-     Tas ir loti svarigi rakstam, - atbildēja Bērks. - Tas ir visas intrigas pamatā.

-    Droši vien tā ir, - piekrita Epla, - bet tāpēc jau to likumu sauc par izgudrojumu slepenības likumu.

-     Es taču negribu izdibināt, kā tas darbojas vai ko tamli- dzīgu. Es tikai vēlos zināt - un ari lasītāji tāpat -, kas tas īsti ir.

-     Nu…

-     Nojaušu, ka tas ir kaut kāds ierocis. Ja jau valdība to tik steidzīgi konfiscēja, tad kas gan cits.

Advokāte nopūtās. Beidzot piekāpās: - Tikai neoficiāli, labi?

33. nodala

NEVADA,

2005. GADA 5. JŪNIJS

Izbrauciens ar auto.

Pēc pāris nedēļām tas vairs nebūs iespējams, tāpēc Vil- sons, braukdams uz austrumiem, nolēma nesteigties. Viņš vēlējās izbaudit katru mirkli - nemanāmās apvidus izmaiņas, pieklājīgāku ceļmalas ēstuvju meklējumus, pat iespēju patērzēt par laika apstākļiem un degvielas cenām ar viesmīlēm un citiem svešiniekiem. Būtu jauki doties tālā pārbrau- cienā kopā ar Irinu, viņš nodomāja, parādīt viņai šīs zemes daudzveidīgo skaistumu, bezrūpīgi traukties pa ceļu uz rietumiem, baudot iespaidus.

Tas, protams, nebūs iespējams. Pēc 22. jūnija šādas braukāšanas prieki - un vispār jebkāda braukšana - būs beigušies. Sarežģītais šoseju, ceļu un ielu tīkls, kas savienoja visus šīs valsts nostūrus, pēkšņi kļus lieks. Visi uz ceļa esošie braucamrīki apstāsies. To motori nosprauslāsies un apklusīs. Un nekad vairs neiedarbosies.

Senie automobiļi un daži ar dīzeļmotoriem, kādi viņam bija rančo, vēl spēs pārvietoties, taču netiks tālu, jo ceļu būs aizšķērsojuši neskaitāmie mašīnu vraki.

Pat ja kāds vecs auto pamanīsies kaut kur lavicrēt apkart, tam nebUs degvielas, jo tā glabāsies pazemes tvertnēs, kur tai nevar piekļūt bez elektrības, kas darbina sūkņus.

Sāksies velosipēdu ziedu laiki.

Lai gan viņš bija pārveidojis piekari un ievietojis ieroci tādā kā piekarināmā kokonā, viņš bažīgi saviebās, kad Es- calade kratījās pa grambaino ceļu no rančo līdz Džuniperai. Nokļuvis uz 225. šosejas, viņš atviegloti uzelpoja.

Tagad, kad ceļš bija līdzenāks, viņš ieslēdza audiosistē- mu un uzlika krievu valodas kompaktdisku. Kad tas sāka skanēt, viņš skaļi atkārtoja vārdus, atdarinot ierakstā dzirdamo balsi.

Paldies - Spasiba.

Lūdzu - Pažalsta.

Atvainojos - īzvinče (svešiniekiem); Izvini (draugiem).

Viņš ne tikai centās iemācīties Irinas dzimto valodu, bet bija arī nopircis vairāk nekā simts grāmatas krievu valodā - visdažādākās, no vārdnicām līdz dzejai, klasiku, mūsdienu daiļliteratūru un bērnu grāmatas. Viņš bija nopircis veselu DVD kolekciju, vairākas ikonas, patvāri un matrjošku leļļu komplektus bērniem. Viņš nevēlējās, lai Irina jūtas atrauta no savas kultūras.

Pēc kādas stundas viņš izslēdza valodas mācību disku. Laiks mūzikai. Florencē viņš mēdza caurām dienam dziedāt skaļā balsī, jo mūzika bija viens no baudījumiem, kā viņam pietrūka visvairāk. Apbrīnojami, cik daudzām dziesmām viņš zināja tikai nelielus fragmentus. Un ieslodzīto vieninieku kamerā var padarīt traku šī sajūta, ja tai ļaujas - ka pārējā dziesmas daļa nav sasniedzama, slēpjas kaut kur atmiņas dzīlēs. Sākumā viņš bija nikns, ka nespēj aizpildīt šos robus.

Nevar doties internetā un lejupielādēt dziesmu vai nopirkt CD disku, lai apmierinātu ziņkāri.

Tāpēc viņš pēc atgriešanās no Āfrikas sāka pirkt diskus kā neprātīgs. Aizpildīja visus robus atmiņā un ne tikai. Rančo B-Lazy-B viņa kolekcijā bija vairāk nekā trīs tūkstoši CD disku - un vismodernākā audiosistēma. Mūzikas stili bija visdažādākie - viņš taču nevarēja paredzēt, kā laika gaitā mainīsies viņa gaume.

Arī Escalade bija tīri laba audiosistēma. Sasniedzot Jūtas štata robežu, viņš repoja kopā ar Eminemu.

"Ups, gravitācija aiziet pa pieskari."

DUBLINA,

2005. GADA 5. JŪNIJS

-     Tas nebija nekāds ierocis, - pavēstīja Džila Epla. - Tā bija baterija.

Bērks nodomāja, ka pārklausījies. - Kā, lūdzu?

-    Viņš izgudroja, kā izgatavot labāku bateriju. Vieglu, ar ilgu kalpošanas laiku. Bateriju.

-    Jūs jokojat, - neticēja Bērks.

-    Nejokoju. Salīdzinājumā ar to Energizer Bunny būtu kā niecīga muša.

Bērks iesmējās.

-Jūs nevarat iedomāties, kādā sajūsmā bija Džeks un viņa partneris, - turpināja Džila.

-    Kāds partneris? - brīnījās Bērks.

-    Viņam bija partneris. Eli… uzvārdā… Zalcbergs! Viņi kopā mācījās aspirantūrā. Eli laikam saņēma MBA. Viss ritēja tik jauki. Viņš jau aicināja finansētājus uz tikšanos, kad Džeks saņēma to vēstuli.

-    No kā?

-    No patentu biroja. Federālais noslēpumu departaments bija nolēmis, ka šim pieteikumam jābūt slepenam. Un tas arī bija viss. Nekāda patenta. Viņi piedāvāja kompensāciju - šķiet, kādus 150 000 dolārus.

-     Un kāda bija tā… īstā vērtība?

-    Eli domāja, ka viņi varētu dabūt divdesmit piecus miljonus par desmit procentiem no pašu kapitāla. To viņi prasīja.

-    Ak dievs! Un ko viņi darīja?

-     Viņi nāca pie manis, - atbildēja Džila. - Un mēs sniedzām prasību tiesā. Taču šādās lietās nav iespējams uzvarēt. Sēdes ir slēgtas, un valdībai nav jāpamato savi lēmumi. Viņi tikai paziņo, ka tas ir valsts interesēs, un viss.

-     Nav nekāds brīnums, ka viņš ir nikns, - secināja Bērks.

-    Tā ir piespiedu atsavināšana, attiecināta uz intelektuālo īpašumu. Ja valdība vēlas būvēt autoceļu caur jūsu viesistabu, viņiem tikai jāpiesauc sabiedrības intereses. Un ar patentiem ir tāpat. Likums par izgudrojumu slepenību (tas ir 35 U.S.C. 17, ja vēlaties to papētīt) ir atgriešanās aukstā kara laikos.

-    Cik patentus viņi ir konfiscējuši? - Bērks gribēja zināt.

-    Kādus desmit tūkstošus.

Bērks neticīgi iesmējās. - Tas izklausās pēc "X failiem"!

-    Jā, tā tas ir! - atbildēja juriste. - Baumas ir visādas - nenolietojamas riepas, opiāti, kas neizraisa atkarību… Dže- ka kļūda bija tāda, ka viņš mēģināja apiet Pentagonu. Par to <->rī nokļuva aiz restēm.

-    Un tur arī saskrējās ar Medoksu.

-    Tieši tā. - Klausulē atskanēja neskaidrs troksnis. - Vai varat uzgaidīt?

-    Protams.

Pēc mirkļa viņa ierunājās atkal. - Vai zināt, man pēc desmit minūtēm jābūt tiesā.

-    Ak, atvainojiet, es…

-    Jums tiešām vajadzētu aprunāties ar Eli!

-    Labprāt! Jums ir viņa numurs?

-     Nē, bet viņu nebūs grūti atrast. Pirms pāris dienām viņš Bloomberg televīzijā runāja par Argentīnu. Viņš ir kaut kādā augstā amatā Pasaules Bankā. Šķiet, strādā Vašingtonā.

Paņēmis piezīmjdatoru līdzi uz virtuvi, Bērks nolika to uz galda un pagatavoja sev vakariņas. Nebūdams kulinārijas cienītājs, viņš bija pasācis pārtikt no "brīvajiem" makaroniem. Tas nozīmēja - sadrupināt makaronus maisiņā un apkaisīt ar piedevu paciņas saturu. Pēc tam maisiņš bija kārtīgi jāsakrata, un ēdamais gatavs. Nevārītā veidā makaroni garšoja līdzīgi drupatām Cheetos pakas apakšā.

Apsēdies pie datora ar makaronu maisiņu pie kreisās un ļatneson's pudeli pie labās rokas, Bērks sāka meklēt interne- tā kādas ziņas par Vilsona vārdabrāli un viņa tautiešiem.

Indiāņu mesija Vovoka parādījās uz skatuves pēc vairāk nekā piecdesmit gadus ilgām nebeidzamām katastrofām un genocīda. 1830. gadā saskaņā ar likumu par indiāņu pārvietošanu austrumu ciltis tika padzītas uz rietumiem. Šī piespiedu migrācija, kas palikusi atmiņā ar drūmo nosaukumu "Asaru ceļš", sadzina ciltis "Indiāņu teritorijā", kas tagad ir daļa no Oklahomas štata. Kad robeža pārvietojās uz rietumiem, Līdzenumu un Lielā baseina ciltis bija nokļuvušas brīvdabas cietumos, sauktos par rezervātiem, kur dzīve bija kā nebeidzams drudža murgs, kurā valdīja alkohols, izmisums un slimības. Klejotāji, kuiji savulaik bija pārtikuši - veiksmīgi - no medībām un sirošanas, bija nokļuvuši svešā vidē. Izmisumu vēl vairāk pastiprināja vesela virkne līgumu "pārskatīšanu", kas izpaudās kā zemes atņemšana. Visbeidzot indiāņu traģēdija draudēja pieņemt katastrofas apmērus, kad mokoša sausuma laikā valdība samazināja risu un kviešu piegādi. īsāk sakot, indiāņi pa Asaru ceļu bija nonākuši līdz Bada laikiem.

Uz skatuves parādās Vovoka.

Nostāsts vēstīja, ka viņš bija cēlies no šamaņu ģimenes, un varbūt tā ari bija. Taču droši zināms bija tas, ka viņš bija uzaudzis kādā Nevadas rančo, kas piederēja vīram vārdā Deivids Viisons, kurš nosauca zēnu par Džeku un deva viņam savu uzvārdu. Ap 1889. gadu Vovoka sāka runāt par viziju, kas viņam parādījusies.

Es jums nesu ziņu no jūsu senčiem, rēgiem, kn viņi soļo šurp, lai pievienotos jums. Viņus vada mesija, kas reiz nāca uz zemes dzīvot pie baltajiem cilvēkiem, bet tie viņu padzina un nogalināja.

Vovokas vīzija pauda, ka baltie cilvēki tiks padzīti no indiāņu zemēm. Tad uz zemeslodes atkal būs labklājība un pārpilnība, un indiāņu senči atgriezīsies dzīvot kopā ar tiem.

Vovoka sludināja, ka liek gatavota jauna zeme. Tā ieradīsies no rietumiem 1891. gada pavasarī. Jaunā zeme pārklās veco "pieckārt cilvēka auguma dziļumā". Bet pagaidām ciltīm bija jādzīvo mierā savā starpā un ar baltajiem. Tieši pirms jaunās zemes parādīšanās visa pasaule sāks drebet un līgoties, bet indiāņiem nav jābaidās. Pazudis nāve, slimības un baltādainie. ļaunās zemes klās lekna zāle un dzidrs ūdens, tur klejos bifeļu un poniju bari, lai mani sarkanādainie bērni varētu ēst un dzert, medīt un priecāties.

Taču Vovokas atklāsme ne tikai uzbūra krāšņas ainas. Pravietis arī pavēlēja ciltīm noteiktos laikos dejot noteiktas dejas. Tas palīdzētu tuvināt beigas un tām sekojošo jauno sākumu.

Gandrīz visās interneta lapās jaunās kustības izplatība bija raksturota vienādi. Tā uzliesmoja "kā meža ugunsgrēks". Piemērots salīdzinājums, nodomāja Bērks. Tāpat kā uguns mežā pārlec no viena koka uz citu, ari rēgu dejas reliģija pārlēca no vienas cilts uz citu. Indiāņu vadoņi (to vidū Sarkanais Mākonis no siū cilts un Sperošais Lācis no lakotas cilts) mēroja tālu ceļu, lai satiktu Vovoku Nevadas rietumos.

Jo vairāk šī vēsts izplatījās, jo vairāk mainījās (kā tas mēdz būt ar šādām "vēstīm"). Jaunā zeme uzradisies tieši tā, kā Vovoka bija solījis. Taču tā vienkārši nepadzīs bālģīm- jus. Tā viņus apraks.

Kad sāka klīst runas par viņu gaidāmo bojāeju, baltie nosprieda, ka tiek gatavota sacelšanās. Tā "rēgu deja", viņi secināja, drīzāk ir "kara deja". Tie indiāņu salašņas gatavojas apkaut visus baltos naktī, gultās.

Pēc tam… Vundednī. 1890. gada ziema. Valdības aģenti tikko bija nogalinājuši Rēgu dejas atbalstītāju, vienu no slavenākajiem siū cilts virsaišiem Sēdošo Bulli. Baidoties no nemieriem, Septītais kavalērijas pulks (ģenerāļa Kastera kādreizējais pulks) tika aizsūtīts apcietināt "musinātājus" Dienviddakotā. Lai izglābtos no aresta, lakotas cilts indiāņu grupa naktī devās caur Bedlendu. Viņu mērķis bija meklēt patvērumu un aizsardzību Painridžas rezervātā.

Kareivji viņus izsekoja un piespieda atkāpties līdz Vundednī strauta krastiem. Ielenktie indiāņi, būdami mazākumā, pacēla balto karogu, lai padotos. Kamēr vadoņus nopratināja, tika dota pavēle konfiscēt indiāņu ieročus. Daži indiāņi esot sākuši dziedāt Rēgu dejas dziesmas. Šamanis pasviedis gaisā sauju zemes, kas dažiem kareivjiem (piedzērušiem) izskatījās pēc signāla. Atskanēja šāviens, un, lai gan tas nevienam netrāpīja, kavalēristi atklāja uguni. Uz pakalna virs nometnes novietotie četri Hotchkiss lielgabali, kuri spēja katrs izšaut piecdesmit eksplozīvus lādiņus minūtē, nobēra nāvējošu uguns krusu.

Simtiem lakotas indiāņu - vīrieši, sievietes un bērni - tika sašķaidīti. Daži nāca pretī ar paceltām rokām, bet saņēma lodes tiešā trāpījumā. Vēl citi tika notverti mežā vai nosala līdz nāvei, slēpdamies no kareivjiem.

Armijas pusē bija gājuši bojā divdesmit deviņi vīri, gandrīz visi krituši par upuri "draudzīgām" krustugunīm. Kongress piešķīra slaktiņa dalībniekiem divdesmit Goda medaļas.

Bērks iztukšoja viskija glāzi, ielēja vēl un iedzēra krietnu malku. Viņš bija dzirdējis par Vundednī, vismaz zināja, kur tas atrodas. 1973. gadā pāris simti indiāņu aktīvistu bija ieņēmuši šo ciematu, lai darītu zināmas atklātībai savas sūdzības, tostarp par korupciju rezervātā, rasu diskrimināciju un indiāņu zemju iztirgošanu būvniekiem.

F1B un Nacionālā gvarde sekoja priekšteču paraugam, aplencot ciematu un noslēdzot tam elektrību un ūdeni. Izcēlās apšaude, un septiņdesmit vienu dienu plosījās karš, kurā Amerikas indiāņu kustības dalībniekiem bija jācīnās pret milzīgu pārspēku. Daži ziņojumi vēsta, ka uz ciematu tikuši raidīti vairāk nekā pieci miljoni šāviņu. Indiāņu kustības cīnītāju rīcībā bija tikai divi automāti, kurus tie izmantoja ļoti efektīvi, nepārtraukti pārvietojot un ik pa brīdim izšaujot nelielas kārtas no citas pozīcijas, lai radītu iespaidu, ka cilvēku skaits ir daudz lielāks un bruņojums - labāks.

Indiāņu aizstāvju zaudējums šajā kaujā bija neizbēgams, un tā arī notika. Taču viņi nenoliedzami bija uzvarējuši visā karā. Vundednī aplenkums atkal atmodināja interesi par Amerikas indiāņu tradīcijām un piesaistīja uzmanibu federālās valdības ļaunprātīgajai nevērībai pret rezervātiem un to iedzīvotājiem.

Neticamā kārtā, par spīti nāvējošo šāviņu miljoniem, tikai divi no Vundednī cīnītājiem tika nogalināti. Viens no tiem bija puisis no Nelsonas apgabala Virdžīnijas štatā, kur Bērks bija uzaudzis. Bērnībā viņš bija dzirdējis ļaudis runājam par to. Frenks Kliervoters, viņi teica. Gāja bojā kā cīnītājs.

Bērks piecēlās no krēsla, stīvs no ilgās sēdēšanas. Viņš atcerējās to dienu, kad Džeks Vilsons Dublinā pieklauvēja pie viņa durvīm. Viņi sarokojās, un Vilsons stādījās priekšā kā Francisko d'Ankonia. Bērks nosprieda, ka viņš ir darījumu cilvēks, bet tagad saprata, cik ļoti bija kļūdījies. Džeks Vilsons pat nebija cilvēks. Vismaz ne pats savās acis. Viņš bija gaidāmās jaunās zemes vilnis, kas draudoši tuvojas ienaidniekiem.

DUBLINA,

2005. GADA 5. JŪNIJS

-     Zalcbergs.

Viņam bija ieslēgts televizors. Bērks fonā skaidri varēja dzirdēt raksturīgo troksni - līdzjutēju aurošanu.

-    Labdien, es esmu Maiks Bērks - jūsu numuru man iedeva Džila Epla - Džeka Vilsona advokāte, jūs jau zināt. - Bērks ierunājās pašpārliecināti kā žurnālists, kurš (1) domā, ka visi zina viņa vārdu, un (2) "dara savu darbu", tas ir, mierīgi zvana svešiem cilvēkiem, cerībā, ka varēs no tiem kaut ko uzzināt. - Es gatavoju rakstu par Likumu par izgudrojumu slepenību…

-    Kam…?

-    Harper's, - atbildēja Bērks, uz mirkli pārbijies, jo vienmēr jauca šo žurnālu ar Atlantic un nevarēja atcerēties, kuru nosaukumu pateicis Džilai Eplai.

-    Un kā es jums varu palīdzēt?

Bērks atkārtoja to pašu stāstiņu, ko bija pavēstījis Eplai.

-    Tātad viņš ir brīvībā, - noteica Zalcbergs.

-    Jā, ir. Un es ļoti vēlētos ar viņu parunāt, taču… šķiet, ka neviens nezina, kur viņš ir.

-     Varu tikai pateikt, ka šim senajam draugam viņš nav zvanījis. - Zalcbergs brīdi klusēja. - Vai jautājat Mendijai?

-    Nē, - atbildēja Bērks. - Kas ir Mendija?

-    Viņa audžumāte. Mendija Renfro. Kaut gan… dies' vien zina, varbūt viņa jau ir mirusi. - Viņš smagi nopūtās.

-    Vai jūs zināt, kur viņa dzīvo?

-     Felonā. Tā ir Džeka dzimtā puse - Nevada. Bet viņai jau bija pāri sešdesmit, tā ka…

-      Es noskaidrošu, - apsolīja Bērks. - Bet, Zalcberga kungs…

-    Sauciet mani par Eli.

-    Eli! Es zinu, ka jūs nedrīkstat stāstīt par izgudrojumu…

-    Kādas muļķības! Es tikai nedrīkstu stāstīt, kā to izgatavot -, bet to es nemaz nevarētu. - Viņš apklusa. - Vai jūs varētu mirklīti uzgaidīt? Tūlīt atgriezīšos. - Televizors apklusa, un krietnu brīdi klausulē bija dzirdama tikai starpkontinentālās līnijas dūkoņa. Tad iešķindējās ledus gabaliņi glāzē. - Es esmu atgriezies, - paziņoja Eli.

-    Ceru, ka neizjaucu jums spēles skatīšanos, - atvainojās Bērks.

Eli iesmējās. - Nē, - viņš paskaidroja. - Man ir TiVo. - Tad viņa balsī atgriezās lietišķība. - Tātad ko jūs vēlaties uzzināt?

-    Es zinu, kāda bija Džeka loma, bet…

-     Mana? Es biju naudas gādātājs, - atbildēja Eli. - Jauni uzņēmumi izmaksā dārgi, sevišķi ražošanā. Mans uzdevums bija sadabūt sākuma kapitālu, bet tas - varat man ticēt - nemaz nebūtu tik grūti, zinot, kāds ir mūsu izgudrojums.

-    Un kas tad notika?

-    Sūdi! Valdība iznīcināja talantīgu cilvēku. Lika man liecināt pret viņu. Vai to jūs zinājāt? - Ekonomista balsī bija

bezgalīgs rūgtums. - Džeks bija mans labākais draugs. Vēl joprojām nespēju tam noticēt.

-    Kam tieši?

-     Varētu domāt, ka Džeks bija izgudrojis… nezinu, kaut kādu spridzekli vai ko tamlīdzīgu. Tā jūs arī nodomājāt, vai ne? Tas visiem ienāk prātā.

-    Epla teica, ka tā esot baterija.

-     Pareizi! Baterija - tāda, kas kalpotu desmit reizes ilgāk nekā jebkura cita tirgū pieejamā. Ar apmēram tiem pašiem komponentiem. Tai taču noteikti būtu piekrišana. Kaut vai no vides aizsardzības viedokļa tas visiem būtu milzīgs ieguvums. Tomēr ne. Nacionālajām interesēm piesārņojums laikam kalpo labāk. - Ekonomists apklusa. - Vai izklausās, ka esmu nikns?

-     Mazliet, - atbildēja Bērks.

-     Varbūt tāpēc, ka tas man izmaksāja kādus simt miljonus dolāru! Nemaz nerunājot par to, ka mēs bijām iecerējuši izmainīt visu pasauli. Vismaz Džeks bija iecerējis. Viņš gribēja dibināt fondu. Pamatiedzīvotājiem.

-    Amerikas pamatiedzīvotājiem?

-     Visurienes pamatiedzīvotājiem. Brazīlijā ir tādas pašas problēmas kā šeit, - skaidroja Eli. - Austrālijā, Āfrikā - visur tās pašas nelaimes. Jums tas būtu jāiekļauj rakstā.

-     Noteikti, - apsolīja Bērks. - Tomēr es vēl joprojām pūlos saprast, kāpēc valdība atņēma jūsu izgudrojumu.

Eli nošņācās. - Manuprāt, viņi cerēja, ka tas viņiem dos priekšrocības kaujas laukā. Bet ko var zināt? Šis produkts izraisītu lielu sensāciju. Saceltu viļņus tirgū. Negribu nevienu saukt vārdā, bet tam būtu negatīva ietekme uz vairākiem ražotājiem un izejvielu ieguves industrijas pārstāvjiem. Bet daži no tiem bagātīgi atbalsta varasvīru kampaņas. Varbūt arī tam bija sava nozīme, bet… kas zina? Šādos gadījumos iemeslu parasti nesaka. Tikai pievāc to, ko grib.

-    Epla teica, ka Džeks mēģināja "apiet Pentagonu"…

-    Jā, tā bija. Taču iekrita un dabūja smagi ciest.

-    Kas notika?

-     Viņš iesniedza patenta pieteikumu. Un tas notiek šādi. Cilvēks sastāda specifikāciju, paskaidro, kā izgudrojums darbojas, iesniedz rasējumus, dažkārt modeļus, un aizsūta. Tad to izvērtē patentu eksperts. Vai tas ir oriģināls, vai arī tas būtiski uzlabo pašreizējo tehnikas līmeni? Džeka baterijas pamatā bija daži senāki atklājumi… - Eli apklusa. - Džeks mēdza teikt, ka viņš stāvot uz pleciem milžiem, sevišķi vienam milzim, tas bija serbs…

-     Tesla.

-     Pareizi! Jūs esat sagatavojis mājasdarbu. Tātad Džeka baterijā tika izmantoti daži Teslas atklājumi un arī viens no Teslas mazāk zināmajiem patentiem. Tāpēc tehniskā ziņā tā nebija oriģināla. Bet vai tā uzlaboja pašreizējo tehnikas līmeni? Jā! Un kā vēl! Pat ļoti, ļoti uzlaboja.

-    Un ko jūs darījāt?

-    Un kā jums šķiet? Nodibinājām korporāciju.

-    Vai veiksmīgi?

-    Jā. Kleiner Perkins atvēlēja pusmiljonu starta kapitālam, kad mums vēl pat nebija biznesa plāna. Tāda īsta, kārtīga plāna. Viņi tikai noklausījās mūs, aplūkoja prototipu un izrakstīja čeku.

-    Un pēc tam?

-    Kad bijām tikuši vēl mazliet uz priekšu, es norunāju tikšanos ar Morganu Stenliju.

-    Un kas notika?

-     Notika, - atbildēja Eli. - Notika tas, ka mēs saņēmām vēstuli, oficiālu vēstuli no patentu komisijas. Tā bija kādas trīs rindiņas gara. Tur bija teikts, ka mūsu izgudrojuma pielietojums skar nacionālās drošības intereses. Un tāpēc viņi to konfiscē saskaņā ar Likumu par izgudrojumu slepenību. Klāt pievienots čeks par simt piecdesmit diviem tūkstošiem dolāru. Tas, lūk, notika.

-    Ak dievs! - iesaucās Bērks. - Un ko jūs darījāt?

-    Ko es darīju? Es parunāju ar advokāti un paklausīju viņas padomam.

-    Un tas bija…?

-    Aizmirst to visu. Godīgi sakot, es aizlidoju uz Ziuata- neho Meksikā un veselu nedēļu plītēju.

-    Bet Vilsons?

-     Džeks… rīkojās citādi. Atceraties, es pieminēju tikšanos - ar Morganu Stenliju? Viņš aizlidoja uz Bostonu un sniedza prezentāciju, it kā nekas nebūtu noticis. Vienīgi mainīja ražošanas vietu. Gatavojās ierīkot to ārzonā.

-    Un valdība par to uzzināja, - secināja Bērks.

-     Prezentācijā bija klāt viens no \n-Q-Tel direktoriem, tā ka…

-    Kas ir Tn-Q-Tel?

-     Tas ir uzņēmums, kas pieder CIP, - paskaidroja Eli. - Taču ne tāds, kā varētu iedomāties. Tas nemaz nav slepens. Visparastākā riska kapitāla firma, tikai tā pieder CIP. Galvenais birojs atrodas Ielejā. Ar plāksnīti pie durvīm. Viss kā pienākas. Viņi piešķir naudu jauniem uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar tādiem jautājumiem, kas aģentūrai šķiet interesanti. Piemēram, datu ieguves programma arābu valodas tekstiem, jaunas bruņuvestes, vienalga kas.

-    Vai baterija, - piebilda Bērks.

-    Tieši tā.

-    Tātad jūs domājat, ka hi-Q-Tel paziņoja federāļiem…

-    Nē. Es domāju, ka ln-Q-Tel uzzināja par prezentāciju pie Morgana Stenlija no viena no saviem direktoriem un satraucās. Laikam apjēdza, ka šim produktam var būt kāds ļoti nopietns pielietojums. Un darija zināmu savai priekšniecībai, ka vēlas piedalīties mūsu nelielajā uzņēmumā…

-    Un tad?

-    Tad sūdi gāja pa gaisu, - atbildēja Eli. - Par to uzoda Pentagons, un, pirms Džeks paguva attapties, viņš jau bija apsūdzēts. Arestēts, saslēgts roku dzelžos! Viņam draudēja divu gadu cietumsods un divtūkstoš dolāru naudas sods. Es? Ieķīlāju māju, lai dabūtu drošības naudu.

-    Bet jūs taču saņēmāt čeku?

-    Tos simt piecdesmit tūkstošus? Mēs negribējām tos izņemt. Jo tad, ja šo naudu izņem…

-    Un tad ari Džeks satika Medoksu.

-Jā.

Bērks nopūtās. - Vai jūs kādreiz apciemojāt viņu tur - iekšā?

-    Apcietinājumā - jā, cietumā - ne. Pēdējoreiz es viņu redzēju, kad viņu veda projām. Mēģināju apciemot viņu Ko- lorādo, bet… viņš negribēja mani redzēt.

-    JUs pieminējāt viņa audžumāti… - atgādināja Bērks.

-     Mendiju. Viņa dzīvo treilerā Felonā. Bet, kā jau teicu, viņa jau bija diezgan veca…

Bērkam jautājumu vairs nebija. - Nu tad, - viņš iesāka, - liels paldies jums…

Bet Eli sirds bija pilna. - Saprotiet, - viņš uzstāja, - mēs ar Džeku… kopīgi īrējām dzīvokli. Un tad, kad viņš devās projām, man bija tāda sajūta, ka viņš ir pazudis. Pavisam pazudis. Uz visiem laikiem.

-    Kā tā?

-    Viņš neatbildēja uz manām vēstulēm. Nerunāja pa telefonu. Es devos uz Florenci, domādams - ja jau es būšu tur, braucis simtiem jūdžu, tad viņam būs vien jātiekas ar mani. Turklāt - kā zināms, nekā cita tur nav ko darīt. Tas Kolorā- do ķurķis ir īsts mauzolejs. Vienigā atšķirība - tur dod ēst. Galvenais mērķis ir salauzt cilvēkus ar izolācijas palīdzību. Bet Džeks atraidīja apmeklētājus. - Eli apklusa un iesmējās. Bērkam ienāca prātā, ka viņš laikam ir mazliet iereibis. - Es nekādi nespēju aizmirst pēdējo reizi, kad redzēju viņu…

-    Kad tas bija? - jautāja Bērks.

-     Sanfrancisko, kad viņu veda ārā no tiesas zāles. Viņš bija saslēgts dzelžos, varat iedomāties? Rokas pieķēdētas pie jostas, kājas saslēgtas. Man gribējās raudāt. Jo šis puisis bija kā… Paloalto princis! Vai vismaz varēja būt, vai vajadzēja kļūt par tādu! Un man visu laiku jādomā - gluži kā tajā dziesmā.

Bērks nesaprata. - Kādā dziesmā?

-    Tajā dziesmā! - nerimās Eli. - Tajā par mūziku. Jūs jau zināt - "Diena, kad apklusa mūzika".

2005. GADA 6. JŪNIJS

Vakar: Včerā.

Rīt: Zaftra.

Es tevi mīlu: Ja te-bja lu-bljū.

Vilsons nogriezās no 29. šosejas uz lauku ceļu, kas veda uz Kalpeperu.

Pilsētas nomales bija parastais frizētavu, automazgātavu, autosalonu un dārzniecību jūklis. Par pilsētas lauciniecisko raksturu liecināja divi lieli uzņēmumi, kas tirgoja lauksaimniecības tehniku - plaši laukumi, pilni ar traktoriem, pļaujmašīnām un siena presēm. Viņš pabrauca garām virknei liel- veikalu - Wal-Mart, Loive's, Ruby Tuesday, Dairy Queen. Tad viņš jau bija nokļuvis šī miesta sirdī - Kalpeperas vēsturiskajā centrā, ko veidoja daži kvartāli ķieģeļu ēku ar uzrakstu plāksnītēm.

Vilsons nopētīja vietējo moteļu piedāvājumu un izvēlējās Comfort Inn, jo tas atradās pakalnā pusjūdzi ārpus mērķa zonas. Viņš noīrēja luksusa numuru. Kopš Florences laikiem telpas plašumam bija liela nozīme, un tagad viņš šo greznību varēja atļauties.

SWIFT atradās netālu, 29. šosejas otra pusē. Adresi viņš bija atradis internetā pilsētas nodokļu reģistros.

Novietots starp fermām ar sarkaniem šķūņiem, banku darbības epicentrs bija labi nomaskējies. Nebija nekādu pazīšanas zīmju, tikai uzraksti IEBRAUKT AIZLIEGTS un PRIVĀTĪPAŠUMS. Tomēr nebija šaubu, ka tas ir svarīgais iestādījums. Teritoriju apjoza divi žogi ar dzeloņstieplēm augšpusē. Starp žogiem bija novērošanas kameras, bet pie automātiskajiem vārtiem - sargbūda.

Vilsons piebrauca pie sargbūdas un jautāja, kā nokļūt uz Wal-Mart. Stāvlaukums bija redzams, bet aiz dubultā žoga augsts zemes valnis aizsedza skatu uz ēku. Kamēr sargs skaidroja ceļu, Vilsons no pulksteņa nolasīja GPS rādītājus.

Kalpeperas Komutators atradās nepilnas jūdzes attālumā. Agrāk tas bija mitinājies bunkurā ar nosaukumu Ponija kalns, bet tagad tas atgādināja nelielas skolas pilsētiņu. Arī šeit drošības pasākumi bija uzkrītoši. Vilsons uz brīdi apstājās uz ceļa, kas stiepās gar ēku kompleksa perimetru, sakārtoja drošības jostu un nolasīja GPS rādītājus.

Tovakar viņš pavakariņoja Ruby Tuesday's. Atgriezies motelī, viņš apsēdās pie galda pieticīgā luksusa numura virtu- vītē un ieslēdza piezīmjdatoru. Viņš ievadīja Escalada stāvvietas koordinātas un SWIFT un Kalpeperas Komutatora koordinātas. Speciālā programma izveidoja savienojumu ar Kalpeperas un tās apkaimes topogrāfiskajām kartēm. Pēc četrām minūtēm mērķēšanas parametri bija gatavi.

īpaši jautri bija tas, ka Vilsons nebija īsti pārliecināts par to, kas notiks. Pareizāk sakot, viņš nevarēja droši zināt neko, kas notiks. Sekas būs lavīnveidīgas, un iznākums būs acīmredzams - bet ne paredzams.

Jā, pati Kalpepera būs paralizēta. Automobiļi un traktori apstāsies, mikroviļņu krāsniņas un televizori izdzisis. Nebūs ne gaismas, ne ūdens, nedarbosies kanalizācija. Bankomāti, benzīntanki, banku seifi, signalizācija - viss būs izsists no ierindas. Un vairs neatdzīvosies.

Viņš iedomājās - cik ilgs laiks paies, līdz kāds apjautls nelaimes patiesos apmērus. Cilvēki ir pieraduši pie elektrības padeves traucējumiem un datoru avārijām. Bet šoreiz būs kas cits - strukturāls, visaptverošs un paliekošs postījums.

Vilsonam ienāca prātā, ka šī ieroča iedarbība ir pretēja neitronu bumbas iedarbībai. Neitrona bumba nogalina dzīvas būtnes, atstājot infrastruktūru neskartu. Viņa "pulss" iznicinās infrastruktūru, tieši nekaitējot nevienai dzīvai būtnei.

Vietējā mērogā šī iedarbība vismaz vienā ziņā būs ironiska - mazā pilsētiņā, kur ik dienas notiek darījumi ar vairāk nekā diviem triljoniem dolāru, pēkšņi nebūs iespējams piekļūt naudai.

Tiesa gan, nebūs jau ari iespējas to tērēt. Kases aparāti, kredītkaršu aparāti - neviens no tiem nedarbosies.

Durvis nevarēs atvērt citādi, kā vien ar rokturi un atslēgu. Ar kodu kartēm atveramās būs jāizceļ no eņģēm. Viņš iedomājās apgabala cietumu. Ja kameru durvis tiek noslēgtas datorizēti, vai tās paliks aizslēgtas, kad datoru sistēmas pārstās darboties? Vai arī ieslodzītie varēs mierīgi izsoļot brīvībā?

Nedarbosies arī benzīna uzpildes sūkņi, lai gan vismaz kādu laiku pēc benzīna nebūs lielas vajadzības. Automobiļi apstāsies, jo to datorizētās degvielas iesmidzes sistēmas vairs nepados degvielu motoram. Bremžu un stūres pastiprinātāji pārstās darboties tik pēkšņi, it kā būtu izslēgta aizdedze. Pieredzējuši autovadītāji ar labu reakciju spēs novaldīt un droši apstādinat savus braucamos, tomēr daudziem tas neizdosies.

Kravas furgoni? Vilsons šaubījās, vai tiem ir kādas cerības, par spīti šoferu meistarībai un hidrauliskajai bremžu sistēmai. Kravas auto nonāks Ņūtona spēku varā, kas būs sazvērējušies pret tiem. Šo automobiļu lielā masa - un tātad ari ātrums - apvienojumā ar nedarbojošos stūres un bremžu sistēmu droši vien padarīs tos nevaldāmus.

Tie kļūs par nevadāmām raķetēm.

Izcelsies ugunsgrēki no uzsprāgušām degvielas tvertnēm un, iespējams, izlijušiem bīstamiem materiāliem. Viss bija atkarīgs no tā, kur atradīsies kravas auto un kādu kravu tie vedīs, kad notiks EMP - elektromagnētiskā pulsa - trieciens.

Daži cilvēki ies bojā uzreiz - un ne tikai autokatastrofās. Ja kāda lidmašīna nelaimīgā kārtā tieši lajā brīdī lidos pāri pilsētai, tā nokritīs. Apstāsies elektroniskie sirds stimulatori. Slimnīcas kļūs par… nāvnīcām. To ģeneratori - rezerves strāvas avoti, kas sāk darboties avārijas gadījumos, - ir savienoti ar ēkas elektrības sistēmu, tātad pulss iznicinās arī tos. Mirs intubēti pacienti uz operācijas galda. Pārstās darboties monitori, elektroniskie elpošanas aparāti un zāļu padeves sistēmas. Aizslēgtās zāļu glabātavas nevarēs atvērt ar elektroniskajiem kodiem. Lifti apstāsies starp stāviem.

Ilgstošākā iedarbība būs pamata infrastruktūras, sevišķi ceļu, bojājumiem. Pirms varēs ķerties pie elektrības tikla nomaiņas vai ūdensvada un kanalizācijas sistēmas atjaunošanas, būs jāatbrīvo Kalpeperas ielas. Bet tās būs pieblīvētas ar nederīgām mašīnām. Tādām, kuras nekad vairs neizkustēsies.

Turpretī par to, kas notiks ar abām banku iestādēm, Vilsons varēja tikai minēt. Protams, tās noteikti ir nodrošinātas pret EMP. Tomēr varbūt tās nespēs pretoties viņa raidītajam pulsam - skalārajam pulsam, kas būs daudz jaudīgāks nekā EMP, ko izraisījusi kodolieroču detonācija lielā augstumā. Vienīgā aizsardzība būtu Teslas vairogs - bet tāda nevienam nav.

Un kā šādu uzbrukumu uzņems pasaules finanšu sistēma? To viņš nezināja. Lielās sistēmas - Fedivire, CHIPS un SWIFT - noteikti ir nodrošinātas pret avārijām. Tā ir jābūt. Triljoniem gigabaitu datu, kas plūst no bankas uz banku, nozīmē īstu naudu, un vienīgās liecības par darījumiem ir elektroniski reģistri.

Taču Kalpepera ir būtisks mezgls. Ja tā apstātos kaut uz minūti, tas nopietni satricinātu pasaules finanšu tirgus. Jo - ja var kaitēt Kalpeperai, tad tas pats var notikt ari ar rezerves sistēmām.

Vilsons bija gatavs saderēt, ka biržas un centrālās bankas būs jāslēdz. Vai cilvēki kritīs panikā? To viņš nezināja. Braucot atpakaļ uz rietumiem, viņš klausīsies radio.

EMP ietekmes pētījumi sākās tajos laikos, kad notika kodolieroču izmēģinājumi atmosfērā. Kad tika sacelts pārāk liels troksnis par spridzināšanu tuvu zemes virsmai Nevadā, Losalamosas puiši pārcēla izmēģinājumus uz vientuļām salām Klusajā okeānā.

Ļaudis tomēr kurnēja. Termiskie un trieciena kaitējumi šajos nomaļajos nostūros varbūt nebija tik svarīgi, taču radiācija un tās uzkrāšanās augsnē bija nopietna problēma. Šajos apvidos neviens cilvēks nedrīkstēs spert kāju gadu desmitiem ilgi. Bet varbūt nekad vairs.

Un bija vēl kāds traucēklis - zvejnieki vai klejotāji allaž mēdza iekulties nevēlamās vietās, kļūstot par sabiedrisko attiecību biedu, dzīviem (vai mirušiem) piemēriem radiācijas ietekmei uz cilvēka ķermeni.

Tāpēc zinātnieki pievērsās debesīm.

Viņi bija nosprieduši, ka izmēģinājumi lielos augstumos neradīs nopietnus trieciena vai termiskos kaitējumus, bet radioaktīvie nokrišņi tiks izkliedēti plašā apvidū. Šādā atšķaidītā veidā radiācijas ietekme būs salīdzinoši neliela. Viņi nebija rēķinājušies ar blakusparādību detonācijai lielā augstumā - elektromagnētisko pulsu.

Kad lielā augstumā notiek kodollādiņa detonācija, eksplozijā izdalītie gamma stari saduras ar atmosfēras molekulām - skābekli un slāpekli izraisot spēcīgas elektromagnētiskās radiācijas izlādi.

Kad šāds pulss saskaras ar kādu materiālu, kas vada elektrību, - vadiem, elektrības līnijām, antenām, kabeļiem, radiotorņiem, dzelzceļa sliedēm, caurulēm, metāla žogiem -, tas tiek nests tālāk. Ja EMP trāpa antenai, kas pievienota radioaparātam, tā enerģija sadedzinās radio. Ja antena ved uz izlūkošanas lidmašīnas kabīni, EMP iznīcinās tās aparatūru. Ja dzelzceļa sliedes ved uz pārmiju mehānismu vai vilcienu, EMP iznīcinās visas ierīces. Ja pulss trāpa ēkai, izkūst visas tajā esošās elektriskās shēmas.

Losalamosas fiziķi uzzināja par EMP postošo spēku 1962. gadā, kad virs Džonstona salas Klusajā okeānā tika detonēts 1,4 megatonnu lādiņš ar nosaukumu Starfish Prime. l lavaju salās, vairāk nekā septiņsimt piecdesmit jūdžu attālumā, avarēja visas elektriskās sistēmas. Oahu nodzisa ielu apgaismojums, Kauai apklusa telefoni. Tuvumā lidojošajām lidmašinām pārstāja darboties sakaru ierīces. Radiosakari tika traucēti vairāk nekā tūkstoš astoņsimt jūdžu attālumā no sprādziena.

Līdzīgas nelaimes piedzīvoja arī krievi - elektrības līnijas izsistas no ierindas, iznīcinātas komunikāciju sistēmas, ciemati iegrimuši tumsā.

Pastāvēja bažas, ka no viena lādiņa detonācijas lielā augstumā virs Kanzasas rastos EMP, kas iznīcinātu visu elektroniku ASV kontinentālajā teritorijā.

Zinātnieki jau toreiz - sešdesmitajos gados, kad datoru bija maz un digitālās tehnoloģijas vēl bija "bērnu autiņos", - bija tik nopietni noraizējušies par EMP kaitējumiem, ka pēc Džonstona salas katastrofas visi kodolizmēģinājumi tika pārcelti pazemē.

Tagad datori ir itin visur un digitālās tehnoloģijas ir pamatā visam - no raķešu vadibas sistēmām līdz espresso automātiem.

Tāpēc lielā augstumā raidīta elektromagnētiskā pulsa iedarbība būs tik pamatīga, ka tā būs neatgriezeniska. Vil- sons bija pārliecināts, ka pulss, ko viņš raidīs no ugunsdzēsēju torņa Nevadā, iznīcinās infrastruktūru visā ASV kontinentālajā teritorijā. Vienā mirklī vienīgā atlikusī lielvalsts pārvērtīsies par trešās pasaules valstiņu, līdzvērtīgu… Ango- lai.

Bet vispirms - izmēģinājums. Vispirms - Kalpepera.

DUBLINA,

2005. GADA 6. JŪNIJS

Bērks uzmeklēja Mirandas Renfro adresi Felonas pilsētas mā- jaslapā, kur bija uzskaitīti nekustamie īpašumi un to īpašnieki.

Mirandai Renfro piederēja zemes gabals 7B, Ekovilidžā, Freda Brighema ielā 3. Izmantojot tajā pašā lapā iegūtās ziņas, viņš apzvanīja Mendijas tuvākos kaimiņus, cerībā, ka izdosies kādu no tiem pierunāt pasaukt sievieti pie telefona.

Taču nekā. Viens no kaimiņiem noturēja viņu par krāpnieku, bet otrs nesaprata angliski.

Tovakar viņš dzēra alu, sēdēdams pie televizora. Noskatījās Manchester United spēli. Pēc tam ziņas, vēlāk - raidījumu par Krusta kariem.

Viņš vēl joprojām dzēra pārāk daudz un pats raizējās par to. Tomēr tas netraucēja viņu paņemt vēl vienu pudeli. Viņš soļoja šurpu turpu pa istabu, domādams, ko darīt, līdz beidzot izlēma. Ja kalns nenāk pie Muhameda, Muhameds dosies pie kalna. Viņš apsēdās pie datora un meklēšanas ailē ierakstīja "Travelocity".

Izrādijās, ka ceļojumam sagatavoties var pavisam viegli. Grūtāk bija paskaidrot to Tomijam.

Stāstīdams viņam par gaidāmo braucienu, Bērks pēkšņi apjauta, cik ļoti viņa izmisīgie Vilsona meklējumi izskatās pēc apsēstības. Belgrada - to vēl varēja saprast, tad neliels līkums uz Slovēniju, bet sekot tik vārgai norādei tūkstošiem jūdžu uz Nevadu? Tas nu bija par traku - gan attāluma, gan visādā citādā ziņā.

To viņš izlasīja Tomija skatienā, kas pauda neticību un bažas. - Un ko tu tur domā atrast?

-    Džeku Vilsonu. Ja paveiksies.

-    Nūū nēē, - iebilda Tomijs. - Tam jau tu pats netici, ko?

-    Varbūt tā Mendija pateiks, kur viņu atrast. Bet es to paziņošu Kovaļenko.

-    Tu tā domā, puis? Ja kāds svešinieks atnāks pie manis, es tā uzreiz arī teikšu - jā, Maikls ir Dublinā, adrese tāda un tāda?

-     Nu…

-    Un, ja tu viņu atradīsi, ko tad darīsi, ko? Džek Vilson, nāc man līdzi uz FIB? - Vecais vīrs sarauca pieri. - Un viņš tev tā arī tipinās līdzi? Tas vīrs ir noziedznieks. Nē, tas ir neprāts, Maikl. Ja tu to dari mūsu uzņēmuma dēļ, tad met mieru. Mēs pagaidīsim, mēģināsim uzvarēt tiesā. Negribu, lai tu joņo apkārt visai pasaulei.

Bērks apsolīja padomāt par to. Un padomāja arī. Visu nakti.

Bet no rīta iesēdās taksometrā un devās uz lidostu.

KALPEPERA,

2005. GADA 8. JŪNIJS

Vilsonam ienāca prātā - ja sagaidītu nakti, varētu vērot, kā pilsēta acumirklī saļumst. Tas bija vilinoši, tomēr viņš gribēja uzbrukt banku darba laikā.

Viņš izdzēra kafiju un sakravāja mantas. Apēda brokastīs mazliet Cheerios un banānu. Izrakstījās no moteļa. Ieskatījās pulkstenī. Pusdesmit.

Tikpat labi var arī sākt.

Viņš iedarbināja Escalade motoru un nospieda slēdzi, kas saistīja pastiprinājuma moduli (slaveno Teslas spoli) ar auto V-8 motoru. Tas bija ieroča strāvas avots.

Atstājis motoru darbojamies, viņš izkāpa no auto. Escalade kravas nodalījumam bija stingrs vāks. Viņš to noņēma un nolika zemē līdzās auto. Viņš izjauca piekaru sistēmu un noņēma putuplasta kokona gabalus, tad pievienoja ierīcei klēpjdatoru. Ieroča vadības programma pacēla stobru, pēc tam iedarbojās mērķēšanas programma un pagrieza to vietā. Tas darbojās gandrīz bez skaņas - tikai klusa dūkoņa.

Ja kāds viņam jautātu, viņš teiktu, ka ierocis ir novērošanas ierīce. Taču viņš bija novietojis auto pašā stāvlaukuma ārmalā un tuvumā neviena nebija.

Veiksmei pieskāries tetovējumam uz krūtīm, viņš nospieda slēdzi, kas iedarbināja ieroci. Stars nebija redzams. Viņš neko arī nedzirdēja un, tāpat kā Tesla un Ceplaks pirms viņa, varēja tikai minēt, vai tas ir iedarbojies.

Taču atšķirībā no Teslas viņam nebija nedēļām ilgi jāgaida ziņas no Sibīrijas. Kamēr viņš vēroja, kā stobrs ievirzās atpakaļ un salokās, tieši virs galvas pilnīgā klusumā uz Vašingtonas pusi aizslīdēja Boeing 727.

Inerce un planēšana ļāva lidmašīnai tikt pāri mērķa teritorijai. Motori nedarbojās, un lidmašīna jau sāka zaudēt augstumu. Vilsons iedomājās - cik ilgi tā planēs. Vai varēs dzirdēt kritienu un sprādzienu?

Lidmašīnai bija vēl kāda svarīga nozīme Kalpeperas eksperimentā. Kā viņš jutīsies, nonāvējot nevainīgus cilvēkus? Vai tas viņam nešķitīs atbaidoši?

Lidmašīna sasvērās pa labi.

Par lidmašīnām viņš nebija īsti pārliecināts. Labā tehniskā stāvoklī, ar ievilktiem eleroniem un nolaišanās ierīcēm tās var planēt diezgan lielos attālumos. Un dažām ir rezerves hidrauliskās ierīces, ar kuru palīdzību īpaši labs pilots varētu pat droši nosēdināt lidaparātu.

Taču ne šo. Tā jau krita. Bez motoru spēka gāzās kā akmens.

Uz brīdi lidmašīna pazuda no skata. Tad Vilsons izdzirdēja apdullinošu troksni, un pie apvāršņa pacēlās melni dūmi.

Viņš juta reizē nožēlu un pacilātību. Viņš bija daudz lidojis ar lidmašīnām un zināja, kāda ir sajuta, kad tā nokļūst stiprā vētrā. Viņš varēja iedomāties, kādas šausmas valdīja pilotu kabīnē un pasažieru salonā. Varbūt pat mazliet līdzīgi Vundednī, kad nāve acu priekšā un nav kur bēgt.

Lai kā arī būtu, nosprieda Vilsons, viss notiek cēla mērķa vārdā - turklāt tas ir liktenis.

Gan bojāgājušo, gan viņa.

Postažas neparedzamais raksturs intriģēja Vilsonu, un viņš labprāt būtu uzkavējies Kalpeperā, lai pats savām acim vērotu seku lavīnu. Tomēr ne.

Comfort Inn atradās ārpus trieciena zonas, un viņš bija rūpīgi izvēlējies aizbraukšanas ceļu, jo drīz vien elektrības traucējumi kā viļņi izplatīsies tuvākajā apkārtnē. Viņš negribēja aizķerties un iestrēgt. Turklāt viņu gaida darbi. Braucot viņš klausīsies ziņas.

Uz mirkli viņu pārņēma šausmas, kad, pagriežot Escalade aizdedzes atslēgu, nekas nenotika. Sirds sažņaudzās. Varbūt viņa paša auto nemaz nebija ārpus mērķa teritorijas! Vai viņš kļūdījies aprēķinos?

Tomēr nē - pulkstenis vēl darbojās. Viņš pagrieza atslēgu vēlreiz. Šoreiz motors iedarbojās ar skaļu rēcienu.

Tuvojoties krustojumam gandrīz trīsdesmit jūdžu attālumā no moteļa, viņš redzēja, ka nedarbojas luksofors. Mašīnas pa vienai uzmanīgi virzījās cauri bīstamajai vietai.

Tas viņu nepārsteidza. EMP trieciens Kalpeperā noteikti ietekmēs arī tuvāko apkaimi. Viņam nebija ne jausmas, cik plaši izrādīsies elektroapgādes sistēmas bojājumi, taču tie būs ievērojami. Pulsa milzīgais spriegums trauksies pa elektrības vadiem, kādā attālumā sadedzinot visu. Turklāt, par spīti lielajai 2003. gada avārijai, nekādi lieli elektrosistēmas stabilitātes uzlabojumi netika veikti.

Turklāt patiesība bija tāda, ka elektrības apakšstacijas nav vienlīdzīgas. Ja Kalpeperas apakšstacija būtu mezgla punkts ar lielu sprieguma slodzi, tā avārijas ietekme būtu simtiem jūdžu plašumā. Šiem traucējumiem nebūtu ilgs mūžs. Energoapgādes uzņēmumi pāris dienu laikā visu savestu kārtībā.

Taču ne Kalpeperā. Kalpepera bija tumsā. Kalpeperai neveicās.

Viņš klausījās radio.

Pirmie pienāca ziņojumi par notikumiem ārpus Kalpepe- ras - lidmašīnas katastrofu, neredzētajiem satiksmes sastrēgumiem. Protams, tas nebija nekāds brīnums, jo no pašas Kalpeperas nekādas ziņas nevarēja izkļūt. Televīzijas furgoniem un pārraides iekārtām nebūs iespējams iekļūt mazajā pilsētiņā, kamēr nebūs likvidēti sastrēgumi, lai vilcēji varētu sākt aizvākt bezcerīgi apstājušās mašīnas.

Nokļuvis Pensilvānijā, viņš uzzināja, ka banku iestādes Kalpeperā nav spējušas pretoties pulsam. Finanšu tirgi tikuši slēgti ātrāk - "tehnisku iemeslu dēļ", tā tika paziņots. Satraukumā aizelsušies reportieri spriedelēja par "datorvīru- siem un Trojas zirgiem", bet Baltā nama pārstāvis noraidīja "sazvērestības teoriju", kas mēģināja saistīt lidmašīnas avāriju ar Volstrītas problēmām. - Drīz vien, - viņš paziņoja, - kāds sāks meklēt līdzīgus izskaidrojumus sastrēgumiem ārpus Beltvejas.

Par Kalpeperu vēl neteica ne vārda. Kalpepera vēl nebija kļuvusi par ziņu sensāciju.

- Tomēr tas nebija tikai vienkāršs hakeris vai vīruss, - uzstāja kāds reportieris. - Tas bija finanšu terorisms.

Laika zonā uz rietumiem bankas tika slēgtas agri.

Starptautiskie korespondenti ziņoja no Āzijas un Eiropas, ka turienes biržās pārtraukta darbība.

Ierunājās federālās valdības pārstāvis un paziņoja, ka sistēmā esot radusies "kļūme". Viņš mierināja klausītājus, ka datorizētie banku tikli ir aprīkoti ar drošības ierīcēm un "rezerves sistēmām" un drīz vien darbība tiks atsākta.

Bet kas notika ar lidmašīnu? Vai tai uzbruka? Vai tiešām tās avārija bija tikai sagadīšanās?

Viceprezidents, neatklādams savu atrašanās vietu, lūdza visus saglabāt mieru.

Bija jau vakars un Vilsons tuvojās Pitsburgai, kad sāka pienākt pirmās ziņas no pašas Kalpeperas.

Histērijas pārņemtie iedzīvotāji attēloja šausmu ainu - salūzušām mašīnām pilnu pilsētu, kur nedarbojas neviena elektriska vai elektroniska ierīce.

No Kalpeperas izkļuvušie attēloja postažu spilgtās krāsās. Bija uzliesmojuši nevaldāmi ugunsgrēki, galvenokārt auto sadursmju izraisīti. Ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības transports nespēja piekļūt nelaimes vietās.

Vilsons pat nebija iedomājies par ugunsgrēkiem, bet vajadzēja. Lielā zemestrīce, kas 1906. gadā piemeklēja Sanfrancisko, protams, sagrāva to, bet vislielākos postījumus nodarīja ugunsgrēki.

Neilgi pēc tam, kad Vilsons bija šķērsojis Ohaio robežu, kāda balss pirmoreiz minēja "elektromagnētiskā pulsa" iespējamību. NPR sarunu šovā eksperti pie apaļā galda apcerēja šo jautājumu. Viens no dalībniekiem, pensionēts kodol- fiziķis, visiem spēkiem centās izskaidrot šo parādību. Bet, kad viņš ierunājās par "Komptona elektronu atraušanos", raidījuma vadītājs viņu pārtrauca.

-    Bet kas to varēja izraisīt? Tas ir svarīgākais jautājums.

-     Ļoti savādi ir tas, ka iedarbība ir tik lokalizēta, - vēsi atbildēja eksperts. - Nevaru pat mēģināt to izskaidrot. Bet parasti EMP tiek novērots kā kodoltermiskās detonācijas blakusparādība.

Sākās panikas pārņemtu klausītāju zvani. Eksperts atkāpās. Jā, tas varēja būt kaut kas cits - varbūt Saules uzliesmojums vai kaut kāds "anomāls zibens".

Jau pēc mirkļa radiostacijās atskanēja valdības pārstāvju mierinājumi. Ne Kalpeperā, ne tās tuvumā radiācija nav konstatēta.

Preses helikopteri no gaisa vēroja cietušo pilsētu, precizējot ziņas par ugunsgrēkiem, sastrēgumiem un nekustīgajiem automobiļiem. Ātrās palīdzības helikopteri šaudījās šurpu turpu, evakuējot reģionālās slimnīcas slimniekus uz Vašingtonu.

Beidzot līdz ēteram bija nokļuvuši arī daži Kalpeperas iedzīvotāji. Un tad atskanēja paši neprātīgākie paziņojumi. Saule esot nodzisusi - tikai uz mirkli - un tad arī apstājušies visi braucamrīki.

Tuvojoties Indiānas robežai, Vilsons pirmoreiz dzirdēja stāstu par veselu armādu melnu helikopteru, kas parādījušies debesīs tieši pirms pulsa trieciena. Kāds cits iedzīvotājs esot redzējis čupakabru58 . Vēl viens - "lidojošo šķīvīti Rika Marona labības laukā".

Sautbendas nomalē Vilsons apstājās, nopirka sešas alus skārdenes un sviestmaizi, tad apmetās motelī Ramada. Tad jau visi runāja par Kalpeperu, tikai par to.

ŠĶĒRSOJOT ATLANTIJAS OKEĀNU, 2005. GADA 8. JŪNIJS

Sēžot lidmašīnā trīsdesmit tūkstoš pēdu augstumā, Bērks bija spiests piekrist Tomijam. Pilnīgi veltīgs ceļojums, par to nav šaubu. Viņš devās uz treileru parku Nevadā pie sievietes, kura, visticamāk, nespēs viņam palīdzēt.

Tomēr, lidojot augstu virs mākoņiem un elektrības vadiem, viņam šķita, ka viņš rīkojas pareizi. Tas bija nākamais likumsakarīgais solis, un nekas cits neatlika. Viņš raudzījās pa logu uz nemainīgi zilajām debesim. Tomijam viņš to neteica, jo zināja, ka tas izklausās neprātīgi, tomēr likās, ka šajos Vilsona meklējumos viņu vada kāds ārējs spēks. Viņam un Vilsonam liktenis lēmis satikties - kā diviem punktiņiem radara ekrānā. Kas notiks, kad viņi satiksies, viņš nezināja. Par to raizēties vēl bija pāragri.

Jāraizējas bija par^o, kā tiks cauri Imigrācijas dienesta kontrolei.

Noteikumi ASV pilsoņiem ar dubulto pilsonību bija skaidri - iebraucot Savienotajās Valstīs vai izbraucot no tām, jāizmanto ASV pase. Viņš jau gribēja riskēt un rādīt Īrijas pasi, taču Kovaļenko droši vien bija ielicis viņu kādā "melnajā" sarakstā. Īrijas dokumentu lietošana būtu likuma pārkāpums - un, ja viņu noķertu, tad varbūt nemaz neielaistu valsti.

Vai vēl sliktāk.

Kad pienāca viņa kārta šķērsot dzelteno liniju, latiņame- rikāniete aiz lodziņa uzmeta skatienu zīmogam DERĪGA TIKAI CEĻOŠANAI UZ SAVIENOTAJĀM VALSTĪM un uzreiz pacēla tālruņa klausuli. Viņa uztraukti noklabināja datora taustiņus. Novilka Bērka pasi caur skeneri un uzmeta viņam bažīgu skatienu. - Būs jāpagaida mans priekšnieks.

Ieradās dūšīga auguma virs formastērpā. Atkal tika klabināti datora taustiņi, tad dūšīgais paraustīja plecus.

-     Ceļošanai valsts teritorijā pase viņam nav vajadzīga. Apzīmogo to, - viņš izrīkoja, un latīņamerikāniete paklausīja. Bērkam viņš paziņoja: - Ar šo pasi jūs nedrīkstat atstāt valsti. Vai saprotat?

Viņš saprata.

Kamēr lidmašīna ripoja pa skrejceļu, kapteinis kaut ko neskaidri ziņoja par "kavēšanos". Aer Ungus darbinieki būšot gatavi paskaidrot kaut ko tuvāk. Bērks tam īsti nebija pievērsis uzmanību. Pēc dokumentu un muitas pārbaudes viņam bija jāiet uz citu termināli, lai pārsēstos America West reisā uz Reno.

Taču, nokļūstot terminālī, bija skaidri redzams, ka kaut kas ir noticis. Telpa bija ļaužu pārpilna. Cilvēki drūzmējās pie televizoriem. Visi satraukti sarunājās, un, pat neieklausoties viņu vārdos, varēja just uztraukumu, bažas un nemieru.

-     Es domāju, ka tie ir teroristi, - paziņoja vīrietis džinsos un Nuggets T kreklā.

-     Teica, ka tas esot kaut kāds saules uzliesmojums, - iebilda viņa sieva.

Pasažieriem, kuri tāpat kā Bērks katastrofas brīdi bija atradušies gaisā, tagad bija jācenšas uzzināt, kas tad īsti noticis. Visi lidojumi bija atcelti. Nepacietīgi ceļotāji drūzmējās rindās, gaidīdami, kad varēs uzklupt aviosabiedrību darbiniekiem ar jautājumiem un prasībām pēc kuponiem.

Nekādi paziņojumi netika sniegti. Visi skatījās ziņas, neatraujot skatienu no nelielajiem ekrāniem, kuros nepārtraukti visos sīkumos tika rādīts šaušalīgais murgs, kas tagad bija arī nosaukts vārdā - Kalpepera.

Brīdi pavērojis, Bērks galvenajos vilcienos uzzināja nelaimes raksturu un uzreiz saprata, kas noticis - un arī, kurš tajā ir vainojams.

Viņš devās uz 7. termināli un atrada nelielu brīvu grīdas laukumiņu. Apsēdies uz sava kofera, viņš gaidīja, raudzīdamies televizora ekrānā.

No helikoptera rādīja simtiem apstājušos automobiļu, daži no tiem bija sadeguši vraki, pēc tam - veselu virkni degošu ēku. Helikopters lidoja zemu, un Bērks redzēja ielās stāvošus cilvēkus mājam ar rokām televīzijas kamerām. Tad pēkšņi ekrānā parādījās lidmašīnas katastrofas vieta. Mašīnas vilka projām milzīgus lidaparāta vraka gabalus. Cits reportieris iztaujāja kādu ģimeni, kas bija gaidījusi šo lidmašīnu Vašingtonā. Slīdošā teksta rindiņa ekrāna apakšmala vēstīja, ka astoņdesmit septiņi pasažieri un astoņi komandas locekļi tiek uzskatīti par bojāgājušiem. Atkal Kalpepera - ar rokas kameru filmēts neskaidrs attēls rāda, kā vīri ar metāla stieņiem pūlas atlauzt lifta durvis. Slimnīcas gaiteni runāja noguris ārsts, bet slīdošā teksta rindiņa vēstīja, ka miruši četrpadsmit cilvēki, četri no tiem - operācijas laikā, jo pārstāja darboties dzīvību uzturošās ierīces.

Trijos naktī - Slovēnijā tad bija vēls rīts - Bērks piezvanīja Lūkam Ceplakam.

-     Maikl! - ieaurojās vecais virs. - Es tā ilgojos pēc jums! Kā jums iet? - Tad viņš smagi nopūtās. - Es zinu, kāpēc jūs zvanāt, - viņš piebilda, pēkšņi sadrūmis.

-    Zināt?

-     Kalpepera, vai ne? Jūs gribat zināt, vai tas ir mūsu paziņa?

-     Es iedomājos…

-    Tas ir viņš. Tās bankas iestādes - lidmašīna ari! - ir aizsargātas pret parasto EMP. Bet ne pret skalāro! To nevar apturēt.

-    Bet man šķita - ja Vilsons liks lietā ieroci, tad būs… Tun- guska.

-     Tas ir citādi. Jūs domājat, ka to pilsētu drīz varēs atjaunot? Nē, nē. Gadiem ilgi ne.

-    Tātad viņš uzbruka bankām. Jūs domājat, ka tas ir viss?

-     Nē, - atbildēja Ceplaks. - Manuprāt tagad, kad viņš zina, kā tas darbojas, viņš uzbruks vēlreiz. Lielākā mērogā.

KUALALUMPURA,

2005. GADA 9. JŪNIJS

Andrea Kabota veica savus ikrila jogas vingrinājumus. Pasniedzējs neieteica to laikā klausīties ziņas, bet labāk "nomierinošu mūziku", taču Kabota bija pārāk aizņemta, lai atļautos zaudēt laiku. Fonā skanēja CNN.

Viņai gan bija jāpiekrīt, ka šī pārraide neveicināja koncentrēšanos. Tā bija trokšņaina, juceklīga reportāža par Kalpe- peras negadījumiem - lidmašīna, sabojātās mašīnas, elektrības zudums, paralizētie banku centri, ugunsgrēki.

Pārejot no pozas "Suns raugās lejup" uz Bērna pozu, Kabota klausījās, kā satraukts reportieris aicina pie mikrofona pirmo no daudzajiem ekspertiem.

- Vai atceraties to veco filmu? "Diena, kad apstājās Zeme"? Ierodas atnācējs no kosmosa un, lai demonstrētu savu spēku, liek visiem motoriem pasaulē uz pusstundu apstāties. Tieši tas notika Kalpeperā. Pasaule vienkārši… apstājās.

Andrea Kabota tālāk neklausījās. Viņa jau par Kalpeperu zināja vairāk, nekā pati gribētu, jo bija saņēmusi veselu lavīnu zibenstelegrammu, kas sāka pienākt tūlīt pēc nolikušā un turpināja nākt vēl un vēl. Viņa zināja vairāk nekā eksperts, reportieris vai pārbiedētie aculiecinieki un pat vairāk nekā NOAA, FIB un FEMA pārstāvji.

Viņa zināja, ka pret Kalpeperu tika vērsts tīšs uzbrukums, ka šo nelaimju sēriju neizraisīja ne "Saules vētras", ne "ģeo- magnētiska anomālija", ne "koronas masas izvirdums".

To izraisīja elektromagnētiskais pulss ar precīziem izmēriem un neparastu jaudu, iespējams, no E-bumbas, turklāt "neredzēti augstas sarežģītības un precizitātes" E-bumbas. Analītiķus visvairāk pārsteidza divi fakti. Pirmais bija pulsa jauda. Kalpeperas banku iestādes bija nodrošinātas pret parastiem EMP tāpat kā vairākums svarīgāko objektu. Šis EMP bija pārspējis vismodernāko aizsardzību. Otrs fakts, kas lika analītiķiem lauzīt galvu, bija uzbrukuma "ķirurģiskais" raksturs. Tā bija bīstama zime. Tas nozīmēja, ka uzbrucēju rīcībā ir tāda tehnoloģija, kādas nav pat Pentagonam.

Tomēr savā ziņa, izvērtējot faktus, viņa varēja atviegloti uzelpot. Tas nozīmēja, ka notikušais Kalpepcrā neattiecās uz viņu - un tas bija labi, jo viņai jau tāpat rūpju pielika.

Izgājusi no Bērna pozas, viņa pacēlās Kobras pozā.

Pirms divām nedeļām viņa bija noklausījusies runas par gaidāmu uzbrukumu virkni "rietumu" viesnīcām Bangkoka un Kualalumpurā. Kaut ko skaļu un labi saskaņotu - īsti Qaeda stilā.

Taču šejienieši nepielietotu neko līdzīgu Kalpeperas ierīcei - lai kas tā arī būtu. Viņi uzbruktu ar minerālmēslu bumbām. Vai ar pašdarinātiem spridzekļiem, ar ko apjozušies jauni vīrieši ar apšaubāmām prāta spējām.

Tas nozīmēja, ka notikušais Kalpeperā sagādās galvassa- pes citiem, nevis viņai.

VEIVERLIJA, NEBRASKA, 2005. GADA 9. JŪNIJS

Vilsons ilgi mazgājās dušā, rūpīgi noskuvās, tad sāka ģērbties ļoti apdomīgi, kā pošoties īpašam gadījumam. Tas piederēja pie gatavošanās - mērķa un tā nopietnības apzināšanās.

Viņš bija ģērbies maskēšanās tērpā - lētās sporta kurpēs un tumši zilā treniņtērpā ar ovālu uzšuvi ar uzrakstu "Džims". Viņam līdzi bija ari mape un pāris lodīšu pildspalvu plastmasas futrālī. Armijas veikalā pirkto K-Bar nazi varēja ērti ievietot treniņtērpa lielajā kabatā. Atšķirībā no pārējā ietērpa nazis nepavisam nepiederēja pie maskēšanās.

Viņš uzsmaidīja strādniekam spogulī.

Tad uzlika uz rokas pulksteni - nevis Garmin, bet savu veco laikrādi, kuru bija saņēmis atpakaļ, atstājot Alenvudu. Tas viņam bija atņemts Sanfrancisko pirms gandrīz desmit gadiem. Federāļi bija to ielikuši kastē, un kaste bija viņam sekojusi ilgajā ceļojumā pa cietumu sistēmu.

Bet ko pa to laiku, kamēr viņš sēdēja, bet pulkstenis dīki glabājās kopā ar pārējām viņa "personiskajām mantām", darīja Robijs Medokss - sūdabrālis, kurš bija viņu iegāzis? Kamēr Vilsonam gadiem ilgi bija jāblenž uz niecīgu debesu strēmelīti, kur dzīvojās un uz ko lūkojās Medokss? Cik bieži pusdienoja kopā ar draugiem, kamēr Vilsons saņēma ēdienu pa lodziņu kameras durvīs? Cik sieviešu izmīlēja, kamēr Vilsons runāja ar betona sienām? Kādu mūziku klausījās, kamēr Vilsons neveiksmīgi pūlējās izslēgt no apziņas kameru bīdāmo durvju kaitinošo rībēšanu, soļu dunu un bezcerības pārņemto cietumnieku nikno klaigāšanu?

Tie bija retoriski jautājumi, kuriem bija viena atbilde, un Vilsons to zināja. Lielākoties visu šo laiku Robijs Medokss pats arī bija sēdējis aiz restēm. Pāris reizes pa diviem gadiem, tad vēl vienu gadu. To bija uzzinājis Vilsona nolīgtais Čikāgas privātdetektīvs Čārlijs Fremo.

Fremo izdevās atrast nekrietneli nepilnas nedēļas laikā. Viņš jau vairāk nekā gadu mitinājās Nebraskas štatā, Veiver- lijā, Linkolnas priekšpilsētā. Cietis satiksmes negadījumā, kas, pēc policijas domām, bija neveiksmīga apdrošināšanas blēdība, Medokss bija apmeties pie savas vecākās māsas, kas dzīvoja viena un strādāja bibliotēkā. Sen jau sadziedējis ievainojumus, Medokss joprojām turpināja dzīvot uz māsas rēķina.

Vilsons nopētīja sevi spogulī. Viņš zināja, ka tas, ko viņš tagad gatavojās darīt, ir savtīga rēķinu kārtošana, kas nav saistīta ar lielo plānu. Tas drīzāk varēja apdraudēt plāna izpildi.

Taču Robijs Medokss bija viņu dzīvu apracis. Viņš bija melojis un krāpies, par dažām brīvības nedēļām pārdodot visu Vilsona dzīvi. Medokss nekādi nespēja atdot viņam nolaupīto.

Vilsons pūlējās nomierināties. Viņš iztēlojās lapu - zaļu lapu, ieķērušos zirnekļa timeklī, lapu, kas griežas un virpuļo neredzamā vējā.

Tad viņš devas ara pa durvim. Robija Medoksa laiks bija beidzies.

Gaišā dienas laikā. Nevis vienkārši dienas laikā, bet īpaši gaišā, tādā, kad tiek aplaupītas bankas un nošauti cilvēki.

Šis teiciens Vilsonam šķita interesants. Nozieguma aprakstā tas vienmēr liecināja par īpaši kliedzošu nodarījumu. Tas apzīmēja tik spožu un visaptverošu gaismu, kas, šķiet padara neiespējamu jebkādu Jaunu darbu. Gaisma, kas nemet ēnas un neatstāj vietu, kur paslēpties. Tāpēc katrs tās staros pastrādāts noziegums ir īpaši drausmīgs.

Pulksten vienos dienā Vilsons iegriezās telefona būdā pie dežūrveikala, lai piezvanītu uz bibliotēku, kur strādāja Medoksa māsa. Viņš lūdza pasaukt to pie telefona, bet, kad viņa atsaucās, nolika klausuli.

Piecpadsmit pāri vieniem viņš novietoja nomāto Ford Escort aiz stūra netālu no nelielā rančo, kura adresi viņam bija iedevis Fremo. Ar mapi rokā viņš devās pie mājas durvīm. Piebraucamajā ceļā stāvēja motocikls, liecinot, ka Vilsons īstajā laikā ir īstajā vietā.

Viņš pieklauvēja.

Kad durvis atvērās, Medoksam bija kāda pussekunde laika aizbēgt. Taču viņš pazina atnācēju tikai pēc veselas sekundes. Tad jau bija par vēlu. Vilsons ar labās dūres triecienu sašķaidīja Medoksa kreiso vaigu kaulu, augšpēdus ielidinot viņu viesistabā. Vilsons sekoja viņam, bet Medokss, sāpēs saliecies, iebļāvās: - Velns, kas notiek?!

Pie kamīna kopā ar citiem piederumiem stāvēja krāsns kruķis, un Vilsons nedomājot paķēra to. Medokss izmisumā steberēja atmuguriski, aizsedzis seju ar rokām, un paklupa pret kafijas galdiņu.

- Paklau, - viņš ierunājās.

Vilsons no sāniem iedūra kruķi Medoksa ceļgalā, nogāžot izmisīgi kliedzošo upuri uz grīdas. Viņš paraudzījās apkārt. Durvis bija palikušas vaļā, bet tas nebija svarīgi. Viņš rīkosies ātri. Viņš iedūra kruķi Medoksa plecā. Tad otrā plecā. Un vēlreiz.

Nometis krāsns kruķi, viņš notupās uz grīdas līdzās savam apmelotājam. - Mīļo stundiņ, Robij, tik ilgs laiks pagājis! Kā tad tev klājas?

- Ak, vai, dies'… - Medokss nomurmināja vārgā balsī, kas pauda šausmas, sāpes un apjausmu. Viņš ar pūlēm izdvesa kaut ko nesakarigu: - Es nezinājul Tas ir - ko es darīju! Piedod, lūdzu, piedod, vecīt! Man tiešām…

Vilsons pasniedzās treniņtērpa kabatā un izvilka K-Bar nazi.

To pamanījis, Medokss vēl dziļāk iegrima spurainajā paklājiņā. - Lūdzu…

Vilsons ietrieca nazi līdz spalam Medoksam krūtis, tad izvilka un pabeidza darbiņu līdz galam. Sagrābis nelieti aiz zirgastes, parāva tā galvu uz sāniem un pārgrieza rīkli.

Tad viņš piecēlās kājās, sajūtot, kā, pašam par pārsteigumu, aizraujas elpa, vērojot tumšo asiņu peļķi uz grīdas. Jau ejot projām, viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš pagriezās atpakaļ. Vajadzētu noņemt viņam skalpu, nodomāja Vilsons. Tas būtu cieņas apliecinājums senčiem. Vismaz desmit sekundes viņš to apcerēja, stāvēdams durvīs ar pilošo nazi rokā.

Tomēr galu galā atmeta šo nodomu. Viņš taču nav nekāds mežonis, turklāt - kur viņš to liks?

KUALALUMPURA,

2005. GADA 10. JŪNIJS

Pēc garas, garas dienas Andrea Kabota sāka ieslīgt patīkamā pussnaudā, kas drīz solījās pāriet svētlaimīgā miegā, bet tad pēkšņi uzmācās kāda nemierīga doma. Viņa pagriezās uz otriem sāniem un paraustīja vienu spilvenu, šonedēļ viņa bija pavadījusi darbā jau divas naktis un bija pārguruši līdz nāvei. Viņa ilgojās iekrist nemaņā.

Tā nu viņa pamazām sāka iegrimt arvien dziļāk tīkamā snaudā… bet tad pēkšņa apjausma uzrāva viņu sēdus.

Tā bija pārbaude! Kalpepera bija pārbaude!

šie vārdi atausa atmiņā. Toreiz viņa bija TDIC un skatījās novērošanas kameras ierakstu kopā ar britu, M/-6 aģentu, un to apaļvaidzi no FIB - kā viņu sauca?

Kovaļenko.

Viņi trijatā vēroja to vēl un vēlreiz - vīrieti ar platmali galvā un saitē pakārtu roku, vīrieti, kurš pie British Airway$ letes atstāja divas ar avīzēm piebāztas ceļasomas un aizgāja. Tas izraisīja termināļa evakuāciju.

Tā ir pārbaude, teica Kovaļenko, kad viņi bija noskatījušies ierakstu kādu desmito reizi. Un viņam bija taisnība. Andrea zināja, ka viņam ir taisnība.

Brits to nesaprata. Ja jau kāds grib uzspert gaisā lidostu, kāpēc tā ari nedarīt? Kāpēc vingrināties?

Taču brits nesaprata pašu svarīgāko. Tā nebija pārbaude, lai pārliecinātos, vai vīrs ar apsaitēto roku varēs nogādāt ceļasomas bīstamā vietā. Pārbaude tika veikta, lai pārliecinātos, vai viņš to izdarīs. Pārbaudits tika izpildītājs, nevis plāns.

Šīs atmiņas savijās ar visu, ko viņa zināja par Kalpeperu - no CNN ziņām, telegrammām un baumām. Kalpepera bija kļuvusi par melno caurumu. Bet kāpēc Kalpepera? Kāpēc tikai Kalpepera?

Visi domāja, ka tas bija tur esošo banku iestāžu dēļ, ka uzbrucēja mērķis bija rietumu finanšu sistēmas sirds. Taču Kabota tam neticēja. SWIFT un Federālo rezervju iestādes atrašanās varbūt ietekmēja mērķa izvēli, tomēr viņa domāja, ka uzbrukums tika vērsts pret nelielo Kalpeperu tāpēc, ka tā bija pārbaude.

Bet kas tika pārbaudīts?

Tad uzradās trešā, visbiedējošākā domu virkne. Tā bija saistīta ar Hakimu Musavi, kas gulēja uz galda, atjēgdamies pēc Anectine paralīzes. Būs vēl jāieskatās pratināšanas protokolos, taču viņai šķita, ka atmiņa viņu neviļ.

- Ir viens amerikānis! - viņš toreiz izdvesa, izgrūžot šos vārdus, it kā tie varētu izglābt viņa dzīvību. - Viņš būvē ierīci.

Kādu ierīci? viņa gribēja zināt. Protams, domādama, ka tas ir spridzeklis.

Taču nē. Musavi teica, ka amerikānis būvējot ierīci, kas apturēs pasauli.

Nē, ne gluži tā. Tā apturēs pasaules motoru.

Šie vārdi, ko izdvesa nāves baiļu pārņemts cilvēks, tagad uzdzina viņai aukstus drebuļus.

Ko šorīt CNN teica eksperts? Viņš pieminēja vecu filmu, bet teica šādi: Kalpeperā pasaule apstājās.

Andrea aizmiedza acis. Bija vēl kaut kas - tā neveiksme Berlīnē, ķeza ar Bobodžonu Simoni. Pēc tam sekojošā izmeklēšana, kas kaut kā saskanēja ar to visu. Viņa uzrāva mugurā drēbes. Vai viņa jūk prātā? Vai tiešām tie sūdi kaut kā saskan?

Lai gan viņa pati gandrīz nekad nebrauca pie stūres, šoferi gaidīt nebija laika. Iesēdusies savā BMW, viņa izbrauca no garāžas un ienira KL ielu haosā, kur satiksme pat divos naktī bija neparasti dzīva. Par spīti steigai, viņa tomēr pabraukāja apkārt, lai pārliecinātos, vai kāds neseko. Neatraujot skatienu no atpakaļskata spoguļa, viņa vairākkārt nogriezās pa kreisi, līdz bija apbraukusi apkārt pusducim kvartālu, tad pārpildīta krustojuma vidū apgriezās pretējā virzienā.

Jāpiezvana uz Berlīni, viņa atgādināja sev. Pits Spanjola tur ir galvenais. Viņa iztaujās to, lai tiktu skaidrībā - kāpēc viņai neliek mieru kaut kas saistībā ar to Simoni gadījumu?

Un ari Musavi. Viņš tika turēts uz lidmašīnu bāzes kuģa Japānas jūrā. Būs vēlreiz ar viņu jāaprunājas. Jāaizlido ar helikopteru.

Un pēdējais, bet ne mazsvarīgākais - Rcjs Kovaļenko. Tas gadījums ar ceļasomām. Nebija nekāda pamata domāt, ka vīrs ar apsaitēto roku vispār bija ASV pilsonis, kur nu vēl tas amerikānis, par kuru klaigāja Musavi. Tomēr atmiņas par šo videoierakstu nelika viņai mieru, un nenāks par ļaunu patērzēt ar Reju.

Kabota uzmeta skatienu pulksteņu rindai pie sienas - Berlīnē bija deviņi vakarā. Ja vien nav noticis kaut kas ārkārtējs, Pits vairs nebūs darbā. Tāpēc viņa piezvanīja uz komutatoru. Tur zinās pateikt Pita mājas tālruņa numuru.

Taču nē. Viņš bija "aizrotēts" atpakaļ uz Lengliju. - Viņa pienākumus tagad pilda Ļoganas kundze. Vai savienot…?

-     Medisona Logana.

-    Jūs gan vēlu strādājat, - teica Andrea.

-     Nē, jūs strādājat vēlu, - atbildēja moža balss, liecinot par to, ka tās īpašniece pārsteidzošā kārtā zina Kabotas atrašanās vietu.

-    Jā, man ienāca prātā kāda doma, un es vairs nevarēju gulēt un gribēju aprunāties ar Pitu. Par Simoni? Jūs droši vien…

-     Es labi pārzinu to lietu, - atbildēja Ļogana. - Kā varu jums palīdzēt?

-    Tie šifrētie faili Simoni datorā. Es domāju banku kontus, kuros ienāca Qaeda nauda. Es īsti neatceros, bet vai viens no tiem nebija saistīts ar ASV pilsoni?

-    Jā, vismaz tā tiek pieņemts, lai gan šaubos, vai ir īsti pierādījumi. Tas bija konts Cadogan bankā Sentheljerā. Vai tas ir svarīgi?

Kabota nepievērsa uzmanību šim jautājumam. - Kas nodarbojās ar konta izmeklēšanu?

-     Tas bija FIB legāts Londonā, - atbildēja Ļogana. - Ko- vajenko.

-    Rejs! - iesaucās Kabota.

-    Tas jūs pārsteidz?

-    Nē, nē, - paskaidroja Kabota. - Tikai pasaule ir maza.

Klausoties Andreu Kabotu, Kovaļenko kuņģis sažņaudzās. Un, jo ilgāk viņš klausījās, jo sliktāk sāka justies.

Viņa stāstīja par izmeklēšanu, par kāda arābu salašņas nopratināšanu. Un viņas teiktais lika sirdij krūtīs nodrebēt.

-     …apturēt pasaules motoru, - viņa paziņoja. - Tieši tā viņš teica: "Ir kāds amerikānis, kurš grib apturēt pasaules motoru." Tagad es domāju - izklausās pēc EMP. Izklausās pēc Kalpeperas.

-    Andrea, - viņš izdvesa.

-    Pagaidi, pagaidi, pagaidi, - viņa iebilda. - Ļauj man pateikt visu līdz galam, pirms… pazūd pavediens. Tagad tas tips, ko mēs notvērām KL, - viņš nodeva Qaeda aģentu Berlīnē - to, kuru nošāva.

-    Bobodžonu Simoni.

-    Pareizi. Un Simoni datorā tika atrasts bankas kontu saraksts.

Kovajenko sirds pamira. Patiesībā - nevis pamira, bet iesāpējās. Dziļas, mokošas sāpes krūšukurvī. Tā var notikt visļaunākais - infarkts.

-    Un tev uzdeva pārbaudīt vienu no tiem kontiem, vai ne, Rej? Cadogan bankā Sentheljerā?

-    Andrea, - viņš atkārtoja. Tik tikko pietika spēka dabūt šo vārdu pār lūpām.

Bet tas sievišķis nerimās tarkšķēt.

-    Vai tu neuzzināji, ka tas konts pieder amerikānim? Amerikānim, Rej… vai jūti, uz ko tas velk? Amerikānis saņem naudu no Qaeda, lai uzbūvētu motoru, kas apturēs pasauli. Manuprāt, viņš ir sācis savu uzbrukumu. Tāpēc mums jārunā ar to amerikāni. Tūdaļ pat! Kas viņš ir, Rej? Kur viņš ir? Ko tu par viņu zini - saki, saki, saki!

Kovaļenko domas drudžaini joņoja. Apturēt pasaules motoru. Taisnā ceļā no grāmatas "Atlants paraustīja plecus". Francisko d'Ankonia, kuram toreiz piederēja konts Sentheljerā, apstrādāja Kalpeperu - par to nebija ne mazāko šaubu.

Un tad viņam atmiņā atausa bārs Nightingale Arms, kur puisis no Dublinas juridiskās firmas pūlējās iesmērēt viņam ziņas, ko bija savācis par d'Ankoniu. Biogrāfijas detaļas. d'Ankonias īsto vārdu. Kā to dublinieti sauca? Borks? Bērks? Jā - Maiks Bērks. Viņš bija pat uzrakstījis visas šīs ziņas. Uz kataloga kartītes. Viņš tikai vēlējās, lai sievastēva firmai tiktu atcelts aizliegums darboties.

Un ko viņš, Rejs Kovaļenko, darīja ar šo informācijas dāvanu? Jā, uzmeta skatienu kartītei, bet ko darīja? Viņš neatcerējās.

Informācija nešķita svarīga. Viņš gatavojās aizsūtīt to uz Vašingtonu, taču… neaizsūtīja. Patiesībā viņš neatcerējās neko saistībā ar šo kartīti.

Tai jābūt birojā, viņš teica sev. Vai ari - kas viņam bija mugurā? Varbūt tā ir kādā kabatā? Patiesība bija tāda, ka viņam nebija ne jausmas, kur ir kartīte. Bija pat iespējams - nē, tā viņš nedarītu, tā gan ne! - ka viņš aizsvieda kartīti projām.

Kovaļenko atcerējās, ka bārā teica Bērkam, ka šīs ziņas nav neko daudz vērtas. Viņš atcerējās, ka nokaitināja šo tipinu tik ļoti, ka tas gandrīz gribēja viņu iekaustīt.

Bet tagad, ja Kovaļenko neatradīs to kartīti, viņš būs spiests uz ceļiem rāpot atpakaļ pie Maika Bērka. Lūgties viņu.

-    Rej? - ierunājās Andrea.

-    Man nav to ziņu. Bet es sadabūšu.

-    Kā to saprast?

-    Es tev piezvanīšu.

Noliekot klausuli, viņš dzirdēja aģentes ķērcienu: - Rej!

DŽONA F. KENEDIJA LIDOSTA, 2005. GADA 12. JŪNIJS

Kad četrpadsmit stundas pēc Bērka ierašanās lidostā lidošanas ierobežojumi tika atcelti, terminālī valdīja postaža. Cilvēki bija pārsteidzoši mierīgi un savaldīgi, taču nebija ne ūdens, ne pārtikas un labierīcību stāvoklis bija biedējošs. Pagāja vēl sešas stundas, līdz Bērkam atradās vieta lidmašīnā uz Reno. Tad jau viņš bija ar mieru doties jebkur tūkstoš jūdžu rādiusā no galamērķa, taču, tā kā šāda pieticīga vēlme bija gandrīz visiem pārējiem termināļa gūstekņiem, no tās nebija nekāda labuma.

Nokļuvis Reno, viņš iznomāja auto, lai dotos uz Felonu. Taču jūtot, kā, sēžot pie stūres, acis sāk krist ciet, viņš netālu no Spārksas iegriezās Travelodge un bezspēkā iegāzās gulta.

Nākamajā rītā brauciens lidz Felonai ilga divas stundas, un visu šo laiku viņš izmēģināja Mendijai Renfro stāstāmo pasaciņu. Viņš ir reportieris, kas gatavo rakstu žurnālam tlarper's… Nezin kāpēc tas neizklausījās īsti ticami. Taču tas bija labākais, ko viņš varēja izdomāt, Bērks nosprieda, braukdams tālāk un vadīdamies pēc Mapquest norādījumiem.

Treilers un pagalms aiz zema, balta mietiņu žoga bija tiri un kārtīgi. Nostājies pie sliekšņa ar apvītušu puķu pušķi, ko no rīta bija nopircis dežūrveikalā, viņš pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra ļoti veca sieviete džinsos un rūtainā kokvilnas kreklā. Viņas acis bija pārsteidzošā bāli zilā krāsā.

-    Ko vēlaties? - viņa jautāja, taču Bērka atbildi noslāpēja tieši virs galvas aizjoņojošu divu kara lidmašīnu rēkoņa. Viņš bija lasījis ceļvedī, ka Felonā atrodas pilotu apmācības bāze.

Mendija Renfro pasmaidīja un pacēla pirkstu. - Ar laiku pie tā pierod, - viņa iesaucās. Kad troksnis apklusa, viņa jautāja vēlreiz: - Tātad ko jūs vēlaties?

Bērks pastāstīja, ka gatavo rakstu žurnālam Harper's par Likumu par izgudrojumu slepenību.

-    Saprotu, - atbildēja sieviete un uzmeta raižpilnu skatienu ziediem. - Tiem nabadziņiem jāpalīdz. - Tad viņa vērtējoši nopētīja jauno vīrieti. - Nāciet vien iekšā. Jūs arī izskatāties izslāpis.

Viņa aicināja Bērku apsēsties mazajā viesistabā. Vienā tās galā bija Džeka slavas stūrītis - plaukts ar balvām, pāris fotogrāfiju, daži sertifikāti un Stenforda universitātes karodziņš.

Mendija ielika puķes vāzē, tad pēc brīža atgriezās ar divām garām ledus tējas glāzēm. Vispirms ar garu karoti samaisīja cukuru abās glāzēs, nolika tās uz kafijas galdiņa un tikai pēc tam apsēdās.

Ik pēc brīža sarunu pārtrauca lidmašīnu rēkoņa.

-    Tātad kādam žurnālam jūs gatavojat rakstu?

-    Harper's.

Mendija Renfro raudzījās viņā ar zilajām acīm. - Jaunais cilvēk, - viņa paziņoja, - man šķiet, ka jūs nesakāt patiesību.

-     Nu…

-    Tas gan nav svarīgi, - viņa turpināja, - jo es tik un tā nevaru palīdzēt jums satikt Džeku. Es zinu, ka viņš ir iznācis no cietuma, jo interesējos par visu, kas notiek ar viņu. -

Viņa paraudzījās lejup uz savām rokām. - Bet viņš neinteresējas par to, kas notiek ar mani.

-    Tad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt tiesas zālē?

-Jā.

-    Tāpat kā visi pārējie.

Mendija iedzēra mazu malciņu tējas. - Jūs izskatāties tik pārguris. Varbūt pastāstiet, kāpēc īsti esat ieradies. Kāpēc meklējat Džeku?

Bērkam bija apnicis melot. Viņš galvenajos vilcienos pavēstīja Mendijai visu notikušo, vienīgi noklusējot par Kal- peperu. - Es domāju, ka Džeks būvē ieroci, - viņš paskaidroja. - Ļoti spēcīgu.

Sieviete aizvēra acis un pašūpoja galvu. - Liels niknums pārņēmis to zēnu, un kā gan citādi? Pēc visiem tiem gadiem drausmīgajā cietumā.

Bērks pamāja ar galvu.

-    Kad dzīvniekiem tiek nodarītas lielas sāpes - un Džeks ir ļoti sāpināts, jūs zināt -, viņi var rīkoties divējādi. Daži kustonīši saritinās, paslēpjas un gaida, kad sāpes pāries. Citi? Ja viņiem nodara pāri, viņi grib atriebties. Viņi uzbrūk. Vai nogaida un uzbrūk vēlāk. Pat suņi mēdz ilgi atcerēties pārestības. Koijoti arī. - Viņa iedzēra malciņu tējas.

-    Jūs domājat, ka Džeks gatavojas atriebties.

-    Džekam nodarīta netaisnība. Tāpēc - jā, es raizējos par to, ko viņš varētu izdarīt, būdams tik gudrs un ar tik stipru gribu.

-    Es arī raizējos.

-     Ko jūs darīsiet, kad atradīsiet viņu?

-    īsti nezinu, - atbildēja Bērks. Un tā arī bija, viņš tiešām nezināja. - Kā jums šķiet, vai viņš atgriezīsies šurp?

-    Šis mazais treilers viņam bija ļoti dārgs, bet, ja viņš līdz šim nav parādījies, tad vairs neatgriezīsies. - Viņa nopūtās.

Samaisīja tēju. - Jūs noteikti esat dzirdējis par to, ka viņš tika atrasts kastē pie slimnīcas durvīm, ar vārdu uz uzlīmes.

Bērks pamāja ar galvu.

-    Tas Džeku ļoti apbēdināja - viņš bija ticis pamests, par to nav šaubu. Taču es viņam paskaidroju, ka dažkārt bērnu šādi atstāj, lai to pasargātu no briesmām. Un pastāstīju, ka šādi savu dzīvi sākuši arī daži lieli viri. Piemēram, Mozus atpeldēja pa upi mazā groziņā. Un Sargons - Mezopotāmi- jas valdnieks - arī tika atrasts grozā. Es teicu Džekam, ka šāds dzīves sākums ir kā īsta leģenda.

Bērks pamāja ar galvu.

Mendija skumji pasmaidīja. - Jūs droši vien brinālies, kā sieviete, kas dzīvo treilerā, var kaut ko zināt par seno Me- zopotāmiju. Pirms iepazinos ar savu vīru Alanu, es divus gadus mācījos Boises universitātē. Un esmu liela lasītāja. To centos iemācīt arī Džekam.

Viņš ieradās šeit desmit gadu vecumā, bet par viņa vecākiem mums neizdevās neko uzzināt. Viens baltais, viens indiānis - tas bija skaidrs, paraugoties uz viņu. Viņš bija divu rasu sajaukums. Pa pusei paijuts, varētu pieņemt, jo Nevadā to ir visvairāk. Un arī viņa vārds - tas daudz ko izskaidroja. Lai nu kā, mēs ar Alanu - un arī Džeks pats, kad bija paaudzies - meklējām un meklējām kādu norādi par to, kas varētu būt viņa vecāki, izpētījām vietējo vēsturi avīzes un visur kur. Ziņas par kādu grūtnieci, par kādas jaunas sievietes pazušanu.

-    Taču neko tā arī neuzzinājāt.

-     Itin nekā! Droši vien kaut cik skoloti cilvēki, jo citādi viņi neko nebūtu dzirdējuši par pirmo Džeku Vilsonu. Un arī tas bija interesanti, ka viņa māte vai varbūt tēvs, lai pagodinātu slavena vīra piemiņu, izvēlējās balto cilvēku, nevis indiāņu vārdu.

-    Vovoka.

Mendija uzmeta Bērkam vērīgu skatienu. - Tātad jūs esat ievācis ziņas?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Lai kas arī bija Džeka vecāki, gēnu kombinācija bija apbrīnojama. Džeks bija tik skaists! Ak dies', tie kuplie mati, bedrītes vaigos un acis lielas kā šķīvji - no tā puikas nevarēja acis atraut. Un gudrs? Ass prāts kā brīnumbērnam.

-    To es esmu dzirdējis.

-    Jūs nevarat iedomāties. Kad viņš nokļuva pie manis, viņš vēl bija mazs zēns - arī augumā sīks savam vecumam. Viņš jau bija mētāts pa daudzām audžuvecāku mājām. Es nesaku neko sliktu par šo sistēmu, viņi cenšas, tiešām cenšas, taču daži noteikumi ir aplami un dažkārt bērni tiek uzticēti cilvēkiem, kurus nedrīkstētu laist tiem tuvumā. Daudzi no šiem cilvēkiem pieņem bērnus kā peļņas avotu.

-    Tiešām?

-    Ak kungs, jā. Viņi savāc astoņus, desmit bērnus - tas taču ir par daudz, vai ne? Sevišķi tad, ja šiem bērniem vajadzīgas īpašas rūpes. - Viņa nopūtās un iemalkoja tēju. - Vienas audžumātes draugs iekaustīja Džeku, tad viņš paviesojās pāris lielajās "noliktavās". Nokļuvis pie manis un Alana, viņš bija tāds… piesardzīgs. Pagāja laiks, līdz izdevās iekarot vina uzticēšanos. Bet tad… - Sieviete aizvēra acis, un Bērks pamanīja to kaktiņos asaras. - Mēs tiešām kļuvām par īstu ģimeni.

-    Cik ilgi viņš bija pie jums?

-     Līdz sešpadsmit gadu vecumam. Sešus gadus. Mēs ar Alanu… palīdzējām viņam apzināties savu mantojumu un gādājām, lai viņš iepazīst paijutu vēsturi. Es aizvedu viņu uz Piramīdu ezeru un iepazīstināju ar turienes ļaudīm. Vai gribat redzēt bildi?

-    Protams. - Bērks sekoja Mendijai mazā istabiņā.

-    Tā bija Džeka istaba, - viņa paskaidroja. - Un te Džeks ir kopā ar Pīteru Balto Mākoni. - Viņa norādīja uz fotogrāfiju, kur divpadsmitgadīgs zēns smaidīdams stāvēja līdzās pavecam vīram zilos džinsos un džemperi. - Plters tolaik bija cilšu padomes vadonis. Īsti svarīga persona.

-    Vai viņš vēl tur dzīvo? - jautāja Bērks.

-    Nē, - atbildēja Mendija. - Viņš pirms dažiem gadiem nomira.

Līdzās gultai pie sienas bija liela kartona loksne, un Bērks piegāja paskatīties. - Kas tas ir? - viņš jautāja.

-    Ak, tas - tas ir Džeka devītās klases projekts. Viņš saņēma teicamu atzīmi ar plusu!

Zem virsraksta "200 zaudējumu gadi" bija skaisti izzīmētas ASV kontinentālās daļas kartes. Ieskatījies ciešāk, Bērks saprata, ka ar krāsām kartē iezīmētas dažādu cilšu teritorijas. Pavisam bija sešas kartes - no 1775. līdz 1975. gadam. Nelielos rāmīšos blakus kartēm bija norādīti dažādi tajā laikā pieņemtie likumi un vienošanās, kas ietekmēja indiāņus - galvenokārt nelabvēlīgi. Kartēs satriecoši skaidri bija parādīta Amerikas pamatiedzīvotājiem piederošo zemes platību straujā samazināšanās.

Pēdējā kartē bija tikai daži mazi krāsas laukumiņi uz austrumiem no Misisipi. Rietumos lielākie atlikušās indiāņu zemes gabali bija Dakotā un Četru stūru reģionā5 ". Pat Okla- homā, kur 1835. gadā visa štata teritorija bija pasludināta par "indiāņu teritoriju", rezervāti aizņēma tikai niecīgu daļu no tā platības.

-    Viņi joprojām cieš, - teica Mendija. - Cilvēki domā, ka viss mainījies, pateicoties kazino, bet patiesībā Amerikas pamatiedzīvotāji vēl joprojām veselības, pārticības un izglītības ziņā ir pēdējā vietā no visām ASV tautībām. - Viņa nopūtās un atgriezās viesistaba. - Negribu izplūst žēlabās, - viņa piebilda.

-    Kas notika, kad Džekam palika sešpadsmit? - jautāja Bērks. - Uz kurieni viņš devās?

Vecā sieviete cieši aizmiedza acis. - Mans vīrs saslima ar aknu vēzi. Tam nekādi nevar līdzēt - ja nu vienīgi ar transplantāciju. Alans bija sarakstā, taču… pietrūka laika. - Viņa nopūtās. - Kad Alanam to atklāja, es nevienam neteicu. Zinu, ka vajadzēja, taču baidījos, ka tad man atņems Džeku.

-    Jūs domājat - bērnu aprūpes dienests? Kāpēc lai viņi to darītu?

-    Jo mēs bijām veci - ne jau paši veci, bet pārāk veci, lai būtu Džeka audžuvecāki. Kad viņš pie mums nokļuva, man bija piecdesmit pieci, bet Alanam - sešdesmit. Mums neticami paveicās, ka dabūjām viņu. Zēnam bija jāatrod mājas, bet neviena cita gribētāja tobrīd nebija. Bet, kad viņi uzzināja, ka Alans ir slims un rūpes par viņu prasa man daudz laika, ar to arī viss beidzās. - Viņa īsi ievilka elpu.

-    Man ļoti žēl.

Mendija ar plaukstas virspusi paberzēja acis. - Viņš negribēja no mums šķirties. Mēs bijām viņa vienīgā ģimene, turklāt viņš zināja, ka es viena nevaru rūpēties par Alanu. Bez Džeka palīdzības Alanam būtu jādodas uz slimnīcu. Un tā arī notika. - Viņa nopūtās. - Man bija jābūt stingrai pret Džeku. Es zināju, ka viņš mēģinās aizbēgt un atgriezties, tāpēc piespiedu viņu apsolit to nedarīt. Teicu, ka nepārdzīvošu to, ja viņš sabojās savas nākotnes izredzes. Jau tad viņš gribēja iet mācīties Stenfordā, un es zināju, ka viņam ir visas dotības. Viņš tikai nedrīkstēja iekulties nepatikšanās. Un bēgšanu viņi nosoda kā īstu noziegumu, vai zināt?

Bērks pamāja ar galvu.

-     Džeks nokļuva kādā ģimenē pilsētā, kur nebija pārāk slikti - daudz bērnu, un cauru dienu jālūdz Dievs. Bet tad jau Džeks bija pietiekami liels, lai varētu pats par sevi parūpēties. Un viņš apmetās vidusskolas kopmītnēs, kas bija daudz labāk. Nedēļas nogalēs mēs parasti kopā gājām apciemot Alanu, un bieži es ar viņu tikos bibliotēkā. Tur mēs sagatavojām viņa pieteikumus koledžai.

-     Bet viņi neļāva Džekam atgriezties, kad jūsu vīrs nomira?

Viņa papurināja galvu. - Es biju pārāk veca, lai par viņu rūpētos, - tā viņi teica.

-    Tomēr viņš iestājās Stenfordā?

-     Es tā lepojos! Lai cik gudrs viņš nebūtu, tas tomēr bija brīnums. Un cik labi viņš mācījās! Un tas izgudrojums! Viņš tā bija aizrāvies! Tas būtu milzīgs sasniegums! Viņš gatavojās pirkt man māju, ko man nemaz nevajadzēja. Taču viņam tas sagādātu prieku! Tas liktu viņam… nezinu, kā teikt. Justies tiešām labam. - Mendija nopūtās, un viņas pleci sagu- ma. Pēkšņi viņa izskatījās bezgala nogurusi. - Es vēl joprojām nespēju noticēt tam, kas notika, - viņa teica. Acīs sariesās asaras, bet viņa neraudāja. - Varbūt viņš bija nikns, un viņam ir visas tiesības niknoties, taču viņš nevienam nedarītu ļaunu. Tikai ne mans Džeks.

-    Toreiz ne, bet… tagad?

Viņa pašūpoja galvu. - Nezinu.

Bērks pieliecās viņai tuvāk. - Visvairāk es uztraucos par, lūk, ko… Man šķiet, ka viņš var būt saistīts ar to Kalpepe- ras nelaimi. Un varbūt ar Kalpeperu vēl nekas nav beidzies.

-    Ak, mans Dievs! - Viņa šausmās pacēla roku pie mutes. - Man ļoti žēl, bet es nekādi nevaru jums palīdzēt. - Asarām pilnās acis mirdzēja kā dārgakmeņu drumslas. - Es viņu vairs nepazīstu. Zinu tikai, kāds viņš bija agrāk. Pat tiesā, pat toreiz, viņš bija citāds. Tas bija redzams. Skatiens tik noslēgts, ciets kā akmens. - Viņa pašūpoja galvu. - Nu jau mēnešiem ilgi ir brīvībā, bet nav zvanījis.

-    Bet ja viņš piezvanīs…

Viņa saknieba lūpas un pamāja ar galvu. - Ja piezvanīs, tad es jums paziņošu. - Viņa izņēma no groza nelielu pa pirīti. Tā bija dienu noplēšamā kalendāra lapiņa ar ziedu fotogrāfijām. Berks uzrakstīja savu Dublinas telefona numuru un nosolījās katru dienu pārbaudīt, vai nav atstātas ziņas.

Viņš jau atsveicinājās un devās uz durvju pusi, bet tad Mendijas balss viņu apturēja. - Vai zināt… - viņa ierunājās.

Kad viņš pagriezās, sieviete raudzījās uz kalendāra lapiņu.

-      Nezinu, vai tas var palīdzēt, - viņa teica, - bet, ja Džeks… kaut ko darīs… es varu uzminēt datumu.

-    Kad? Kā?

-    Divdesmit otrais jūnijs. Tas ir svarīgs datums daudziem Amerikas indiāņiem. Jo tad ir saulgrieži. - Viņa saknieba lūpas. - Tagad, ja saka - Saules deja6 ", tad visiem nāk prātā Roberts Redfords. Bet Saules deja daudzām ciltīm bija gada svarīgākais rituāls. Valdība to jau sen aizliedza - un es zinu, ka Džeks vidusskolā par to rakstīja pētījumu. Viņš teica, ka tas bija tāpat kā aizliegt kristietību.

-    Kāpēc to aizliedza? - Bērks gribēja zināt.

Mendija paraustīja plecus. - Jo tas bija asiņains - vismaz dažām ciltīm. Baltajiem tas šķita atbaidoši.

-    Ko tad viņi darīja?

-     Dažādām ciltīm tas bija atšķirīgi, bet vienmēr tika izmantots zemē ierakts vigvama stabs, līdzīgs maija svētku stabam, tikai lielāks. Līdzenuma ciltis pie staba piestiprināja bifeļa galvaskausu, piebāztu ar zāli kā ziedojumu. Citas ciltis pie staba seja bifeļa dzimumlocekli. Bet doma bija tāda pati. Zemei jābūt auglīgai un cilvēkiem tāpat. Notika liela dejošana, dziedāšana un bungu sišana, un ar to ari sākās tas, kas tik ļoti nepatika baltajiem. Daži vīrieši tika piesieti pie staba ar saitēm, kas piestiprinātas pie āķiem, kas iedzīti viņu krūtīs vai mugurā.

-    Ak dievs! - iesaucās Bērks.

-   Jūs jau varat iedomāties, - turpināja Mendija. - Viņi gavēja un mocījās dienām ilgi, dejojot apkārt stabam, plēšot paši savu miesu, piedzīvojot vīzijas un halucinācijas. Džeks savā darbā paskaidroja, ka tā bija simboliska nāve, dižā dzīves cikla daja. Kad viņi beidzot izrāvās brīvībā, tā bija… augšāmcelšanās. - Viņa sarauca pieri. - Par spīti visam, Džeks saņēma balvu par savu eseju. Es tā domāju, ja viņš gatavo kādu lielu žestu, tad noteikti izvēlēsies to dienu.

Bērks sadrūma. Bija trīspadsmitais jūnijs.

Mendija pamanīja viņa sejas izteiksmi un uzminēja viņa domas. - Es saprotu, - viņa teica. - Nav pat desmit dienas.

SANFRANCISKO,

2005. GADA 14. JŪNIJS

Pilsēta naktī. Elpu aizraujošs skals.

Iebraucot pilsētā, Vilsons kāri uzlūkoja to visu. Lēzenos pakalnus, kas noslīgst līdz līča malai. Krasta līnijas, ko iezīmē pilsētas ugunis, kas stiepjas līdz tumšzilajam ūdenim. Krāšņa ainava, kas tuvojoties kļūst arvien aizraujošāka. Neskaitāmu debesskrāpju gaismas sasaucās ar zvaigznēm debesīs, Zelta vārtu tiltu rotāja automobiļu lukturu virtenes.

Skaista bija pati dabas ainava, bet naktī tai īpašu krāšņumu piešķīra tehnoloģijas. Vilsons pasmaidīja par šādu ironiju. Mirdzošā pasaule viņa priekšā bija tieša pēctece pirmajai gaismas metropolei - Baltajai pilsētai Vispasaules izstādē Čikāgā, kuru izgaismot palīdzēja Teslas izgudrojumi.

Ironija ir tāda, nodomāja Vilsons, ka arī Teslas tehnoloģija, tikai ar Vilsona uzlabojumiem, īstenota raidītājā, kas atrodas Nevadā, sargtorņa virsotnē, uz visiem laikiem izdzēsīs šīs gaismas. Amerika atgriezīsies pie dabiskākiem diennakts dzīves ritmiem.

Cik ilgs laiks paiet, viņš iedomājās, līdz automobiļi pilnībā izjūk? Droši vien gadu desmiti, viņš pieņēma, pat līča krasta mitrajā gaisā. Metālu vismaz daļēji pievāks laupītāji.

Pārējais sarūsēs. Bet plastmasa? Gumija? Tas viss mētāsies te gadsimtiem ilgi, rēgosies acu priekšā kā netīkams atgādinājums, ja nu vienīgi apvidos ar auglīgāko klimatu to paslēps sakuplojošie meži.

Bet tilti? Tie paliks, līdz tos sagraus zemestrīce.

Iebraucot pilsētā, viņš sajuta tās vilinājumu - mierīga dzīve. Viņš un Irina varētu šeit būt laimīgi. Viņš varētu pārdot rančo un nopirkt māju. Atrast darbu vai nodibināt savu uzņēmumu. Par spiti sodāmībai, labs inženieris ir zelta vērts. Viņš varētu iepriecināt Irinu ar sudraba dolāru pankūkām Sears un vērot bedrītes viņas vaigos, kad viņa smaidītu, nonākusi pretējā lomā - sēžot pie galdiņa un ļaujot viesmīlei apkalpot. Viņi ietu uz Ķīniešu kvartālu un Zelta vārtu parku. Viņu bērni spēlētu t-ballM un futbolu. Viņš nopirktu mi- nibusiņu, un abi dotos gar krastu uz ziemeļiem, uz Krievu upi, kur viņas tautieši apmetās pirms simts gadiem, lai zvejotu un medītu.

Jā, noteikti, nodomāja Vilsons. Tā mēs darīsim. Un vēl sa- ķersimies rokās un dziedāsim "Mēs esam pasaule".

Viņš apstājās pretī Nikko un ļava apkalpotājam novietot Escalade stāvvietā. Raidītājs, ko viņš bija darbinājis Kalpepe- rā, bija droši noglabāts zem kravas nodalījuma pārsega. Tad piereģistrējās viesnīcā un devās uz savu numuru nomazgāties.

Paņēmis no minibāra ūdens pudeli, viņš atlaidās ērtā krēslā un izņēma no maka mazo Irinas fotogrāfiju. Viņš ilgi raudzījās tajā. Irinas sejas izteiksmē slēpās kaut kas neizprotams - skumju un cerību sajaukums… un vēl kaut kas. To viņš īsti neprata nosaukt vārdā, taču nebēdaja par to. Jau pēc dažām dienām Irina ielidos Lasvegasā, un pēc tam viņam būs daudz laika izdibināt viņas noslēpumus.

Nākamajā rītā lija lietus. Bremžu lukturu gaismas atspīdēja slapjajā melnajā asfaltā. Escalade riepas šalca, ripojot pa vienvirziena ielu labirintu, lai jau pēc dažām minūtēm nonāktu pie tiesu nama.

Ēku atvērs tikai deviņos, bet viņš gribēja ierasties agrāk, lai izvēlētos labāko vietu auto novietošanai. Viņam bija vajadzīgas precīzas GPS koordinātas gan auto stāvvietai, gan tiesas zālei, uz kuru viņš mērķēs. Kalpepera bija nenoteiktāks un tāpēc arī vieglāks mērķis.

Neērtākais bija tas, ka viņam būs jāizceļ un jāparāda at- klatībā ierocis. Tas neizskatījās draudīgs, pat nemaz neatgādināja ieroci, tomēr nenoliedzami šķita visai neparasts. Un, lai gan mērķēšanai bija nepieciešamas taisnas līnijas, viņam bija jācenšas novietot auto tādā vietā, kur to neviens nepamanīs neilgajā bridi, kas bija nepieciešams darba paveikšanai.

Izrādījās, ka piemērotu vietu netrūkst, bet vislabakas izvēle bija acīmredzama. Viņš smaidīja, nospiezdams pogu, lai saņemtu Turku ielas daudzstāvu auto novietnes biļeti. Agrajā rita stundā mašīnas atradās tikai divos pirmajos stāvos, un dažas trešajā. Bet augstāk vairs nevienas.

Vilsons brauca taisnā ceļā uz jumta. Atkal nokļūstot zem klajas debess, lietus bungoja pa vējstiklu. Uzreiz bija skaidrs, ka astoņos darbdienas rītā piektais stāvs visticamāk paliks tukšs.

Pārbaudījis, kur atrodas novērošanas kameras, viņš atpakaļgaitā iebrauca 952. stāvvietā.

Stāvot pie auto pakaļgala, Vilsons atradās tieši pretī tiesu namam. Auto kravas nodalījums gan atradās videokameru redzeslokā, taču vienai skatu daļēji aizsedza stabs, bet otrai - auto priekšgals.

Viņš apsvēra iespējas. Varētu nopūst objektīvu ar krāsu. Vai arī paļauties uz veiksmi. Katrā stāvā bija četras kameras. Tātad pavisam divdesmit. Kaut kur sardzes telpā tātad bija tikpat daudz ekrānu. Taču droši vien neviens tos īpaši nevēro, ja nenotiek nekas ārkārtējs. Ieraksti vairāk paredzēti vēlākai skatīšanai, ja notikusi zādzība vai kāds cits noziegums.

Cik liela bija iespējamība, ka apsargs pievērsīs uzmanību kamerai, kas filmē 952. vietu, tieši tajās piecās minūtēs, kas Vilsonam bija vajadzīgas ieroča iedarbināšanai? Un galu galā, ja tomēr, ko tad apsargs redzēs? Kaut kādu novērošanas teleskopu vai ko tamlīdzīgu Cadillac Escalade kravas nodalījumā.

Viņš ar liftu nobrauca līdz ielas līmenim un pāri ielai devās uz Filipa Bērtona Federālo tiesu namu. Tas bija milzīgs. Viņš bija lasījis, ka tā tiesas zālēs darbojas astoņdesmit ASV prokuroru palīgi, seši federālie maģistrāti un trīspadsmit apgabala tiesneši. Vārdu sakot, īsta federālā centrāle.

Viens no apgabala tiesnešiem bija kādreizējais ASV prokurors Džo Sozio, kura dēļ pret Vilsonu tika izvirzīta apsūdzība kūdīšanā uz slepkavību. 2003. gadā Sozio amatā bija iecēlis prezidents Džordžs V. Bušs. Pašlaik Sozio vadīja tiesas sēdi 3. zālē.

Vilsons pierakstījās un parādīja dokumentu. Novietoja jaku un cepuri uz slīdošās lentes, ielika rokaspulksteni un sīknaudu plastmasas traukā. Sargs pamāja, ļaujot viņam ieiet.

Trešajā tiesas zālē izskatāmā lieta laikam bija saistīta ar centrālamerikāņu bandu. Vilsons pārlaida skatienu klātesošajiem. Soli, kas atradās tuvāk apsūdzētajiem, bija pieblīvēti ar salvadoriešicm. Vismaz viņam šķita, ka tie ir salvadorieši. Viņu āda bija tumšāka nekā Vilsonam un ari sejas vaibsti - reģionam raksturīgi. Vilsons ievēroja, ka gados vecākie skatītāji - droši vien apsūdzēto vecāki, tēvoči un krustmātes - bija ģērbušies vienkārši, bet ar cieņu, turpretī jaunākie puiši dižojās ielas bandu platajos kreklos un nošļukušajās biksēs.

Tāpat kā Vilsons, viņi bija indiāņi vai drīzāk metisi - indiāņu un eiropiešu asiņu sajaukums.

- Piecelties, tiesa nāk!

Vilsons līdz ar pārējiem piecēlās, paklausot tiesas izpildītāja rīkojumam. Nolasījis no rokaspulksteņa GPS koordinātas, viņš ierakstīja tās bloknotā. Bija deviņi un trīsdesmit divas minūtes.

Tiesnesis Sozio, tērpies mantijā, lepni iesoļoja zālē un devās uz augsto amata krēslu izlemt mirstīgo ļautiņu likteņus. Viņš šeit bija noteicējs, un visi pārējie drīkstēja apsēsties tikai pēc tam, kad viņš bija iekārtojies uz sava troņa.

Vilsons ar vēsu aci nopētīja tiesnesi. Viņa mati bija nosirmojuši un kļuvuši plānāki, zods sāka nošļukt. Taču citādi viņš neko daudz nebija mainījies. Gaiši brūnajās acis joprojām bija plēsīga putna izteiksme. Uz mirkli tās pievērsās Vil- sonam, un Vilsona sirds bailēs salēcās. Taču Sozio skatiens vienaldzīgi aizslīdēja tālāk.

Viens no salvadoriešu zēniem nodeva zvērestu. - Jā, - viņš atbildēja spalgi čukstošā balsī, noklausījies tiesas izpildītāja garlaikoti nolasīto tekstu.

Pēc tiesneša aicinājuma piecēlās prokurore - latīņameri- kāniete bāli zilā kostīmā - un draudīgi kā haizivs pievērsās puisim.

Vilsons nevēlējās piesaistīt uzmanību. Nogaidījis, kad tika pasludināts pārtraukums, viņš atgriezās viesnīcā.

Tur viņš ievadīja iegūtās GPS koordinātas ThinkPad datorā. Tad ķērās pie vienādojumiem, kas noteica stara darbību.

Tā bija viena no šī ieroča apbrīnojamākajām īpašībām, ko viņš bija uzzinājis no nelielas Teslas piezīmes. Stars bija universāls - tas spēja izdalīt staru pārus no jebkuras elektromagnētiskā spektra daļas. Vienā no savām izpausmēm tas varēja pilnībā iznīcināt mērķa masu - citiem vārdiem sakot, sarīkot Tungusku. Bet ar salīdzinoši vienkāršu fokusa korekciju varēja iegūt elektromagnētisku pulsu, kāds tika vērsts pret Kalpeperu.

Taču tiesnesim Sozio Vilsons bija iecerējis ko citu. Nedaudz pārveidojot parametrus, viņš varēja raidīt tiesu namā enerģiju no citas spektra daļas, ar daudz lielāku viļņu garumu un zemāku frekvenci nekā gamma stariem. Citiem vārdiem sakot, mikroviļņus.

Kad mikroviļņu krāsniņas tikko parādījās, viņš vēl bija mazs. Cilvēki vēl neizprata, kā tās darbojas. Neko daudz gan viņi nesaprata arī tagad, tomēr vismaz zināja, ka nedrīkst tajās likt žāvēties pūdeļus pēc mazgāšanas. Vairākums cilvēku saprata arī, ka mikroviļņu vidē ļoti svarīgs ir novietojums. Lai sildīšana notiktu vienmērīgi, traukam jāgriežas vai jābūt novietotam uz grozāmas pamatnes. Liela nozīme ir arī apjomam. Jo lielāks produktu daudzums atrodas krāsniņā, jo ilgāk tas gatavosies. Un nedrikst izmantot metālu - pat mazi bērni zināja, ka tas mikroviļņos nomelnēs, uzpūtīsies un sadegs.

Tāpat kā pūdeļi, ari cilvēki galvenokārt sastāv no ūdens. Ieliekot ūdeni mikroviļņu krāsnī, tas uzvārās.

Vai vismaz daļa no tā. Ēkas sarežģītās uzbūves un mikroviļņu dabas dēļ kaitējumi namā esošajiem cilvēkiem būs atšķirīgi. Daži tikai nosauļosies - vai drīzāk pārsauļosies. Bet citi cietīs smagāk. Viņu āda saplaisās kā tvaicētai hotdoga desiņai. Tas būs briesmīgi. Bet vistrakāk būs trešajā tiesas zale, kur visi, bet jo īpaši Viņa godība tiesnesis Sozio, pārsprāgs kā gaisa baloni.

Nākamajā rītā viņš piecēlās agri un stundu trenējās Nikko sporta zālē. Pēc dušas uzvilka viesnīcas halātu. Aiz ieraduma paņēma šūšanas piederumu komplektu un iemeta ceļasomā. Senajos laikos viņš šīs mantiņas vāca Mendijai. Pasliktinoties redzei, viņai iepatikās mazās plastmasas kārbiņas ar adatām, kurās jau ievērti dažādu krāsu diegi.

Mendija. Viņai pagriezt muguru bija visgrūtāk, pat vēl grūtāk nekā Šāronai. Pāris reižu viņu pārņēma kārdinājums aizbraukt apciemot audžumāti. Viņš varēja to iztēloties sēžam treilera pagalmā baltajā Adirondack krēslā, ko viņš tai bija dāvinājis dzimšanas dienā. Ledus tējas glāze uz roku balsta. Grāmata klēpī.

Liecies mierā, viņš pavēlēja sev un piezvanīja uz reģistratūru, liekot piebraukt viņa auto. Tad apģērbās, sakravāja somu, atstāja dzeramnaudu istabenei un devās projām.

Bija īsta Kalifornijas diena - spoža un saulaina, gaisā jūtams spirgtums pēc vakardienas lietus. Vilsons devās uz Turku ielas daudzstāvu garāžu un uzbrauca uz jumta.

Viņa auto tur bija vienīgais. Viņš atpakaļgaitā iebrauca izvēlētajā vietā un, neizslēdzot motoru, atāķēja pārsegu, atbrīvoja ieroci no putuplasta apvalka un pievienoja klēpj- datoru. Tad sagaidīja, līdz stobrs izvirzās gatavībā. Kad tā pamatnē sāka mirgot zaļā diode, viņš dziļi ievilka elpu un nospieda slēdzi.

Tas arī bija viss.

Pēc trīsdesmit sekundēm viņš vēlreiz nospieda slēdzi. Gaismas signāls nodzisa un stobrs ievirzījās atpakaļ. Viņš atkal apsedza to ar putuplasta plāksnēm, nostiprināja kravas nodalījuma vāku un iekāpa mašīnā. Tad sāka braukt lejā uz stāvvietas apakšstāvu, cenzdamies nesteigties, lai riepas uz grīdas nečīkstētu.

Šis bija vienīgais trūkums auto novietošanai uz jumta. Ilgi jābrauc lejā, un, beidzot sasniedzot apakšstāvu, viņam no uztraukuma trūka elpas. Viņam priekšā pie izejas bija divas mašīnas, un to vadītāji nesteidzās ar maksāšanu. Kad viņš bija izkļuvis uz ielas, viņš redzēja, kā no federālās ēkas, šausmās kliedzot, skrien ārā cilvēku pūļi. Daži pakrita un sāpēs vārtījās pa zemi. Citi kā apjukuši steberēja te uz vienu, te otru pusi.

Viņu bēgšana bija bezmērķīga un instinktīva, kā ar indi apsmidzinātiem kukaiņiem. Nav iespējams izbēgi no tā, kas notiek paša ķermenī, tomēr glābties vajadzēja, tāpēc viņi skrēja. Tas, protams, bija bezcerīgi. Un tie bija dzīvi palikušie! (Vismaz pagaidām.) To, kas notika tiesu nama iekšienē, bija grūti iztēloties.

Vilsons pagriezās uz krustojuma pusi, bet tur viņu sagaidīja sarkanā gaisma. Viņš izmisīgi steidzās ātrāk tikt projām. Jau pēc brīža no šī rajona izkļūt nebūs iespējams, jo uz notikuma vietu trauksies glābšanas dienestu mašīnas un garāmgājēji kritīs panikā. Vilsons šausmās vēroja, kā sieviete ar noplaucētu ādu, neko neredzēdama, skrien tieši pretī Escalade, bet tad apsviežas uz citu pusi, atpletusi muti mēmā kliedzienā.

Viņa paša skatiens arī sāka no sāniem aizmigloties. Tā vēl bija tikai mirgoņa, bet viņš jau zināja, kas sekos. Zibšņi acu priekšā bija tik skaisti un sarežģīti, robaini un varavīkšņaini zaigojoši. Pāris minūšu laikā viņš bija kļuvis gandrīz akls.

Tagad jau viņš dzirdēja sirēnu gaudošanu, kas sasaucās ar tiesu nama upuru izmisīgajiem vaidiem un pārkliedza tos. Satiksme jau apstājās, daži kāpa ārā no mašīnām un devās palīgā cietējiem, citi apturēja savus braucamos un ziņkārīgi blenza vai kļuva par sīku sadursmju upuriem. Vilsons gluži neapzināti pagrieza auto uz ieeju pazemes garāžā, kas apkalpoja sabiedrisko centru.

Paķēris biļeti, viņš nolikumoja uz trešo pazemes stāvu, iebrauca brīvā vietā un gaidīja, kad atgriezīsies redze. Uzkavēties mašinā tik tuvu pie notikuma vietas nepavisam nebija droši. Pat šeit, zem smagajiem betona slāņiem, varēja dzirdēt sirēnas, to daudzbalsīgo gaudošanu, kas atgādināja sieviešu balsis.

Viņš palika sēžam mašīnā, šķiet, ilgu laiku, lai gan nevarēja droši pateikt, cik ilgi. Nevarēja saredzēt ne pulksteni, ne automobiļa vadības paneli. Skatienu bija aizsedzis gaismas ūdenskritums.

Izņēmis maku, viņš sataustīja mazo Irinas fotogrāfiju. Nolicis to uz plaukstas, viņš pūlējās sakopot visu uzmanību uz to.

Sākumā viņš pat nevarēja pateikt, vai skatās uz pašu attēlu vai uz fotogrāfijas otru pusi. Bet tad pamazām seja sāka parādīties, gandrīz it kā iznira no gaisa. Beidzot tā noskaidrojās. Mandeļveidigās acis, siltais smaids.

Ieskatoties pulkstenī, viņam uznāca smiekli. Bezpalīdzība bija ilgusi tikai nepilnas desmit minūtes. Un tomēr viņš bija cerējis, ka tagad jau būs ceļā uz lidostu, gatavodamies pamest Escalade kādā nomaļā stāvlaukumā un noīrēt citu auto braucienam uz Lasvegasu.

Tagad par to nebija ko domāt. Visa satiksme ap tiesu namu un sabiedrisko centru būs paralizēta stundām ilgi. Visprātīgāk, viņš nolēma, būs atstāt Escalade tepat. Aiziet līdz BART stacijai un braukt uz lidostu ar vilcienu.

Kājām ejot, viņu nenodos nekas. Piezīmjdators izskatījās pavisam parasts, bet ceļasoma varēja palikt turpat, ieslēgta mašīnā.

Tatad rezerves plans, nolēma Vilsons un atri devas uz liftu.

Izkļuvis no ēkas, viņš, galvu nodūris, veikli soļoja tālāk. Laiks bija gluži neticami jauks. BART stacijā sarkanmataina sieviete kaut ko vervelēja par "briesmīgu ugunsgrēku tiesu namā - runā, ka esot uzsprādzis ūdens katls un daudzi cilvēki esot apdedzinājušies".

Melnādains vīrietis 7.egna uzvalkā ar Hermиs kaklasaiti viszinoši pamāja ar galvu: - Pārkarsis gaiss.

Lidostā cilvēki bija sadrūzmējušies pie televizoru ekrāniem, neticīgi šūpodami galvas. Ekrānā platīnblonda reportiere, stāvēdama sabiedriskā centra priekšā, komentēja mazākā ekrānā redzamo ainu - cilvēki tādos kā kosmonautu skafandros neveikli tipināja iekšā un ārā pa tiesu nama durvīm. Reportiere visiem spēkiem centās saglabāt savaldību, taču viņa bija aizelsusies un laikam visa redzētā satriekta. - Nevienam - itin nevienam - nav ne mazākās nojausmas, kas varētu būt vainīgie.

Joprojām noguris pēc lidojuma, Bērks nolēma pārnakšņot Felonā. Viņš apmetās Holiday Inn Express un pavakariņoja meksikāņu ēstuvē ar nosaukumu La Cocina. Atgriezies moteli, viņš jau desmitos likās gulēt, nodomādams, ka ceļojis tūkstošiem jūdžu, lai satiktu Mendiju Renfro. Viss veltīgi.

Viņam nebija ne jausmas, ko darīt no rīta. Varbūt ies uz kazino. Liks visu savu atlikušo naudu uz sarkano un vēros, kā bumbiņa lēkādama riņķo. Vai arī spēlēs blekdžeku, līdz pienāks pasaules gals. Tas gan būtu īsts plāns.

Viņš pamodās īsi pirms desmitiem, nogulējis divpadsmit stundas. Nokāpis lejā, lai palūkotos, vai vēl ir kādas cerības uz cenā iekļautajām kontinentālajām brokastīm, viņš uzreiz saprata, ka noticis vēl viens uzbrukums. Pat šajā vēlajā rīta stundā brokastu zālē vēl uzkavējās kāds ducis cilvēku, salipuši pie televizora.

Ekrānā rādīja aizsargtērpos ģērbtus cilvēkus, kuri nesa nestuves uz veselu rindu ātrās palīdzības mašīnu, bet policisti bija ielenkuši kaut kādu valdības ēku. Ātrās palīdzības mediķi turpat uz ietves sniedza palidzību cietušajiem.

-     Kur tas ir? - jautāja Bērks. Neatraujot skatienu no ekrāna, tuvāk sēdošais vīrietis atbildēja: - Frisko.

-    Kas notika?

Vīrietis tikai pašūpoja galvu. - Daudz bojāgājušo.

Tagad ekrānā parādījās preses konference, kur pilsētas mērs, stāvēdams blakus policijas priekšniekam, uzstājīgi apgalvoja, ka "nav nekādu bioloģisko ieroču pazīmju".

Reportieris jautāja: - Vai tas bija teroristu uzbrukums?

Policijas priekšnieks atbildēja izvairīgi.

Ierunājās paveca sieviete, kas sēdēja pie paša televizora.

-    Kāds teica, ka karstums esot izdedzinājis jumtu. Tas esot noticis vienā mirkli. Ko tas viss nozīme?

Bērks ielēja sev tasi kafijas. Iedzerot pirmo malku, viņu apžilbināja apjausma. Sanfrancisko federālajā tiesu namā tika tiesāts Džeks Vilsons.

Vēlāk tajā pašā dienā Bērks sēdēja pie galdiņa Coivboļf Di- ner, dzerdams kafiju no smagas krūzes un šķirstīdams savu piezīmju grāmatiņu. Virs bāra letes klusi murdēja televizors.

Sanfrancisko varasiestādes sliecās uz izskaidrojumu, kas bija saistīts ar ēkas apkures sistēmas darbības traucējumiem. Pagaidām neviens vēl nebija mēģinājis atrast sakarību ar Kal- peperā notikušo.

Bērks pārlapoja piezīmju grāmatu, meklēdams norādes, ko varbūt bija palaidis garām. Beidzot viņš vienu arī pamanīja. Uzskribelētu nosaukumu:

Ukrainebrides

Tam līdzās bija arī tālruņa numurs, un Bērks uzreiz pat nevarēja atcerēties, kur viņš to sadabūjis. Viesnīcas klerks Belgradā, viņš atcerējās. Vēl par divdesmit eiro droši vien atrastos arī DNS paraugs.

Ap astoņiem viņš atgriezās motelī, pa ceļam veikalā nopircis telekarti. Kas zina, cik maksā zvani uz Ukrainu no Ho- liday lnn.

Apsēdies uz gultas ar klausuli rokā, viņš ievadīja aparātā kādus divdesmit ciparus un noklausījās ierakstīto atbildi. Beidzot viņš izvēlējās piekto variantu - runāt ar pārstāvi.

Piecas minūtes bija jāklausās F,iropas popmūzika, raugoties televizora ekrānā ar izslēgtu skaņu. Nestuves un ratiņi slimnīcas gaitenī. Nomocījušies ārsti nāk ārā no apdegumu nodaļas. Liku maisi un drūmi varas pārstāvji.

Viņš jau gatavojās likt nost klausuli. Piecas minūtes eiro- popa bija daudz, vēl jo vairāk tāpēc, ka no tā diez vai būs kāds labums. Viņš tikai salika visus punktus uz i un savilka visus galus. Nekādas cerības viņš ar šo zvanu nesaistīja.

Beidzot mūziku pārtrauca kāda balss. - Jā, hallo? Olga Primakova runā.

-     Labdien.

-    Atvainojiet, ka liku jums gaidīt, bet šeit ir ļoti vēls.

Bērkam tas nebija ienācis prātā. - Tad man jāatvainojas…

-    Labāk ir internetā, vai ne? - ieteica Olga. - Var redzēt līgavu fotogrāfijas. Bet varbūt… jums nav datora?

-    Tieši tā, - atbildēja Bērks. - Nav. Te, kur es pašlaik esmu.

-     Varbūt bibliotēkā…?

-    Vispār man jūsu numuru iedeva draugs - Džeks Vilsons.

-    Ak tā, es viņu satiku romantiskajā nedēļas nogalē. Protams.

Bērks pielēca sēdus un ar pulti izslēdza televizoru. - Viņš man stāstīja par to!

-    Tātad Džeks Vilsons jums iedeva numuru. Brīnišķīgi! Vai jūs arī meklējat skaistu līgavu?

Līgavu? Vai Vilsons ir apprecējis kādu no tām sievietēm? Kur viņš vēl tam atrada laiku?

-     Kādu gredzenu viņš Irinai uzdāvināja - ooo, superīgi fantastisku! - jūsmoja Olga.

-    Jā, - piekrita Bērks, - gredzens ir lielisks. - Viņš iegaumēja sievietes vārdu. - Irina ļoti priecājās!

-    Tik liels!

-    Tāds nu Džeks ir. Viņš nav sīkumains. Bet tāpēc arī es zvanu. Esmu sagatavojis viņiem dāvanu, bet nezinu, uz kurieni to sūtīt.

Olga vilcinājās. - Jūs taču varat to pasniegt kāzās, - viņa ieteica. - Tās būs drīz, cik zinu. Rīt vai parīt.

-    Jāāā, - piekrita Bērks, - bet kur tās vispār ir? Iestājās ilgs klusums, tad sieviete apjautājās: - Jūs neesat…

ielūgts?

-     Esmu, protams, esmu, bet… es pašlaik ceļoju un esmu atstājis ielūgumu mājās, tāpēc…

-    Man ļoti žēl, - Olga atvainojās, - bet es nedrīkstu sniegt jums šo… informāciju. To drīkst tikai madam Puletska. Bet viņa arī tagad ceļo, tāpat kā jūs. Bet es zinu, ka viņa zvanīs trešdien. - Olga apklusa. - Jūs esat ASV?

-Jā.

-    Kāda ir jūsu laika zona? - viņa lietišķi noprasīja.

-    Klinšu kalni.

-     Ak tā? Tad es nokārtošu, lai viņa jums piezvana - no astoņiem rītā līdz pusdienlaikam. Labi?

-    Jā, protams, bet…

-    Lūdzu? Jūsu numurs? Es trešdien viņai to nodošu. Bērks nosauca moteļa telefona numuru, bet tad sāka

skaidrot: - Nelaime tāda, ka… jāgaida nedēļu! Un…

-    Atvainojiet, tas ir viss, ko es varu! - Tad viņa pateicās par zvanu. Un nolika klausuli.

LONDONA,

2005. GADA 15. JŪNIJS

Sēdēdams pie rakstāmgalda, Rejs Kovajcnko kratīja galvu un klusi nolamājās, tad pacēla gaisā rokas un bezspēcīgās dusmās norēcās: - Sūds!

Viņš bija izvandījis visu kabinetu un pārbaudījis drēbes, kas todien viņam bija mugurā. Veltīgi. Kataloga kartīte nekur nebija atrodama.

Arī Bērks bija pazudis bez vēsts. Viņš ne tikai neatbildēja uz telefona zvaniem. Viņu meklēja policija, taču neviens viņu nebija redzējis dienām ilgi.

No Bērka sievastēva Eiherna nebija nekāda labuma. Lieciet man mieru!

Kovaļcnko pat bija papūlējies sazināties ar Bērka vecākiem Virdžinijā, bet tie bija patiesi pārsteigti, uzzinot, ka viņu dēls nav Dublinā (un viņu meklē FIB).

Tā nu legāts lauzīja galvu, mēģinādams atcerēties, ko Bērks teica par d'Ankoniu - vai kā nu to tipu sauca. Viņš brauca uz Belgradu. Sēdēja Alenvudā. Mācījās Losandželo- sas universitātē. Vai Dienvidkalifornijas universitātē. Vienā no tām. Taču tas viss neko nelīdzēja, nezinot vārdu, īsto vārdu, bet par to Kovaļenko nebija ne jausmas. Izklausās kā… Tikko jau bija mēles galā, bet tad pazuda. Viljamss…

Andrea Kabota katru dienu zvanīja divreiz - no rīta un pēcpusdienā. Kovaļenko izvairījās, cik spēdams.

Beidzot viņš devās uz Dublinu un bija spiests ne mazumu pazemoties, pirms Tomijs Eiherns bija ar mieru viņu uzklausīt. Un tad uzreiz uzstādīja savas prasības. Viņš gribēja apsūdzības atsaukšanu, sankciju pārtraukšanu un jaunu pasi Bērkam.

-    Sarunāts! - piekrita Kovaļenko.

-    Un vēl ari jautājums par kompensāciju…

-    Kompensāciju? Par ko?

-    Par zaudējumiem, - paziņoja Eiherns.

-     Es nevaru…

-    Tad nav ko laiku tērēt, - atcirta Eiherns un, satvēris FIB aģentu aiz elkoņa, pagrieza viņu uz durvju pusi.

Kovaļenko sastinga. Pēc brīža viņš ieminējās: - Es jums varu iedot vēstuli.

-    Un ko es ar to iesākšu? - noprasīja Eiherns.

-     Es kā legāts atzīšu, ka tika pieļauta kļūda. Un vainīgi bijām mēs.

-    Jūs gribējāt teikt - vainīgs bijāt jūs, - izlaboja Eiherns.

-    Tieši tā. Es biju vainīgs. Varēsiet ar to vēstuli darīt, ko gribat. Nešaubos, ka jusu advokāti kaut ko izdomās.

Eiherns negribīgi kaut ko noņurdēja un devās pēc papīra un pildspalvas.

Kad vēstule bija uzrakstīta un tinte nožuvusi, Eiherns paziņoja: - Maikls ir Štatos, vai ne?

-Kur?

-    Nevadā, - atbildēja vecais vīrs.

-    Kur tieši Nevadā? Tas ir liels štats!

Eiherns paraustīja plecus. - Nezinu, - viņš atteica. - Ja viņš piezvanīs, tad nodošu ziņu, ka jūs viņu meklējat.

Sākumā Kovajenko nodomāja, ka večuks viņu piemānījis un melo. Taču drīz vien bija spiests pieņemt bēdīgo patiesību. Vecais vīrs tiešām nezināja, kur atrodas viņa znots. Un nē - Bērks viņam neko nebija teicis par d'Ankonias īsto vārdu.

- Bet vai tad viņš jums jau to nepateica? - nesaprata Eiherns. - Viņš taču brauca uz Londonu. Vai jūs nebijāt darbā, ko?

Nākamajā dienā izdevās noskaidrot, ka Maikls Bērks tiešām pirms divām dienām ieradies Savienotajās Valstīs no Īrijas un izgājis dokumentu pārbaudi Kenedija lidostā. Kredītkaršu dati liecināja, ka Bērks no Ņujorkas aizlidoja uz Reno un Alamo iznomāja auto. Zaļu Hyundai ar Kalifornijas numuru.

Bet tas arī bija viss. Kovaļenko sazinājās ar Lasvegasas FIB biroju un lūdza izziņot Bērka nomātā auto meklēšanu.

Tad, septiņdesmit sešas stundas un septiņus zvanus pēc Andreas Kabotas pirmā zvana, Kovaļenko piespieda savus paziņas Īrijas policijā pārmeklēt Bērka dzīvokli. - Mēs saņēmām informāciju no slepeniem, bet ļoti uzticamiem avotiem, ka Bērka kungs kļuvis par noziedzīgu intrigu upuri. Ja jūs varētu neuzkrītoši ielūkoties viņa dzīvoklī, lai pārliecinātos, vai uz grīdas nemētājas viņa līķis, mēs būtu loti pateicīgi. Ak, jā! Un, kad jūs tur būsiet - vislabāk jau šorīt -, varbūt pie reizes varētu nokopēt viņa datora cieto disku un atsūtīt kopiju man…

Pēc astoņpadsmit stundām viņš beidzot zināja vārdu tam "amerikānim", par kuru visu laiku klaigāja Andrea.

Vilsons. Džeks Vilsons.

LASVEGASA,

2005. GADA 16. JŪNIJS

Vilsons mocījās nepacietībā un raizējās, vai Irinai nav radušies kādi sarežģījumi ar Imigrācijas dienestu. Kur viņa kavējas? Viņas lidmašīna nolaidās jau pirms pusstundas. Vilsons stāvēja ar milzīgu sarkanu rožu pušķi rokās, noraudzl- damies ļaužu straumē, kas plūda šurp no dokumentu kontroles.

Viņam bija žēl šo cilvēku. Viņi tā priecājās, nokļuvuši Las- vegasā - tas bija lasāms viņu sejās -, taču, ja viņi šeit būs ari 22. jūnijā, tad piedzīvos grūtus brīžus. ŠI pilsēta ir tikpat mākslīga kā tas iestādījums Vidējos Austrumos - "zemūdens restorāns". Lasvegasa - metropole tuksneša vidū - lepojas ar deviņpadsmit no divdesmit lielākajām viesnīcām pasaulē. Un tā ir pilnībā atkarīga no tehnoloģijām. Ja nedarbosies gaisa kondicionētāji, viesnīcās nebūs iespējams uzturēties. (Pašlaik, jūnijā, temperatūra gandrīz katru dienu pieturējās ap simts62 grādiem.) Un ko viņi dzers? Ūdensvada darbība ir atkarīga no sūkņiem, ko darbina elektrība, un pat dambji, kas sadala ūdeni visam štatam, ir pakļauti vismodernākajai elektriskajai sistēmai, kurā izmantotas digitālās tehnoloģijas. Ūdens pazudīs acumirklī.

Mīda ezers, kas atradās četrdesmit jūdžu attālumā, kļūs par īstu "Meku", kad visi apjēgs, ka elektrība neatgriezīsies. Tik drīz ne. Vairs nekad. Varbūt daži atcerēsies Kalpeperu un sapratīs, kas notiek. Taču viņi neapjautīs un neuzminēs to, ka šoreiz nevar vienkārši aiziet uz citu pilsētu. Šoreiz nebūs, kur iet. Šoreiz sabrukums skars visu valsti un līdz ar to arī visu pasauli.

Vairākumam šo ļautiņu būs grūti pat nokļūt līdz Mīda ezeram. Četrdesmit jūdzes pa tuksnesi, bet nekādus lielus pārtikas vai ūdens krājumus panest viņi nevarēs. Drīz vien tie, kuri būs izdzīvojuši, sāks sargāt piekļuvi ūdenim, sabūvēs nocietinājumus un apvienosies grupējumos. Cik ilgu laiku tas prasīs? Mēnesi? Ne vairāk kā divus.

Garām virzījās īpaši neaizsargāti cilvēki. Sieviete ratiņ- krēslā, jauna māmiņa ar zīdaini uz rokas, ļoti resns vīrietis. Viņiem nebūs nekādu izredžu. Mendijai arī ne. Viņš bija jutis kārdinājumu aizvest audžumāti pie sevis uz rančo. Taču viņš apspieda to, nocietinādams sirdi mērķa vārdā. Mendija piederēja pagātnei, bet tajā atgriezties viņš nedrīkstēja.

Skaļruņos skanēja brīdinājums neatstāt bagāžu bez uzraudzības, kad viņš beidzot pamanīja Irinu - zilās drēbēs tērptu biklu figūru ar melnu koferi uz ritenīšiem. Viņa raudzījās tālumā, meklēdama Vilsonu, bažīgi saraukusi pieri. Viņš pacēla roku un iesaucās: - Irina! - Un, kad viņa pagriezās un pamanija līgavaini, viņas seja atplauka bērnišķīgi neviltotā priekā. Vilsonu aizkustināja šī sajūsma. Viņš jutās kā septītajās debesīs.

Un tad jau Irina bija viņa apskāvienos - smaržojoša un īsta, gluži kā sapņa piepildījums.

Izrādīt Irinai Lasvegasu bija kā vest bērnu uz Disnejlendu. Vilsonam šīs pilsētas piedāvātie prieki bija dziļi vienal- dzlgi, bet līgavas nevaldāmā sajūsma sagādāja viņam prieku, liekot justies kā dāsnam tēvam.

Ceļā no lidostas viņa, satraukumā dīdīdamās, platām acīm vēroja daudzos kazino. Viesnīcas "Mirāža" vestibilā viņa pārsteiguma elsa un pūta, bet, nokļuvusi viņu luksusnumurā, skraidīja pa to kā mazs bērns. - Tu laikam joko? Tas ir mūsu numurs?! - Viņa izpētīja katru stūrīti, priecādamās par mi- nibaru, tualetes piederumiem, televizoru, grezno vannasis- tabu, milzīgo gultu. Tajā viņa ielēca, ķiķinādama un šūpodamās.

Vilsons viņai pievienojās, un, kad viņi skūpstījās, viņš to izbaudīja līdz sirds dziļumiem. Drīz viņi jau ļāvās milas priekiem. Irina atpogāja viņa kreklu. Ieraugot tetovējumus, viņas acis iepletās. - Tev ir… zīmējumi, - viņa nobrīnījās.

-    Mhrn…

Viņa pārvilka ar pirkstu spārei, tad pieskārās ar lūpām pusmēnesim. Pacēlusi galvu, viņa pamanīja nesaprotamos uzrakstus uz Vilsona krūtīm. - Un tas? Ko tas nozīmē?

Vilsons pasmaidīja. - Tas nozīmē "Nebaidies."

Kamēr viņa čukstus atkārtoja šos vārdus, Vilsons pasniedzās pie viņas blūzes pogām, bet Irina atrāvās.

-    Kas ir? - viņš nesaprata, tad piecēlās, izslēdza gaismas un atkal atgriezās gultā.

-    Man patīk tumsa, - viņa čukstēja, un kā gan viņš drīkstētu ko iebilst? Aiz loga caur plānajiem aizkariem mirdzēja pilsētas ugunis kā svešas galaktikas zvaigznes.

Pēc tam viņa ietinās palagā un nosarkusi ieslēdzās van- nasistabā, lai apģērbtos. Kad viņa atgriezās, Vilsons atvēra mazu šampanieša pudelīti. Iedzēruši "par mums", viņi devās uz kazino. Vilsons ierādīja Irinai, kā jāspēlē, un viņas sajūsma, iegūstot niecīgu laimestu automātā, aizkustināja pat rūdītākos spēlmaņus. Vērot, kā viņa platām acīm uzmanīgi seko pāri galdam lidojošiem kauliņiem un ar cerību pilnu skatienu pavada lēkājošo ruletes bumbiņu, bija īsta bauda.

Vilsons sen nebija juties tik laimīgs. Visus pēdējos mēnešus viņš bija pavadījis milzīgā spriedzē, joņodams no Alen- vudas uz Vašingtonu, pēc tam uz Dublinu, Belgradu, Biedu un Beirutu. Uz Odesu un Buniju, bet pa ceļam vēl daudz kur. Pārskaitīja naudu, pirka rančo, būvēja ieročus. Pēc tam Kal- pepera un Sanfrancisko, un Medokss piedevām.

Tas viss šķita tik savādi neīsti, it kā viņš spēlētu kādu lomu. Tiesa gan, izrāde bija viņa paša iecerēta, viņš bija sarakstījis lugu. Tomēr pastāvīgā savaldība, modrība un piesardzība bija prasījusi lielu piepūli.

Bet tagad Irina bija kopā ar viņu un viss bija citādi. Viņai piemita kaut kas tāds, kas lika viņam justies atkal drošam un pārliecinātam par sevi. Viņa palīdzēja Vilsonam atkal sajust pašam savu būtību.

Vēlāk tajā vakarā, Baltajā kapelā, Irinas sapņi piepildījās tik jauki un nekļūdīgi kā "Šreka" turpinājums. Lasvegasa ir visdažādāko ietekmju apkopojums - pa mazam gabaliņam no Ņujorkas, Parīzes, Venēcijas, Kairas - un ne tikai. Tāpat arī kāzas Baltajā kapelā bija kā spēle vai īstas ceremonijas atdarinājums. Kapela, nevis baznīca. Viesi un liecinieki, bet svešinieki. "Tuvi svešinieki". Ziedi un izkaisītas rožu ziedlapiņas, kāzu torte un fotografēšanās - bez līgavas ziņas, tomēr pakalpojumu sniedzēji parūpējušies par visu.

Laulāties Lasvegasā ir tāpat kā nolīgt interjera dekoratoru. Iejaukšanās personiskajā dzīvē, kas tomēr nenāk par ļaunu, jo rīkojas īsti profesionāļi. Viņi zina, ko dara.

Irinas sajūsma par katru sīkumu pārvērta visu pasākumu. Viņa iznāca no ģērbtuves, satraukumā pietvīkusi, tērpusies garā, pieguļošā kleitā, ko viņas māte pati savām rokām bija izšuvusi ar pērlēm. - Mīļo pasaulīt, viņa sarkst, - čukstēja kāds no viesiem. - Mums ir īsta sarkstošā līgava! - Atkārtojot laulības solījumu, Irinas balss jūtu uzplūdā trīcēja. Kad Vilsons uzvilka viņai rokā gredzenu, viņa apveltīja to ar starojošo smaidu. Metās viņa apskāvienos, vēl pirms mācītājs bija devis atļauju. - Es mīl tevi, Džek Vilson! - viņa čaloja. - Es ir tik laimīga sieviete!

Viņš nezināja, ko teikt. Līdz šim nebija bieži gadījies sagādāt citiem prieku.

- Tagad braucam mājās? - jautāja Irina.

Vilsons pamāja ar galvu. - Jā, - viņš atbildēja. - Tagad braucam mājās.

FELONA, NEVADA, 2005. GADA 21. JŪNIJS

Nedēļa kādreiz var vilkties ilgi. Pieliekami ilgi, lai sieviete, kas brokastu zālē piepildīja kafijas kannas un pārslu traukus, sāktu sveicināt Bērku ar draudzīgu smaidu. - Kā sviežas šorīt? - viņa mēdza apjautāties, ēdāju starplaikos sakārtojot virluļus un maizītes.

Bērks jau bija gatavs atgriezties Dublinā. Tomēr nolēma katram gadījumam sagaidīt Puletskas madāmas zvanu. Tad viņš varēs godīgi teikt, ka darījis visu iespējamo. Un vēl arī bija iespēja - tik niecīga kā izvilkt lielo laimestu loterijā -, ka uzradīsies pats Vilsons - iegriezīsies Felonā pie Mendijas.

Bet pagaidām Bērks ceļoja.

Viņš devās uz Piramīdu ezeru, pēc tam uz Graimspointu, kur pirms tūkstoš gadiem Džeka Vilsona senči iegriezuši savas zīmes klints bluķos. Viņš stāvēja, vērodams klinšu zīmējumus, ielūkodamies pagātnē, bet turpat aiz muguras kara flotes lidlaukā pacēlās un nolaidās draudīgi melnas kaujas lidmašīnas - Tomcat un Hornet.

Otrdiena. 21. jūnijs.

Vai Puletskas madāma vispār piezvanīs? Bērks moteļa istabā sēdēja krēslā līdzās gultai, nometis pie kājām avīzi, mēģinādams iejusties līgavaiņa drauga lomā. Viņa saka…/Es saku… Pulkstenis bija gandrīz desmit, kad iezvanījās tālrunis. Viņš pacēla klausuli. - Hallo?

-    Zvana madam Puletska. Labrīt!

Viņš nosauca savu vārdu.

Olga laikam bija madāmai visu paskaidrojusi, jo viņa uzreiz ķērās pie galvenā. - Jūs sakāt, ka esat Džeka draugs? Bet kā lai es to zinu?

-     Mēs esam labi draugi, - apgalvoja Bērks. - Viņš man iedeva šo numuru. Ieteica piezvanīt. Patiesību sakot, viņš ir sajūsmā par Irinu, tāpēc domā, ka varbūt man ari tāpat paveiksies.

Viņš gandrīz varēja sadzirdēt, kā madāmas aizdomu čaula saplaisā kā ledus. - Burvīga meitene, - viņa iedūdojās. - Es tā priecājos par viņiem. Tik jauka, mazliet kautrīga… jums arī patīk kautrīgas meitenes?

Viņš nezināja, ko atbildēt. - Jā! Kautrīgas meitenes… tas ir kaut kas!

-Ja jūs pasūtīsiet mūsu pakalpojumu, - viņa visgudri pavēstīja, - "Jaukās sešpadsmit", tad saņemsiet tikai sešpadsmit fotogrāfijas un e-pasta kontaktadresi. Bet "Lielajā astoņnie- kā" iekļautas astoņu meiteņu fotogrāfijas un sīkas biogrāfijas, e-pasta kontaktadrese, vienas vēstules iztulkošana un viena ziedu piegāde. Tas ir izdevīgāks darījums. Labāka izvēle. Un jums kā Džeka draugam es īpaši izvēlēšos tikai pašas skaistākās meitenes. Simt divdesmit pieci eiro. Vai simt piecdesmit dolāri. Jums ir dators? Sūtīšana ir par papildu maksu, bet, ja vēlaties, varam ar FedEx.

-    Par Džeku…

-    Vispirms nokārtosim darījumu, labi? Jūs izvēlēsieties "Lielo astoņnieku", vai ne? Tas ir labāks. Un dators jums ir?

Berks saprata. Viņa varbūt pat bija ar mieru runāt par Džeku, taču vispirms gribēja kaut ko pārdot. - Jā, - viņš atbildēja. - Man ir dators.

-    Mēs pieņemam Visa un Master kartes. Ari PayPal, ja vēlaties.

Bērks izņēma maku un nolasīja skaitļus no Visa kartes. Kad madāma bija beigusi skaidrot, kā piekļūt "Lielajam astoņ- niekam", viņš jautāja atkal: - Par Irinu un Džeku…

-    Vai jūs iesiet uz kāzām?

Viņš apklusa, attapies, ka nezina, vai kāzas jau ir nolikušas vai nav. - Es… nē, - viņš atbildēja, - bet es ļoti vēlētos aizsūtīt dāvanu.

-    Cik jauki, jā, jaunajam pārim.

-     Nelaime tāda, ka Džeks man iedeva savu jauno adresi, bet es to neesmu paņēmis līdzi.

Sieviete apmulsa, bet drīz attapās. - Ak tā? Tik jauka vieta, burvīga! Irina rādīja bildes. Viņai gan ir ļoti paveicies! - Viņš dzirdēja, kā noklab datora taustiņi, tad, elpu aizturējis, klausījās, kā madāma nolasa adresi.

-     Pasta kastīte numur viens - divi - četri, Džunipera, Nevada. - Viņa nosauca arī reģiona indeksu.

-     Liels paldies, - atbildēja Bērks, nodomādams: velns, tikai pasta kaste! - Vai jums ir ari tālruņa numurs? - Viņš cerēja, ka varbūt pēc tā izdosies internetā uzmeklēt mājas adresi.

Krievu madāma bridi klusēja, tad paskaidroja: - To es neizpaužu. Tādi ir noteikumi, jā?

-    Es tikai iedomājos, ka FedEx kādreiz prasa tālruņa numuru, tas arī viss.

-    Var sūtīt arī ar UPS, - viņa paskaidroja. Un atkal mainīja tematu. - Tik burvīgs pāris! Viņiem tiešām viss izdosies. Kādreiz ir tā - paskaties un… nē! Tas ir… kā to sauc? Katastrofa! Bet š! laulība? Tā ir noslēgta debesīs. Un Irina? Es tā priecājos par viņu! Ja, nedod dies', nekas cits nesanāks, tad viņai būs vismaz laba ārstu aprūpe.

Bērks domāja, ka pārklausījies. - Ārstu aprūpe?

-    Protams! Jums Amerikā ir vislabākā medicīnas aprūpe. Es viņai to pateicu.

-    Tā jau runā.

-    Ukrainā nav tik labi. Visi ārsti iet strādāt par taksometru šoferiem vai viesmīļiem. Nevar viņus vainot. Tā var vairāk nopelnīt. Tāpēc… ASV? Manai mazajai Irinai labāk der.

-    Vai viņa ir… slima?

-     Nē-nē-nē-nē-nē-nē-nē! Protams, viņa ir pilnīgi vesela! Viņas veselības stāvoklis ir normas robežās. Ukrainebrides garantē - veselīgas jaunas sievietes! Visām var būt bērni.

-    Tomēr kaut kas ir ar to veselības stāvokli, - neatlaidās Bērks. - Ja es arī gatavojos ar kādu iepazīties…

-    Jā, bet ticiet man - tas nav nekas nopietns.

-     Es saprotu, tomēr… - Viņš juta, kā madāma svārstās, baidīdamās zaudēt klientu.

-    Nu labi, - viņa piekāpās. - Tikai varbūt nesakiet nevienam, sarunāts? Irina tā kautrējas… Vai apsolāt?

-     Ne vārda! Es tikai gribu pārliecināties - savai zināšanai.

-    Nu tad, - nopūtusies pavēstīja madāma Puletska, - vaina ir tāda…

Pasta kastītes numurs varbūt nav pati derīgākā adrese, taču citas Bērkam nebija. Turklāt, sameklējis kartē Džunipe- ru, viņš nosprieda, ka varbūt ar to ari pietiks. Džunipera bija mazs miestiņš (320 iedzīvotāju) pie Aidaho štata robežas, tāds nostūris, kur vietējie noteikti pamana katru jaunatnācēju, sevišķi tādu, kam ir daudz naudas.

Kad viņš atstāja moteli, bija jau gandrīz pusdienlaiks. Un viņš sāka raizēties. Pirmoreiz viņam ienāca prātā jautājums - ja nu es tiešām atrodu to maitasgabalu? Ko tad? Cik viņš atcerējās, "Francisko d'Ankonia" bija paliela auguma tēvainis. Un, šķiet, tīri spēcīgs. Tas nebija nekāds brīnums, zinot, ka pēdējos desmit gadus viņš nemitīgi cilājis svarus, atspiedies un skraidījis pa savu būri.

Par laimi, viņš atradās Nevadā, kur ieroču veikalu ir tikpat daudz kā Masačūsetsā Dunkin Donuts. Atstādams pilsētu, viņš pabrauca garām kādai bodītei ar pakaļkājās stāvoša grizlilāča koka figūru pie durvīm un izkārtni Gun & Sun. Viņš pagriezās atpakaļ un novietoja auto stāvlaukumā un iegāja veikalā. Izrādījās, ka šis ir ieroču veikala un solārija apvienojums.

Pārdevēja bija bezgala laipna un izpalīdzīga. Ja vien viņš palūgtu, viņa droši vien pārdotu pat automātu. Taču bija kāda aizķeršanās. - Telefoni nedarbojas, - viņa paskaidroja.

-    Un tad? - jautāja Bērks, lūkodamies uz glītu Beretta.

-     Pirms ieroča pārdošanas mums jāsazinās ar štata policiju, lai pārliecinātos, vai jums nav kriminālas sodāmības. Jums taču nav sodāmības, vai ne? - viņa koķeti iejautājās.

-     Nē, - atbildēja Bērks.

-     Kādreiz tie nedarbojas tikai īsu brīdi - ja ir vētra vai kas tamlīdzīgs. Bet citreiz - stundu vai ilgāk. Vēlaties uzgaidīt? Varu piedāvāt mazliet pasauļoties, uzlabot sejas krāsu.

Bērks papurināja galvu. - Citreiz. Tagad man jāsteidzas. Un kā ar ieroču tirdziņiem? Tiem taču nav jāsazinās ar policiju, vai ne?

-     Nē. Un tur var dabūt visu, ko vien vēlaties. Taču tie darbojas tikai nedēļas nogalēs. Līdz tam laikam mūsu telefoni sen jau būs kārtībā. Vai droši zināt, ka negribat pasau- ļoties?

-     Nē, bet… Vai tas ir mobilais tālrunis? - Viņš norādīja uz stikla vitrīnu, kur glabājās vesels pistoļu un citādu ieroču arsenāls. Arbalets. Kaut kādas… nūjiņas. Mobilie tālruņi.

-     Tas izskatās pēc mobilā telefona, - atbildēja pārdevēja, - taču tā ir elektrošoka pistole. Tūkstoš astoņsimt voltu.

-    Un ko ar tādu dara? - jautāja Bērks.

-     Parasti tikai pieskaras cilvēkam, un… viņš atslēdzas. - Pārdevēja apklusa. - To es jums varētu pārdot! - viņa piebilda. - Jo tas nav nāvējošs.

Viņš brauca pa 1-95 līdz 1-80, pēc tam pa to līdz Elko. Pēc astoņām stundām viņš nogriezās uz ziemeļiem uz Džekpo- tas pusi. Drīz vien asfaltu nomainīja dubļi un grants. Putekļu mākoņa apņemts, viņš devās tālāk, ceļā sastapdams tikai vienu auto.

Bija jau gandrīz desmit vakarā, kad priekšā pavīdēja gaisma. Džunipera. Pilsēteli veidoja divas koka mājas viena otrai pretī, katra savā ceļa pusē, un treileru puduris. "Pilsētas centrs" bija pasta nodaļa, veikals un bārs ar izkārtni "Asiņu spainis".

Bērkam tas atgādināja šausmu bāru Kventina Tarantino vampīru filmā, taču tas vienīgais bija vaļā - un viņš bija izslāpis.

"Asiņu spaiņa" noformējums atspoguļoja tā īpašnieka savādos untumus. Uz bāra letes sēdēja ar saules baterijām darbināma Hello Kitty figūriņa, nepārtraukti mājot. Norādi uz tualeti rotāja vesela virkne putekļainu plastmasas zirdziņu. Vienu sienu pilnībā klāja pastkartes, bet televizoru apņēma aļņu ragu kolekcija.

Rādija Diamondbacks spēli.

Telpas stūrī pie kāda galdiņa spēlēja pokeru. Veca sieviete, kurai caur plānajiem rudajiem matiem spīdēja galvas āda, gurdeni darbojās pie viena no spēļu automātiem līdzās durvīm. Bērks nostājās pie bāra letes pretī kārnam vīram maskēšanās kombinezonā. Tas, slaucīdams glāzi, jautājoši pacēla zodu.

-    Alu, - prasīja Bērks.

-    Siena Nevada, Coors Ught, Bud, Bud Light…

-    Sierra Nevada derēs. - Viņš bija tā pārguris, ka nespēja iedziļināties jautājumā. Viņš gribēja tikai gulēt. Tāpēc, tikai tukšojot otru alus kausu, viņš saņēma spēkus, lai apvaicātos.

-     Vai jūs pazīstat vīru vārdā Džeks Vilsons… kas dzīvo šajā apkaimē?

Bārmenis piesardzīgi nopētīja viņu. - Un kas viņu meklē?

Bērks jau grasījās atbildēt, bet tad viens no pokera spēlmaņiem pacēla skatienu un iesmējās. - Vai nav vienalga, kas viņu meklē, Denij? Diez vai šis ir tev kāds draugs.

-    Varbūt nav draugs, bet kas tev par daļu? - atcirta bārmenis. - Spēlē un turi muti!

-    Jā! Spēlē un turi muti! - atkārtoja viens no spēlmaņiem.

-    Tavs gājiens! - pukojās trešais.

Bērks nezināja, smieties vai raudāt.

Bārmenis nolika viņam priekšā glāzi alus un jautājoši pacēla uzaci. - Nu tad?

Bērks iedzēra malciņu. - Labs gan! - Pēc brīža piebilda: - Maiks Bērks.

-    Denijs. - Bārmenis sāka spodrināt nākamo glāzi.

Bērks nopūlās. - Vilsona audžumāte ir slima.

-    Vai tiešām? - bārmenis neticīgi atjautāja.

-    Jā, - atbildēja Bērks. - Viņa dzivo treilerā Felonā. Vienīgā adrese, ko Džeks viņai bija iedevis, ir pasta kastīte. Fs solīju mēģināt sameklēt viņu, bet…

-    Viņa nav šeit bijusi?

Bērks papurināja galvu. - Nē. Bet viņš jau pats tikai nesen šeit ir.

Bārmenis brīdi padomāja. - Kādus trīs, četrus mēnešus.

-    Būvē pla-ni-tā-riju, - paziņoja viens no pokera spēlmaņiem.

-    Nekādu planetāriju, - izlaboja bārmenis. - Tikai ierīko torni teleskopam.

-    Kāda starpība, - atcirta pokera spēlmanis. - Skaidrs, ka lūr zvaigznēs.

Bārmenis izlikās viņu nedzirdam, pievērsis skatienu televizoram.

Bērks gribēja ātrāk noskaidrot adresi, taču nojauta - ja steidzinās šos vīrus, tad neuzzinās no viņiem neko.

-    Varu saderēt, ka viņš pašlaik lūkojas zvaigznēs, - ieminējās viens no kāršu spēlmaņiem. - Rīt būs saulgrieži. Garākā diena gadā.

-    Tas attiecas uz sauli, - iebilda bārmenis.

-     Nu un tad, Denij? - atbildēja spēlmanis. - Saule ari ir zvaigzne?! - Pārējie kāršu sitēji iesmējās.

Bārmenis pievērsās Bērkam. - Tai audžumātei, - viņš noprasīja, - nav viņa telefona numura?

Pie kāršu galda atskanēja skaļš bļāviens. - Oo-hoo! Sikspārnis blefoja! Blefoja kā suns!

Kundzīte no spēļu automāta pienāca pie bāra un pastūma savu glāzi uz bārmeņa pusi. Viņai bija bērnišķīgi sapņainas acis vēja aprautā sejā. Viņai varēja būt tiklab četrdesmit, kā sešdesmit gadu. Bārmenis sajauca viņai 7 & 7, tad pievērsās Bērkam un norādīja uz rietumiem.

-    Kādas sešdesmit jūdzes, - viņš teica. - Skaista vieta. Nacionālā parka meži visapkārt. - Viņš uzzīmēja uz glāzes paliktņa apakšpuses aptuvenu karti, vienlaikus skaidrodams. - Pa labi būs zils treilers, sasists galīgi čupā. Priekšā tādas rozā flamingo figūras. Kad redzat to, tad griezieties pa kreisi, un no turienes būs kādas piecpadsmit jūdzes. Uz sētas būs plāksne. B-Lazy-B. To nevar nepamanīt.

-    Ko muldi! - iebļāvās viens no spēlmaņiem.

Bārmenis pasmaidīja. - Jā, droši vien var arī nepamanīt,

bet… - viņš pasniedza glāzes paliktni Bērkam. - Ar ko jūs braucat?

Bērks paraustīja plecus un nosmējās pie sevis. - Aizmirsu. Nomāts vāģis.

-    Visurgājējs?

-    Nē.

Bārmenis izslējās. - Bet vismaz apvidus auto, vai ne?

-    Nē. Parasts… sedans.

Bārmenis neticīgi saviebās. - Tad tas būs īsts piedzīvojums.

Atskanēja sirēna, un spēļu automāts izspļāva laimestu. Uz grīdas izgāzās vesela straume monētu. Sieviete tikai truli noraudzījās.

-    Vai vēlaties vienu ceļakājai? - piedāvāja bārmenis.

Pirms Bērks paguva atbildēt, viens no pokera spēlmaņiem izlaboja: - Tu gribēji teikt - "vienu bezceļa kājai"?

Visi iesmējās.

Bērks arī.

Bērks instrumentu panelī pārslēdza kārtējā nobraukuma rādītāju uz nulli un sāka lēni virzīties.

Citādi nevarēja. Ceļš bija tā izdangāts, ka divdesmit piecas jūdzes stundā būtu riskants ātrums. Viņš sajuta putekļu garšu mutē un mokošas slāpes. Viņš bija aizmirsis paņemt līdzi ūdeni - ļoti neapdomīga rīcība, zinot, ka priekšā pasaules gals. Vai, pareizāk sakot, taisni un pa kreisi.

Kad nobraukuma rādītājs rādīja trīspadsmit jūdzes, Bērks sāka žāvāties. Vainīgs alus, viņš secināja, kļūda, ļaujoties kārdinājumam. Viņš ieslēdza radio. Varēja uztvert tikai kādu kantri un vesternu mūzikas staciju. Viņš pagrieza radio skaļāk, bet tas nelīdzēja. Pāris reizes viņš gandrīz aizsnaudās un pamodās, sakratoties kārtējā bedrē. Viņš atvēra logus.

Tas iedarbojās uzreiz. Saltais tuksneša gaiss iesitās sejā kā ledaina ūdens šalts. Miegs vairs nedraudēja. Troksnis, putekļi un aukstums neparko neļautu aizmigt. Un zvaigznes bija pasakainas. Tik tālas un mirdzošas, Piena Ceļš stiepās pār naksnīgajām debesīm kā līgavas plīvurs.

Viņš aizvēra logus, nolēmis, ka labāk tomēr nosisties, nevis nosalt līdz nāvei. Tas vismaz būtu ātrāk.

Pēc trim stundām viņš bija sakņupis pār stūri, ar vējstikla tīrītājiem gaiņādams putekļus un kukaiņus. Viņš meklēja zilo treileru ar sārtajiem flamingo un sāka raizēties. Ta kā Vilsona rančo atradās tik klajā vietā, pielavīties nepamanītam nebūs iespējams. Auto priekšējo lukturu gaismu varēs redzēt jau no tālienes, un, pat ja Bērks izslēgs lukturus (pamanīdamies aklajā tumsā nenosisties), troksnis nebūs noslēpjams. Motors rēca kā dzelzs stieņu lavīna, gāžoties pa kalna nogāzi.

Ja viņš pietiekami drīz pamanīs rančo, tad varētu atstāt auto un iet kājām. Taču šajos plašajos klajumos "pietiekami drīz" bija visai neskaidrs jēdziens. Turklāt, ja Mendijai bija taisnība par tiem saulgriežiem, tad Vilsons nebūs nemaz gājis gulēt. Viņš gatavosies dejai.

Viņš iedarbinās raidītāju līdz ar pirmo rīta gaismu, nodomāja Bērks. Un tad visam būs beigas.

Lai gan - kā var zināt, ko Vilsons iecerējis. Ja vien viņš vēlētos, viņš varētu izkūpināt pusi valsts līdzīgi Tunguskai. Nolīdzināt visu - no viena krasta līdz otram. Taču tā viņš nedarīs, Bērks iebilda sev. Vilsona mērķis ir Rēgu deja, bet tā ir veltīta zemei. Mīlestībai pret zemi. Tāpēc tā nebūs Tunguskas katastrofa lielākā mērogā. Drīzāk Kalpeperas atkārtojums, tikai plašāks. Ja Vilsons spētu uz visiem laikiem izsist no ierindas visas valsts elektrisko un elektronisko infrastruktūru, tā būtu pasaules mēroga traģēdija. Sabrukums skartu gandrīz visu pasaules valstu ekonomiku, un miljoniem cilvēku ielu bojā. Cilvēkiem itin visur ir nepieciešamas mūsdienu tehnoloģijas, kas nodrošina visu, no ūdens un pārtikas līdz transportam, ārstēšanai un apgaismojumam. Tas būs pasaules gals vai vismaz pēdējo piecsimt gadu sasniegumu gals. Atkal pienāks 1491. gads.

Šī doma bija tik drausmīga, ka Bčrks negribēja to uztvert nopietni. Tā neskaidri lidinājās apkārt līdzīgi radio signālam no Reno. Bojāgājušo skaits Sanfrancisko "stabilizējies" - 342 cilvēki. Policija meklē…

Iejaucās cits signāls. Nožēlojiet grēkus.

Pēc desmit minūtēm lukturu gaismas starā iznira ķēmīgs rožainu flamingo puduris pie zila treilera ar tumšiem logiem kādas piecdesmit pēdas no ceļa. Braucot garām, Bērks pamanīja uz treilera sāna ar aerosolu lieliem burtiem uzpūstus vārdus "Nikns suns!".

Divas jūdzes tālāk Bērks, paklausot norādījumiem, nogriezās pa kreisi, un ceļš uzreiz kļuva vēl briesmīgāks. Tagad grambas bija tik dziļas, augstas un biežas, ka Bērkam šķita - auto ritošā daļa to neizturēs. Tad ceļš sāka virzīties augšup, un auto rāpās kalna nogāzē - bārmenis kartē bija to apzīmējis kā otrādi apgāztu V burtu.

Viņam aizkrita ausis, lavierējot asajos pagriezienos, ar priekšējiem lukturiem apgaismojot kalnu pa labi un bezdibeni pa kreisi. Pēkšņi priekšā uz ceļa izlēca trusis un Bērks instinktīvi nospieda bremžu pedāli.

Nepiedodama kļūda.

Auto sāka slīdēt, šķērsām pāri grambām, aizmugures riteņi nevaldāmi spolēja, triecot gaisā grants šaltis. Sedans it kā pats pēc sava prāta slīdēja pa ceļu kā pa ledu. Tas vairs neklausīja ne stūrei, ne bremzēm. Galu galā šo slīdēšanu apturēja klinšu siena. Automobilis ietriecās grāvī ceļa malā. Trieciens, krakšķis, un sānskata spogulis aizlidoja pa gaisu. Tad sedans pēkšņi un pilnīgi apstājās, ar vienu lukturi apgaismojot debesis, kamēr otrs bija sasists lauskās sarkano klinšu pakājē.

Bērks dziļi ievilka elpu un paraudzījās pa logu, kur trusis apmierināts vēroja paša izraisīto postažu, kas vēl nesen bija tīri braucams Nissan Sentra. Bērks nezināja, smieties vai raudāt, bet vairāk sliecās uz otro variantu. Vismaz viņš nebrauca lejā, viņš atgādināja sev. Tad šādi paslīdot viņš būtu ielidojis bezdibeni.

Viņš mēģināja ieslēgt aizdedzi.

Vēl un vēlreiz. Taču motors pat nedomāja iedarboties, turklāt, pat ja tas iedarbotos, Bērks diez vai varētu izdabūt auto no grāvja. Tur būtu vajadzīgs vilcējs. Un ari tad sedans vairs nebūtu derīgs braukšanai.

Izkāpis viņš ieskatījās pa vadītāja puses logu - 51,2 jūdzes. Tas nozīmēja, ka līdz rančo jāiet kādas deviņas jūdzes. Apmēram.

Taču citas izvēles arī nebija. Pasniedzies mašīnā, viņš paņēma jauno "mobilo tālruni" un sāka iet.

Tas izrādījās grūtāk, nekā viņš bija domājis, jo bija grūti kaut ko redzēt. Pašu ceļu varēja saskatīt tiri labi, jo tas bija gaišāks nekā bezdibenis pa kreisi un klintis pa labi. Taču ikreiz, mēģinādams paātrināt gaitu, viņš paklupa pret akmeņiem vai iekāpa bedrē. Divreiz viņš nostiepās garšļaukus un sāpīgi sastiepa potīti. Mocīja slāpes, bet nekā dzerama nebija. Viņu bija apstājis vesels mākonis knišļu. Tie nekoda, bet skrēja acīs, un Bērkam ik pēc brīža bija jāapstājas, lai tās izberzētu.

Stundu tā nomocījies, viņš vairs neturējās kājās.

Šķiet, ka pagājusi vesela mūžība, kopš viņš atstāja Džu- niperas bāru, taču, ieskatījies pulkstenī, viņš redzēja, ka aizritējušas tikai piecas stundas. Šajā laikā viņš bija daudz domājis par to, ko dara un kāpēc. Viņa apsēstība ar Vilsona atrašanu, viņš secināja, nebija tikai Tomija Eiherna uzņēmuma glabšanas dēļ. Šo lietu agrāk vai vēlāk izlemtu tiesa, un atkal būtu miers. Nē, Bērka interese par Vilsonu bija daudz dziļāka un tumšāka. Tā bija… kas? Labā puiša versija par tēmu "pašnāvība no policista rokas". Bērka uzsāktā Vilsona vajāšana bija "pašnāvība no terorista rokas" - apmēram tas pats.

Viņš vairs negribēja dzīvot. Bez Keitas vairs ne. Vismaz tā viņš domāja. Taču kādā brīdī viss sāka mainīties. Vispirms pamazām, pēc tam uzreiz. Viņš nezināja, kad tas notika. Nebija tāds noteikts brīdis, kad viss mainījās. Šīs zvaigznes…

Tā nu tagad viņam bija vajadzīgs plāns, kā rīkoties, nokļūstot rančo. Jo nāve pēkšņi bija zaudējusi pievilcību. Ste- berēdams pa nelīdzeno kalnu ceļu, viņš domāja ilgi un saspringti, līdz beidzot rīcības plāns pamazām sāka noskaidroties. Un tas bija patiesi ģeniāls - vispirms iekļūt iekšā. Pēc tam - apdullināt Vilsonu.

Pulkstenis bija piecpadsmit pāri pieciem no rīta, kad viņš nonāca pie ieejas rančo, ko rotāja pie staba piestiprināta plāksne ar uzrakstu B-\jizy-B. Jauki, nodomāja Bērks.

Kādu pusjūdzi tālāk pa piebraucamo ceļu tumsā kvēloja gaismu puduris. Austrumpusē - vismaz tā viņam šķita - melnās debesis pamazām sāka bālēt. Zvaigznes cita pēc citas izdzisa.

Bērks soļoja pa piebraucamo ceļu, bažīdamies par grants skaļo gurkstēšanu. Vēl nebija pietiekami gaišs, lai varētu skaidri saredzēt, bet māja bija iespaidīga - plaša mūra un koka celtne nelielas kalnu pļavas vidū. īsts lauku savrup- nams, kas atgādināja dārgu slēpošanas kūrortu, ļacksott Hole vai varbūt Telluride.

Lēzeni akmens pakāpieni caur priežu audzi veda uz parādes durvīm, bet Bērks turp nedevās. Apejot apkārt mājai, viņš atrada virtuves durvis. Viņš jutās kā zaglis un raizējās, ka sirds apdullinošā dauzīšanās viņu nodos. Nospiežot rokturi, durvis uzreiz atvērās. Viņi ir gultā, nodomāja Dērks. Taču tā nevajadzēja būt, ja vien Bērks nebija kļūdījies attiecībā uz saulgriežiem vai Vilsons nebija mainījis savu nodomu.

Bērks stāvēja virtuvē ar viltus mobilo tālruni rokā, gaidīdams, līdz acis aprod ar tumsu. Klusumā viņam šķita, ka no tālienes plūst tikko dzirdamas mūzikas skaņas, it kā mežā spēlētu radio. Tad viņš piesardzīgi izstaigāja māju, istabu pēc istabas, lūgdams Dievu, kaut Vilsonam nebūtu suņa. Vai elektrošoka ierocis vispār iedarbojas uz suņiem? Vai kažoks vada strāvu?

Vilsona guļamistaba - piektā Bērka pārbaudītā telpa - atradās mājas tālākajā galā. Gulta nebija saklāta, un uz mazām smaržu pudelītēm nokrauta spoguļgaldiņa gulēja apvītušiem ziediem rotāta līgavas diadēma. Tai līdzās bija fotogrāfija sudraba ietvarā. Bērks mēness gaismā aplūkoja to.

Bildē bija redzams Vilsons smokingā, apskāvis blondīni līgavas tērpā. Viņi abi stāvēja lapenē, ziedu kompozīciju vidū, un Bērks redzēja, ka sievietes galvu rotā ši diadēma. Uz kolonnām balstījās milzīgas zelta un sudraba arkas, bet vitrāžas loga priekšā kvēloja vesela sveču jūra. Bērks nevarēja noteikt, vai tas fotografēts telpās, pozējot tādās kā filmas dekorācijās, vai ārpus telpām. Taču jauna pāra mīlestība bija acīmredzama. Viņi bija laimes pārņemti. Staroja.

Bet pašlaik kaut kur citur.

Bērks nespēkā atlaidās pret palodzi. Viņš nezināja, smieties vai raudāt. Viņš bija mērojis tik tālu ceļu, bet neviena nebija mājās.

Izgājis no mājas, viņš devās projām pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Viss bija beidzies. Tikai… atkal atskanēja mūzika, tagad arī smiekli. Sievietes smiekli, viņš nodomāja, bet… no kurienes? Viņš pagriezās uz vienu, uz otru pusi, taču skaņas bija pazudušas, tās nomāca vēja pūsma priežu zaros.

Tad viņš to pamanīja - gaismas spīdumu koku galotnēs. Augstu būvi no krustām sastiprinātiem baļķiem. Tā atradām kādas pusjūdzes attālumā. Tornis ar istabiņu virsotnē. Līdzīgs Vordenklifam.

Kalnu grēdas melnēja pie apvāršņa pret sārto debesu pamali. Bērks pagriezās uz torņa pusi un devās turp, pārliecināts, ka Vilsons ar ieroci un sievieti ir tieši tur.

Iečivinājās kads putns, un Bērks pielika soli, domādams: Nav labi, nav labi. Viņš steidzās, bet bija tā noguris, ka nespēja ātri tikt uz priekšu. Ik pa brīdim viņš bija spiests apstāties un atvilkt elpu, atbalstot rokas pret augšstilbiem. Viņš nebija pieradis atrasties tik lielā augstumā.

Un tad jau viņš bija klāt, torņa pakājē. Nogaidīdams, līdz elpa atgriežas normālā ritmā, viņš ieklausījās neskaidrajās balsīs un mūzikas skaņās virs galvas.

Tad sāka rāpties augšup pa vītņu kāpnēm, cik vien spēdams, klusi, taču pakāpieni bija no metāla un rībēja kā bungas.

- Džek?! - Sievietes balsī skanēja izbailes.

Bērks apstājās un sagatavoja elektrošoka pistoli. Tad atsāka kāpt, nu jau ātrāk, dodamies uz nelielo kabīnīti uz torņa platformas. Tajā varēja iekļūt pa atveri grīdā viņam virs galvas, un ši lūka bija atvērta. Kāpnēs bija tumšs, un Bērkam šķita, ka viņš kāpj tieši pretī zvaigznēm.

Mūzika bija apklususi.

Vēl divi kāpņu posmi. Viņš atkal apstājās, lai atvilktu elpu, un paraudzījās uz lūku. Kabīnē varēja iekļūt tikai ar galvu pa priekšu. Ja Vilsonam būtu līdzi beisbola nūja, tad pietiktu ar vienu belzienu, un visam beigas.

Bērks izvērtēja savas iespējas. Varēja doties augšup. Vai ari lejup. Viņš devās uz augšu, kāpdams pa diviem pakāpieniem, līdz beidzot aizelsies nokļuva augšā, kur viņu sagaidīja automāta stobrs.

Vilsonam blakus bija fotogrāfijā redzētā sieviete, pavērtu muti, bailēs ieplestām acīm. Aiz Vilsona muguras laikam bija pats ierocis. Tas atgādināja teleskopu, kas uzmontēts uz maza tornīša. Tā stobrs bija pavērsts pret debesim pa atvērtu lodziņu. Tādu kā atbīdāmu jumta lūku.

-    Kas tu tāds esi? - brīnījās Vilsons. - Rāpies iekšā! - Viņš norādīja ar automāta stobru.

Bērks lēni ierausās pa lūku. Irina atkāpās.

Kad viņš jau bija līdz pusei ielīdis, Vilsons pavēlēja: - Stāt!

Bērks sastinga.

-    Kas tas? - Vilsons noprasīja, uzkāpjot uz viņa plaukstas.

-     Mobilais telefons, - atbildēja Bērks.

Vilsons pasniedzās un paņēma aparātu. Nosvieda to uz krēsla stūrī. Pamāja Bērkam, liekot ienākt kabīnē. - Kam tu zvaniji?

Bērks ātri attapās. - Policijai. Viņi jau brauc.

Vilsons pamāja ar galvu. - Līdz šejienei viņi netiks, - viņš paziņoja. Tad pēkšņi sarauca pieri. - Tu taču esi tas puisis no Īrijas. - Viņš neticīgi iesmējās. - Ko tu te meklē?

Bērks jau atvēra muti, taču pārdomāja. Kāda jēga?

Vilsons tikai pašūpoja galvu. - Irina, - viņš uzrunāja sievieti, - lūdzu, apsēdies. Dzer vīnu. - Viņš norādīja uz diviem Adirondack krēsliem pie maza galdiņa. Uz tā stāvēja svečturis, divas šampanieša glāzes un spainītis ar ledu. Uz grīdas bija telefons.

Bērks redzēja, ka sieviete ir panikā. Viņas skatiens šaudījās no viena vīrieša pie otra. - Vai viss kārtibā? - viņa trīcošā balsi iejautājās.

-   Jā, - Vilsons iesmējies atbildēja. - Pilnīgā kārtībā. Tas ir Eiherna kungs…

-     Bērks. Patiesībā…

-     Bērka kungs, - Vilsons atkārtoja, atvainojoties pamādams ar galvu. Viņš pievērsās Irinai. - Bērka kungs ir tālu no mājām.

-    Tāpat kā es, - viņa atbildēja ar tramīgu smaidu.

-    Nē, - iebilda Vilsons. - Pavisam citādi. Tu jau esi mājās. Šīs ir tavas mājas, miļā.

Viņa piesarka. - Bet kāpēc viņš…?

Vilsons ar rokas mājienu viņu pārtrauca. - Mums diemžēl nav trešās glāzes, - viņš paskaidroja. - Mēs negaidījām viesus. Šīs ir tādas veclaicīgas svinības. Palikt nomodā līdz rītausmai. Sveikt saulgriežus. Tāds pasākums.

Bērks paraudzījās apkārt. Uzmeta skatienu svečturim, kas bija vienīgais gaismas avots kabīne. Viņam ienāca prātā, ka varbūt Vilsons jau ir iedarbinājis ieroci. Ārā bija gandrīz gaišs, un kā lai šajā nomaļajā vietā pamana, ka iestājies pasaules gals? Bija ieslēgts mājas pagalma apgaismojums, bet… vai tas vēl dega? - Vai tu jau nospiedi slēdzi?

-    Vēl ne, - atbildēja Vilsons.

-    Slēdzi? - iejautājās Irina.

Viņš nogalinās mani, nodomāja Bērks. Bet ne savas līgavas priekšā.

-    Vai tas ir tas? - noprasīja Bērks, rādīdams uz raidītāju.

Vilsons pamāja ar galvu. - Izskatās, ka tu diezgan daudz

zini. Kā tu mūs atradi?

-    Ukrainebrides, - atbildēja Bērks.

Irina uzreiz atplauka. - Jūs pazīstat madam Puletsku?

-    Jā, - atbildēja Bērks. - Seni draugi.

Vilsons paraudzījās ārā. - Ir laiks, - viņš paziņoja. - Varbūt apsēdies tur? - Viņš norādīja uz krēslu, uz kura bija nometis "mobilo tālruni".

Berks piegaja un apsēdas.

-    Man ir tikai viens lūgums, - ieminējās Vilsons.

-    Kāds?

-    Neaiztiec telefonu. - Uzmetis Berkam brīdinošu skatienu, viņš nolika ieroci uz galda līdzās raidītājam un sāka pievienot kabeli uz grīdas novietotam klēpjdatoram.

Bērks vēroja Vilsona darbošanos un atcerējās televīzijā redzētos cilvēkus, viņu zaudējuma sāpju izķēmotās sejas. Bērks zināja, kas ir zaudējums, tāpat kā varēja iedomāties, ko juta ļaudis tiesu namā, kad tos no iekšienes pārņēma karstums. Bērks zināja, ko nozīmē smagi apdegumi. Tā ir briesmīga nāve. kode būtu labāka.

Un to viņš ari dabūs. Agrāk vai vēlāk.

Tā nu viņš beidza gudrot un pielēca no krēsla tik ātri, ka Vilsons nepaguva paķert savu ieroci. Irina iekliedzās un nometa glāzi uz grīdas, kad Bērks uzklupa viņas vīram, triecot to pret sienu. Abi vīrieši cīkstēdamies nogāzās uz gri- das. Bērks ar vienu roku bija apķēris Vilsona kaklu un sita ar otru, kurā turēja mobilo tālruni. Taču viņš nespēja sacensties ar indiāni. Tas bija pārāk spēcīgs.

Lai gan Vilsons atradās apakšā, viņš ar vienu roku sažņaudza Bērka kaklu. Bērks juta, kā plaušās sāk trūkt gaisa, bet tad ar īkšķi sataustīja šoka ieroča iedarbināšanas pogu. Viņš trieca ar to Vilsonam kaklā, ierocis iečerkstējās un Vilsona augums kļuva ļengans. Jēziņ, nodomāja Bērks, tas darbojas! Tiešām…

Viss satumsa.

Pēc kādām piecām minūtēm atjēdzies, viņš sēdēja vienā no krēsliem, un no veselās auss tecēja asinis, jo Irina bija viņam iegāzusi pa galvu ar svečturi.

Vilsons stāvēja pie raidītāja. Irina, klusi šņukstēdama, mērķēja uz Bērku ar automātu. - Kāpēc tas trakais te nāk? - viņa taujāja. - Ko viņš grib? Džek!

Vilsons papurināja galvu, klabinādams datora taustiņus. - Viņš grib, lai viss paliek pa vecam.

-    Mčs saucam policiju, vai ne? - viņa ieminējās.

-     Nu…

-    Bet viņš tev uzbrūk!

-    Tas nav svarīgi, - atbildēja Vilsons. Tad pievērsās Bēr- kam. - Tas bija jauki, - viņš paziņoja. - īsts pārsteigums.

-    Paldies, - atbildēja Bērks. Viņš pielika roku pie auss un noraudzījās uz asinīm.

Vilsons atsāka darboties ar datoru.

Tad viņi to izdzirdēja - parkšķēšanu debesīs. Viņi pagriezās, paraudzījās un uzreiz to pamanīja - helikopteru kādu simts jardu attālumā no rančo.

Bērks nespēja noticēt savām acīm. Tas varēja būt vienīgi Kovaļenko. Vai kāds, ko tas sūtījis. Viņš bija iedevis aģentam pietiekamu informāciju, lai tas nonāktu uz pēdām. Kad Biroja uzmanību piesaistīja notikumi Kalpeperā un tiesu namā, tad atrast Vilsonu un tā rančo vairs nevarēja but tik grūti. Viņiem taču resursu netrūka. Un tagad kavalērija bija klāt.

Par vēlu.

-    Tavi draugi? - noprasīja Vilsons.

Bērks papurināja galvu. Viņš gribēja smieties, bet likmes spēlē bija pārāk augstas, turklāt neciešami sāpēja galva.

-     Helikopters mums netraucēs, - paziņoja Vilsons, drudžaini klabinādams taustiņus. - Pēc minūtes tas nogāzīsies. Un viss būs pagalam. - Viņš paraudzījās pa logu. - Kāpēc viņi ir pie mājas?

-    Tāpēc, ka operācijas vadītājs ir idiots, lūk, kāpēc! - paskaidroja Bērks.

Vilsons pamāja ar galvu. - Par to es nebrīnos.

-    Kāpēc tur ir helikopters? - jautāja trina.

-    Tā ir policija, - paskaidroja Vilsons. - Grib arestēt Bērka kungu.

-    Tas labi, - viņa nopriecājās.

Vilsons atkal pievērsās datoram. Tālumā skaļruni atskanēja viņa vārds. Viņš papurināja galvu.

-    Jāpasaka viņiem, ka mēs esam šeit, - satraucās Irina.

-    Tūlīt, - apsolīja Vilsons.

-    Bet es domāju, ka jūs mīlat viens otru, - ieminējās Berks.

Vilsons pārtrauca darboties un paraudzījās uz viņu.

-    Mīlam! - lepni paziņoja Irina.

-    Un kas tev tur par daļu? - noprasīja Vilsons.

-      Nekāda, tikai… ar šo ieroci tu viņu nogalināsi, - paskaidroja Bērks. - Ir gan labs noslēgums medusmēnesim.

-     Tu nesajēdz, ko runā, - iebilda Vilsons. - Tas nav nekāds spridzeklis.

-     Es zinu, - atbildēja Bērks. - Taču… viņai ir sirds stimulators.

Vilsons pārsteigts raudzījās viņā. - Kas?

-    Irinai. Ir. Sirds stimulators.

Vilsons samirkšķināja acis. Tad iesmejās. - Labs mēģinājums, - viņš noteica. - Žetons tev.

Bet Irina sāka raudāt. - Un kā jūs to zināt? - viņa noprasīja. - Tas ir mans noslēpums! - Šņuksti pārtapa klusās elsās kā iebiedētam bērnam.

-     Rina! - Vilsons piegāja pie viņas un maigi, tikko dzirdami uzrunāja viņu.

-     Es negribu, lai tu zini, - viņa žēlojās. - Es esmu brāķa prece. Tāpēc mīlējos ar tevi tumsā. Lai tu neredzi rētu. Tā neglīta. - Viņa ieraudājās skaļāk. - Tagad tu mani vairs negribi!

Vilsona sejā parādījās savāds smaids. Viņš tikko manāmi pašūpoja galvu. Tad notupās līdzās sievai. - Paradi, - viņš lūdza, paņemot no viņas rokām ieroci.

Viņa paklausija, šņukstēdama un elsodama kā mazs bērns. Trīcošiem pirkstiem atpogāja blūzi un pavilka to sāņus. Vil- sons pārvilka pirkstus pār rētu, tad pieskārās (ai ar lupām.

Bērks sajutās ka lūriķis. Novērsa skatienu.

-    Es niilu tevi, - Vilsons aizsmakuša balsi izdvesa.

-    Es… - Viņas balss aprāvās. To pārmāca elsas.

-    Kuššš, - mierināja Vilsons. - Es tevi mīlu. Vienmēr mī- lēšu.

Telpas stūri iezvanījās telefons. Bērks satrūkās, jo nepavisam nebija gaidījis ko tamlīdzīgu.

Vilsons noskūpstīja Irinas pakausi un mēģināja ar pirkstu galiem noslaucīt asaras. Viņas šņuksti pierima. Telefons turpināja zvanīt.

Beidzot Vilsons piecēlās. Bērks nespēja atšifrēt viņa sejas izteiksmi. - Tā ir iekšējā līnija no mājas, - Vilsons paskaidroja, pieiedams pie zvanošā telefona. Viņš pacēla klausuli. Ieklausījās. Smaidīdams aizlika klausulei priekša plaukstu un pagriezās pret Bērku. - Kāds cilvēks, vārdā Kovaļenko, grib, lai es ar paceltām rokām nāku ārā no mājas. Viņš zinot, ka es esmu tur.

Bērks nezināja, ko teikt.

Vilsons pateica klausulē: - Uzgaidiet mirkli. - Tad nolika telefonu un lēni piegāja pie raidītāja. Izstiepis pirkstus par klepjdatora taustiņiem, viņš dziļi ievilka elpu. Un vilcinājās.

Uz brīdi Bērkam šķita, ka Vilsons saņem drosmi iznicināt pasauli. Taču bija pavisam citādi.

Vilsons pārcieta iekšēju vētru, mētājoties no viena sapņa otrā, mocīdamies pretrunīgās izjūtās. Tumsā gaidīja mīla un atriebība, dziedot kā sirēnas uz rifiem, kas sargā viņa iedomāto paradīzi. Viņš bija riskējis ar visu, bet nonācis pie šādas izvēles. Pret kuru rifu sadragāt savu kuģi? Mīlestības… vai atriebes?

Beidzot viņš uzelpoja. Izrāvis kontaktdakšu, viņš aizvēra datoru un pasniedza to Bērkam. - Tas nedrīkst nonākt pie viņiem. Tad nebūtu labi.

Berks pamāja ar galvu.

-     Aizved Irinu projām no šejienes, - turpināja Vilsons. - Projām no šejienes, projām no mājas. Aiz torņa ir taciņa. Tā ved uz karstajiem avotiem. Viņa parādīs ceļu.

-    Nē, - iesaucās Irina. - Es palieku ar tevi.

Bērks un Vilsons viņā neklausījās. - Un ko darīt, kad būšu tur? - jautāja Bērks.

-     Atbrīvojies no datora, - paskaidroja Vilsons. - Tur ir alas un tālākajā uz rietumiem kādas trīsdesmit pēdas no ieejas ir pazemes avots.

-    Pazemes avots?

-    Aka. Patiesībā raktuvju šahta. Tur kādreiz ieguva sudrabu. Tā aka ir paris simtus pēdu dziļa. Tāpēc esi uzmanīgs. Dziļi lejā tā ir pilna ar ūdeni. Ja tur iemet akmeni, tad vispirms var lēni noskaitīt līdz seši un tikai tad atskan plunk- šķis. Iemet datoru tur un aizmirsti.

Bērks pamāja ar galvu. Patiesībā viņš pat nebija pārliecināts, vai spej paiet. Ribas sāpēja un galva dunēja. Taču viņš negribēja strīdēties. Ja Vilsons gatavojās pēdējai cīņai, Bērks negribēja būt klāt un redzēt iznākumu.

-    Irina, mīļumiņ, tev jāiet līdzi Bērka kungam, - paziņoja Vilsons.

-    Nē, nē, Džek, - viņa vaimanāja. - Nēēē. Es palieku ar tevi. Es gribu…

Vilsons blēdīgi pasmaidīja. - Tu jau sāc? Tikai pirms nedēļas tu solījies klausīt man. Apsolīji taču, - viņš maigi uzstāja. - Atceries?

Bērkam nebija ne jausmas, kas notiek Irinas prāta, bet pēkšņi viņa pārstāja raudāt. Nopietni pamāja ar galvu un noskūpstīja Vilsonu uz lūpām. Ilgo skūpstu partrauca Vilsons, atraudamies un saņēmis plaukstās viņas seju.

-    Ej, - pavēlēja Vilsons.

Irina pagriezās. Atkal raudādama, viņa sāka kāpt lejup. Bērks gāja viņai tieši aiz muguras.

Vilsons vēroja, kā viņi abi nokāpj no torņa un metas skriet. Bērks vilka irinu sev līdzi aiz rokas, lai gan Vilsons redzēja, ka viņš cieš sāpes. Irina visu laiku skatījās atpakaļ uz torni. Tad abi iegāja mežā un pazuda no skata.

Iezvanījās tālrunis. Vilsons pacēla klausuli. Helikoptera propelleriem parkšķot, dusmīga balss sauca: - Es sāku zaudēt pacietību!

-     Priecājies, ja tas bus vienīgais, ko tu zaudēsi, - atteica Vilsons.

-     Ko?! Ļaujiet paskaidrot, - ieķērcās dusmīgais. - Jums nav nekādu izredžu dzīvam atstāt šo māju. Nāciet ārā - vai arī es jūs izvedīšu ārā! Kā jums labāk patīk?

Vilsons gandrīz iesmējās. Visas līdzšinējās šaubas bija pazudušas, tas bija nomainījis neierasts miers un skaidrība. Viņš neatgriezīsies cietumā. Drīzāk mirs. Tūlīt pat.

Viņš, protams, varētu aizbēgt - vismaz uz kādu laiku. Paslēpties mežā, pēc tam aizlavīties uz kalniem. Ka Džeroni- mo. Pagaidām paslēpties, visu laiku pārvietoties, zogot pārtiku un patvērumu. Bet kāda jēga? Labāk mirt kā vīram, nevis dzīvot kā sunim.

Turklāt, kā mēdz teikt - ši bija laba diena, lai mirlu. Piemērota diena. Saulgrieži.

-    Vilson! - FIB aģents ieaurojās klausulē.

-    Es domāju…

Patiesībā viņš jau bija izlēmis. Taču viņam bija jāpiesaista uzbrucēju uzmanība, pirms tie bija pavērsuši ieročus pret māju un nosvilinājuši to līdz pamatiem. Māja bus vajadzīga Irinai. Vilsons zināja, ka Irinai paliks tajā dzīvot.

Satvēris Ingram, viņš piegāja pie loga un izsita stiklu. Pat ncpapūlējies nomērķēt, viņš izšāva garu kārtu uz helikoptera pusi - pēc tam vēl vienu. Un vēl vienu. Lidaparāts sašūpojās, rāvās augšup un pagriezās uz torņa pusi.

Vilsons nolika automātu uz grīdas. Izslējies visā augumā, viņš nometa kreklu, atsedzot rēga tērpu, kas bija viņa miesa - skopām līnijām uzzīmēto pusmēnesi un spāri, zvaigznes un putnus, un vārdus indiāņu valodā:

Kad zeme drebes, Nebaidies.

Pa sasisto logu viņš redzēja helikopteru tuvojamies tornim. Viņš lēni sāka dejot, dziedādams dziesmu bez vārdiem.

Bērks un Irina skrēja cauri mežam, klupdami uz akmeņiem, steigdamies uz karsto avotu pusi. Viņi jau bija gandrīz nokļuvuši galā, kad rīta klusumu pāršķēla automāta kārta. Pec mirkļa šāvieniem atbildēja attals helikoptera troksnis, kas draudīgi tuvojās.

Ak dievs, nodomāja Bērks. Viņš tos sauc uz torni. Irina šņukstēja. Bērks gaidīja mežonīgu apšaudi, taču atskanēja griezīgs sprādziena troksnis, kam sekoja dobjš bukšķis, spožs uzliesmojums un trieciena vilnis, kas abus bēgļus gandrīz nogāza gar zemi.

Irina bailes trīcēja, kad norībēja otrs sprādziens, pec tam trešais, liekot nodrebēt kokiem. Pacēluši skatienu, viņi redzēja debesīs paceļamies melnu dūmu stabu. Tornis bija pazudis.

Irina iekliedzās.

Bērks satvēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi uz karsto avotu pusi. - Gaidi mani te, - viņš pavēlēja un, piecēlies kājās, skrēja uz alām. Drīz vien viņš bija atradis Vilsona norādīto.

Tā bija tumša un mitra, un viņš nedroši virzījās uz priekšu melnajās dzīlēs, ar roku taustīdamies gar sienu un vilkdams kājas pa zemi. Ar labo pēdu uztaustījis bezdibeņa malu, viņš uzmanīgi pasvieda datoru. Un ieklausījās.

Nebija ne skaņas. Un tikai pēc brīža, kā Vilsons bija solījis, atskanēja šļaksts.

Izgājis ārā pa to pašu ceļu, viņš sauca Irinu. Taču viņas, protams, tur nebija. Viņa steidzās atpakaļ uz torni, nodomāja Bērks, vai uz tā drupām. Meklēdama mīlestību. Vai tās drupas.

Tas viņiem bija kopīgs.

EPILOGS

NAIROBI,

2006. GADA FEBRUĀRIS

Bērks sēdēja pie āra galdiņa kafejnīcā "Žirafe", malkodams stipru, karstu kafiju. Viņš gatavojās grūtai dienai ministrijā, gādājot nepieciešamās atļaujas konvojam, kas vedīs uz Dienvidsudānu pārtiku un medikamentus. Noņemties ar birokrātiju bija gluži kā izjaukt matrjošku lelles. Jāiet no viena birokrāta pie nākamā, līdz nokļūst pie iekšējā - galvenā, kura burvju zīmogs ļaus izkļūt caur kontrolpunktiem.

Parasti viņš visu laiku pavadīja nomaļos ciematos un bēgļu nometnēs, tāpēc tagad viņam sagādāja prieku pilsētas rosība, iespēja savākt visus pasta sūtījumus, piezvanīt pa telefonu un izlasīt avīzes.

Iepriekšējā vakarā viņš bija aprunājies ar Tomiju. - Darbi iet lieliski, - ziņoja vecais vīrs. - Pat pārāk labi. Vai ir kāda cerība, ka tu varētu atgriezties?

Bērks iesmējās.

-    Bet kad vismaz atbrauksi ciemos?

Bērks atbildēja, ka droši nezinot.

-    Tāpat kā Keitija. Viņa arī nekad nevarēja pateikt. - Viņš mirkli klusēja, tad iesaucās: - Jē-ziņ! Gandrīz aizmirsu! Ir kādi jaunumi, par ko tu noteikti smiesies! Es to uzzināju no Billija Ērnšova - viņš ir draugs tam policijas zellim.

-    Dohertijam? - pārjautāja Bcrks.

-    Tam pašam!

-    Un kas tad noticis?

-     Vai atceries to stulbeni, to Kovaļenko? Tu neticēsi, bet tam idiņarn piešķirta medaļa! Par izcilu dienestu!

-    Tu joko!

-    Es to nevarētu izgudrot, Maikl. Tādā valstī tu dzīvo!

Pasta sūtījumi lielākoties bija rēķini un reklāmas, tomēr atradās arī viena īsta vēstule - ar lavandu iesmaržinātā aploksnē. Tā bija no Irinas.

Pēc tā "notikuma" Bērks bija dažas dienas uzkavējies Nevadā, cenzdamies Irinu mierināt un pasargāt no Kovaļenko.

Viņš bija aizvedis Irinu uz Felonu un iepazīstinājis ar Mendiju. Abas sievietes uzreiz atrada kopīgu valodu, un Mendija pieņēma vedeklu kā savējo. Viņas sarīkoja Vilsona piemiņas dievkalpojumu, ko apmeklēja daudzi viņa vidusskolas un koledžas draugi, daži pasniedzēji un cilšu pārstāvis no Piramīdu ezera. No tālienes atbrauca Eli Zalcbergs un Džila Epla.

Mendija sameklēja lrinai advokātu. Valdība gatavojās konfiscēt Vilsona īpašumus kā "noziedzīgus ieguvumus". Taču Vilsons bija viltīgi slēpis pēdas, vismaz attiecībā uz naudu, tāpēc ar advokāta palīdzību viņa atraitnei izdevās paturēt visu. Viņa rakstīja:

Seši manas ģimenes locekļi brauc pie manis uz rančo. Un mums ir plāni! Tēvocis Viktors ved mani uz cilšu padomi

pie Piramīdu ezera. Mēs uzzinām, ka ar 1847. gada vienošanos B-Lazy-B zeme ir piešķirta ciltij, pēc tam valdība paņem

to atpakaļ un pārdod ticīgajiem. Tagad mēs meklējam iespēju atdabūt to zemi ciltij. Es domāju, ka vajag atvērt inter- neta azartspēļu lapu ar bāzi rančo B-Lazy-B.' Laikam pirmo ASV! Ļoti satraukums! Nauda ciltij, nauda mums. Un ir vēl viens jaunums - ļoti, ļoti svarīgs! Es gaidu bērniņu! Drīz. Mazu meitiņu! Lūdzu, saki, ka būsi krusttēvs!

Pateicos Tev par lielo palīdzību man.

Skūpstu, Irina.

Izgājis no kafejnīcas, Bērks visu dienu pavadīja ministrijā, klejodams no viena ierēdņa pie cita un vākdams nepieciešamās atļaujas. Lai gan konvoju pavadīšana neapšaubāmi bija visbīstamākais no viņa pienākumiem - nekad nevar zināt, kad kontrolpunktā kāds karstgalvis sāks šaudīties -, staigāšanu pa ministriju viņš necieta visvairāk. Katra birokrāta apmeklējumam bija jātērē laiks un pūles - trīs stundas par šo zīmogu, divas par citu, astoņas stundas par caurlaidi.

Turklāt, dodoties ceļā, ja izvēlētais maršruts ved caur teritorijām, kas uz laiku nonākušas nemiernieku rokās, šie sūri grūti iegūtie dokumenti bija ne tikai nederīgi, bet pat bīstami.

Bērks sagrozījās krēslā, izstiepa kājas. Viņš bija pamanījis, ka gaidīšanas laiks paildzinājās līdz ar katra birokrāta amata paaugstināšanos. Grūti būt pacietīgam, zinot, kāds ir stāvoklis - cilvēki mokās un mirst, gaidot sūtījumu piegādi. Taču Bērks no rūgtās pieredzes bija pārliecinājies, ka iebildumi un strīdēšanās tikai vēl vairāk paildzina gaidīšanu.

Beidzot astoņos vakarā visi papīri bija kārtībā. Viņš pavakariņoja kopā ar trim saviem kolēģiem - palīdzības darbiniekiem. Pēc vakariņām pārējie devās uz bāru, bet Bērks atgriezās savā numurā. Tāpat kā daudzās citās istabās, kur viņš bija uzturējies, arī šeit gaiss šķita putekļu pilns. Bet viņam tas netraucēja. Šī smilšainā garša viņam nesaraujami saistījās ar Āfriku.

Un viņš bija priecīgs, atgriezies šeit. Viņš izģērbās, iztīrīja zobus, uzlejot uz zobu sukas ūdeni no pudeles, tad izstiepās gultā un aizvilka moskītu tiklu. Ventilators, kas nemitīgi griezās pie griestiem, citiem varbūt kristu uz nerviem, bet Bērkam tā bija īsta šūpuļdziesma.

Katru vakaru - gan uz lāviņas, gan gultā, gan konvoja autofurgona aizmugurē - viņš pateicīgi iegrima dziļā miegā.

Pirms daudziem mēnešiem viņš bija žēlojies Tomijam, ka Keita viņu nekad neapciemo tā kā tēvu. Taču, līdzko Bērks atgriezās Āfrikā, viņa bija klāt - katru nakti viņa sapņos. Tas bija neizsakāms mierinājums. Viņa bija dzīva un vesela, priecīga un asprātīga, zināja visu par Bērka pašreizējo darbu. Dažkārt viņa nopietni runāja par to, kas bija vai varēja būt. - Maikl, mēs dzīvojam tikai mirkli - šo mirkli mēs saucam par tagadni. Taču tas ilgst mūžīgi, un tāpat būs arī ar mūsu mīlestību.

Reizēm viņa palika visu nakti, bet tikai tad, ja viņš īpaši nepūlējās to aizkavēt - tad viņa uzreiz izgaisa tumsā. Tāpēc viņš saprata, ka vienīgā iespēja noturēt Keitu bija, ļaujot viņai iet.

Un tā viņš ari darīja.

PATEICĪBAS

Plašāku informāciju par 1890. gada Vundedni slaktiņu un Sperošā Lāča izteikto Vovokas citātu avotu skat.: www.bgsu.edu/department/acs/1890s/woundedknee/ WKmscr.html.

Hakima hašiša iepakošanas procesa aprakstam pamatā ir līdzīga rūpala apraksts, ko sniedzis Hovards Markss (Iloivard Marks) savā neparastajā autobiogrāfijā Mr Nice (Martin Seeker & Warburg, Ltd., London, 19%).

Bijušais CIP aģents Ričards Holms savā autobiogrāfijā attēlo lidmašīnas katastrofu Kongo un bišu un citu kukaiņu ieperināšanos viņa ievainojumos. Skat. Richard L. Holm, The American Agent (St. Ermin's Press, London, 2003).

Informācija par Teslu šīs grāmatas sarakstīšanai iegūta no četriem galvenajiem avotiem. Pirmkārt un galvenokārt jānosauc Margaretas Čenijas (Margaret Cheney) grāmata Man Out of Time - aizraujoša lasāmviela. No šīs brīnišķīgās grāmatas lappusēm smelti daudzi nostāsti par Teslas dzīvi un pētījumiem. Pārējie svarīgākie avoti bija Džona Dž. O'Nila (John J. O'Neill) grāmata Prodigal Genius: The Life of

Nikola Tesla, Deivida Pīta (David Peat) grāmata Iii Search of Nikola Tesla un Džordža Trinkhausa (George Trinkhaus) Tesla: The Lost Inventions. Vērtīgas ziņas par Teslu un viņa izgudrojumiem gūtas arī internetā. Intriģējošas un informatīvi bagātas ir dažādās pulkveža Toma Bērdena (Colonel Tom Be- arden) lapas, tāpat kā ar Riku Andersenu (Rick Andersen) saistītās lapas. Ieteicamas ir arī Teslas biedrības (Tesla Society) un Jaunās Teslas biedrības (New Tesla Society) mājas- lapas, kā arī Marka Dž. Seifera (Marc J. Seifer) darbs Confessions of a Tesla Nerd, Ph. D. Timotija Venturas (Timothy Ventura) eseja Tesla's Death Ray, kas palīdzēja iztēloties šāda ieroča darbību. Kena Adači rakstā Radiant Energy: Unraveling Tesla's Greatest Secret, Part 7 (2001. g. 1. jūnijs) (http:educate-yourself.org) sniegts ieskats Teslas elektrības fenomenu pētījumos, kā arī izgudrotāja un dažu viņa izgudrojumu un eksperimentu fotogrāfijas. Nikolas Teslas muzeja mājaslapā ( www.tesla-museum.org ) atrodama bagātīga informācija par izgudrotāju. Neviens fizikai veltīts teksts nespēj sacensties ar apbrīnojami uzskatāmo izskaidrojumu tam, kā operas dziedātāja balss var saplēst stiklu, kā arī citiem "piespiedu oscilācijas rezonanses" piemēriem, kas atrodami www.straightdope.com .

Par Teslas saistību ar Tunguskas katastrofu ir daudz leģendu, taču ir pietiekami daudz pierādījumu tam, ka Sibīrijā notika šāds postošs negadījums tajā pašā laikā, kad Tesla Vordenklifā eksperimentēja ar raidītāju. Pieņēmums, ka Teslas eksperimenti izraisījuši katastrofu, nav šīs grāmatas autora izgudrots, tomēr joprojām paliek tikai minējumu līmenī. Daudzie nostāsti, kuri vēsta, ka admirālis Pī- rijs bijis uzaicināts par liecinieku Teslas solītajai Arktikas uguņošanai, ir tīrie izdomājumi - fakti pierāda, ka Pīrijs Tunguskas katastrofas laikā nav bijis Arktikā. Savulaik ļoti slavenais Arktikas pētnieks Vindžemers Stīvensons ilgu laiku dzīvoja aiz polārā loka, līdzīgi kā aprakstīts šajā grāmatā. Tomēr, lai gan Stīvensons Tunguskas katastrofas laikā bija Arktikā, viņa kā Teslas "liecinieka" loma ir autora izgudrojums.

Dažādi interneta avoti palīdzēja autoram izprast elektromagnētisko pulsu, to skaitā E-bumbas kā iespējama teroristu ieroča izskaidrojums, kas atrodams www.unitedsta- tesaction.com/emp-terror.htm. Lai gan abi autori paši ir apmeklējuši īpaši stingra režīma ieslodzījuma vietas, tomēr par būtiskām detaļām attiecībā uz federālās valdības īpaši stingra režīma ieslodzījuma vietu aprakstā jāpateicas nenovērtējamajai Wikipedia, kur atrodama arī lieliska eseja par virzītās enerģijas ieročiem.

2004. gada septembrī žurnālā National Geographic bija publicēts raksts par Amerikas pamatiedzīvotājiem. Žurnālam kā pielikums bija pievienota Ziemeļamerikas karte. Vienā kartes pusē sniegta informācija par Amerikas indiāņu valodu saimēm un to izplatību kontinentā. Otrā pusē parādīti pašreizējie cilšu apdzīvotie apgabali ASV kontinentālajā teritorijā. Zem galvenās kartes četras mazākas kartes, datētas no 1775. līdz 2004. gadam, uzskatāmi un dramatiski parāda zemes platību pāreju no pamatiedzīvotājiem pie kolonistiem, šī karšu sērija ar nosaukumu "Long Histon/ ofLosing Ground" ("Ilgā zaudējumu vēsture") kalpoja par ierosmi Džeka Vilsona skolas darbam ar līdzīgu nosaukumu.

Dažādi interneta avoti, to skaitā Berkeleij Imiv Journal ( www.law.berkeley.edu ) palīdzēja labāk izprast 1951. gada Likumu par izgudrojumu slepenību un tā pielietojumu, kas turpinās arī mūsdienās.

Autori vēlas pateikties Eleinai Marksonai un Gerijam Džonsonam Elaine Markson Agency par nenogurstošo atbalstu. Mēs izsakām pateicību arī Ronaldam Džonsonam un Ezram Sidranam par atbildēm uz tehniskiem jautājumiem. Pilots Deivids Grovs palīdzēja saprast, kas notiktu ar lidmašīnu, kurai trāpītu elektromagnētiskais pulss.

Jebkādas iespējamas kļūdas, protams, ir radušās tikai autoru vainas dēļ un nav attiecināmas uz informācijas avotiem.

Un visbeidzot pateicamies visiem izdevniecības Ballan- tine darbiniekiem, kas palīdzēja šai grāmatai nokļūt grāmatu veikalu un bibliotēku plauktos.

2004. gada 4. maijā Šarlotsvilā, Virdžinijā

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES

Favela - graustu rajons Brazīlijas pilsētu nomales, kur mitinās trūcīgie iedzīvotāji.

Tonijs Benets (Tonni/ Bennett, dz. 1927. g.) - amerikāņu dziedātājs, džeza klasiķis un leģenda.

Urna Kalthuma (Oum Kalthoum, 1904.-1975.) - ēģiptiešu dziedātāja, joprojām tiek atzīta par "arābu pasaules slavenāko un izcilāko dziedātāju 20. gadsimtā".

Halal (halāl, halaal) - arābu termins, kas nozīmē "atļauts". Angļu valodas tekstos visbiežāk attiecināms uz pārtikas produktiem, kas ir atļauti saskaņā ar islama likumu. Arābu valodas tekstos - uz visu, kas ir atļauts saskaņā ar islama likumu.

Abbaya - garš, plats, melns apmetnis, ko arābu sievietes valkā virs apģērba.

Haram - arābu valodas termins ar vispārēju nozīmi "aizliegts" un/vai "svēts".

Kaffir - islama termins, kas nozīmē "neticīgais", "cilvēks, kurš slēpj vai noliedz patiesību". Parasti tiek lietots kā nievājošs apzīmējums tiem, kas nav musulmaņi, vai citu sektu musulmaņiem.

20 grādi pēc Fārenheita - apmēram - 6,5 grādi pēc Celsija.

Vārdu spēle - greyhound - kurts (angļu vai.); Greyhound - lielākā Ziemeļamerikas starppilsētu pasažieru autobusu firma.

Paijuti - divas savstarpēji saistītas Amerikas pamatiedzīvotāju grupas; ziemeļu paijuti dzīvo Kalifornijas, Nevadas un Oregonas štatā, bet dienvidu paijuti - Arizonas, Nevadas, Jūtas štatā un Kalifornijas štata dienvidaustrumos.

Saīds Kutbs (Sayyid Qutb, 1906.-1966.) - ēģiptiešu rakstnieks un intelektuālis; islamists, saistīts ar Ēģiptes Musulmaņu brālību.

Insha'Allah - arābu valodas frāze, kas nozīmē "Dieva griba", "kā Dievs būs lēmis"; musulmaņi parasti to lieto, runājot par nākotni.

Unabomber Teds Kačinskis (Theodore John "Ted" Kaczyn- ski, dz. 1942. g.) - amerikāņu anarhists, vēstuļbumbu sūtītājs vairākām universitātēm un aviolinijām no 20. gs. 70. gadu beigām līdz 90. gadu sākumam, nogalinot trīs un ievainojot 23 cilvēkus. Unabomber - FIB ieviests apzīmējums, saīsinājums no "universitāšu un aviolīniju spridzinātājs".

Volk - tauta. (Tulk. no vācu vai.)

TSA (Transportation Security Administration) - Transporta drošības pārvalde.

Teds Bandijs - (Theodore Robert "Ted" Bundy, 1946.- 1989.) - viens no bīstamākajiem sērijslepkavām Amerikas vēsturē. No 1974. līdz 1978. gadam nežēlīgi izvarojis un nogalinājis daudzas jaunas sievietes.

Faraons Sanderss - Pharaoh Sanders (Farrell Sanders, dz. 1940. g.) - amerikāņu džeza saksofonists.

lust one of those things - sagadīšanās, nieki, atkal tas pats. (Aptuvens tulk. no angļu vai.)

liters Lorre - (Ladislav (ImszIč) Lffwenstein, 1904.-1964.) - austriešu izcelsmes amerikāņu teātra un kino aktieris, ipaši slavens kā ļauno varoņu lomu tēlotājs Holivudas filmās.

20           Sakiet, vai šis ir jiisu pirmais ceļojums uz Īriju? (Tulk. no spāņu vai.)

21          jā. Pirmoreiz. (Tulk. no spāņu vai.)

22           Neesi vienaldzīgs, nepiesārņo. (Tulk. no angļu vai.) ASV Mežu dienesta reklāmas sauklis 20. gs.

70. gados.

23           Falafel - populārs ēdiens Vidējos Austrumos - ceptas zirņu vai pupu bumbiņas vai pīrādziņi.

24           liaba ghanoush - populārs ēdiens Vidējos Austrumos, gatavots no ceptiem vai griiētiem baklažāniem.

25           Hummus - Vidējo Austrumu ēdiens - zirņu biezenis ar citronu sulu un garšvielām.

26           Tartare - ēdiens no sasmalcinātas jēlas gaļas.

27           Džonstauna (ļonestoiun) - apdzīvota vieta Gajanas ziemeļrietumos, kur 1978. gadā notika "Tautas tempļa" kulta iedvesmotas masveida rituāla pašnāvības un slepkavības.

2H Mežakaķis - Čiko universitātes talismans.

29           NORAD (North American Aerospace Defense Command) - Ziemeļamerikas kosmiskās telpas aizsardzības ko- mandcentrs.

30           Checkpoint Charlie - kontrolpunkts uz Austrumberlīnes un Rietumberlīnes robežas aukstā kara laikā.

31           Wo zu? - Uz kurieni? (Tulk. no vācu vai.)

32           MANPADS - saīsinājums no Man-portable air-defence systems - pārnēsājamas pretgaisa aizsardzības sistēmas - no pleca šaujamas raķetes.

33            DMSO - dimetilsulfoksīds, caurspīdīgs šķīdums, sajaucams ar ūdeni; ļoti ātri iekļūst organismā caur ādu.

34           Mercado - tirgus. (Tulk. tio spāņu vai)

35            Dhow - tradicionāla arābu buru laiva ar trijstūrveida buru.

n 65 grādi pēc Fārenheita - apmēram 18,3 grādi pēc Celsija.

37           80 grādi pēc Fārenheita - apmēram 26,6 grādi pēc Celsija.

38            Umma - arābu valodas vārds, kas nozīmē "kopiena" vai "nācija".

39           Galabia - arābu apģērbs, garš izšūts apmetnis.

40            Garda Siochana - Īrijas policija.

41            Aina Renda (Лун Rand, īstajā vārdā Alisa Zinov'yevna Rosenbaum, 1905.-1982.) - krievu izcelsmes amerikāņu rakstniece un filosofe, objektīvisma filosofijas attīstītaja, vairāku slavenu romānu autore.

42           Atlas Shrugged (1957.) - slavenākais Ainas Rendas romāns.

43            Vlade Di vacs (dz. 1968. g., Serbijā) - serbs, profesionāls basketbolists, centra spēlētājs, kurš lielāko daļu savas karjeras pavadījis ASV NBA.

44           The Fountainhead (1943.) - Ainas Rendas romāns.

45            Kriss Roks (Chris Rock, dz. 1966. g.) - amerikāņu komiķis, Grammy balvas laureāts.

46            Kad vīrietis mīl sievieti. (Tulk. no angļu vai.)

47            Buck Rogers - kopš 1928. gada populārs ASV popkultūras - fantastikas grāmatu, komiksu, TV seriālu, datorspēļu u.c. varonis.

St. Elmo's fire - spožs zili balts, ugunij līdzīgs spīdums, kas negaisa laikā parādās ap augstam, smailam virsotnēm - skursteņiem, kuģu mastiem utt., ka ari uz lidmašīnu spārniem.

Be lazy - būt slinkam, slinkot. (Tulk. no angļu vnl.) Loco - traks. (Tulk. no spāņu vai.)

Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunications (SWIFT).

"Šrēdingera kaķis" ir šķietami paradoksāls iedomāts eksperiments, ko izgudrojis Ervīns Šrčdingers (Eriuin Schrцdinger), mēģinot ilustrēt kvantu mehānikas agrīno skaidrojumu nepilnību, pārejot no subatomiskām uz makroskopiskām sistēmām.

Dick Tracy - populāru amerikāņu komiksu varonis, superdetektīvs.

Horācijs Eldžers (Horatio Alger, Jr., 1832.-1899.) - 19. gs. amerikāņu rakstnieks, 135 grāmatu autors, kuru sižeti parasti vēsta par to, kā trūcīgi jaunekļi ar centību, drosmi un nesavtību var īstenot amerikāņu sapni par bagātību un panākumiem.

Shoebomber - Kurpju spridzinātājs. (Tulk. no angļu vai.) Islāma fundamentālists Ričards Rīds (Richard Reid) 2001. gada 22. decembrī veica neveiksmīgu lidmašīnas spridzināšanas mēģinājumu, iekāpjot lidmašīnā ar kurpēs iepildītām divu veidu sprāgstvielām.

Terijs Nikolss (Terry Lynn Nichols, dz. 1955. g.) - notiesāts uz mūža ieslodzījumu bez apžēlošanas tiesībām par līdzdalību 1995. gada Oklahomas federālās ēkas spridzināšanā.

Ramzejs Jusefs (Ramsay Yousef) - terorists, tiek uzskatīts par 1993. gada Pasaules tirdzniecības centra spridzināšanas galveno organizatoru.

Čupakabra (chupncabra - burtiskā tulkojumā no portugāļu un spāņu valodas - kazu sūcējs) - izdomāts radījums; leģendas vēsta, ka tas dzīvo Latīņamerikā un dažos ASV apgabalos, uzbrūk lopiem, sevišķi kazām, un sūc to asinis.

Četri stūri - vieta, kur robežojas Kolorādo, Jutas, Arizonas un Ņūmeksikas štati.

Sundance - Saules deja. (Tulk. no angļu vai.) Sandensa - kanjons Jūtas štatā, kuru 1969. gadā iegādājās Roberts Redfords, lai ierīkotu videi draudzīgus slēpošanas kūrortus un rastu vietu mākslinieciskiem eksperimentiem. Sandensas institūtā notiek Sandensas filmu festivāli.

T-ball - beisbolam līdzīga, bērniem paredzēta spēle.

100 grādi pēc Fārenheita - 37,8 grādi pec Celsija.

Džonss Keiss

RĒGU DEJA

Redaktore Alma Krontālc

Korektore Edīte Loze Maketčtājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27295851.

Dž. Kciss

Kc 150 liegu deja / No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 492 lpp.

No cietuma iznācis cilvēks, kas alkst atriebties visai pasaulei. Viņa apokalipses scenārijs balstīts uz ģeniālā izgudrotāja Nikolas Teslas slepenajiem eksperimentiem. Iespējams, tieši Teslas izgudrojumu, nevis meteorīta dēļ savulaik notika globāli katastrofālais sprādziens Tunguskā, Sibīrijā.

Kad bijušais cietumnieks meklē finansējumu savam nāvējošajam plānam, viņam izdodas apmuļķot biznesmeni Maiklu Bērku. Tomēr FIB drīz vien slēdz Maikla firmu, kļūdaini uzskatot, ka arī viņš ir maniakālā plāna dalībnieks. Tā kā Maiklam neviens netic un viņam vairs nav ko zaudēt, Maikls nolemj stāties pretim apokalipses režisoram, lai ko tas maksātu.

ISBN 978-9984-35-280-0

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Keiss Džons Rēgu deja

PROLOGS LIBĒRIJA, 2003. GADA SEPTEMBRIS

1. nodala BEIRUTAS RIETUMDAĻA, PĒC DIVIEM GADIEM

2. nodala VAŠINGTONA, 2004. GADA 17. DECEMBRIS

3. nodala

4. nodala

5. nodala VAŠINGTONA, 2004. GADA 21. DECEMBRIS

6. nodala DUBLINA, 2005. GADA 24. JANVĀRIS

7. nodala

8. nodala BAALBEKA, LIBĀNA, 2005. GADA 18. FEBRUĀRIS

9. nodala PIEKRASTES CEĻŠ, LIBANA, 2005. GADA 19. FEBRUĀRIS

10. nodala KUALALUMPURA, 2005. GADA 27. FEBRUĀRIS

11. nodala

12. nodala STAMBULA, 2005. GADA 28. FEBRUĀRIS

13. nodaļa BERLĪNE, 2005. GADA 1. MARTS

14. nodala ODESA, UKRAINA, 2005. GADA 3. MARTS

15. nodala TIRASPOLE - ŠARDŽA

16. nodala KONGO, 2005. GADA 5. MARTS

17. nodala

18. nodala BERLĪNE, 2005. GADA 16. MARTS

19. nodala BUNIJA - CĪRIHE, 2005. GADA 20. MARTS

20. nodala LONDONA, 2005. GADA 23. MARTS

21. nodala DUBLINA, 2005. GADA 31. MARTS

22. nodala DUBLINA, 2005. GADA 4. APRĪLIS

23. nodala BELGRADA, 2005. GADA 11. APRĪLIS

24. nodala

25. nodala ODESA, UKRAINA, 2005. GADA 12. APRĪLIS

26. nodala BELGRADA, 2005. GADA 12. APRĪLIS

27. nodala SLOVĒNIJA, 2005. GADA 13. APRĪLIS

28. nodala SLOVĒNIJA, BLEDAS EZERS, 2005. GADA 14. APRĪLIS

29. nodala

30. nodaļa

31. nodala LONDONA, 2005. GADA 15. MAIJS

32. nodala DUBLINA, 2005. GADA 5. JŪNIJS

33. nodala NEVADA, 2005. GADA 5. JŪNIJS

DUBLINA, 2005. GADA 5. JŪNIJS

DUBLINA, 2005. GADA 5. JŪNIJS

2005. GADA 6. JŪNIJS

DUBLINA, 2005. GADA 6. JŪNIJS

KALPEPERA, 2005. GADA 8. JŪNIJS

ŠĶĒRSOJOT ATLANTIJAS OKEĀNU, 2005. GADA 8. JŪNIJS

KUALALUMPURA, 2005. GADA 9. JŪNIJS

VEIVERLIJA, NEBRASKA, 2005. GADA 9. JŪNIJS

DŽONA F. KENEDIJA LIDOSTA, 2005. GADA 12. JŪNIJS

SANFRANCISKO, 2005. GADA 14. JŪNIJS

LONDONA, 2005. GADA 15. JŪNIJS

LASVEGASA, 2005. GADA 16. JŪNIJS

FELONA, NEVADA, 2005. GADA 21. JŪNIJS

EPILOGS NAIROBI, 2006. GADA FEBRUĀRIS

PATEICĪBAS

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES