Keiss Džons

Sindroms

DŽONS KEISS

SINDROMS

Ir vajadzīgs vēl kāds spēks, kāda trešā ļaužu grupa līdztekus vadoņiem un zinātniekiem, un to uzdevumam jābūt kļūdu novēršanai un potenciālu nekārtību izskaušanai pašā saknē. Ir vajadzīga tāda organizācija, kuras pienākums ir iznīcināt sapuvušos ābolus, tikko tiem parādās pirmie bojājuma traipi…

Šai organizācijai jāpastāv slepeni. Tai jābūt pilnīgi patstāvīgai vai jāsaņem visplašākās rīcības brīvības pilnvaras no visaugstākajām cilvēces varas iestādēm…

No "Neredzamās impērijas"- Karltona Kūna ziņojuma par uzdevuma izpildi SDB vadītājam Viljamam Donovanam, citēts Entoriija Keiva Brauria grāmatā "Pēdējais varonis"'.

PROLOGS

Cīrihe.

1996. gada 16. jūnijs

Tā nebija Grande jatte2 . Ne gluži. Nebija pat pēcpusdiena. Vēl ne. Taču bija tāda sajūta - tāpat kā gleznā ka nekas slikts nevar notikt. Mierīgais parks. Rāmā un saulainā diena. Neonzilais ezers ņirbēja vieglajā vējiņā.

Lū Makbraids bija devies ilgā skrējienā pa šauro parku, kas stiepjas gar Cīrihes ezera krastu no rosīgā Belvjū laukuma līdz priekšpilsētām. Viņš jau bija pievārējis kādas trīs jūdzes un devās atpakaļceļā, lēni rikšodams lapotņu ēnā un dīki apcerēdams Serā3 .

Puantilista slavenajā gleznā bija attēloti cienīga izskata vīri ar cilindriem galvā, rātni bērni un sievietes kuplos svārkos ar saulessargiem rokās. Taču šāda aina bija iemūžināta pirms diviem pasaules kariem, kad vēl nebija Seinfeld4 , inter- neta un "etniskās tīrīšanas". Tagad cilvēki ir citādi, un arī svētdienu pēcpusdienas ir citādas (pat tad - vai jo īpaši tad -, kad tās ir tādas pašas).

Vispirms jau šķiet, ka puse šeit redzamo meiteņu dižojās ar mobilajiem tālruņiem vai skrituļslidām - vai abiem. Viņām bija pīrsings nabā un nebēdnīgs skatiens acīs, un viņas ķiķinādamas vizinājās garām bērniem un futbolbumbām, snaudošiem viesstrādniekiem un mīlas pārīšiem, kas čubinājās mīkstajā zālienā. Gaisā bija jaušams Alpu svaigums, silts, maigs vasaras aromāts, kam brīžiem piejaucās marihuānas dūmu smārds.

Viņam patika Cīrihe. Šeit bija izdevība vingrināties vācu valodā. Tā bija pirmā svešvaloda, ko viņš bija mācījies, izvēlējies to vidusskolā tāpēc, ka bija ieķēries kādā apmaiņas programmas studentē. Vēlāk viņš apguva spāņu valodu, nedaudz franču un mazliet pat kreolu - bet vācu valoda bija pirmā, pateicoties Ingrīdai. Viņš pasmaidīja, atcerēdamies šo meiteni - Ingrīdu ar burvīgo ķermeni -, paskriedams garām piestātnei, kur pie steķiem, trosēm čīkstot, šūpojās burulai- vas.

Viņš to tik tikko dzirdēja. Walkman pleijera austiņās Margo Timonsa pilnā skaļumā dziedāja vecu Lū Rīda dziesmu par kādu, ko sauc

… Džeina, Mīļā Džeina…

Mūzika, grāmatas un skriešana bija Makbraida slepenā kaislība, un bez tām viņš jutās nīgrs un nelaimīgs. Tāpēc ari viņam nebija savas burulaivas - viņš nevarēja to atļauties, lai gan ļoti vēlējās. Viņa dzīvoklis Sanfrancisko skaidri liecināja par viņa apsēstību. Pie logiem, pie stereoiekārtas un milzīgā dīvāna slējās iespaidīgas grāmatu un kompaktdisku grēdas - blūzs, mornas, Deliljo un opera. Konpa5 un roks. Četvins6 par Patagoniju, Ogberns7 par Šekspīru. Un desmitiem grāmatu par šahu, kuras lasīt Makbraidam patika pat labāk, nekā spēlēt šo spēli (ja nu vienīgi Haiti, kur viņš un Mazais Pjērs mēdza stundām ilgi sēdēt bārā Olofsson, sakumpuši pār nobružātu šaha galdiņu un malkodami rumu).

Atcerēdamies to, viņš atkal sajuta ilgas pēc visa - pēc šīs vietas, šaha, draugiem…

Skriedams viņš ieskatījās rokaspulkstenī un pielika soli. Tikšanās institūtā bija jau pēc stundas un divdesmit minūtēm, un viņam nepatika kavēt. (Pareizāk sakot, doma par kavēšanu viņu tracināja.)

Globālo pētījumu institūts, kas atradās Kusnahtā, apmēram divdesmit minūšu brauciena attālumā no Makbraida viesnīcas, bija neliela, bet cienījama pētniecības iestāde, ko finansēja senlaiku kapitāli abpus Atlantijas okeānam. Tāpat kā daudziem citiem pēc Otrā pasaules kara nodibinātiem fon- diem, institūta mērķis - lai cik neskaidrs un izplūdis tas šķistu - bija miers visā pasaulē. Tā vārdā institūts rīkoja konferences un katru gadu piešķīra stipendijas dažiem talantīgiem jauniem zinātniekiem, kuru pētījumu virziens atbilda fonda interesēm.

Šie pētījumi bija visdažādākajās jomās - no "paramilitāro grupējumu veidošanās Centrālāfrikā", "islāma un interneta", "mežu iznīcināšanas Nepālā" līdz Makbraida darbam, kas bija saistīts ar animisma reliģiju terapeitiskajiem komponentiem. Kad aukstā kara laiki jau bija pagātnē, fonda direktori uzskatīja, ka nākotnes konflikti būs "zemas intensitātes cīniņi", ko visbiežāk izraisīs etniskas un reliģiskas domstarpības.

Būdams speciālists klīniskajā psiholoģijā un mūsdienu vēsturē, Makbraids jau gandrīz divus gadus ceļoja pa pasauli. Šajā laikā viņš bija aprakstījis Brazīlijas burvju dziednieku masu psihozes paņēmienus, transa stāvokļu izraisīšanu Ha- vaju salu vudu ceremonijās un "meža augu" lomu kondo- blē8 rituālos.

Divi no šiem pētījumiem bija publicēti žurnālā New York Times Magazine, un tā ietekmē tika noslēgts līgums par grāmatas izdošanu. Pēc trim mēnešiem bija jāatjauno stipendija, un, pārdomājis visu, viņš bija nolēmis atteikties. Viņš bija mazliet noguris no "dzīvošanas uz ceļasomām" un gatavs pilnībā pievērsties grāmatas rakstīšanai. Un, tā kā fonda vadība bija izsaukusi viņu uz Cīrihi gadskārtējai "patērzēšanai", bija īsti izdevīgs brīdis jau laikus pavēstīt par savu lēmumu.

Citiem vārdiem sakot, dzīve bija skaista - un būs vēl skaistāka. Ja tikšanās institūtā noritēs bez sarežģījumiem, Makbraids pagūs uz Londonas reisu pulksten sešos un ieradīsies tur tieši laikā, lai vakariņotu ar Džeinu - īsto Džeinu, ko viņš nebija redzējis mēnešiem ilgi.

Mīļā Džeina, mīļā Džeina…

Tieši šīs izredzes lika viņam paātrināt gaitu, un viņš nokļuva viesnīcā "Florida" gandrīz desmit minūtes ātrāk, nekā bija paredzējis. Tāpēc viņam bija pietiekami daudz laika nomazgāties dušā, noskūties un apģērbties, kā ari sakravāt vienīgo somu - daudz pieredzējušo brezenta ceļasomu.

Viņam bija jātiekas ar fonda direktoru Gunāru Opdālu - bagātu un kosmopolītisku norvēģu ķirurgu, kas bija atteicies no mediķa karjeras par labu filantropijai. Pēc tālruņa sarunas Kalifornijā ar Opdālu Makbraids zināja, ka direktors vēlas turpināt sadarbību arī trešo gadu. Viņš priecājās par šo izdevību tikties ar Opdālu aci pret aci. Sādi viņam būs iespēja paskaidrot atteikšanās iemeslus un izteikt pateicību institūtam.

Turklāt pa ceļam mājup viņš varēs apciemot Džeinu.

Institūts atradās gadsimtu mijā celtā namā - iespaidīgā granīta milzenī, ko bija uzcēlis kāds šveiciešu rūpnieks, kurš vēlāk vestibilā pakārās pie lustras (sabojādams šo gaismekli). Eka bija trīs stāvus augsta, tās spraišļotos logus klāja senlaicīgu vitrāžu stikli. Vara notekcaurules greznoja fantastiskas figūras, uz dakstiņu jumta slējās trīs skursteņi, bet pusduci logu rotāja kupli saplaukušu puķu kastes.

Nelielā misiņa plāksnītē pie niasīvajām ieejas durvīm bija iegravēts fonda nosaukums vācu, franču un angļu valodā. Virs durvju bruņustikla loga novērošanas kamera pētīja atnācēju, kamēr tas piezvanīja pie durvīm - vienreiz, otrreiz un…

- Lū! - Durvis plaši atvērās, un parādījās Gunārs Opdāls, aizsedzot ar savu augumu telpu aiz muguras. Institūta direktors, kas bija slaidāks pat par sešas pēdas un vienu collu garo Makbraidu, bija tērpies nevainojami piegulošā, dārgā, lietišķā uzvalkā, kas izskatījās šūts pēc pasūtījuma, ar Her- mes kaklasaiti, kādas Makbraids bija redzējis Hītrovas lidostas beznodokļu veikalos.

Aptuveni piecdesmit gadu vecā, staltā un spēcīgā Opdā- la kustībām piemita sportistam raksturīgā nepiespiestā grācija, un viņš tiešām arī bija sportists - pirms dažiem gadu desmitiem izcīnījis bronzas medaļu nobraucienā ar slēpēm. Tas reiz nejauši atklājās kādā sarunā - dīvaina sagadīšanās, ka Makbraida tēvs tajās pašās olimpiskajās spēlēs (Saporo 1972. gadā) bija ieguvis sudraba medaļu biatlonā (būdams pirmais amerikānis godalgotā vietā šajā sporta veidā). Op-

ļ

dāls, to uzzinot, jokodams saviebās un paskaidroja: "Biatlons pieder Norvēģijai - vai vismaz tā vajadzētu būt!"

Tagad Opdāls paspieda Makbraida roku un draudzīgi apkampa viņu ap pleciem.

-    Kā pagāja ceļojums? - viņš apjautājās. - Bez sarežģījumiem? - Viņš aicināja viesi ienākt un aizvēra aiz viņa durvis.

-    Neliels nogurums pēc lidojuma, - atbildēja Makbraids. - Bet citādi viss kārtībā. Lidojums bija patīkams.

-      Un "Florida"? - taujāja Opdāls, izbrīnā nopētīdams Makbraida ceļasomu, noliekot to pie durvīm.

-     "Florida" ir lieliska!

Opdāls klusi iesmējās.

-    Jā, plaši numuri. Bet vai lieliska? Es gan tā neteiktu.

Makbraids arī iesmējās.

-    Toties lēta.

Opdāls papurināja galvu un pasmīnēja.

-    Nākamreiz apmetieties Zum Storchen, un lai fonds maksā. Es taču jau teicu - tā ir mūsu darīšana!

Makbraids nenoteikti pamāja ar galvu, paraustīja plecu un pameta skatienu apkārt. Institūta telpas izskatījās apmēram tāpat, kā viņš tās atcerējās - persiešu paklāji uz marmora grīdām, ornamentiem rotāti griesti, ozolkoka sienu paneļi, eļļas gleznas ar ziediem un ainavām, bet uz senlaicīgiem ozola galdiem daži gaiši datori.

Lai gan viņš līdz šim tikai divreiz bija iegriezies institūtā, tagad viņu pārsteidza telpās valdošais klusums. Pamanījis viesa izbrīnu, Opdāls uzsita viņam pa plecu un norādīja ar roku uz kāpņu pusi.

-      Mēs te esam vieni! - viņš iesaucās, sākdams iet pa priekšu.

-    Tiešām?

-    Protams. Šodien ir sestdiena! Sestdienās neviens nenāk uz darbu - vienīgi priekšnieks. Un arī tikai tāpēc, ka man nav citas izvēles!

-    Kāpēc tā? - jautāja Makbraids, kad abi bija sākuši kāpt pa kāpnēm. - Ja jau jūs esat priekšnieks…

-    Jo es te dzīvoju, - atbildēja Opdāls.

Plecu pie pleca viņi pa kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā.

-    Man šķita, ka jūs dzīvojat pilsētā, - ieminējās Makbraids.

Opdāls papurināja galvu un saviebās.

-    Nē. Šeit ir… kā lai pasaka? Manas mājas svešumā. - Viņš apstājās kāpņu laukumiņā, lai paskaidrotu. - Mana sieva dzīvo Oslo - viņa necieš Šveici. Tā esot pārāk buržuāziska.

-     Ko lai saka, - Makbraids atbildēja. - Tur arī ir tās pievilcība.

-     Protams, taču… šādos jautājumos strīdēties ir veltīgi.

-    Un jūsu bērni?

-    Izmētāti pa pasauli. Viens dēls Hārvardā, otrs Dubaijā. Meita - Rollē.

-    Mācās?

-    Jā. Es pusi mūža pavadu lidmašīnās, joņojot apkārt zemeslodei.

-    Un pārējo laiku?

Opdāls plati pasmaidīja un turpināja virzīties augšup.

-     Pārējo laiku es gādāju naudu fondam vai spraužu karodziņus kartē, pūlēdamies izsekot jūsu un citu klejotāju gaitām.

Tagad bija Makbraida kārta pasmaidīt un, kāpjot augstāk, viņš jokodams izlikās aizelsies.

-    Man šķita, ka šajā mājā ir lifts, - viņš ieminējās.

-    Ir, bet man nedēļas nogalēs nepatīk to lietot, - paskaidroja Opdāls. - Ja nu pazūd elektrība… jūs taču varat iedomāties.

Iepriekšējos apmeklējumos Makbraids bija ticies ar Opdā- lu un viņa asistentiem apspriežu telpā otrajā stāvā - tāpēc viņam, protams, kārojās ieraudzīt direktora mājokli. Uzkāpuši trešajā stāvā, viņi nokļuva pie durvīm, kas šķita pavisam neiederīgas šajā namā. Tās bija izgatavotas no tērauda, nevis no koka, aprīkotas ar spoža alumīnija taustiņu pulti.

Opdāls nospieda trīs vai četrus ciparus, un durvis ar metālisku klikšķi atvērās. Fonda vadītājs pabolīja acis.

-     Briesmīgi, vai ne?

-     Nu tā… spēcīgi, - atzina Makbraids.

Opdāls klusi iesmējās.

-     Iepriekšējie īrnieki bija privāta banka, - viņš paskaidroja. - Špriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis par viņu klientiem, drošas durvis tiem tiešām bija vajadzīgas.

Direktora kabinets bija plašs, ērts, spoži apgaismots un atšķirībā no apakšstāvu telpām iekārtots ar modernām mēbelēm. Milzīgs grāmatplaukts un ādas dīvāns. Uz organiskā stikla kafijas galdiņa stāvēja sudraba paplāte ar kūpošu tējkannu, divām tasēm un apakštasēm, pienu, cukuru un nelielu šķīvi ar madeleine kūciņām.

-    Tēju? - piedāvāja Opdāls.

Makbraids pamāja ar galvu: - Lūdzu, - un piegāja pie loga aiz rakstāmgalda, lai paraudzītos ārā. Caur koku zariem vīdošais ezers bija Windex stikla tīrītāja krāsā un vizuļoja kā stikla lauskas.

-    Brīnišķīgi, - viņš noteica.

Liedams tēju, Opdāls piekrītot viegli nolieca galvu.

-    Cukuru?

-    Tikai mazliet piena, - atbildēja Makbraids. Tad, pamanījis datoru uz direktora rakstāmgalda, piešķieba galvu un sarauca pieri.

-    Kur ir A diskiekārta? - viņš jautāja.

-    Kas ir A diskiekārta?

-    Diskešu ierīce.

-    Ak tā! - Opdāls atbildēja. - Tādas nav.

Makbraids neslēpa pārsteigumu.

-    Kāpēc?

Opdāls paraustīja plecus.

-     Mēs vēlamies saglabāt visus savus datus slepenībā, un šādi varam būt droši, ka nekas neizkļūs ārpus šīm sienām.

-    Viņš pasniedza Makbraidam tējas tasi un, apsēzdamies aiz rakstāmgalda, ar rokas mājienu aicināja jauno amerikāni iekārtoties uz dīvāna. Tad iedzēra malciņu un iesaucās: - Tā!

-     Uz brīdi apklusa, tad turpināja:

-    Jūs esat lieliski pastrādājis.

-    Nu… paldies, - atbildēja Makbraids.

-    Es runāju nopietni, Lūis. Es zinu, cik grūti ir strādāt tādās vietās kā Haiti. Tur ir tāda netīrība, un, ja pietiekami neuzmanās, var būt arī bīstami.

-    Es biju vakcinējies.

-     Tomēr… - Opdāls paliecās uz priekšu un noklepojās.

-    Jūs droši vien gribat zināt, ko tas viss nozīmē…

Makbraids izslējās un viegli pasmaidīja.

-     Ne gluži, - viņš atbildēja. - Es tikai iedomājos. Manas stipendijas termiņš beidzas pēc pāris mēnešiem…

Opdāls pamāja ar galvu, apstiprinot šo secinājumu, tomēr noraidot to kā mazsvarīgu.

-    Jā, jums taisnība - protams, bet… tas nav īstais iemesls, kāpēc esat šeit.

-    Tiešām? - Makbraids neizpratnē paraudzījās uz viņu.

-    Tiešām. - Gaitenī aiz kabineta durvīm atskanēja dūkoņa, un, to dzirdot, abi vīrieši palūkojās uz durvju pusi.

-    Vai tas ir lifts? - jautāja Makbraids.

Direktors, saraucis pieri, pamāja ar galvu.

-     Bet…

-    Tas būs kāds no darbiniekiem, - Opdāls minēja. - Laikam kaut ko aizmirsis.

Tad dūkoņa apklusa, un viņi dzirdēja atveramies lifta durvis. Pēc mirkļa atskanēja klauvējiens.

-     Vai varētu jūs palūgt? - apjautājās direktors, norādīdams uz durvīm.

Makbraids sarauca pieri. Vai tad Opdāls neteica: "Mēs te esam vieni"? Un arī kaut ko par lifta nelietošanu. Tomēr viņš paklausīja.

-    Protams, - viņš atbildēja, piecēlās no dīvāna, piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Tālāk viss norisinājās vienā acumirklī, neļaujot apjēgt, kas notiek. Viņš ieraudzīja vīrieti ķirurga tērpā ar gāzmasku uz sejas. Tad pazibēja kāds izsmidzināts mākonis, un viņš juta grīdu zem kājām saļogāmies. Spožs gaismas uzliesmojums. Tumsa.

Viņš atradās neatliekamās palīdzības mašīnā. Par to viņš bija pārliecināts, jo uz griestiem redzēja gaismas - nemitīgi zibošu sarkanu gaismu atspulgus. Vīrs ķirurga tērpā stāvēja blakus, vērodams viņu rāmā ziņkārē.

Makbraids gribēja jautāt, kas noticis, taču nespēja parunāt. Mute bija sausa, mēle stīva kā koka gabals. Mēģinot kaut ko teikt, viņš šļupstēja kā piedzēries. Tāpēc viņš drīz atmeta veltīgās pūles un centās aptvert, kas notiek. Bija atnācis virs gāzmaskā. Laikam kāda avārijas dienesta darbinieks. Tas nozīme, ka bija gāzes noplūde vai kas tamlīdzīgs.

Bet aerosols? Kas bija tas?

Viņš pūlējās pacelt galvu - pieslieties sēdus taču tas nebija iespējams. Viņš bija piesprādzēts pie nestuvēm, gulēja uz muguras un bija nespēka pārņemts. Viņam iedots kāds nomierinošs līdzeklis un, spriežot pēc visa, diezgan spēcīgs. Varbūt torazīns. Viņš aizvēra acis un nodomāja: Man vajadzētu baidīties… baidīties būtu veselīgāk.

Viņi brauca jau vismaz stundu, bet vadītājs ne reizi nebija ieslēdzis sirēnu - tikai gaismas. Ik pa brīdim Makbraida acis vārgi atvērās, un atspulgi tikai zibsnīja uz griestiem - sarkans… dzeltens… sarkans…

Tas bija tik dīvaini. Lai kur viņi atrastos, lai kurp dotos, uz ceļa nebija satiksmes. Neatliekamās palīdzības mašīna brauca drošā, nemainīgā ātrumā - it kā viņi atrastos uz šosejas vai laukos ārpus pilsētas. Taču tas būtu gluži aplam. Cīrihē ir daudz slimnīcu - kāpēc jābrauc ārā no pilsētas? Ja bija notikusi avārija - bet tā noteikti bija avārija, jo citādi… ja tā nebija…

Nomierinošā līdzekļa iedarbība pamazām izbeidzās, un dziļi krūtīs viņš juta mostamies raizes.

Tad viņi bija nokļuvuši galamērķī, lai kas tas ari bija. Auto apstājās, riepām nočirkstot grantī, un gaismu atspīdums pazuda no griestiem. Tad aizcirtās vadītāja puses durvis, tā ka nodrebēja visa mašīna. Viņš dzirdēja sarunu šveiciešu vācu valodā, pēc tam strauji tika atrautas aizmugures durvis. Svaiga gaisa vilnis, tad nestuves zem viņa sakustējās.

-     Kur es esmu? - Dīvaina ēka - viņš ar acs kaktiņu pamanīja -, bet moderna. Tad pie viņa noliecās kāda seja.

-     Nerunāt!

Tad viņi bija iegājuši iekšā. Pa garu gaiteni, pēc tam spoži apgaismotā telpā. Tur viņš tika pamests viens gandrīz veselu stundu, un viņa mute arvien vairāk izkalta, guļot un raugoties pulkstenī, kas atradās augstu pie spīdīgās flīžu sienas.

-    Jūs esat ļoti drosmīgs.

Balss atskanēja nestuvju kājgalī. Tā bija Opdāla balss, un pār ķirurga masku viņā raudzījās Opdāla acis.

Nomierinošā līdzekļa iedarbība sen bija izgaisusi, un tagad Makbraids varēja parunāt bez lielām grūtībām.

-     Kas notiek? - viņš jautāja. Nesaņēmis atbildi, viņš turpināja: - Ko jūs darāt?

-     Veku, - teica Opdāls - tikai ne viņam.

Parādījās adata - Makbraids tik tikko paguva to saskatīt, tad sajuta dzēlienu zem elkoņa. Acumirklī visas sajūtas šķita apstājamies. Sirds sāka pukstēt gausāk un retāk, it kā viņš būtu saņēmis belzienu pa krūtīm. Tad pēkšņi viņš vairs nespēja ievilkt elpu. Viņš tūlīt nosmaks - šī apziņa izraisīja paniku. Panikas uzplūdā viņš izmisīgi pūlējās izrauties no saitēm, kas viņu turēja. Viņš apņēmīgi gribēja piecelties kājās. Ja varēs piecelties, tad varēs arī elpot. Taču saites nepadevās - vai drīzāk… Saites nebija vainīgas. Tikai viņš pats. Viņš bija paralizēts - nekustīgs kā taurenis zem stikla.

Opdāls pieliecās tuvāk - tik tuvu, ka Makbraids sajuta uz sejas viņa elpu. Tad viņam pie rīkles, tieši virs atslēgas kaula, pieskārās skalpeļa asmens, un viņš juta, kā tas pārgriež ādu.

-     Kuš, kuš… - čukstēja Opdāls, lai gan Makbraids nebija izdvesis ne skaņu.

-    Būs jau labi.

Taču tā nebija.

Viņš tūlīt nomirs. Viņš jutās kā zem ūdens, iemūrēts betonā vai aprakts dzīvs. Gandrīz smakdams un izmisuma pārņemts, viņš juta, kā kakla brūcē kaut kas tiek ievadīts. Lai kas tas arī būtu, tas, Opdāla rokas virzīts, plosīja viņa miesu. Tad kaut kur viņam aiz muguras sāka darboties kādas ierīces sūknis, un pēkšņi viņš atkal elpoja - vai varbūt ierīce elpoja viņa vietā. To viņš īsti nevarēja noteikt.

Vecākais vīrietis ieskatījās Makbraida acu zīlītēs, apžilbinot ar mazu lukturīti un neliekoties ne zinis par paša Makbraida sajūtām. Tad Makbraids juta, ka viņu pieceļ gandrīz sēdus. Pēc brīža pie operāciju galda tika pieripināta kāda liela ierīce, bet vēl kāda - apmēram ledusskapja lieluma - ierīce iedūcās un sāka darboties. Makbraids pazina pirmo ierīci - tas bija operāciju mikroskops - un secināja, ka otrā ir fluo- roskops, kas operācijas laikā rada rentgena starus.

Atkal parādījās Opdāls, un kāds pie operāciju galda piestūma televīzijas monitoru. Spoži mirdzēdams, tas stāvēja uz neliela statīva, un Makbraida skatiens neviļus pievērsās tam.

Sirdij pamirstot, viņš apjauta, ka ekrānā redzamais vīrs ar trahejas caurulīti kaklā ir viņš pats.

- Jums nekas slikts nenotiks, - apsolīja Opdāls. - Nevajag raizēties. - Tad viņš pasniedzās pēc kāda no ķirurģiskajiem instrumentiem, kas gulēja uz tērauda paplātes viņam līdzās. - Mēs jums injicējām astoņus miligramus Vecuronium - tāpēc jūs nevarat pakustēties. Tas ir paralizējošs līdzeklis. - Viņš brīdi klusēja. - Taču diemžēl sāpes gan nemazina. - Tad viņš pamāja ar galvu uz mazā monitora pusi. - Man žēl, ka jums tas jāskatās, - Opdāls paskaidroja Makbraidam, - taču tas pieder pie lietas. - To pateicis, viņš pagriezās un deva zīmi medmāsai. Viņa klusēdama nostājās aiz muguras Makbraidam, pasniedzās un ar abu roku īkšķiem un rādītājpirkstiem satvēra viņa augšlūpu. Tad viņa pacēla lūpu, atsedzot augšējās smaganas.

Opdāls noliecās un pārvilka ar skalpeli pār audu sloksnīti, kas savienoja Makbraida lūpu ar smaganām zem deguna. Kad tas bija paveikts un paralizētais upuris šausmās raudzījās monitorā, Opdāls sāka "novilkt cimdu"- uzmanīgi atdalīt jaunā vīrieša sejas ādu, paverot ceļu tieši uz viņa smadzenēm.

1 Florida

2000. gada 7. oktobris

Viņa traucās pa šoseju dienvidu virzienā gluži kā transā, neatraudama skatienu no apvāršņa un pat neklausīdamās radio - tas tik un tā spēlēja viņas bērnības laiku dziesmas. Auto bija ķiršsarkans BMW kabriolets, Z-3 ar jaunām Mic- heline riepām un jaudīgu radio, kas šķita uzstādīts uz pagātnes vilni. Noņēmusi saulesbrilles, Niko iedarbināja kruīza kontroli - viņa negribēja pārsniegt ātrumu - zināja, ka nedrīkst to pārsniegt, - un nospieda staciju meklēšanas pogu.

Fona mūzika. Kantri. Retro mūzika. Salsa.

šoseja vijās caur saules sakarsētu līdzenumu, kas bija gluds kā biljarda galds, reizē noplucis un valdzinošs. Braukšanas joslas atdalīja mežonīgi saplaukuši oleandri. Ceļa malās zem ķērpjiem apaugušiem ozolu zariem rēgojās pussa- brukušas mājeles. Sur tur vīdēja konfederācijas karogi un rožaini flamingo. Morgi un invalīdu nami. Ceļmalas tirdziņš, kur pārdod vārītus riekstus - Luiziānas kanādiešu gaumē un parastos.

Florida, viņa nodomāja, tad papurināja galvu un pabolīja acis aiz Ray Ban saulesbrillēm.

Viss šīs vietas valdzinājums bija gaismā un spilgti zilajās debesīs. Tas slēpās daudzsološajos pasteļtoņos līča piekrastē, kas atradās dažas jūdzes uz rietumiem, un ari pašas Niko būtībā. Tāpat kā auto, ar ko viņa brauca, arī Niko bija īsts meistardarbs - strauja un dārga.

Viņa bija atbraukusi ar vilcienu no Vašingtonas uz Orlando, kur dzelzceļa stacijas stāvlaukumā gaidīja BMW. (Viņa labāk būtu vēlējusies lidot - viņai patika lidot -, bet, ņemot vērā visus apstākļus, sevišķi viņas bagāžu, lidot nedrīkstēja, par to pat nebija ko domāt.) Pa 1-4 viņa aizbrauca līdz Tamiami ceļam un tieši pirms Tampas nogriezās uz dienvidiem. Šī bija Florida no nepievilcīgās puses - lētu veikalu virknes, treileru apmetnes un degvielas uzpildes stacijas.

Taču skats atkal mainījās, kad viņa nogriezās no šā ceļa, lai dotos rietumu virzienā uz dambi, kas savieno Annas Marijas salu ar kontinentu. Sākumā viss bija tāpat vien, tāpat vien kā visur - Shoney's, Wal-Mart un Exxon valstība. Apstājusies pie sarkanās gaismas, viņa pameta skatienu pa labi un pārsteigta ieraudzīja izspūrušu sievieti slaistāmies uz ietves līdzās iepirkumu ratiņiem, kas bija pārpārēm piekrauti ar plastmasas maisiņiem, kuros, šķita, bija atkritumi. Pie ratiņu sāniem bija piestiprināta kartona plāksne ar rokrakstā uz- vilkttiem burtiem:

SLEPENAIS DIENESTS MAFIJAS SALAŠŅAS NOSLEPKAVOJA DIĀNU - DŽEKU - ADLAJU DAGU! MASONU MAUKAS UN ELFU VERGI! TU ARĪ!

Turpinādama braukt, kad gaismas signāls mainījās, Niko atstāja aiz muguras šo vājprātu - vai vismaz vājprātīgo sievieti - un līdz ar to ari noplukušo vidienes pasaulīti.

Viņas ceļamērķis bija bagātnieku patvērums - piekrastes saliņa tikai dažas jūdzes uz ziemeļiem no Sarasotas, krāšņa pludmale, ko rotā tirkīzzili peldbaseini un smaragdzaļi golfa laukumi. Miljoniem dolāru vērtas villas un augsti savrup- nami lepni slejas pār zeltaini mirdzošu pludmali, kas apjož salu, tā, ka, raugoties no debesīm, Šķita - tās aprises apvilktas ar koši dzeltenu zīmuli.

Vismaz tā viņa iztēlojās. Viņa vēl nekad nebija tur bijusi. Vai vismaz neatcerējās, ka būtu bijusi. Taču viņa bija redzējusi attēlus un bukletus. Tajos sala izskatījās skaista. Floridas Longboutkija, veco naudasmaisu sapnis.

Ieraudzījusi izkārtni La Resort, Niko iegriezās palmu alejā, kas aizveda viņu tieši pie ieejas plašā, zemā villā ar aprikožu krāsas sienām. Izslēgusi motoru, viņa iztaisnoja garās kājas un izkāpa no auto, kur viņu sagaidīja viesnīcas izsūtāmā zēna sajūsmas pilnais skatiens.

-    Apmetīsieties šeit?

-     Es ceru, - viņa atbildēja, pasvieda viņam atslēgas un devās augšā pa pakāpieniem uz biroju.

Tur viņu ar skaļu "Sveicināta!" sagaidīja aiz letes sēdošais darbinieks, kurš atšķirībā no Niko bija ģērbies piemēroti telpām ar gaisa kondicionētāju - baltā kreklā ar kaklasaiti, haki krāsas biksēs un bleizerā.

-     Br-r-r, - Niko atbildēja, greizi pasmaidīdama.

Ierēdnis iesmējās un pastūma pāri letei reģistrācijas kartīti. Tāpat kā izsūtāmais, viņš bija glīts jauneklis ar īsi apgrieztiem gaišiem matiem un mirdzošām zilām acīm. Uz bleizera kreisās krūškabatas bija La Resort logotips - sārtas un krēmkrāsas orhidejas zieds ar palmu zariem gar malām.

-    Vai jums ir rezervēts numurs?

-    Jā, - viņa atbildēja. - Niko Salivana. Nikola.

-    Vai jūs varētu aizpildīt to, - palūdza ierēdnis, - bet es pa to laiku pierakstīšu kredītkartes datus - un pēc tam pasauksim Trevisu, lai palīdz ienest bagāžu. - Paņēmis no stenda bukletu, viņš ar lodīšu pildspalvu novilka līniju no atzīmes Jūs esat šeit līdz ēkai ar nosaukumu Flaglera tornis. Tad viņš kaut ko ierakstīja datorā, pasniedzās zem letes un izvilka baltu plastmasas kartīti, kur uz viesnīcas logotipa ar reljefiem burtiem bija iespiests Niko vārds.

-    Šī ir jūsu atslēga, - viņš paskaidroja. - Tā ir arī maksājumu karte. Varat to izmantot šajā viesnīcā visiem pirkumiem - dzērieniem, drēbēm, golfa apmācībām -, ko vien vēlaties! Tikai parādiet atslēgu, un viss būs jūsu rīcībā.

-    Paldies! - atbildēja Niko, ar laipnu smaidu sniegdamās pēc kartes. Taču jauneklis flirtēdams vēl īsu mirkli neizlaida to no rokas.

-    Vai ir kādi jautājumi? - viņš prasīja.

Niko iesmējās - melodiski ieķiķinājās. Viņa viegli parāva karti, un darbinieks atlaida to.

-    Ja man kaut kas ienāks prātā, - viņa apsolīja, - es jums piezvanīšu.

-    Es priecātos par to, - atbildēja izskatīgais reģistrators.

Viņa pārlaida pirkstus pār reljefajiem burtiem un pacēla

skatienu.

-    Ar skatu uz pludmali, vai ne?

-     Protams.

-    Tātad logi ir pret rietumiem…?

Darbinieks pamāja ar galvu.

-     Tas labi, - viņa nopriecājās, - jo es tiešām ilgojos pēc saulrietiem.

-    Jums nebūs jāviļas, - apsolīja jauneklis.

Pēc mirkļa viņa iznāca no biroja, kur viņu jau gaidīja izsūtāmais ar viņas bagāžu ratiņos. Turpat netālu ziedoša krūma paēnā bija novietots BMW.

-    Jauks braucamais, - ieminējās puisis.

-     Paldies!

Viņi devās pa celiņu uz Flaglera ēkas pusi, bezrūpīgi tērzēdami par nekustamajiem īpašumiem un laikapstākļiem. Gaidot liftu, iezvanījās Niko rokaspulkstenis - tā bija uzstājīga elektroniska pīkstoņa, kas atgādināja, ka viņai jāiedzer zāles. Izsūtāmais pasmaidīja.

-    Metiet to projām, - viņš ieteica.

-    Ak, kaut es varētu!

-     Te taču ir Florida! Šeit nav nekādu svarīgu darīšanu! Visi tikai… dzīvo nost.

Niko pieklājības pēc iesmējās, taču patiesībā viņai gan bija svarīgas darīšanas. Katru dienu četros pēcpusdienā viņai bija tikšanās piezīmjdatora ekrānā, bet divreiz dienā - jādzer zāles. Tas bija klīnikas ārsta parakstītais litija savienojums. Du- rans paskaidroja, ka ar tādiem ārstē maniakālo depresiju - tas nozīmēja, ka viņai bija pārāk mainīgs garastāvoklis. Tāpat kā visiem citiem, viņai bija gan labākas, gan sliktākas omas brīži, tikai viņas gadījumā labajos brīžos viņa lidinājās debesīs, bet ļaunajos - grima izmisumā. Litijs palīdzēja viņai saglabāt līdzsvaru - tas bija labi, ja patīk būt līdzsvarotam.

♦

Taču Niko tas īsti nepatika. Viņa bija meitene, kurai patīk lidot. Un pašlaik viņa jūtās pavisam labi, stāvot blakus lāga puisim Trevisam un gaidot liftu.

Tāpēc radās jautājums - varbūt tiešām rīkoties līdzīgi vietējiem un gluži vienkārši… dzīvot nost? Kā teica izsūtāmais. Uzsvērt pozitīvo - likvidēt negatīvo. Un tikai negatīvo. Tā nebūtu pirmā reize…

Viņa nospieda mazu pulksteņa podziņu, lai apklusinātu signālu. Jau pēc mirkja lifta durvis noklaudzot atvērās, un viņi iegāja kabīnē. Lifts sāka gausi celties augšup, līdz beidzot grabēdams apstājās astotajā stāvā. Pāris reizes nogriezušies stiklotajos gaiteņos, viņi nonāca pie durvīm ar uzrakstu 806-E. Izsūtāmais ievietoja slēdzenē atslēgas karti un gaidīja, kad iedegsies zaļā gaismiņa. Tad atvēra durvis, aicinot viešņu ieiet pirmo.

-    Oho! - viņa iesaucās, iesteigusies viesistabā un pārlaidusi skatienu visapkārt.

-    Cik burvīgi!

Tā arī bija. Numurs bija gaišs, plašs, iekārtots saskanīgās bālzilās un maigi rožainās krāsās, ar garu balkonu, pītām mēbelēm, turklāt skatienam atklājās līcis uz Meksikas pusi. Ni- ko atslēdza balkona stikla durvis un izgāja saulē.

-    Vai vēlaties, lai izrādu jums numuru? - piedāvājās izsūtāmais, novietodams viņas bagāžu uz statīva pie pašām durvīm.

-     Būs jau labi, - viņa atbildēja, ienākdama no balkona. - Gan jau pati sapratīšu.

Izsūtāmais paraustīja plecus un uzsmaidīja sirsnīgi, bet vienlaikus arī mazliet uzspēlēti.

-     Kā vēlaties. - Šo jautājumu viņš uzdeva tikai pieklājības pēc, lai uzturētu sarunu. Viņš zināja, kādiem viesiem patīk visu numura ērtību izrādīšana, bet šī dāmīte - vēsa kā augļu saldējums savā bālzaļajā kleitā - noteikti nepiederēja pie tiem.

Niko pasmaidīja,, iespieda puisim saujā piecus dolārus un pavadīja viņu līdz durvīm.

-     Paldies par palīdzību, - viņa pateicās, aizvērdama aiz viņa durvis. Tad pagriezās uz papēža un devās pie datora somas, kurā glabāja zāles.

Atvērusi somu, viņa parakņājās tajā, līdz atrada meklēto - vismaz tā šķita. Divas oranžas plastmasas pudelītes. Viena, kurā bija litija deva mēnesim, bija gandrīz tukša, taču mājās zāļu skapītī viņai bija vēl trīs tādas pašas.

Otrajā pudelītē slēpās zāles, ko viņa dēvēja par "Placebo #2". Tas bija joks - viņa pat bija uzrakstījusi to uz etiķetes zem iespiestā uzraksta: 326 NIKOLA SALIVANA. LIETOT PĒC ĀRSTA NORĀDĪJUMIEM. Šīs zāles bija eksperimentālas, tās pat nebija ražotas Štatos, tāpēc tām nebija nosaukuma, tikai numurs. Tās nevarētu atrast rādītājā Merck Index vai nopirkt aptiekā. Tās bija jāgādā ārzemēs vai jāpasūta pa pastu, un tā viņa arī darīja - trīs vai četras reizes gadā, atkarībā no…

Šīs zāles ļāva viņai paraudzīties uz sevi no malas, it kā viņas ķermenis būtu aktieris, ko viņa vēro spēlējam kādu lomu. Tas bija domāts kā ārstnieciska iedarbība - likt viņai redzēt sevi ar citu acīm. Un tas vēl nebija viss - Placebo #1 ļāva viņai paveikt daudz ko neparastu. Viņa varēja pilnībā kontrolēt savu ķermeni un emocijas. Ikviena darbība bija mērķtiecīga un rūpīgi apsvērta (vai vismaz šķita tāda), tā ka, ja vēlētos, viņa varētu pa šauru dēli aiziet no sava numura līdz pretējai ēkai. Un tas viņai sagādātu prieku, jo šādā noskaņojumā viņa jutās tik brīva, kādi "normāli cilvēki" gandrīz nekad nespēj būt. Tās bija savādas un aizraujošas izjūtas.

Turklāt atšķirībā no litija (ja neievēro piesardzību, to lietojot, var kļūt resns) blakusparādības bija niecīgas. Tiesa gan, brīžiem sāka niķoties atmiņa. Viņa varēja labi atcerēties visu pa minūtēm un stundām, bet vairāku dienu mērogā bija grūtāk. Taču viņa nebija īsti pārliecināta, vai tā ir šo zāļu kļūda vai īpašs efekts.

Atvērusi minibāru, Niko izņēma pudeli Evian ūdens un atvēra to. Iemetusi saujā pa vienai tabletei no katras pudelītes, viņa noskaloja tās ar ūdens malku, pēc tam pārlaida skatienu numuram.

Tas tiešām bija lielisks - plašs, tīrs, spodrs un stilīgs. Viņai patika viss - uz galda atstātais grozs ar augļiem; biezais baltais peldmētelis un caurspīdīgās ziepes; mazais šūšanas piederumu komplekts un mazā šampanieša pudelīte ledusskapī. Tas gan bija Kalifornijas šampanietis, tomēr laba marka. Domaine Carneros. Jauks vīns.

Izpētījusi numuru, viņa izkravāja un salika skapī drēbes. Izģērbusies viņa uzlaikoja visus līdzpaņemtos peldkostīmus, grozīdamās nišā pie lielā spoguļa. Viņa jau gandrīz bija izlēmusi par labu klasiskam melnam viendaļīgam peldkostīmam, kas nebija pārāk izaicinošs, bet tad pārdomāja un izvēlējās citrondzeltenu bikini. Man taču nav ko slēpt, viņa nodomāja, uzaudama kājās ādas sandales.

Cauri viesistabai viņa izgāja uz balkona un nostājās pie margām, kur pavērās skats uz pludmali. Tieši lejā bija iekšējais pagalms ar baseinu, džakuzi un baseina bāru, saulessargiem un galdiņiem. Starp baseinu un līci stiepās palmu rinda, to zari vējā plīkšķēja, bet jūras ūdens ņirbēja un šalca.

Stāvot uz balkona, viņa juta, kā iedarbojas tabletes, padarot maigāku gaisa pieskārienu ādai. Pārliekusies pār margām, atstājot rokas nolaistas gar sāniem, viņa atcerējās - neskaidri -, ka baidās no augstuma. Bet tikai ne tagad. Tagad viņa nejuta neko. Tikpat droši kā savā viesistabā.

Lejā pludmalē viesnīcas darbinieki rūpīgi locīja un uzstādīja veselu rindu spilgti zilu pārģērbšanās kabīņu. Niko kā apburta vēroja nebeidzamās viļņu rotaļas, balto putu mežģīnes, kas nemitīgi mainījās klusas viļņu dunoņas pavadībā. Ik pa brīdim no baseina puses atskanēja līksma bērna balss.

Atgriezusies istabā, viņa no ādas somas izņēma piezīmjdatoru un novietoja to uz viesistabas galdiņa līdzās tālrunim. Ar RJ-11 spraudni viņa pievienoja datoru pie tālruņa, noregulēja mazāku monitora spilgtumu un nospieda ieslēgšanas pogu. Pagāja apmēram minūte, līdz centrālais procesors bija gatavs darbam. Tad viņa noklikšķināja uz AOL ikonas un gaidīja atkal. Beidzot atskanēja pazīstamie trokšņi un tauru skaņas, parādījās smieklīgais rokasspiediens, kas simbolizēja modema un servera apmaiņu ar protokoliem. Un tad jau viņa bija tikusi iekšā.

Jums pienācis pasts!

Aiz ieraduma viņa noklikšķināja uz pastkastītes, lai paskatītos, no kā tas ir.

20-7 Adriēna Kur Tu esi, Nikij!?

Mazā māšele.

Nepievēršot vairs uzmanību šai ziņai, viņa atvēra inter- neta pārlūkprogrammu, adreses ailē ierakstīja

ivivw.theprogram.org

un gaidīja.

Pēc mirkļa ekrāna kreisajā apakšējā stūrī parādījās uzraksts: Lapa atrasta. Un pēc tam:

Dokumenta pārsūtīšana 1% 2% 12% 33%

Kāpēc tik ilgi?

Lappuses atvēršana

Un pēc tam: gandrīz tukšs ekrāns ar tik ļoti pazīstamu melnbaltu uzrakstu.

Nezināms serveris Apraksts: Nevar atrast serveri " www.theprogram.org " URL adresē "http:/l www.theprogram.orgl ".

Traffic Server versija 1.1.7

Pasniegusies datora somā, viņa izņēma caurspīdīgu plastmasas loksni un pielika to priekšā datora ekrānam - precīzi atbilstoši tā izmēram. Loksne bija sadalīta ailēs, veidojot kalendāru - vertikālajai asij bija divpadsmit iedaļas, bet horizontālajai trīsdesmit viena - pavisam 372 ailes, viena katrai dienai un septiņas tukšas. Niko pārvietoja peles kursoru vispirms uz šīsdienas datumu (7. oktobri), noklikšķināja, pēc tam - uz citu aili, kas atbilda viņas dzimšanas dienai (11. februāri), un noklikšķināja arī tur. Tūlīt parādījās mazs pulksteņa simbols, un Niko noņēma loksni no ekrāna.

Vienmēr pagāja kāds laiciņš, līdz šī lapa tika ielādēta. Viņa vēroja, kā zilā līnija stiepjas garumā, un tad jau lapa bija atvērta:

Sveika, Niko

Zem šā sveiciena mirgoja kursors, gaidot viņas rīkojumus. Dziļi ievilkusi elpu, viņa nospieda taustiņus Ctrl-F5, un - ekrānu pārpludināja attēli un vārdi, un… vēl kaut kas - kāda skaņa, ko viņa īsti nedzirdēja, bet sajuta. Attēli un vārdi zibēja un ņirbēja tik ātri, ka grūti bija noticēt, ka viņa spēj tos uztvert. Taču viņa spēja. Viņa nekustīgi sēdēja viesnīcas istabā, mirdzošām acīm vērdamās jūklī datora ekrānā.

Viņa bija pavadījusi viesnīcā jau trīs naktis, bet viņš vēl nebija rādījies. Katru vakaru viņa devās uz pludmali un gaidīja šo vīrieti - tikai, lai paskatītos, bet viņa tur nebija. Tabletes pamazām sāka pārņemt Niko savā varā. Ja viņa lietoja tās vairākas dienas pēc kārtas, tad sāka…

Ko?

Pazaudēt sevi.

Citādi to nevarēja nosaukt. Ilgus laikposmus… viņa neko neapzinājās. Un tad pēkšņi atkal atguvās - tikai it kā atgriezdamās no tālienes, vienmēr no tālienes, it kā pašas būtība uzpeldētu no dziļas aizmirstības. Kas to būtu domājis, ka maza tabletīte var cilvēku tik stipri ietekmēt.

Nevajag raizēties. Viņi teica, ka šis vīrs būs šeit, un viņi nekad nekļūdās. Tas bija tikai laika jautājums.

Viņa ieskatījās pulkstenī (bija 7.15 pēcpusdienā), tad paraudzījās pa logu, kur debesis tikko bija sākušas sārtoties. Viņas ceturtais saulriets.

Paņēmusi dvieli, viņa ar liftu nobrauca lejā un caur baseina iekšpagalmu izgāja uz nelielā dēļu celiņa, kas veda uz pludmali.

Sezona vēl īsti nebija sākusies - bija oktobris -, tāpēc cilvēku nebija daudz. Daži bērni plunčājās baseinā, uzbrukdami cits citam ar tādām kā milzīgām putuplasta nūdelēm. Viņu māte lasīdama sēdēja sauļošanās krēslā, bet mazliet tālāk divas pusaugu meitenes, noziedušās ar iedeguma eļļu, gulēja uz vēdera, atsējušas uz muguras bikini augšdaļu. Niko nodomāja, ka varbūt viņas ir aizsnaudušās, jo saule vairs nemaz nesildīja. Baseina apkārtni jau klāja ēna, un zemūdens apgaismojums rēgaini spīdēja. Apkalpotājs, kurš tirgoja cepures, saulesbrilles, smilšu rotaļlietas un saulessargus, vāca nost preces no sava nelielā stenda, gatavodamies beigt darbu. Kad Niko gāja garām baseinam, kāda pusmūža sieviete tumšsārtā peldkostīmā uzmanīgi iegremdējās blakus esošajā džakuzi vannā, klusi izdvešot sajūsmas nopūtu.

Pludmale bija vēl tukšāka. Vairākums atpūtnieku droši vien vakariņo vai pārģērbjas vakariņām.

Un tad viņa ieraudzīja…

Vecu vīru sēžam ratiņkrēslā dēļu celiņa galā, kur tas kļuva platāks, veidojot platformu, no kuras pakāpieni ved lejā, smiltīs. Viņam uz pleciem bija šalle, bet skatiens pievērsts sārtajam padebesim. Turpat līdzās, atspiedies pret margām, stāvēja viņa kopējs jamaikietis ar dredos savītiem matiem, aizrautīgi klausīdamies Walkman austiņās skanošu mūziku. Regejs, nodomāja Niko, garāmejot uztvērusi klusinātu ritma atskaņu.

Cita neviena tuvumā nebija. Bez jamaikieša un večuka vienīgās dzīvās dvēseles pludmalē bija vientuļš skrējējs slapjajās smiltīs pie pašas ūdens malas un kāds pāris, kas soļoja, galvas nodūruši, meklēdami gliemežvākus.

Un vairāk neviena. Visi pārējie bija… kaut kur citur. Niko bija palikusi vienatnē ar Niko, vērojot, kā dvielis nokrīt smiltīs un viņa iebrien siltajos līča ūdeņos. Tieši acu priekšā saule šķita apstājusies uz tumšās apvāršņa robežas, pārvēršot debesis par milzu pastkarti.

Viņa ir paradīzē, nodomāja Niko, vērodama sevi brienam ūdenī. Šeit bija sekls, gandrīz veselu jūdzi no krasta ūdens sniedzās tikai līdz ceļiem. Brienot tālāk un tālāk jūrā, viņa no vecā vīra skatpunkta redzēja sevi sarūkam. Tad beidzot palēnināja gaitu, apstājās un noslīga uz ceļiem. Atlaidusies uz elkoņiem, viņa baudīja siltā ūdens glāstus, klausīdamās virs galvas riņķojošo kaiju klaigās. Šādi viņa gozējās krietnu laiku, aizvērtām acīm, pavērsusi seju pret debesīm. Tad pagriezās, atbalstoties uz kreisās rokas, un pielēca kājās ar tik veiklu kustību, kas pārsteigtu katru vērotāju, tikai ne viņu pašu.

Aizbridusi atpakaļ līdz pludmalei, viņa paņēma dvieli un uzkāpa pa pakāpieniem uz šaurā dēļu celiņa. Iedama garām vecajam vīram, viņa tam bikli uzsmaidīja, kautrīgi sveicināja un soļoja tālāk. Jamaikietis to pat nepamanīja. Viņš bija pāri galvai iegrimis Boba Mārlija baudīšanā, aizvēris acis, šūpodams plecus un klusi dungodams līdzi dziesmas vārdus.

No woman, no cry -9

Kāju skalojamajā baseiniņā pie vārtiņiem Niko noskaloja pēdas, uzvilka klikatas un devās pāri terasei uz liftu.

Atgriezusies numurā, viņa izņēma no ledusskapja mazo šampanieša pudelīti un atvēra to ar klusu paukšķi. Tad piepildīja no virtuves skapīša paņemtu glāzi un iedzēra vienu malciņu. Cik garšīgs, viņa nodomāja, ļoti garšīgs.

Apsēdusies uz dīvāna, viņa nolika šampanieša glāzi uz pītā kafijas galdiņa stikla virsmas un izņēma datoru. Pievienojusi to tālruņa līnijai, viņa gaidīja, līdz sāk darboties centrālais procesors, tad uzlika caurspīdīgo ekrāna pārklāju un iegāja slēptajā URL adresē, ko bija apmeklējusi vakar (un arī aizvakar). Viņa virzīja kursoru uz šīsdienas, pēc tam uz sava dzimšanas datuma rūtiņu.

Sveika, Niko

Kursors klusi mirgoja.

Viņa ar pirkstu galiem pieskārās tastatūrai un uzrakstīja: Lūdzu attēlu.

Acumirklī ekrāna vidū parādījās pulksteņa simbols un palika rēgojamies, karājamies gaisā kā kukainis neredzama pavediena galā. Pēc brīža ekrānā sāka veidoties attēls, saplūstot atsevišķām līnijām, līdz beidzot parādījās veca vīra momentuzņēmums - tas bija tas pats vecais vīrs, kas sēdēja ratiņkrēslā astoņus stāvus zemāk.

Pārliecinājusies, ka šis ir īstais cilvēks, Niko devās pie saliekamā bagāžas statīva, kur stāvēja viņas somas. Tur bija apbružāts ādas koferis, kurā viņa pārvadāja savas drēbes, un ūdensnecaurlaidīgs koši zaļš plastikāta futrālis ar īpaši izveidotu putuplasta oderi. Pagriezusi šifra slēdzeni, viņa to atslēdza, atvēra un aplūkoja savus darbarīkus.

Tie bija ievietoti dažādos putuplasta nodalījumos un, kopā salikti, veidoja vislabāko par naudu nopērkamo snaipera ieroci. To veidoja manuāli pārlādējams M-24 stobrs, kas, tīkami noklikšķot, pievienojās ar Kevlar pastiprinātai stikla šķiedras laidnei ar matētu melnu apdari. Stobram ar tērauda gredzeniem un pamatnēm bija pievienots Leupold teleskops ar B-Square lāzera tēmēkli. Atbalstu veidoja Harris statīvs, bet klusinātājs bija beļģu ražojuma spirālveida trokšņa slāpētājs, kas bija uzskrūvējams uz šautenes divdesmit collu garā stobra.

Niko veikli un prasmīgi apmēram pusminūtes laikā salika ieroci un pārbaudīja mēlītes trīs mārciņu spēcīgo atsitienu. Tad ielādēja vienu aptveri 308. kalibra ložu ar teflona pārklājumu. Kopā ar klusinātāju, teleskopu un lāzera tēmēkli šautene svēra gandrīz vienpadsmit mārciņas, tāpēc precīzam trāpījumam noteikti bija nepieciešams statīvs.

Izgājusi uz balkona, viņa redzēja, ka saule jau gandrīz nogrimusi zem ūdens, apvāršņa līnija šķiet pārplūdusi asinīm, bet debesis satumsa draudīgi tumšā ziluma krāsā. Ducis palmu, apgaismotas no apakšas, trīcēja vakara vēja pūsmā.

Bet vecais vīrs joprojām bija turpat, mijkrēslī, baudīdams novakares mieru.

Apgūlusies uz vēdera, Niko novietoja stobra galu starp balkona rožainajām margām, atbalstot stobru uz statīva, lai nenoslogotu rokas. Tad paraudzījās teleskopā un ieslēdza lāzera tēmēkli, uzspīdinot asinssarkanas gaismas aplīti starp sirmgalvja ceturto un sesto muguras skriemeli. Viņa ķermenis atradās tikai nepilnu divsimt jardu attālumā no stobra gala - viegls mērķis šāvējai, pat Šādā puskrēslā. Tomēr viņa redzēja, kā gaismas punkts dreb uz upura muguras, kamēr viņas pirksts apņēma ieroča mēlīti un spieda to, šķita, bezgalīgi ilgi. Tad šautene noraustījās un atskanēja paukšķis, it kā blakusistabā būtu atvērta šampanieša pudele. Sirmgalvis sarāvās un stīvi izslējās, it kā saņēmis elektriskās strāvas triecienu. Tad viņa ķermenis sašļuka, saguma tā, ka viņa zināja - šāviens pārlauzis mugurkaulu uz pusēm.

Nebija ne dūmu, ne uzliesmojuma, ko varētu pamanīt kāds liecinieks. Tas bija zemskaņas šāviņš, tāpēc vienīgais nodevīgais troksnis bija lodes trieciens pret vecā vīra muguru.

Taču tas nebija svarīgi. Neviens tam nepievērsa uzmanību - ne jamaikietis, kurš joprojām atradās Boba Mārlija varā, nedz arī bērni baseinā, kuru līksmie smiekli pieskandināja visu apkārtni.

Niko pieslējās sēdus un izjauca šauteni. Tīri, klusi, bez pēdām.

Tad piecēlās kājās un noglabāja ieroča daļas savās vietās ūdensdrošajā futrālī. Visbeidzot viņa aizslēdza futrāli, pagriežot šifra slēdzeni, un ielēja glāzē vēl šampanieti. Tad ar glāzi rokā izgāja uz balkona, apsēdās un gaidīja, kad izcelsies tracis.

Vēl neviens nebija pamanījis viņas nodarījumu. Jamaikietis pievērtām acīm joprojām klanīja galvu Walkman atskaņotās mūzikas ritmā. Gliemežvāku meklētāji un skrējējs sen jau bija projām, ari iedeguma kārotājas pusaudzes bija pazudušas. Bija palikusi sieviete, kas mērcējās džakuzi, bet tagad čāpoja uz liftu pusi, bērni un to māte. Bērni vēl bija turpat, draiskojās pa baseinu, lai gan māte ar dvieļiem rokās stāvēja malā un lūdzās, lai tie nāk ārā. Pagāja minūte. Piecas minūtes. Saule jau bija nogrimusi aiz apvāršņa, atstājot debesīs tikai dažas blāvas sārtas švīkas. Beidzot jamaikietis, it kā tikko apjautis, ka pienākusi nakts, noņēma austiņas, satvēra ratiņkrēsla atzveltni un sāka stumt to pa dēļu celiņu, nemaz nenojauzdams, ka ved līķi.

Bet, kad viņi bija nonākuši pie baseina, to pamanīja bērni. Arī Niko to redzēja, tāpat kā viņi - vecais vīrs, iegrimis nāves miegā, sagumis krēslā, baltām, pārgrieztām acīm. Un asins traips uz krūtīm, kur lode iznākusi ārā, izplēšot caurumu šallē un iekrītot klēpī.

Viena no mazajām meitenītēm iespiedzās, un māte viņu norāja, domādama, ka bērni atkal ķīvējas. Stāvēdama pie balkona malas un malkodama šampanieti, Niko dzirdēja, kā sieviete brīdina meitu: "Viss, Džesij, man pietiek, tā bija pēdējā reize…"

Tad viņas balss aprāvās, vējš pierima, un atskanēja izbaiļu kunkstiens. Pēc tam vēl viens kunkstiens, it kā sieviete pūlētos saņemt spēkus īstam kliedzienam. Un tad beidzot izmisīgs kliedziens pāršķēla nakts klusumu.

Niko atstāja balkonu, atgriezās istabā un paņēma televizora pulti. Ieslēgusi televizoru, viņa apsēdās uz dīvāna un pārslēdza kanālus, līdz atrada savu iecienīto. 67. kanāls. MTV. īstā pasaule.

Apmēram pēc desmit minūtēm ieradās neatliekamā palīdzība un trīs policijas mašīnas. Drīz pēc tam parādījās arī televīzijas reportieri, izskrēja caur vestibilu uz terasi, kur labi varēja nofilmēt gan asiņainos ratiņus, gan vecā vīra līķa aizvešanu uz nestuvēm, gan jamaikieti, kas sēdēja saliekamajā krēslā, paslēpis seju rokās. Netālu, bažīgi sačukstēdamies, stāvēja kāds ducis viesu ar tropisko kokteiļu glāzēm rokās.

Pagāja vairāk nekā stunda, līdz pie Niko durvīm pieklauvēja policists, lai apjautātos, vai viņa nav redzējusi vai dzirdējusi ko neparastu. Viņa atbildēja, ka ne, un apjautājās, kas īsti noticis.

-     Cilvēks sašauts, - policists paskaidroja. - Lejā uz dēļu celiņa.

-    Jūs jokojat!

-     Nē.

-    Bet es neko nedzirdēju - līdz atbrauca ātrā palīdzība.

-    Neviens neko nedzirdēja, - teica policists. - Vismaz ne tik tālu.

-     Bet viņš taču dzīvos, vai ne? Tas sašautais?

Policists papurināja galvu.

-    Jūs gribat teikt, ka viņš ir miris?

-     Diemžēl tā ir, - apstiprināja policists. - Noslepkavots. Varētu pat teikt - "novākts".

-     Šeit? Cik drausmīgi!

Policists nosprauslājās, it kā viņa pateikusi ko smieklīgu.

-     Drausmīgi nav īstais vārds.

-     Kā to saprast? Policists samulsa.

-     Man nevajadzētu tā teikt, bet… tas bija stulbi.

-    Kas?

-     Nošaut to viru.

-    Kāpēc?

-       Viņa uzvārds ir Kreins. Viņam ir astoņdesmit divi gadi. Vēža slimnieks. Visi pazīst. Tiešām slavena persona.

-    Un tad?

-              Viņa kopējs teica, ka viņam bija atlicis dzīvot tikai kāds pusgads. Ja ļoti paveiksies, tad gads. Es tikai domāju… - Policists, drūmi iesmējies, pašūpoja galvu.

-     Kāda jēga?

2

Vašingtona

Viņa bija kā spārnos - tāds enerģijas pieplūdums! Un ne tikai šodien. Tāpat bija arī vakar un aizvakar. Kopš atgriešanās no… kurienes?

No Floridas! Viņa bija Floridā.

Šorīt viņa bija piecēlusies piecos (šādā stāvoklī nebija iespējams ilgi gulēt), pārkārtojusi virtuves skapīšus un atkausējusi ledusskapi. Pēc tam viņa bija notīrījusi gāzes plīti, izmazgājusi un ievaskojusi grīdas. Iegājusi vannasistabā, viņa pāris vēzienos bija iztukšojusi zāļu skapīti, saberot tā saturu iepirkumu maisiņā. Tad notīrījusi spoguli un plauktiņus, domādama: Man neko no tā visa vairs nevajag. Ne viku, ne litiju, ne aspirīnu. Šī bija jaunā Niko - tīra, spirgta un spēkpilna kā Evian ūdenskritums.

Šodien viņai bija jāiet pie Durana.

Viņš dzīvoja Klīvlendas parkā. Lai nokļūtu tur no Džordžtaunas, bija jāiet kājām pa M ielu līdz Atslēgas tiltam, pāri Potomakas upei uz Roslinu, pēc tam jābrauc ar metro. Tas bija tāls ceļš, tomēr Durana apmeklējumi bija tikpat nepieciešami kā elpošana. Atšķirībā no litija. Tas bija ļoti svarīgi - viņai pat nebija ienācis prātā, ka varētu neiet. Du- rans bija viņas enkurs, psihiatrs un ļauno garu izdzinējs. Viņš lika tai aci pret aci sastapties ar dēmoniem, kas bija viņu pārņēmuši, un palīdzēs no tiem atbrīvoties. Viņš izārstēs Niko. Viņš bija to apsolījis.

Iegājusi metro tunelī, viņa sajuta kādu smārdu plūstam augšup - pazemes un putekļsūcēja aromātu sajaukumu. Šādi oda tumsa, apakšzemes valstība, apslēpti nostūri. Metrosta- cijas, tuneļi, pagrabi. Dārzeņu pagrabs Dienvidkarolīnā. Še- nandoa alas Virdžīnijā, kur visa ģimene bija devusies atvaļinājumā un Adriēna dabūja brāzienu par pieskaršanos stalagmītam. Viņa vēl tagad atcerējās sarga iesnaino balsi: Stalagmits desmittūkstoš gados izaug tikai par ceturtdaļcollu, bet daži nesaprātīgi ļautiņi grābstās ar rokām. Palūgšu cienīt dabas pieminekļus! Paldies.

Pazemes dvaka bija metro tuneļu gaisotnes pamattonis - līdzīgi kā basa partija mūzikā vai smieklu ieraksts situāciju komēdijā. Bet bija arī izteiktāki aromāti. Kafija, sviedri, tabaka, putekļi. Urīna smārds, smaržu dvesma - vai varbūt matu laka?

Un pats brauciens! Tas bija kā masāža, kas viņu gandrīz ieaijāja. Viņai patika vilciena troksnis, gaisa plūsma, vagonu ritmiskā šūpošanās, traucoties caur tuneli. Viņai patika just, kā viņas ķermeņa muskuļi nemitīgi te saspringst, te atslābst, pielāgojoties katrai ātruma un virziena izmaiņai, acumirklī reaģējot uz Ņūtona atklātajiem spēkiem, kas ir vienlīdz reāli un neredzami.

Kad vilciens bija nonācis Klīvlendas parkā, viņa pa slīdošajām kāpnēm izbrauca uz ielas, kur trīs mājas tālāk stāvēja sulu tirgotājs. Viņa kā vienmēr nopirka papaijas kokteili un izdzēra to tik ātri, ka no aukstuma iesāpējās galva. Taču pat tas bija patīkami, jo tad, kad smadzenes atguvās no sastinguma, uz īsu mirkli radās sajūta, ka viņas prāts ir tik tīrs. Gandrīz vai bija vērts paciest sāpes, lai atkal to izbaudītu - brīnišķo atvieglojuma saldmi.

Reiz viņa bija jautājusi Adriēnai, vai ari viņai ir bijušas šādas sajūtas, vai viņa saprot, kā tas domāts, bet… nē. Protams, ne. Māsa tikai dīvaini raižpilni paraudzījās uz viņu un pārvērta visu jokā.

Atšķirībā no Durana.

Kurš viņu saprata…

Līdz sirds dziļumiem.

Viņa māja atradās vienu kvartālu uz ziemeļiem no met- rostacijas, Konektikutas austrumu pusē. Tas bija jauks rajons (ja netraucē dzīvā satiksme). Māmiņas stūma bērnu ratiņus garām ugunsdzēsēju depo. Skrējēji līkumoja pa ietvi, lavierējot garām biznesmeņiem, kas devās pusdienās. Pie kafejnīcas Starbucks ieejas jauns pāris pūlējās izvairīties no vājprātīga melnādaina vīra, kas diedelēja sīknaudu.

Un vēl te bija arī vecie ļaudis.

Tie sēdēja uz soliņiem pretī Aivijas indiešu un taizemiešu restorānam un baroja baložus. Viens no tiem bija šeit katru nedēļu. Viņa pazina vīru pēc zvejnieka cepures, kas tam vienmēr bija galvā gan saulē, gan lietū. Un ari pēc rokām, kas bija lielas kā lāpstas, bet artrīta sakropļotas, tāpēc viņš popkornu putniem izkratīja tieši no brūnas papīra tūtas.

Durana dzīvoklis atradās vecā ēkā, un, lai gan viss tās aprīkojums darbojās, tas neiztika bez kaprīzēm. Tas nozīmēja, piemēram, ka iekšējā tālruņa signāls bija skaļš un uzstājīgs - it kā vēstot, ka dzīvokļa iemītnieks ir nepareizi atbildējis uz kādu svarīgu jautājumu. Bet, tā kā jautājums nemaz netika uzdots, šī skaņa vienmēr bija negaidīta un dažkārt pat izbiedēja - sevišķi tad, kad Durans (kā pašlaik) skatījās televīziju.

Tāpēc, izdzirdot Niko zvanu, viņš salēcās - un tikpat ātri pacentās nomierināties. Dziļi ieelpoja un izelpoja. Tad nospieda televizora pults pogu un vēroja, kā attēls ekrānā izšķīst dzirkstelēs un pazūd. (Dzirkstelēs tika izgaisināta Opra, kas, paliekusies uz priekšu, gatavojās uzdot āķīgu jautājumu.)

Aizvēris guļamistabas durvis, Durans devās pie iekšējā tālruņa, zinādams, ka tā ir Niko, taču saprazdams ari, ka jāievēro formalitātes. Viņš atsaucās metāla režģa skaļrunī.

-Jā?

Pec mirkļa sekoja atbilde līksma un melodiska balsī.

-    Te Niko - Niko, Niko, Niko!

Viņš jau pēc balss noprata, ka Niko nav dzērusi litiju. Viņai bija tik pacilāts noskaņojums - tas bija dzirdams jau no tālienes.

-    Jūs esat tieši laikā, - teica Durans. - Nāciet augšā!

Gaidīdams Niko, viņš neviļus sāka gudrot, ko Opra gatavojās jautāt, kad atskanēja zvans. Durana atmiņā bija palikusi viņas seja - lūpas sakniebtas, galva piešķiebta, piere mazliet saraukta. Acis piemiegtas. Viņas Skatiens. Ar tādu viņa bruņojās, uzdodot īpaši okšķerigu jautājumu. Šajā skatienā tika apvienots blēdīgums ar atvainošanos, aicinot sa- runbiedru iesaistīties savdabīgā sazvērestībā. Šie jautājumi - jūsu atbildes - mūsu vienošanās, ja es uzdrošinos jautāt, vai jūs uzdrošināsieties atbildēt? Tas bija izcils skatiens, daudz labāks nekā Barbaras Voltersas stīvi paustā līdzjūtīgā sapratne vai Diānas Sojeras liekuļotā līdzcietība.

Viņš gaidīja Niko pie durvīm, iztēlodamies, kā mainās gaisa spiediens, kad lifta durvis ar klusu šņācienu atvērās sestajā stāvā. Tad viņš dzirdēja sievietes soļus uz grīdas flīzēm - vieglus papēžu klikšķus, kas kļuva arvien skaļāki un skaļāki, līdz pēkšņi apklusa. Tad atskanēja durvju zvans - viena vienīga nots, dzidra un maiga kā ksilofona tonis. Viņam tā atgādināja signālus, kas lielveikalu Macy's un Saks skaļruņos ievada paziņojumus.

Tiesa gan, viņš uz lielveikaliem nemaz tik bieži negāja.

Atskanot zvanam, Durans atvēra durvis, un Niko soli atkāpās, mazliet pārsteigta, ka tas noticis tik ātri.

-     Niko!

-    O-o! - viņa iesaucās. - Ak dievs, dakter, jūs mani pārbiedējāt! - Tad viņa pasmaidīja - jau nomierinājusies. Un ienāca.

-    Jūs lieliski izskatāties, - Durans uzslavēja, aizvērdams aiz viešņas durvis.

-     Iedegusi un veselīga. Lai gan tagad laikam modē drīzāk ir "bāla un veselīga". - Viņš uz mirkli apklusa un nopētīja Niko no galvas līdz kājām, cenzdamies saglabāt lietišķību, kas šādos apstākļos bija neiespējami ("apstākļi" bija augstpapēžu kurpes un pieguļoši sārti svārciņi apmēram ka- batlakata lielumā.) - Kur jūs bijāt?

Viņa paraustīja plecus.

-    Tikai pludmalē.

-     Nevar būt. Kurā?

Viņa papurināja galvu.

-     Kaut kādā. Neatceros nosaukumu.

Runādami viņi bija izgājuši cauri viesistabai uz Durana kabinetu.

-    Vai tas ir jauns? - viņa jautāja. Apstājās un norādīja.

Durans sekoja viņas skatienam līdz asinssarkanam persiešu paklājam, kas bija izklāts uz grīdas pie kamīna. Tad viņš pamāja ar galvu.

-    Jā, - viņš atbildēja. - Tikko nopirku.

-    Jūs bijāt iepirkties?

Durans skumji pasmaidīja un papurināja galvu.

-    Tas ir no kataloga.

-    Tā jau es domāju. Vai zināt, dakter, jums biežāk jāiziet ārā. Jūs esat bāls kā rēgs.

Durans paraustīja plecus.

-     Man nav laika. Turklāt, kā jau teicu - tas tagad ir modē.

"Kabinets" bija visai līdzīgs viesistabai, tikai ar izkliedētu apgaismojumu un bieziem aizkariem pie logiem. Tas bija iekārtots neuzkrītošās krāsās - sienas dzeltenīgā krēmkrā- sā, mēbeļu pārklāji - no bēškrāsas linu auduma. Pie sienām karājās akvareļu ainavas bruņrupuča bruņu rāmjos.

Un arī Durana diplomi. Tāpat kā masīvās mēbeles un austrumnieciskiem paklājiem pārklātie dīvāna spilveni, šie dokumenti bija domāti klientu iedrošināšanai. Pie sienas lepojās diplomi par bakalaura grādu Brauna universitātē un klīniskās psiholoģijas doktora grādu Viskonsinas universitātē. Tiem abās pusēs dižojās Amerikas Psiholoģiskās hipnozes padomes un Kognitīvo psihoterapeitu biedrības sertifikāti.

-     Iekārtojieties ērtāk, - aicināja Durans, apsēzdamies aiz rakstāmgalda. - Man tikai jāieskatās piezīmēs - un tad jau varēsim sākt ierakstu.

-    Vai mums noteikti viss jāieraksta? - žēlojās Niko, nomezdama kurpes un atkrizdama uz dīvāna.

-    Jā, - Durans, klusi iesmejoties atbildēja. - Tas ir nepieciešams. Ļoti nepieciešams. - Ielicis magnetofonā kaseti, viņš nospieda ieraksta pogu un, pievērsies datoram, noklabināja taustiņus. - Jūs jau zināt - es to neesmu izgudrojis, to prasa apdrošinātāji.

-     Es jūs nesūdzēšu tiesā, dakter.

-    Jā, jā, - atteica Durans. - Tā jau visi saka.

Niko bija iegrimusi vieglā transā, atlaidusies uz muguras, atbrīvotām rokām un kājām, aizvērtām acīm, ar mierīgu sejas izteiksmi. Durans ar ierasto tēlu virknes palīdzību, ar savas dziļās un nomierinošās balss skaņām ieveda un pavadīja viņu iztēles ainavā.

-    Jūs ejat pa mīkstu, smilšainu taciņu pie vēsa strauta un mirkli apstājaties, lai ieklausītos ūdens čalošanā uz akmeņiem, - viņš stāstīja. - Jūs redzat uz ūdens virsmas nokritušu lapu - tā ir kā mazs kuģītis - un sekojat tās peldējumam pa straumi, brīžiem aizķeroties aiz akmens, bet tad atkal brīvi aizvirpuļojot straumē. Jūs vērojat lapu, līdz tā pazūd aiz līkuma, un tad paraugāties ūdenī- cik brīnumskaista ir tā virsma, cik maigi un zīdaini tas plūst pāri sīkajiem oļiem strauta gultnē.

Niko uz mirkli sapīka, kad Durans vedināja viņu projām no strauta, un mazliet sarāvās, paklausīdama pavēlei pietupties un palīst zem "durstīgiem" zariem. Piepūlē saraukusi pieri, viņa spraucās caur "biezajiem" krūmiem. Tad viņas sejā atgriezās viegls laimīgs smaids, šķērsojot pļavu pa taciņu, kas zem viņas kājām bija "mīksta un atsperīga".

-    Jūsu vaigus glāsta viegla vēja pūsma. Tā plivina matus un noliec zāli…

Paklausot norādēm, viņa atvēra mazus baltus vārtiņus un nokāpa lejā pa ķērpjiem apaugušiem pakāpieniem, koku lapotnes paēnā pie apslēpta baseina. Tur viņa apsēdās uz sūnām apauguša izgāzta ozola stumbra un vēroja, kā saules stari "ņirb caur koku lapotni un vizuļo ūdenī". Niko kreisā roka noslīdēja pār dīvāna malu un plauksta slīdēja pa paklāju, mērcot pirkstus vēsajā ūdenī.

Viņa atradās savā "drošajā vietā", kur nekas un neviens nespēja viņai nodarīt pāri. Durans redzēja, kā viņas elpa kļūst straujāka, kad viņš sāka to vedināt dziļāk pagātnē.

-    Atgriezīsimies tajā laikā, - viņš teica, - kad jūs bijāt meitene.

-     Es esmu meitene.

-    Maza meitene. Divpadsmit… vienpadsmit… desmit. Vai atceraties?

Viņa nemierīgi sagrozījās uz dīvāna un pamāja ar galvu. Durans, sēdēdams atzveltnes krēslā, tikai dažu pēdu attālumā, paliecās uz priekšu, pārsteigts par to, kā pārvērtusies viņas sejas izteiksme - pieredzes diktēto, rūpīgi sargāto vienaldzību nomainījusi naivi dedzīga atklātība. Viņa atkal bija bērns, un pat balss bija kļuvusi bērnišķīga.

-    Kur mēs esam?

-     Dienvidkarolīnā.

-    Pie taviem audžuvecākiem?

-    Mhm. Mūsu mājā. Tā ir liela balta māja tālu laukos.

-     Pastāsti man par to.

-    Jūs jau zināt.

-     Pastāsti vēlreiz!

Viņa sarauca pieri.

-     Tai ir kolonnas. Lielas, vecas baltas kolonnas. Kā bagātnieku mājām. Tikai krāsa lobās nost, un var redzēt, ka tās nav gluži īstas - tikai kopā salīmētas koka līstes. Un tagad tās jūk ārā. Tāpēc varbūt - varbūt tas nogāzīsies.

-Kas?

-     Lievenis.

-    Skaidrs. Kas vēl?

-     Koki.

-    Kādi koki?

-    Tur ir koki. Zaļi ozoli. Māja ir neliela ceļa galā…

-    Gara piebraucamā ceļa, - viņš izlaboja.

-     Gara piebraucamā ceļa galā, ar zāļu ozoliem abās pusēs.

-    Zaļiem ozoliem, - viņš izlaboja.

-    Pareizi. Tā tos sauc, tikai tie nemaz neizskatās zaļi. Tie izskatās veci un nokaltuši. Visiem tie šķiet tik skaisti. Tikai ne man.

-    Tev tie nepatīk?

-     Nē. Es baidos no tiem.

-     Tāpēc, ka…

-     Tāpēc, ka…?

-    Tie ir briesmīgi.

-    Briesmīgi? Ko tas nozīmē - briesmīgi?

-    Ar zirnekļu tīkliem.

-     Drīzāk - ar ķērpjiem, - paskaidroja Durans.

-    Aha!

-    Un kas vēl? - viņš jautāja.

Niko, saraukusi pieri, pārdomāja. Tad papurināja galvu.

-    Vai Deks kaut ko darīja ar ķērpjiem? - jautāja Durans. Viņa atkal sagrozījās uz dīvāna. Pēc brīža pamāja ar galvu.

-    Mhm.

-    Ko viņš darīja?

Viņa pagrieza seju pret spilveniem.

-    Viņš lika tos sev matos ēnu naktīs. Durans pamāja ar galvu.

-    Un kā tas izskatījās - kā izskatījās?

-     Kā zirnekļu tīkli. Viņš pieliecās tuvāk.

-    Pastāsti par Deku! - viņš pavēlēja.

-     Man nepatīk Deks, - viņa iesaucās. Pēkšņi viņas acis atvērās un viņa sāka celties sēdus. - Bet… jūs nedrīkstat viņam to teikt.

-     Neteikšu.

-    Apsoliet!

-     Labi. Apsolu. Tagad atlaidies. Aizver acis. Šeit tu esi drošībā. - Durans redzēja, ka Niko sāk drudžaini elpot. - Mēs te esam vieni, vēl tikai vējš un strautiņš un… labi?

Viņa pamāja ar galvu.

Pēc brīža Durans atgriezās pie jautājuma.

-    Kāpēc tev nepatīk Deks?

Viņa gandrīz veselu minūti klusēja, smagi elpodama. Durans pacietīgi gaidīja atbildi, neatraudams skatienu no viņas lūpām. Beidzot viņa izgrūda:

-    Tāpēc, ka viņš tā dara!

-    Ko viņš dara?

Niko sāpīgi sagrozījās.

- Viņš izliekas, ka mēs kopā ar draugiem ejam uz baznīcu, tikai mēs aizejam pavisam citur - uz tuneli zem pagraba…

-     Un kas tur notiek?

Niko augums sastinga. Tad viņa papurināja galvu.

-     Vai jūs kādreiz tur neuzņēmāt filmas? - Durans vaicāja.

-    Viņa pamāja ar galvu.

-     Pastāsti par tām filmām, - lūdza Durans.

Niko saviebās, tad pagriezās uz sāniem, ar muguru pret Duranu un ar seju pret dīvāna atzveltni.

-    Nevaru, - viņa iebilda.

-     Nevari?

Viņa papurināja galvu.

-    Kāpēc ne? - jautāja Durans.

-    Tāpēc, ka nevaru.

-    Vai tu tiešām nevienu neatceries?

Viņa atkal papurināja galvu.

-     Bet… es vienu atceros, - ieminējās Durans. - Vai nebija tāda, kur… kur tu apprecējies?

Niko negribīgi pamāja ar galvu, un Durans redzēja, kā viņas spītību nomaina nemiers un skumjas.

-     Nu tad atgriezīsimies pie tās, - Durans ierosināja. - Pie kāzām. Pastāsti par kāzām!

Viņa stāstīja arī. Durana vadībā Niko pavēstīja par savas vecākās māsas nāvi pornogrāfiskā filmā, kur piedalījās viņas abas un arī jaunākā māsa otrā plāna lomā. Šo epizodi viņi bieži bija atsaukuši atmiņā. Niko tā bija visu nelaimju pamatā, un bija vitāli svarīgi tikt ar to galā.

-     Es esmu ģērbusies viscaur baltā, - viņa izdvesa. - Ģērbusies kā līgava ar garu plīvuru un ziedu pušķi.

-     Kas tie ir par ziediem?

-     Meža neļķītes un rozes, - viņa nevilcinādamās atbildēja. - Un ērkšķi. Rozanna ir līgavainis - muļķīgi, jo viņa taču ir meitene.

-     Kā viņa ir ģērbusies?

-     Melnā frakā ar sarkanu neļķi. Viņa ir tik skaista! Adri- ēna ir gredzenu nesēja.

-    Un kas viņai ir mugurā?

-    Nekas. Viņai ir tikai ziedu vītne matos, un viss.

-    Vai jūs ejat pa kādu celiņu?

-    Mhm-mhm.

-    Vai tur ir sveces?

-    Jā. Sveces un dziedāšana. Un tad mums priekšā nostājas mācītājs un jautā:

"Vai tu ņem šo vīrieti…?"- Viņa apklusa un, šķita, bija zaudējusi stāsta pavedienu.

Durans pateica priekšā:

-     Mācītājs jautā: "Vai tu ņem šo vīrieti?"- un kas tālāk? Kā atceros, šie vārdi tev bija norāde…

-Jā.

-     Kada norāde?

-    Mesties ceļos.

-Un?

-    Atvērt muti.

Tagad Niko nemiers bija skaidri sajūtams, un Durans sāka raizēties, vai tas nepārtaps histērijā kā dažās iepriekšējās reizēs. Tāpēc viņš devās pa aplinku ceļu.

-    Pastāsti par Rozannu, - viņš palūdza. - Kas viņa ir?

-     Līgavainis.

Durans atmeta ar roku, aizgainot šo atbildi kā mušu.

-     Protams. Filmā viņa ir līgavainis. Bet… kas viņa bija - īstenībā?

-    Jūs domājat - ārpus filmas?

-Jā.

-    Viņa bija mana masa. Rozanna bija mana lielā māsa, un vēl ir ari Adriēna. Viņa ir mana mazā māsiņa.

-     Saprotu…

-    Tad, kad man bija desmit gadi, Adriēnai bija tikai pieci. Tas nozīmē, ka es biju daudz vecāka!

-    Tātad tev ir divas māsas.

Niko papurināja galvu.

-    Nē, - viņa iebilda. - Tikai Adriēna. Rozannas man vairs nav.

-    Kāpēc nav?

-    Viņa ir mirusi.

-    Ak… piedod, - Durans atvainojās un bridi klusēja. Tad jautāja: - Kā?

-    Kas - kā?

-    Kā viņa nomira?

-    Viņa nomira filmā! - nočukstēja Niko.

-    Ak tā, skaidrs! - atbildēja Durans. - Viņa nomira filmā! Bet tā taču bija tikai filma.

-    Nē-e, nē-e. Tas bija pa īstam!

-Kas?

-    Filma!

-    Kā to saprast?

-    Tas notika pa īstam! Viņi parāva viņu aiz matiem atpakaļ un…

-Kas?

-     Vīrietis.

-     Kāds vīrietis?

-    Vīrietis sarkanajā kapucē. Viņš bija ģērbies apmetnī ar kapuci.

-    Apmetnī?

-    Visi bija tērpušies apmetņos - vienīgi es ne. Un Rozan- na. Un Adriēna. Un Deks.

-    Kā Deks bija ģērbies?

Niko sarauca pieri, bērnišķīgi pūloties atcerēties. Beidzot viņa noteica:

-    Siksnās.

-Ko?

-    Viņam bija jātēlo mācītājs - ļoti svarīgs mācītājs! Bet viņš nebija ģērbies kā mācītājs.

-    Kā viņš bija ģērbies?

-     Nezinu, - atbildēja Niko. - Viņš bija tikai apjozies ar siksnām. Adas siksnām. Un ar zirnekļu tīkliem.

-    Skaidrs, - turpināja Durans, - bet tu teici, ka viņi parāva Rozannu aiz matiem atpakaļ.

Niko pamāja ar galvu.

-Jā.

-    Un… kur viņa bija, kad tas notika?

-     Uz grīdas.

-    Ko viņa darīja?

-    Viņa… tupēja četrrāpus.

-    Kāpēc?

-    Jo notika sekss!

-    Viņa nodarbojās ar seksu?

Viņa atkal pamāja ar galvu.

-    Ar ko? - jautāja Durans.

-    Ar dažiem vīriešiem.

-    Bet… vai viņa nebija pārāk maza?

Niko paraustīja plecus.

-     Divpadsmit.

-     Nu labi. Viņa nodarbojās ar seksu, un… kas notika pēc tam?

-    Es jau teicu. Vīrs sarkanajā kapucē parāva viņu aiz matiem atpakaļ…

-Un?

-     Iegrieza viņai.

-    Kur viņš iegrieza?

Niko pielika pirkstu pie kakla.

-     šeit…

-    Un pēc tam?

Niko iekunkstējās un pagriezās ar seju pret spilveniem.

-    Nenovērs skatienu, Niko. Tev tas jāizrunā. Pastāsti, kas notika!

-    Rozannas acis plati iepletās - viņa bija tā pārbijusies! Jo asinis gāzās no viņas kakla, un viņa nevarēja neko pateikt - tikai ievaidējās…

-    Un kur biji tu, kad tas notika?

-    Zem Deka.

-    Skaidrs, bet… ja tā bija tikai filma… ja nu viņi tikai tēloja…

Niko izmisīgi sapurināja galvu.

-     Nē, - viņa uzstāja, paslējusies uz elkoņiem, sāpēs aizžņaugtā balsī. - Tā nebija tikai tēlošana. Tas bija pa īstam. Pavisam pa īstam! Deks glabāja šo filmu īpašā kastē - ar slēdzeni. Un dažkārt lika man skatīties to kopā ar viņu, bet… Rozannu vairs neviens neredzēja… tikai filmā. Jo Rozanna bija pazudusi. Viņa nomira tajā tunelī - tunelī, ko viņi sauca par baznīcu…

Durans mēģināja nomierināt Niko, klusi čukstēdams:

-    Kuš… būs jau labi. Tu esi šeit, kopā ar mani. Nekas slikts nenotiks.

Saspringums pamazām atslāba, un Niko galva atslīga uz spilveniem. Durans redzēja, ka viņa ir pārguruši.

Klusiem vārdiem viņš lēni izveda sievieti no transa, atgriežoties atpakaļ pa to pašu ceļu abiem tik labi pazīstamajā iztēles ainavā. Taciņa. Strauts. Ceļa gals.

-    Dziļi ieelpo, - viņš pavēlēja. - Gaiss ir tik svaigs. Smaržīgs, vēss un maigs.

Viņas krūškurvis pacēlās un nolaidās. Un atkal pacēlās.

-    Kad es noskaitīšu līdz pieci, - viņš turpināja, - tu pamodīsies un jutīsies atpūtusies un moža, norunāts? - Negaidīdams atbildi, viņš sāka skaitīt: - Viens… divi… trīs…

Niko plakstiņi nodrebēja un atvērās, atklājot tumšas, neskaidras acu zīlītes, kas gaismā sarāvās. Durans pasniedza viņai papīra salveti.

-    Niko, jūs tiešām lieliski pastrādājāt. Es lepojos ar jums.

Viņa drudžaini mirkšķināja acis gaismā, līdz beidzot saskatīja Durana seju. Tad viņa nocēla kājas no dīvāna, piecēlās sēdus un noklepojās. Viņas seja bija piesarkusi, bet acis bija spožas un skaidras.

-    Tātad viss bija labi?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Pat ļoti. Un piektdien mēs parunāsim atkal. - To pateicis, viņš palīdzēja sievietei piecelties kājās un pavadīja līdz durvīm, kur viņa to apveltīja ar platu smaidu un maigu skūpstu uz vaiga.

-    Jūs tiešām esat mans glābējs, dakter.

-    Tāds jau ir mans pienākums, - viņš pajokoja. Tad atkal kļuva nopietns. - Tikai viens aizrādījums.

-Kas?

-     Litijs - lietojiet to, Niko.

Viņa izbolīja acis un novērsa skatienu.

-    Apsoliet man, - viņš uzstāja.

Viņa negribīgi pamāja ar galvu.

-    Man tas riebjas, - viņa dusmojās. - Tas liek man justies nedzīvai.

-    Tas palīdz jums saglabāt līdzsvaru. Un tas jums ir vajadzīgs. Vai gribat visu laiku vizināties "amerikāņu kalniņos"?

Viņa papurināja galvu.

-     Tad dzeriet zāles.

Aizvēris durvis aiz klientes, Durans atgriezās pie rakstāmgalda un uzrakstīja īsu šīs pēcpusdienas seansa kopsavilkumu.

26. oktobris. Salivana Nikola, 30.

Hipnoterapija un uzvedinošo tēlu sistēma joprojām izraisa klasiskus apgalvojumus par sātanisko rituāla vardarbību (SRV), kas it kā pārciesta bērnībā (8-10) Dienvidkarolīnā audžuvecāku mājā. Tāpat vardarbībai pakļautas arī māsas Rozanna un Adriēna. Rozatinu it kā nogalinājis audžutēvs Deklans pornogrāfiskas filmas uzņemšanas laikā. Kliente savā stāstījumā dažkārt piemin politiski nozīmīgas personas un slavenības, piedēvējot tām līdzdalību kultā.

Maniakālās depresijas un uzmācīgu traucējumu epizodes pašlaik tiek pārvaldītas ar medikamentiem (litija sāļiem), bet kliente joprojām veicina maniakālās stadijas atgriešanos, izlaižot zāļu lietošanas reizes…

Beidzis rakstīt kopsavilkumu, Durans pievērsās ierakstītajai kasetei. Izņēmis to no magnetofona, viņš ietina to bur- buļiepakojumā un nostiprināja ar gumijas lentēm. Pēc tam ielika jetPak aploksnē, adresējot to Savstarpējās vispārējās nodrošināšanas sabiedrībai Ņujorkā.

Tad viņš atlaidās krēslā. Tuvākā pastkaste bija kvartāla attālumā - gara kvartāla attālumā, Portera ielas un Konekti- kutas avēnijas krustojumā. Jābrauc ar liftu lejā un… Viņam nepatika iziet no šīs ēkas.

Tā nu tas bija. Viņam nepatika iziet no šīs ēkas. Taču, protams, tas bija jādara.

Ar aploksni rokā viņš izgāja gaitenī un nospieda lifta izsaukšanas pogu, atgādinādams sev, ka vislabākais glābiņš ir domāt par ko citu.

Piemēram, par SRV. (Tiešām juceklis galvā…) Protams, Niko stāsts bija satriecošs, taču… tas nebija nekas jauns. Ja palasa literatūru, tad var atrast simtiem vēstījumu par "organizētu" vardarbību pret bērniem. Un gandrīz visi bija vienādi - neķītri apraksti, kas balansēja uz ticamības robežas.

Lifts pienāca. Durvis atvērās, un Durans iekāpa. Nospieda pirmā stāva pogu. Sāka virzīties lejup.

Dažādi ārsti un pētnieki uzskata, ka SRV ir vai nu masveida iedomas, vai kaut kas mazāk ticams, bet vēl ļaunāks

-    epidēmija, ko izraisījuši dēmoniski noziedznieki, kuru perversijas veicināja un iedvesmoja rituālas bērnu slepkavības.

Lifta durvis atvērās, un Durans izgāja vestibilā. Neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, bet veltīdams visu uzmanību savam iekšējam monologam, viņš pa rotējošajām durvīm izgāja uz ielas un ašā gaitā devās uz ielas stūra pusi, kur atradās pastkaste. Bija viena no tām vēsajām, vējainajām dienām, kad šķiet, ka visā pasaulē ieslēgti gaisa kondicionētāji. Virs galvas vēja brāzmās šūpojās koku zari, un pat veikalu vitrīnu stikli ielas malās drebēja.

Viņš domāja par feministēm, kuras bija iesaistījušās strīdā par sātanisko rituāla vardarbību. Daudzas no viņām uzskatīja, ka SRV noliegšana ir pirmais solis uz piekāpšanos attiecībā uz "vienkāršākām" seksuālās izmantošanas formām. Līdz ar to katrs skeptiķis tika padarīts par "veicinātāju" vai

-     vēl ļaunāk - līdzdalībnieku nevainīgu sieviešu un bērnu seksuālā iznīcināšanā.

Un tomēr…

Ja tiešām ir tādi noziedznieki sātanisti, kuru rituālos iekļauta cilvēku upurēšana, kanibālisms un pedofilija, - kur ir pierādījumi? Kur ir līķi, asins traipi, kauli?

Duranam tas vienmēr bija šķitis labs jautājums, taču to skaļi izteikt bija bīstami. Daudziem tas būtu tāda pati apgrēcība kā holokausta noliegšana. Un SRV savā ziņā arī ir tāds kā mūsdienu holokausts - vai vismaz tā tiek apgalvots.

Uz mirkli pavērsis skatienu pret plašajām debesīm, viņš gandrīz zaudēja samaņu. Vārdi, kas atbalsojās viņa galvā - asins traipi, kauli - šķita pavisam nesakarīgi.

Niko, viņš atgādināja sev. Tu domā par Niko. Lai ko viņa tam pastāstīja, Durans apvaldīja savas emocijas. Nekādu šausmu, nekādu šaubu. Tikai izpalīdzīgā neitralitāte, zinošā līdzjūtība un rūpes. Kaut kas ar viņu ir noticis, viņš teica sev, un šis stāsts, šī pasaciņa - ja tā bija pasaciņa - ir veids, kā viņa cīnās ar savu nelaimi, saviem traucējumiem. Viņa ir paķērusi to no gaisa, no kultūras konteksta un uzdevusi par savu problēmu izskaidrojumu. Viņai tas kaut kā palīdz izturēt, bet viņam kā psihoterapeitam…

Bet viņš jau bija nonācis pie pastkastes. Iemetis kastes spraugā JetPak, viņš pagriezās un sāka soļot uz mājām. Vismaz tā viņš sev pavēlēja - tikai soļot -, bet jau pēc dažiem soļiem viņš paātrināja gaitu un Torņus sasniedza jau skriešus. Apsargs - šodien tas bija jauneklis ar Badija Holija brillēm - uzmeta izbrīnītu skatienu nācējam, kas iebrāzās vestibilā, bet, pazinis Duranu, vairs nepievērsa viņam uzmanību. Durans piespieda sevi pasmaidīt. Bezrūpīgi sveicināt. Un tad jau lifts atkal nogādāja viņu drošajā patvērumā.

3

Lai gan Džefs Durans bija zvērināts mājās sēdētājs, viņš bija ļoti labā fiziskā formā.

Daļēji par to varēja pateikties viņa apņēmībai saglabāt formu, gan možuma klubam, kas atradās viņa mājas augšējā stāvā. Tā kā šā "kluba" abonementi visiem mājas iedzīvotājiem pienācās bez maksas, tas bija mazs un ne pārāk moderns. Tomēr pats nepieciešamākais tajā bija - skrejceļa trenažieris, Nautilus un StairMaster kardiotrenažieri un brīvie svari, turklāt no zāles pavērās brīnišķīgs skats uz Džordžtaunu un Nacionālo katedrāli.

Durans ieradās sporta zālē katru rītu pusseptiņos. Viņa ķermenis bija muskuļains un lokans - par to gādāja stiepšanās vingrojumi, velotrenažieris, skriešana un svaru cilāšana. Viņa viduklis bija plakans un stingrs - tas bija panākts ar nežēlīgi neatlaidīgi veiktiem vingrojumiem. Piecas dienas nedēļā viņš noskrēja sešas jūdzes uz skrejceļa trenažiera, kas stāvēja pie loga ar skatu pāri visai pilsētai. No šejienes viņš redzēja Prinstonas universitātes torņus, bet tālāk kā līkumainu spožu lenti - Potomakas upi.

Pirmo jūdzi viņš parasti iesildoties noskrēja astoņās minūtēs, bet nākamās piecas - trīsdesmit septiņās. Ikreiz tieši tāpat. Kad viņš bija beidzis skrējienu, bija pagājušas četrdesmit piecas minūtes (kādreiz varbūt par vienu minūti vairāk vai mazāk).

Viņš varētu skriet arī ātrāk, taču nedarīja to divu iemeslu pēc. Pirmkārt, slodzes palielināšana nedotu nekādu papildu ieguvumu ne pulsa, ne maksimālā skābekļa daudzuma uzņemšanas ziņā.

Otrkārt… Šis iemesls bija tīri personiskas dabas. Kad skrejceļa trenažieris pārsniedza astoņu ar pusi jūdžu ātrumu stundā, tas sāka klusi čīkstēt. Vairākums cilvēku šo skaņu nemaz nedzirdēja, bet Durans to nespēja paciest. Tāpēc viņš labāk skrēja mazliet lēnāk nekā varētu.

Šī diena bija tāda pati kā citas. Viņš ieradās klubā tūlīt pēc saullēkta, izstaipījās, skrēja un cilāja svarus, neielaizdamies liekās sarunās. Pēc tam atgriezās savā dzīvoklī, nomazgājās dušā un noskuvās.

Stāvēdams pie spoguļa un slaucīdams ar dvieli matus, viņš ieskatījās sev sejā un atcerējās iepriekšējā dienā Niko teikto: Dakter, jums biežāk jāiziet ārā. Jūs esat bāls kā rēgs.

Tā arī bija. Un būs arī turpmāk - ja vien viņš nepārvarēs savādās bailes, kas liedza atstāt māju. Tev vajadzīgs psihiatrs, Durans teica sev, klusi iesmejoties, taču bez lielas pārliecības. Viņš bija bāls - neizskatījās slimīgs, bet balts gan. Kā īsts vampīrs, viņš klusībā pajokoja.

Atgriezies guļamistabā, Durans uzlika uz rokas pulksteni un paraudzījās tajā. Bija 8.35, un tas nozīmēja, ka viņam atlikusi tikai nepilna pusstunda, lai sagatavotos šīsdienas pirmā klienta - Henrika de Grota - uzklausīšanai. Steigšus apģērbies, viņš iegāja kabinetā, apsēdās pie rakstāmgalda un ieslēdza datoru.

Kad tas bija gatavs darbam, Durans atvēra klientu lietu mapi un atvēra holandieša failu.

Divdesmit astoņus gadus vecais de Grots bija gudrs un veiksmīgs uzņēmējs, kas uzturējās gan ASV, gan Eiropā. Viņa firma - viena no lielākajām pasaulē šajā nozarē - izstrādāja un uzstādīja ugunsdzēsības sistēmas viesnīcās un biroju ēkās, kā teica de Grots - galvenokārt "ēkās, kur uzturas cilvēki". Šajā uzņēmumā bija izgudrota metode, kā aprīkot ar jaunām detaļām halona sistēmas, samazinot izmaksas. ("Halons," paskaidroja de Grots, "pamazām tiek izņemts no apgrozības tāpat kā freons un tā paša iemesla pēc - tas noārda ozona slāni.") Lai gan Durans to nejautāja, holandietis bija paskaidrojis, kā darbojas "viņa" ugunsdzēsības sistēma. Dūmu vai uguns parādīšanās iedarbina sprauslas, kas izdala inertās gāzes, kuras samazina skābekļa līmeni telpā tiktāl, ka degšana nav iespējama - bet ne tik daudz, lai cilvēki nespētu elpot.

De Grota firma nesen bija noslēgusi līgumu ar lielu viesnīcu ķēdi Atlantijas piekrastes vidusdaļā. Tāpēc ari holandietis bija kļuvis par Durana klientu - de Grots bija pārcēlies uz Vašingtonu, lai varētu uzraudzīt darbus.

Šis spēcīgais un izskatīgais vīrietis brīvi runāja četrās valodās un apgalvoja, ka varot "sazināties" arī portugāļu un taizemiešu valodā. Durans par to nešaubījās.

No darba un terapijas seansu apmeklēšanas brīvajā laikā de Grots nodevās kādam vaļaspriekam - tā bija "transa mūzika". Atbildot uz Durana jautājumu, holandietis raksturoja to neviltotā sajūsmā. "Tāda sintētiska mūzika, ritmiska, ātra, četru ceturtdaļu taktsmērā. Tā uzlādē ar enerģiju, skaņās var iegrimt un pazust, dejot, dejot, nonākot citā dimensijā. Prāts… it kā uzsprāgst." Šķobīdamies un gorīdamies holandietis pārsteidzoši izteiksmīgi atdarināja sintezatora atskaņotas dziesmas "Jozua dodas kaujā uz Jēriku" dīvainu tehno versiju.

-    Oho!

De Grots pasmaidīja.

-    Tas ir lieliski! Dakter, jums arī tas jāizmēģina. - Viņš bija nosaucis pāris Vašingtonas klubus. Durans paskaidroja, ka viņš nav deju cienītājs, un brīdināja de Grotu, lai tas neiedomājas lietot kādas no klubos bieži pieejamajām narkotikām. (Kopā ar zālēm, ko dzēra de Grots, jebkādas "kaktu" narkotikas varētu nodarīt milzīgu ļaunumu.)

Taču de Grota publiskais tēls - gudrs un veiksmīgs uzņēmējs, pasaules pilsonis, daudzu valodu zinātājs - bija tikai ilūzija. Vai arī ne gluži ilūzija, bet maska, aiz kuras slēpās kaut kas tik ļoti bīstams, ko visas pārējās īpašības nespēja atsvērt. Neviens to nenojauta, bet uzņēmējs cieta no "pavēļu halucinācijām". Holandietis ticēja, ka viņa sirdī ieperinājies Tārps un, sirdij pukstot, tas čukstus izrīkoja de Grotu visos jautājumos - no politikas līdz finansēm.

De Grots uzrādīja visas diagnozes pazīmes, kas raksturīgas paranoiskajai šizofrēnijai saskaņā ar DSM-IV - biezo grāmatu sarkanbrūnajos vākos, kas psihoanalītiķim bija Bībeles vietā.

Pagaidām Durana iespējas palīdzēt holandietim bija ierobežotas. Psihofarmakoloģijas risinājums bija skaidrs - jālieto Clorazil. To de Grotam parakstīja arī viņa Holandes ārsts, kurš reizēm sazinājās ar Duranu pa e-pastu. Durana uzdevums bija ar hipnozes un regresijas palīdzību atrast traumu, kas bija izraisījusi de Grota saslimšanu, un palīdzēt to izprast. Tikai tad varētu būt kāda cerība uz paliekošu atveseļošanos.

šis bija daudzējādā ziņā neparasts gadījums. Interesants Duranam šķita, piemēram, tas, ka holandietis uztvēra savu slimību kā apsēstību - un apsēdis viņu bija šis Tārps. Pat slimnieks pats apzinājās, ka šis radījums ir drīzāk dēmons, nevis parazīts, jo parazīti neizrīko savu nēsātāju - to dara ļaunie gari.

Sākumā Durans sprieda, ka Tārps varbūt liecina par personības šķelšanos un holandietis cieš no disociācijas, nevis šizofrēnijas. Tomēr ne. Tārps de Grota uztverē bija iebrucējs, nevis viņa "otrais es".

Vēl viena netīkama de Grota rakstura iezīme bija viņa neslēptais rasisms. Šajā politkorektuma laikmetā pavisam dīvaini bija dzirdēt kādu sakām: "Nesaprotu, kā jūs varat dzīvot šajā pilsētā kopā ar visiem tiem melnajiem." Duranu šādi izteicieni aizvainoja, un viņš vienmēr tūlīt iebilda. Šis bija viens no jautājumiem, pie kuriem viņi abi strādāja, taču pagaidām nebija izdevies atrast de Grota neiecietības cēloņus. Holandē bija nedaudz melnādaino iedzīvotāju - galvenokārt molukiešu, taču nekas neliecināja par to, ka cilvēkiem ar citu ādas krāsu būtu bijusi svarīga loma klienta dzīvē. Durans izbrīnā pašūpoja galvu, nesaprazdams, kā holandietis spēj darboties uzņēmēju aprindās - sevišķi Vašingtonā -, nemitīgi svaidīdamies ar rasistiskiem apvainojumiem.

Durans ieskatījās piezīmēs un pievērsa uzmanību pasvītrotam vārdam: mandala.

Tas bieži tika pieminēts de Grota fantāzijās - katrā seansā holandietis uzstāja, ka mandala ir ļauna un tā ir jāiznīcina. Durans atcerējās, ka mandala ir kaut kāds ģeometrisks zīmējums, tomēr, cerēdams, ka sīkāks skaidrojums palīdzēs izprast tā svarīgumu klientam, viņš bija ieskatījies enciklopēdijā. Taču ari tā necik daudz nelīdzēja. Enciklopēdijā bija teikts, ka mandala ir Visuma atveidojums; simboliska glezna (kvadrāts, kam apkārt aplis); un/vai nepārtraukti mainīga spēka lauks. Budisti šos attēlus izmanto meditācijām, bet ko īsti tie nozīmē de Grotam, Durans nespēja iedomāties.

Pirms divām nedēļām viņš bija parādījis holandietim in- ternetā atrastu Tibetas mandalu kolekciju. De Grots bija tikai viegli paraustījis plecus un pieklājīgi atbildējis: "Cik interesanti…" Šie attēli it nemaz nesaistīja viņa uzmanību.

Savos pētījumos Durans bija uzgājis vēl ko interesantu - mandalu vizuālas halucinācijas ir visai bieži sastopamas ši- zofrēniķiem, kuriem šo zīmējumu stingrās līnijas un simetrija simbolizē mieru un stabilitāti, kas nekur citur viņu prātos nav sastopama. Vairākums šizofrēniķu mandalās rod mierinājumu, bet de Grots…

Biz-z-z-z-z-z-z-z-z-zr-r-r!

Zvana skaņa kā vienmēr pārbiedēja Duranu, bet klients bija ieradies tieši laikā. Aizvēris mapi, Durans piecēlās, izgāja viesistabā un nospieda iekšējā tālruņa slēdzi.

- Henrik?

Holandietis bija gandrīz tikpat glīts, cik neprātīgs. Viņa mati bija drīzāk dzelteni nekā blondi - biezi un spīdīgi kā slapjš dzīvnieka kažoks. Augsti vaigu kauli un bālzilas acis, kas spoži mirdzēja abpus garam taisnam degunam. Noslēdzošais akcents - zods ar dziļu bedrīti.

Tomēr tas vēl nebija viss. De Grota izskatam piemita vēl kaut kas tāds, kas piesaistīja skatienus uz ielas. Ja nav piemērotāka vārda, to varētu saukt par atlētiskumu - fiziska spēka un izveicības starojumu, ko izcēla arī dārgie lietišķie uzvalki. Un tieši tas savā ziņā lika vēl sāpīgāk uztvert viņa slimību.

Nākdams pa durvīm, Henriks kaut ko dungoja. Šo melodiju viņš dungoja vienmēr, un Durans jau sen bija pazinis dziesmu "Jozua dodas kaujā uz Jēriku". Viņš vairākas reizes bija apjautājies, vai šai dziesmai ir kāda īpaša nozīme. Piemēram, vai de Grots kādreiz bijis ļoti reliģiozs? Bērnībā bieži gājis baznīcā? Tas varētu šo to izskaidrot, taču de Grots visu noliedza. "Baznīcā?" Viņš, saraucis pieri, atkārtoja šo vārdu, it kā tas būtu pilnīgi svešs un diezgan netīkams. - "Nē."

Pavadījis holandieti līdz atzveltnes krēslam, kas tam patika labāk nekā dīvāns, Durans lika tam ieslīgt vieglā transā un sagatavoja seansam ar īpašas tēlu virknes palīdzību.

-    Mēs abi sēžam uz klints, - viņš teica. - Nelielā līcītī, ko neviens cits neredz. Mēs esam divi vien, un jūras viļņi un putni. Un viegls vējiņš, kas smaržo pēc jūras. Šī ir mūsu drošā vieta, Henrik.

-Jā.

-     Un šeit jums nekas nevar nodarīt pāri. Nekas un neviens.

De Grots pamāja ar galvu.

-     Neviens, - viņš atkārtoja.

-    Tagad pastāstiet man par Tārpu, - Durans ierosināja. - Pastāstiet par Tārpu.

-    Tārps ir kungs, - nomurmināja de Grots.

-    To mēs jau zinām, Henrik, bet… kā jūs pie tā tikāt?

De Grots sadrūma un papurināja galvu.

-     Par to nedrīkst runāt.

-     Protams, drīkst, iebilda Durans. - Tāpēc jau mēs esam šeit. Turklāt mēs jau esam par to runājuši - daudzreiz.

-     Nē… Nedomāju vis.

-     Bija gaisma, - Durans viņam atgādināja. - Spoža gaisma. Atceraties? Jūs braucāt…

Holandieša sejā spītīgu piesardzību nomainīja bažas.

-     Nē, - viņš iebilda, - šodien ne. - Pēkšņi viņš paliecās uz priekšu un mēģināja piecelties no krēsla.

Durans uzlika pirkstu galus uz de Grota plaukstas locītavas, ar tikko jaušamu pieskārienu apturēdams viņu.

-     Būs jau labi, Henrik, - viņš mierināja. - Es esmu kopā ar jums. Mēs esam drošajā vietā.

Klients atlaidās krēslā un klusi noklakšķināja mēli pret aukslējām.

-    Nu labi, - viņš piekrita. - Es atceros.

-    Ko jūs atceraties?

-    Spīdēja gaisma… uz ceļa…

Durans papurināja galvu.

-    Gaisma spīdēja… debesīs.

-    Jā… protams, tā bija debesīs, bet… es braucu. Es biju uz lauku ceļa.

-    Amerikā?

-    Jā - šeit, Amerikā.

-    Kur? - jautāja Durans.

De Grots paraustīja plecus.

-    Votkinsa ielejā.

-    Un kas bija pēc tam?

-     Gaisma bija uz ceļa, - pēkšņi satraukts, turpināja holandietis. - Tā bija visapkārt man. Tik spoža! Un žilbinoša - kā zibens uzliesmojums, kas nenodziest. Es neko neredzu!

-     Jūs redzat gan, Henrik! Jūs varat redzēt. Es vēlos, lai jūs redzētu.

-     Tā uzsūc mani! - De Grots nodrebēja, ciešāk pieplak- dams krēslam.

-    Kā to saprast?

-    Tas ir kā sūklis. Gaisma ir kā sūklis! Tā ievelk mani sevī.

-    Un kādā krāsā ir gaisma?

De Grots tikai izmisīgi purināja galvu.

-    Vai tā nav zila? - taujāja Durans. - Zilgana?

-    Jā, zila! Un es peldu tajā. No iekšpuses un ārpuses. Tā plūst caur mani - kā rēgs.

-    Kā to saprast - "kā rēgs"?

-    Kā rēgs, kas iet caur sienu.

-    Tas ir labi, Henrik. Ļoti labi. Tagad jums jārīkojas drosmīgi. Jāatceras, kas notika tad, kad gaisma plūda jums cauri. Vai jūs to varat?

-    Nē!

-    Šī ir jūsu drošā vieta, Henrik. Neaizmirstiet to. Jūs šeit esat drošībā. Tagad ieelpojiet. Lēni. Ļo-o-o-ti lēni. Ieelpa… izelpa. Ieelpa… izelpa. Vēlreiz! Ieelpa… izelpa. Ieelpa… La- a-a-a-bi. Pareizi. Tagad ļaujiet elpai piepildīt visu ķermeni, līdz pat ādas virskārtai. Lai gaiss piepilda jūs, atbrīvojot no bailēm. - Kādu laiku Durans vēroja holandieti elpojam. Tad atgādināja: - Tātad… kad gaisma plūst caur jums…

-    Tā velk mani augšup. Es paceļos gaismā.

-    Kā to saprast? - jautāja Durans.

-    Gaisma ievelk mani sevī. Tā ir… kā lifts bez sienām, slīdošās kāpnes bez pakāpieniem.

-    Un kas notiek pēc tam?

-     Es esmu telpā… debesīs.

-    Kādā telpā?

-     Līdzīgā… auditorijai.

-    Un ko jūs darāt?

-     Neko.

-    Kāpēc?

-     Es nevaru pakustēties, - paskaidroja holandietis. - Es griežos gaisā…

-    Ko?

-     Es lēni… griežos gaisā.

-    Kāpēc?

-     Esmu izlikts apskatīšanai… kā kukainis… kastē. Stikla kastē.

-    Vai jūs esat viens? - jautāja Durans.

Holandietis papurināja galvu.

-    Visapkārt ir soli - ar paaugstinājumu, rinda pēc rindas.

-    Vai solos sēž cilvēki? - taujāja Durans.

De Grots papurināja galvu.

-     Es neredzu. Gaisma ir tik spoža - tur ir tikai silueti. - Pēkšņi de Grota augums sastinga un noraustījās.

-    Kas notika? - Durans gribēja zināt.

De Grots caur sakostiem zobiem izspieda:

-    Mani aiztiek.

Durans samulsa.

-    Kā to saprast?

-    Es jau teicu! Mani aiztiek!

-Kā?

-    Mani apskata… es nezinu, kas… Nezinu, kas tie tādi ir.

-     Ārsti?

-      Nē! - de Grots pēkšņās izbailēs iekliedzās. - Tie nav ārsti. Figūras! Silueti. Negribu skatīties.

-    Kāpēc tad… jūs nebēgat? - jautāja Durans.

-      Nevaru pakustēties. Gaisma neļauj man kustēties. Tā tur mani gaisā.

-    Un ko dara tie silueti? Kas notiek?

-    Vini… ievieto instrumentus.

-    Kur?

-     Man degunā. Mutē. Visos caurumos. - De Grots sarāvās un cieši aizmiedza acis.

-Jā?

-    Tas ir briesmīgi!

-Kas?

-     Es nedrīkstu atcerēties, - de Grots nomurmināja. - Sevis paša labā. Nedrīkstu atcerēties.

Durans uzstāja.

-    Vajag atcerēties, Henrik. - Viņš uzlika plaukstu uz klienta pleca. - Atcerēties ir labi. Bet tagad jums jānomierinās. Jāelpo. T-ā-ā-ā, labi. Tagad domājiet tikai par elpošanu. Šeit ir droši. Jūs vairs neesat gaismā, jūs esat uz klints jūras krastā. Jūs dzirdat viļņus skalojamies pret akmeņiem. Pūš viegls vējiņš. Un kaijas lidinās virs galvas… - Durans ļāva holandietim brīdi to pārdomāt, tad turpināja: - Tagad atgriezīsimies tur, kur jūs bijāt - gaismā. Tikai nebaidieties - es esmu kopā ar jums. Pastāstiet par instrumentiem… kā tie izskatās?

-    Caurules.

-    Un no kā tās ir izgatavotas?

-    No stikla. Metāla. - De Grots atkal nodrebinājās.

-    Kas ir? - Durans jautāja.

-     Tās ir aukstas. Tik aukstas… pielīp pie ādas - un dedzina.

-    Un ko viņi dara ar tiem… instrumentiem?

De Grots dziļi ievilka elpu un nodrebinājās.

-    Viņi ievieto tos manī.

-Kur?

-    Nē.

-    Henrik - tas ir tikai jūsu labā.

-    Bet jūs jau zināt!

-    Protams, zinu, - bet jums tas ir jāpasaka.

De Grots papurināja galvu.

-    Kur? - Durans neatlaidās.

-    Krāniņā!… Dibenā!

-    Bet kāpēc? Kāpēc viņi tā dara, Henrik? Vai jūs zināt?

Holandietis pamāja ar galvu.

-     Viņi baro Tārpu, - viņš atbildēja. Pēkšņi de Grots iešņukstējās, un viņa seja saviebās sāpju un bēdu grimasē.

Durans ieskatījās pulksteni. Pārsteigts pamanīja, ka pagājušas jau piecdesmit minūtes.

-    Labi, Henrik, pietiks. Šai reizei pietiks.

Viņš atkal atmodināja holandieti, sarūgtināts, ka joprojām nespēj atrast traumu, kas ir de Grota apsēstības pamatā. Viņam bija jāpalīdz de Grotam izlauzties, pagriežot atpakaļ sublimācijas procesu, kas bija radījis šo muļķīgo pasaciņu par cit- planētiešu nolaupīšanu (ja tā tiešām ir jāsaprot šādi). Pagaidām pieņēmums bija tāds, ka de Grotu mocīja kāds notikums, ko viņa prāts bija šifrējis, lai izspiestu no atmiņas, pārveidojot par kaut ko citu.

Holandietis pieslējās sēdus un paraudzījās apkārt, mirkšķinādams acis.

-    Kas notika? - viņš noprasīja bažīgi aizžņaugtā balsī.

-     Jūs lieliski pastrādājāt, - Durans viņu uzslavēja. Tad izslēdza magnetofonu un piecēlās. - Mēs krietni pavirzījāmies uz priekšu.

Duranam par lielu pārsteigumu, de Grots nekustējās no vietas, tikai domīgi bungoja ar pirkstiem, it kā ieklausīdamies vai kaut ko prātodams. Beidzot viņš piecēlās kājās un pasmaidīja.

-    Savādi gan, - viņš noteica. - Es nemaz nejūtos labāk.

4

Niko mitinājās dzīvoklī ar divām guļamistabām "Ūdensdzirnavās"- Džordžtaunas privātdzīvokļu namā M ielas galā, kur Česapīkas-Ohaio kanāls sāk ceļu uz Merilendas priekšpilsētām un tad vijas tālāk. Ēka bija moderna, eleganta, ar pienācīgu drošību, jauku skatu uz Potomaku un plašiem balkoniem, kas bagātīgi apstādīti ar zaļumiem.

Tajā rītā viņa bija nogulējusi ilgi, un, kad viņa beidzot izrāpās no gultas, Džeks jau bija nocieties līdz pēdējam. Suņuks veltīja saimniecei pārmetošus rējienus, kamēr tā steidzīgi apģērbās, ar suku pieglauda matus un savilka tos paviršā zirgastē. Visbeidzot viņa paķēra tukšu iepirkumu maisiņu, iegrūda to kabatā un devās uz lifta pusi, bet Džeks saitē jau rāvās pa priekšu, ar nagiem kārpīdams gaiteņa paklāju.

-    Labs rītiņš, Salivanas jaunkundzi

Šveicars Ramons bija iesācējs aktieris, kas katru nedēļu izmēģināja citu akcentu. Viņa jaunākais jājamzirdziņš bija dienvidu štatu virssulaiņa runas un manieru atdarināšana, kas izvērtās ne pārāk veiksmīgā tēlā, atgādinot vienlaikus Vivjēnu Lī un Antonio Banderasu.

-    Sveiks, Ramon!

-    Sveiks arī tu, Keruaka jaunskungs. - šveicars noliecās, lai noglaudītu suni - Džeka Rasela terjeru, kas, šādas uzmanības iepriecināts, vairākkārt palēcās augstu gaisā.

-    Oho, - Niko nobrīnījās. - Nomierinies, Džekiņ.

-    Ņiprs dzīvnieciņš, - Ramons turpināja vingrināties dienvidnieku izrunā.

Niko pasmaidīja.

-    Tā gan. Kas jauns?

Ramons atgriezās pie sava parastā runas veida.

-    Vai es jums jau esmu teicis, ka dabūju lomu Skorsēzes filmā, kas tiek uzņemta Vašingtonā?

-    Kolosāli! Apsveicu!

-    Nav jau nekā kolosāla. Tā ir tikai statista loma bez teksta. Bet uzminiet, kas man būs jātēlo - šveicars.

Niko nebija pārliecināta, ko uz to atbildēt, tāpēc tikai iesaucās:

-    Aha! - Džeks plosījās saites galā, vilkdams saimnieci uz durvju pusi.

-    Apsveikumi noteikti ir vietā.

-     Nelaime tikai tāda, ka es nezinu, vai pieņemt to. Man būs kādas trīs vai četras dienas jākavē darbs. Varbūt mani atlaidīs. Kā jūs domājat, Nīk? Vai ir vērts mēģināt? - Viņš lūdzoši raudzījās Nikijai acīs.

-     Džek! - viņa pievērsās sunim. - Vai atļausi? - Patiesībā Džeks jau bija nomierinājies un klusi apsēdies viņiem pie kājām. Viņa īsti nezināja, ko teikt, tāpēc pievērsās suņukam, lai izvairītos no Ramona skatiena. Vai ir jēga riskēt ar darbu niecīgas epizodes dēļ, kas varbūt montāžas laikā tiks izgriezta? Ramons savu aktiera karjeru uzņēma ļoti nopietni, taču īstu panākumu viņam šajā jomā nebija. Tāpēc varbūt šveicara loma būtu laba izdevība. Bet, no otras puses, - vai ir vērts atteikties no īsta darba, lai pēc tam kameras priekšā izliktos darām tieši to pašu? Beidzot viņa paziņoja: - Uz priekšu!

-    Tiešām?

-     Noteikti. Es reiz šādu stāstu redzēju televīzijā, un tas vīrs teica: ja sekosiet savai sirdij, jums noteikti izdosies.

-    Savai sirdij? Jūs domājat - darīt to, kas sagādā prieku? Piemēram, būt aktierim?

-    Tieši tā.

Ramons saviebās.

-     Nezinu. Man patīk ari šis darbs. Tīri labas dzeramnaudas, vai zināt? Un drīz būs Ziemassvētki. Pēc pāris mēnešiem.

Niko paraustīja plecus.

-    Varbūt jūs varat atrast kādu, kas jūs aizstās, - piesoliet labu samaksu. Un turklāt - kur viņi sameklēs jūsu vietā citu tikpat uzticamu? Vai zināt, ko es ieteiktu? Atrodiet aizvietotāju, un tad darba devējs jūs neaiztiks.

-    Jūs tā domājat? -Jā.

-    Labs ir! Tad es tā ari darīšu. Sekošu savai laimei.

-    Man prieks par jums!

Viņš atvēra durvis, lai izlaistu Niko un Džeku.

-     Kā jums šķiet - ja es palūgšu Viktoru, vai viņš pastrādās manā vietā?

-    Protams. Viņš ir jūsu draugs, vai ne?

-    Jā, laikam gan…

-    Tad jau viss kārtībā…

Izgājusi no mājas, Nikija, vezdama suni saitītē, nokāpa pa pakāpieniem uz plato zemes celiņu, kas stiepās gar kanālu. Džeks dedzīgi uzsāka sarežģīto, gandrīz drudžaino ošņāša- nas un čurāšanas rituālu, bet Niko, pievērsusi skatienu duļķainajam ūdenim, ļāva domām brīvi klejot.

Mājupceļā viņa piesēja Džeku pie veikala Dean & De Luča's ieejas un iegāja nopirkt sieru un bageti - un arī vienu izcili skaistu tomātu. Pēc mirkļa iznākusi ar mazo iepirkumu maisiņu, viņa ieraudzīja kādu sarkanbrūnā kostīmā tērpušos sievieti runājamies ar Džeku, ko Niko bija piesējusi pie autostāvvietas skaitītāja stabiņa.

-     Kāds smuks sunītis, - sieviete dūdoja. - Gaida mammīti. Jā, gaida gan. Smuks sunītis. - Tad pēkšņi viņa izslējās un bargi paraudzījās uz Niko. - Ceru, ka jūs aiz viņa satīrāt.

-    Ak, - Niko samulsa. - Satīru. Noteikti. - Viņa noliecās, atsēja Džeka saiti un devās atpakaļ uz dzīvokli.

Nokļuvusi tur, viņa ķērās pie sviestmaizes gatavošanas ar tomātu un Brī sieru, viegli apgrauzdēja bagetes šķēlītes. Ar apalaču maizes nazi, kas izskatījās līdzīgs vijoles lociņam, viņa sāka rūpīgi griezt izcili skaisto tomātu plānās šķēlītēs. Un pēkšņi, pašai par lielu brīnumu, viņa juta, ka sākusi raudāt. Viņa juta, kā asaras plūst pa vaigiem - karstas, mitras un bezjēdzīgas. Gandrīz varētu domāt, ka viņa griež sīpolu, nevis tomātu, jo asaras plūda aumaļām - un bez iemesla, tikpat nenozīmīgas kā iesnas, jo tām nebija nekāda emocionāla cēloņa. Tās bija tikai… asaras.

Viņa nebija noskumusi. Nebija nelaimīga. Viņai… nekas nekaitēja. Vainīga bija tā sieviete pie veikala, kura tik draudzīgi bija izturējusies pret Džeku un tomēr… šādi cilvēki spēj tā pazemot. Ceru, ka jūs aiz viņa satīrāt! - viņa teica, it kā viņa - Niko - būtu kaut kādā ziņā aizdomīga, netīra vai nicināma. Tas bija redzams sievietes acīs, dzirdams viņas aizdomu pilnajā balsī.

Kad sviestmaize bija gatava, Niko devās uz viesistabu un apsēdās pretī televizoram. Džeks iekārtojās pie viņas kājām, gaidīdams, kad viņa sāks ēst un uzcienās arī viņu. Niko tā arī darīja - nolauza gabalu no sviestmaizes, no kuras tecēja izkusis siers. Viņa vairs nebija izsalkusi. Tikai… sadrūmusi.

Pastūmusi tālāk šķīvi ar sviestmaizi, viņa atlaidās uz rož- sārtā samta dīvāna un ar pulti ieslēdza televizoru. Džeks notiesāja nelielo maizes gabaliņu ar sieru un, pametis bēdīgu skatienu uz atlikušo garduma daļu, uzlēca uz dīvāna, saritinājās saimniecei pie sāniem un iesnaudās. Niko izklaidīgi pakasīja suņukam aiz auss, un tad jau ritu nomainīja pēcpusdiena, sarunu šovus - ziepju operas un neparastie sporta veidi. Opra! Tikai viena dzīve. BMX sacīkstes…

Savādi gan - cik pēkšņi viss mainās. Vienu brīdi viņa kvēloja kā uguns, bet jau nākamajā - negribēja ne pakustēties. Visa pēdējo dienu enerģija bija izgaisusi kā nebijusi. Tagad viņa ne spēja, ne vēlējās kaut ko darīt - tikai gulēt pie televizora. Un nebija pat svarīgi, ko tur rāda. NASCAR rallijs. Laika ziņu kanāls. Seitifeld veco sēriju atkārtojumi. Tas bija nomācoši.

Un nogurdinoši. Ne tikai fiziski. Ne tikai viņas ķermenis, bet arī sirds šķita kā salauzta. Ceru, ka jūs aiz viņa satīrāt! Kāpēc cilvēki ir tādi? Raudiens nāk, to atceroties.

Sviestmaize bija pazudusi.

To laikam apēda Džeks - tas labi, jo viņa bija nogulšņā- jusi uz dīvāna kādas piecpadsmit vai divdesmit stundas - pusaizmigusi, raudzīdamās ekrānā, vērojot visu un jebko, neredzot neko. Un pēc visas šīs laiskošanās viņa bija pat vēl vairāk nogurusi nekā pirms tam. Viņa spēja tikai pieslieties sēdus un pat to nožēloja, jo pakausis sāka sāpīgi pulsēt.

Iegājusi virtuvē, viņa nostājās pie kafijas automāta un pūlējās atsaukt atmiņā, kas jādara, lai pagatavotu tasi kafijas. Beidzot viņa atteicās no šā nodoma un izgāja uz balkona. Diena bija vēsa un apmākusies, it kā viņas noskaņojums atbalsotos arī ārpasaulē. Ik pa brīdim vēja brāzma grabināja balkona kaļamās dzelzs margu stieņus un purināja papardes. Augi šķita mazliet panīkuši, un Niko ienāca prātā, ka tos vajadzētu aplaistīt un varbūt uzliet kādu mēslojumu. Varbūt puķpodi jāienes istabā - jau gandrīz pienācis laiks. Taču viņai negribējās to darīt. Negribējās veikt saimniecības darbus. Labāk būtu…

Pēkšņi atskanēja rokaspulksteņa signāls, kas atgādināja, ka jāiedzer zāles un "jāpiezvana uz mājām". Piegājusi pie galdiņa istabas otrā pusē, kur stāvēja viņas piezīmjdators, viņa paņēma datorsomu, kurā glabāja zāles. Atvilkusi viena sānu nodalījuma rāvējslēdzēju, viņa atrada meklētās mazās oranžās pudelītes, taču litija pudelīte bija tukša. Viņa bija aizmirsusi nopirkt jaunu devu tur… kur nu, ellē, viņa bija toreiz, kad lietoja Placebo # 2.

Tur bija karsts. Saulains. Palmas. Kalifornija?

Bet kāpēc gan viņa brauca uz Kaliforniju? Satikt kādu. Atrast kādu. Bet ko? Un kāpēc? Viņa nespēja atcerēties. Tur bija vainīgs Placebo. Tas tiešām jauca atmiņu. Apsēdusies pie galda, viņa atvēra datora vāku un nospieda ieslēgšanas pogu. Kad aparāts bija gatavs darbam, viņa ievadīja interneta pārlūkprogrammā vajadzīgo URL adresi un gaidīja, kad lappuse tiks ielādēta. Drīz parādījās pazīstamie vārdi:

Nezināms serveris Apraksts: nevar atrast serveri

Izņēmusi no somas ekrānam uzklājamo loksni, viņa gatavojās uzstādīt to - bet tad pārdomāja. Krietnu brīdi viņa sēdēja pie datora, raudzīdamās gandrīz tukšajā ekrānā. Tad pēkšņi, it kā saņēmusi drosmi, viņa izslēdza datoru un piecēlās. Aizgājusi līdz priekšnama sienas skapim, viņa paņēma skrituļslidas un izgāja no dzīvokļa, it kā lai dotos pēc zālēm. Taču, nonākusi līdz M ielas aptiekai, viņa neapstādamās devās tālāk.

Viņa pati to neapjauta, bet apziņas dzīlēs tika pieņemts lēmums, atbildot uz jautājumu, ko Niko pati neuzdrošinājās uzdot, atklājot to viņas būtības pusi, ko viņa pati noliedza. Viņas dvēselē vai zemapziņā plosījās strids, un tas arī radīja visu to enerģiju, kas ļāva viņai traukties ātrāk par mašīnām, joņojot garām Džordžtaunas ķīniešu restorāniem, smalkajiem bāriem un veikaliem, kuros tirgo grāmatas, japāņu gravīras, lietišķās mākslas darinājumus un mīlas dzērienus.

Viņai patika skrituļot - šī graciozā, plūstošā kustība, vērojot, kā sejas, koki un ēkas slīd garām kā filmas kadri, ar acs kaktiņu pamanīti un tūdaļ aizmirsti. Šādā tīkamā braucienā pilsēta vairs nešķita tik skarba.

Tuvojoties viesnīcai "Četri gadalaiki", viņa pagriezās uz dienvidiem un iebrauca Rokkrīkas parkā. Tur viņa aiztrau- cās garām Kenedija centram, apgriezās un devās atpakaļ pa citu ceļu, ātrslidotāja solī, ritmiski šūpodama labo roku. Kad viņa bija nokļuvusi līdz vecajām dzirnavām pirms Portera ielas, iekšējais strīds bija beidzies un atvieglojums bija jūtams uzreiz. Pietiek, viņa nodomāja. Viss beidzies.

Pagriezusies atpakaļ, viņa pagriezās uz māju pusi, ar prieku domādama par gaidāmo silto vannu. Ņemšu rozmarīna vannas želeju, viņa nodomāja, iztēlodamās tās pikanto aromātu.

Galvassāpes bija pārgājušas.

Kamēr vannā plūda ūdens, viņa piezvanīja Adriēnai uz mājām, zinādama, ka māsa vēl ir darbā, un atstāja ziņu automātiskajā atbildētājā.

- Sveika, A, - viņa teica. - Te Nikija. Ceru, ka neesi aizmirsusi mūsu vakariņas - tas ir varavīksnē importante10 …

Abas māsas kopīgi vakariņoja katru otro otrdienu, pārmaiņus vienas vai otras mājās, ja vien viena no viņām nebija pārāk aizņemta (kā Adriēna pēdējā laikā) vai otra nejutās pārāk nelāgi (kā Niko šodien).

Varavīksne bija viņu īpašā kodētā parole, ko bija izgudrojusi Adriēna, kad viņa vēl bija pavisam maza - četri vai pieci gadiņi -, un tas bija saglabājies abu māsu sarunvalodā līdz pat šim brīdim. Lietots kā apzīmētājs, šis vārds pastiprināja katra apgalvojuma svarīgumu vai ticamību. (Vai tev patīk tas puisis - varavīksnē patīk? Jā. Es noteikti izgāzīšos matemātikas ieskaitē. Varavīksnē? Un kā vēl…)

Niko sadrūma. Ar to nepietiek. Bet ja nu Adriēna atnāk un pieklauvē, un…?

Viņa uzrakstīja zīmīti māsai un nonesa to lejā. Ramons bija izgājis palīdzēt Parkhērstas kundzei izkāpt no taksometra, tāpēc Niko iespraucās aiz šveicara letes un ielika zīmīti sava dzīvokļa atslēgu plauktiņā. Ja Adriēna atnāks, Ramons tur paskatīsies. Viņš ir ļoti apzinīgs.

Atgriezusies dzīvoklī, viņa izgāja uz balkona un iekūra nelielu uguni āra kamīnā. Saule rietēja, pārpludinot debesis ar violetu un oranžu krāsu vilni, kas Niko atgādināja Gogē- nu. Bāzdama kamīnā dažas saburzītas avīžu lapas, viņa mēģināja atcerēties, kuru Gogēna gleznu, taču nespēja. Uz avīžu lapām viņa krusteniski uzlika dažas Džordžijas iekura pagales un noslēdza krāvumu ar priedes malkas šķilu. Kā īsts skauts, viņa uzslavēja sevi.

Atkal iegājusi iekšā, viņa pārbaudīja vannu. Tā tiešām smaržoja burvīgi, un viņa nopriecājās, redzēdama, ka burbuļu putas, biezas un bagātīgas, sniedzas gandrīz līdz pašām vannas malām. Viņa aizgrieza krānu un iemērca ūdenī pirkstu - karsti karsts - kā mēdza teikt Marlēna.

Tad viņa izgāja no vannasistabas.

Virtuvē sameklējusi tabureti, viņa iegāja guļamistabā un, pakāpusies uz tās, no sienas skapja augšējā plaukta dzīlēm izķeksēja vecu albumu. Nokāpusi no taburetes, viņa ar albumu rokās izgāja uz balkona un, apsēdusies pie sprēgājošā kamīna, atvēra to.

Albumā atradās kādas simts fotogrāfijas, katra aiz stūrīšiem pielīmēta ar līmi. Tie bija ģimenes uzņēmumi, kuros dažādos laikposmos bija redzamas Niko un Adriēna, Deks un Marlēna. Pirmajā lappusē viņa redzēja fotogrāfijā sevi šūpolēs, matiem plīvojot, smaidā starojošu seju, bet Marlēna aizmugurē šūpoja šūpoles. Fonā - sarkanu ķieģeļu rančo ēka.

Tajā pašā lappusē - Adriēnas momentuzņēmums, sviežot bumbu, astoņgadīgās meitenes sejiņā saspringtas centības izteiksme. Deks stāv pagalmā pie grila ar gaļas grozāmo lāpstiņu vienā rokā, alus pudeli otrā. Niko un Adriēna jūras krastā ceļ smilšu pilis. Adriēna rotā pašas uzbūvētu piparkūku namiņu. Niko sēž līdzās Dekam, apskāvusi izgrieztu ķirbi. Un tā tālāk. Bija pat attēls, kurā Niko redzama izlaiduma kleitā, pirms aizceļošanas uz Eiropu, kad arī sākās visas nepatikšanas.

Spriežot par ģimeni pēc albuma, tā šķita gandrīz nevainojama un tik veselīga kā Minesotas pavasaris. Bet Niko redzēja gan cilvēkus, kas bija albumā, gan tos, kuru tur nebija. Un kaut kā tur noteikti pietrūka - tas bija īsts murgs, nebija Rozannas, kuras seju viņa pat nespēja atcerēties.

Albumā nebija viņas vecākās māsas fotogrāfiju - nevienas pašas. It kā viņa nekad nebūtu dzīvojusi. Tas nozīmēja, ka albums, ko Niko turēja rokās, bija krāpšanas līdzeklis. Aizmirsti, kas ar tevi noticis. Tu vismaz esi dzīva. Tev vismaz ir pagātne. Bet tava māsa - viņas nav pat atmiņās. Vispirms viņa tika nonāvēta, bet pēc tam izdzēsta no atmiņas - kā Maskavas "aparāta" darbinieks, kura esamība pēkšņi bija kļuvusi ļoti traucējoša.

Niko izņēma fotogrāfiju ar sevi šūpolēs kopā ar Marlēnu un apgrieza to otrādi. Aizmugurē audžumātes līkloču rokrakstā bija rakstīts:

Šūpoju savu mīļo meitiņu!

1980. gada 4. jūlijs.

Dentona, Delavēras štatā.

Pat tas ir meli, nodomāja Niko. Fonā redzamā rančo stila māja nemaz nelīdzinājās noplukušajam un sagrabējušajam namam, kurā viņa mita Dienvidkarolīnā. Vai viņa vispār ir bijusi Delavērā? Diez vai.

Saburzījusi fotogrāfiju, viņa iesvieda to ugunī un vēroja, kā papīrs izlīdzinās, bet sejas karstumā nomelnē. Beidzot attēls uzliesmoja, un no tā virsmas pacēlās dzirksteles un uz- virpuļoja skurstenī. Citu pēc citas Niko meta kamīnā fotogrāfijas, līdz albumā bija palikuši tikai viņas pašas un jaunākās māsas attēli. Tad viņa piecēlās, mirkšķinādama asarām pieplūdušās acis, un klusi pie sevis nomurmināja:

- Kling, klang, ragana ir pagalam.

Ārā jau bija gandrīz tumšs - vismaz tik, cik tas iespējams Vašingtonā, kur lidmašīnu mirgojošās uguntiņas spīdēja neredzamo zvaigžņu vietā. Niko virtuvē sameklēja metāla putojamo slotiņu un, kad uguns bija izdegusi, sajauca ar to pelnus.

To paveikusi, viņa iegāja viesistabā un no rakstāmgalda augšējās atvilktnes izņēma aploksni. Tā bija sagatavota jau pirms vairāk nekā mēneša, nolikta tālāk no acīm, līdz pienāks īstais brīdis - un tagad tas bija klāt. Iegājusi virtuvē, Niko paraudzījās apkārt, meklēdama, kur to atstāt, un beidzot izvēlējās ledusskapi. Novāca visu no tā durvīm - karikatūras, mājās piegādājamo ēdienu ēdienkartes, cāļa satē recepti, Džeka fotogrāfiju - un iemeta atkritumu tvertnē. Tad uzrakstīja uz aploksnes Adriēnas vārdu un piestiprināja to pie ledusskapja durvīm ar magnētu mazas Tanqueray džina pudelītes formā. Viņa ieskatījās pulkstenī. Pusseptiņi. Līdz Adriēnas atnākšanai vēl vairāk nekā stunda, tāpēc var nesteigties.

Pie virtuves letes viņa ielēja glāzi auksta Russian River Chardonnay un uzlika Mailza Deivisa disku "Spānijas ainas".

Malkodama vīnu, viņa iegāja vannasistabā un nodrebinā- jās. Viņa bija nosalusi, tik ilgi sēdēdama uz balkona un šķirodama fotogrāfijas. Izņēmusi sildītāju no veļas skapīša līdzās vannai, viņa pieslēdza to pie elektrības un novietoja uz vannas apmales.

Ieslēgusi sildītāju, viņa kādu brīdi izbaudīja strauji uzplūdušo siltuma vilni, tad lēni izģērbās un iemeta drēbes grozā. Kaila stāvēdama pie vannas, viņa iemalkoja vīnu un, viegli šūpodamās, ļāvās trompetes vijīgajām, glāstošajām elsām, ko Mailzs uzbūra skaņdarbā Concerto de Aranjuez. Beidzot viņa iekāpa vannā un bezgala lēni sāka grimt putu mākonī, kas sedza ūdeni.

Ūdens bija lielisks. Tik karsts, ka viņa tikko spēja paciest. Tik karsts, ka siltums šķita ieplūstam viņā. Tik karsts kā bauda un sāpes reizē - citiem vārdiem sakot, solis pāri baudas robežai. Viņa apcerēja šos vārdus - baudas robeža - un pasmaidīja, turpinādama gausi slīdēt dziļāk ūdenī. Viņa dzirdēja, kā plīst burbuļi zem viņas muguras spiediena, juta tos sašķīstam matos uz pakauša.

Viņa laiski iemalkoja vīnu un vēroja, kā sildītāja spirāles kļūst arvien tumšāk un tumšāk oranžas. Tad Mailza trompete izdvesa tik neizsakāmi smeldzīgu noti, kas lika asarām saskriet Niko acīs, - un viņa lēni, gandrīz maigi izstiepa kāju un iegāza sildītāju vannā.

5

Namā, kurā dzīvoja Durans, - Kapitolija torņos - bija arī apakšzemes tirdzniecības centrs, kur šīs ēkas iedzīvotāji varēja iegādāties visu nepieciešamo, nesperot ne soli ārpus mājas. Tur bija lielveikals, aptieka, ķīmiskā tīrītava, ceļojumu aģentūra un kafejnīca Starbucks. Katru svētdienu laikrakstā Washington Post bija šīs ēkas attēls ar parakstu "Kapitolija torņi - pašiem savs ciemats lielpilsētas centrā!"

Atgriezies no pazemes lielveikala Safeway, Durans kreisajā rokā turēja trīs pilnus iepirkumu maisus, bet ar labo pūlējās atvērt dzīvokļa durvis. Beidzot tas izdevās, un, līdzko durvis bija vaļā, viņš zināja, ka tūlīt zvanīs tālrunis.

Viņam piemita šāda īpatnība. Vai kas tamlīdzīgs.

Nezin kāda iemesla pēc viņš īpaši jutīgi uztvēra dažādu ierīču radītās skaņas - saldētavas dūkšanu un džinkstēšanu, gaisa kondicionētāja miegaino sanēšanu, ūdens gārgša- nu un burbuļošanu trauku mazgājamajā mašīnā. Viņš nekavējoties pamanīja katras, pat vissīkākās izmaiņas ierīču skaņās, kas liecināja par to darbības traucējumiem tikpat daiļrunīgi kā laupītāja nošķaudīšanās nakts klusumā.

Šāda spēja nemaz nebija tik noderīga, un viņš nezināja, kā to iemantojis. Taču tās esamība bija nenoliedzama. Ar kāju aizvēris aiz sevis durvis, viņš, ieejot istabā, uzreiz juta gaisā valdošo spriedzi. īsu mirkli viņš kā sastindzis stāvēja durvīs, ieklausīdamies klusumā. Tad devās uz tālruņa pusi.

Un tas iezvanījās.

Tas bija kaut kas neizprotams un netīkams. Gandrīz vai lika domāt, ka ierīces - ledusskapjus un tālruņus - viņš izjūt labāk nekā cilvēkus, bet psihoterapeitam tas nemaz nedara godu. Tomēr, viņš nodomāja, sniegdamies pēc klausules, tālruņa zvana tuvošanos nevar sajaukt ne ar ko citu. Gaiss telpā it kā trīsēja gaidās, kā skatītāju zālē mirkli pirms vētrainiem aplausiem.

-    Hallo?

-    Vai Džefs?

Viņš nepazina šo balsi. Un arī uzrunu - šādi gandrīz neviens viņu nesauca. Viņš vienmēr bija Durans vai doktors Durans.

-    Hal-l-o-o? Vai jūs mani dzirdat?

-    Jā! Atvainojiet, es klausos - Džefs.

-     Nu tad sve-e-i-ks! Zvana Banija Kaufmena Vinkelme- na! Kāds prieks, ka izdevās jūs sazvanīt! Parasti trāpās tikai automātiskie atbildētāji.

-     Tiešām…

-    Gandrīz vienmēr, bet… Es jūs laikam pat īsti nepazinu? Sidvelā? Mēs bijām vienā klasē. Nevis angļu valodas stundās vai kādā citā priekšmetā, bet - astoņdesmit sestā gada klasē? Tad es vēl biju tikai Banija Kaufmena. - Viņa uz mirkli apklusa, tad steidzīgi turpināja: - Jūs laikam bijāt viens no tiem klusajiem puišiem.

Durans apdomāja dzirdēto. Vai viņš tāds bija? Varbūt. Un Banija? Kas bija viņa? Neviena seja nenāca prātā - bet viņš jau arī nebija nevienu saticis. Vidusskola bija seno laiku vēsture.

-    Jā, laikam gan, - viņš atbildēja. - Tātad… kas noticis? Kā varu jums palīdzēt, Banij?

-     Varat izdarīt divus labus darbus. Apsolīt aizpildīt anketu, ko aizsūtīšu. Jūs jau zināt - vienu no tām "Ko viņi dara tagad?".

-     Labi.

-     Un otrs - atbraukt uz salidojumu. Skolasbiedru saietu, jūs jau saprotat. Jūs saņēmāt absolventu biļetenu, vai ne? Es zvanu, lai atgādinātu - mums vajadzīgi visi, ko vien var sadabūt.

-     Nu… - Viņš paņēma rokā sērkociņu kārbiņu - de Grots iepriekšējā seansā bija atstājis savas cigaretes - un sāka to grozīt pirkstos. Kārbiņa bija rotāta ar koncentriskiem sudraba un melniem riņķiem. No zīmējuma centra viņā raudzījās acs. Viņš apgrieza kārbiņu otrādi. Arī otrā pusē bija tādi paši koncentriski sudraba un melni riņķi, bet vidū acs vietā bija uzraksts:

Trance klub Davosas laukums

Atvēris vāciņu, viņš redzēja, ka tie ir Eiropas sērkociņi, kas izgatavoti nevis no papīra, bet no plāniem, lokaniem koka skaliņiem, ar spilgti zaļām galviņām.

-     Dže-ef? - iedūdojās balss klausulē. - Kur jūs pazudāt?

Beidz sapņot!

-    Klausos.

-     Kā tad būs? - Banija glaimīgi novilka. - Lūdzu! Neesiet lepns - atbrauciet! Tur būs ne tikai mūsu klase - vēl arī divas citas. Un būs tādas kā sacensības - kuras klases beidzējiem vislabāk veicies dzīvē. Tas ir muļķīgi, bet… vai varu ar jums rēķināties?

-     Es pacentīšos.

-    Laikam jāsaka paldies par to pašu."Es pacentīšos" ir labāka atbilde nekā "es padomāšu par to" (jo tas, kā jau zinām, nozīmē - "nemaz neceri"). Tāpēc ierakstiet to savā kalendārā, labi?

-     Ierakstīšu.

-     Divdesmit trešais oktobris.

-     Labi.

-    Lieliski. Un - Džef?

-Jā?

-    Ja jus neatnāksiet uz salidojumu… Es to nesapratīšu!

Nolicis klausuli, viņš skaļi atkārtoja šīs sievietes vārdu,

pārcilādams to prātā, izkravājot pirkumus, gandrīz vai cerēdams, ka atmiņā uzausīs kāda seja. Taču nebija nekā. Pat ne tēla vai joka.

Vidusskola bija tik sen, viņš prātoja, likdams citronus dārzeņu kastē. Un tomēr - viņa klasē bija tikai simt skolēnu, puse zēni, puse meitenes. Tāpēc kaut ko tomēr vajadzēja atcerēties.

Viņš iebēra malto kafiju Starbucks kārbā un ar īkšķi nospieda metāla spaili, kas to noslēdza. Banija Kaufmena. Aizverot acis, viņš iztēlojās maza auguma, gaišmatainu meiteni ar neizteiksmīgu seju. Un tas arī viss. Pēc četrus gadus ilgām kopīgām mācībām un izklaidēm, sporta sacīkstēm un ballītēm, zinību konkursiem, dejām un pārgājieniem - vienīgais, ko viņš spēj atcerēties, ir "maza un gaišmataina"?

Tas bija skumji. Un, jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk apjauta, cik maz atceras no skolas laikiem. Patiesībā gandrīz neko. Pāris vārdu un seju. Skolas direktors Endrū Pīrss Vons - viņa smaidā sastingusi dzīvespriecīgā seja. Skolas fasāde Izlaiduma ceremoniju dārzā aiz Zartmana nama. Taču par saviem draugiem un skolotājiem… neko.

Tas bija pat mazliet aizdomīgi. Tik ļoti aizdomīgi, ka, lai gan nepavisam nebūdams šādu pasākumu piekritējs, viņš uzrakstīja datumu uz līmlapiņas un pielīmēja to pie datora monitora. Sidvelas salidojums. Sestd., 23. okt. Ko var zināt…

Pienāca Niko vizītes laiks pulksten četros, bet viņa neieradās. Durans gribēja zvanīt viņai, bet pārdomāja. Viņai pašai jāsazinās ar ārstu, citādi sadarbība nebūs sekmīga. Tāpat kā daudzi bērni, kas agri kļuvuši par bāreņiem, Niko bija iepazinusi dažādas atkarības, meklēdama vecāku aizstājējus, kas rūpētos par viņu. Tagad, kad viņa ir pieaugusi, viņai pašai jāuzņemas atbildība par savu dzīvi, nepaļaujoties uz kādām iedomātām autoritātēm. Citādi viņa atkal nonāks pie jaunas izmantošanas, jaucot seksu ar mīlestību, pazemojumu ar nožēlu.

Tāpēc. Kad Niko neparādījās, Durans nobrīnījās, bet nepiezvanīja. Patstāvība Niko bija ļoti svarīga, un viņš jau no paša sākuma bija stingri noteicis, ka atveseļošanās ir viņas un tikai viņas pašas pienākums. Viņš var viņai palīdzēt. Taču viņš nav viņas tēvs, vīrs vai uzraugs.

Tā nu viņš skatījās televīzijā Rikiju Leiku, līdz pienāca vakariņu laiks. Iegājis virtuvē, viņš bezcerīgi paraudzījās apkārt. Virtuve bija glīti iekārtota, ar priežkoka skapīšiem un marmora darba virsmām, magnēta nažu turētāju ar duci asu nažu un veselu virkni virtuves kombainu un citu ierīču. Taču viņš nemēdza gatavot ēst - vai vismaz ne pārāk bieži. Parasti viņš pasūtīja piegādājamos ēdienus.

Uz letes stāvēja mazs kompaktdisku atskaņotājs, un Durans ieskatījās caur stikla vāciņu, kāds disks pašlaik tajā ir. Cowboy Junkies. Viņš sameklēja piekto dziesmu, nospieda atskaņošanas pogu un izskatīja piegādātāju ēdienkaršu kaudzi, kamēr dziedātāja žēlabainā balsī apgalvoja:

Labāk uzpīpēt un klausīties Koltreinu, nekā atkal pārciest visu to…

Varētu pasūtīt taizemiešu ēdienu - nebūtu slikti. Bet tikai tad, ja būtu alus, vislabāk Singha. Atvēris ledusskapja durvis, viņš pārlaida skatienu plauktiem. Bija Perrier, piens, kokakola, pudele Pinot Grigio, bet alus nebija.

Viņš ieskatījās pulkstenī un sapīka. Viņš taču tikko bija iepirkties. Kāpēc aizmirsa alu? Bija mazliet pāri septiņiem, un tas nozīmēja, ka pazemes Safeway jau ir slēgts, un, ja viņš grib alu, tad jāiet uz 7-Eleven. Sī doma uzdzina drebuļus, it kā ar acs kaktiņu viņš būtu manījis kaut ko pazibam zem dīvāna. Kaut ko tumšu un ašu. Nelabums aizžņaudza elpu kā ledaina roka.

Nopūties viņš izņēma no ledusskapja Pinot Grigio, izvilka korķi un ielēja glāzi. Tad nospieda tālruņa ātrās zvanīšanas pogu, lai piezvanītu uz Chiang Mai Garden. Durans nodeva pasūtījumu, un vīrietis, kas viņu uzklausīja, atkārtoja to jau pēc savas modes.

- Vien' porcij' ceturto nummur', vienu porcij' divdesmit otro nummur'. Ļo-ot' labi. Piecpadsmit minūt'.

Durans centās iestāstīt sev, ka vīns sader ar taizemiešu ēdieniem tikpat labi kā alus. Taču patiesībā tā nemaz nebija. Lai cik gards būtu Pinot Grigio, viņš gandrīz varēja sajust mutē ilgotā alus malka vēso rūgtenumu.

Līdz veikalam 7-Eleven bija tikai trīs kvartāli. Vajadzētu aiziet, bet… Tas ir stulbums, viņš nodomāja. Apsēdies pie virtuves galda, viņš iedzēra vīnu un pašūpoja galvu.

Vai šīs bailes viņam piemitušas vienmēr?

Nē. Vismaz viņam šķita, ka ne.

Bet kopš kura laika? Kad tas sākās?

Viņš ārstēja cilvēkus ar kognitīvajiem traucējumiem, tāpēc tīri labi pazina arī savus simptomus. Saskaņā ar DSM-IV, viņš cieta no agorafobijas. Vai - precīzāk - jo pati agorafobija nebija klasificēta, viņš cieta no kaites, kas DSM-IV bija apzīmēta ar numuru 300.27: agorafobija ar noslieci uz paniku. Izvairīšanās no situācijām vai to paciešana ar ievērojamām grūtībām.

Vissmagākajā formā agorafobijas slimnieki kļūst par sa- • vu baiļu gūstekņiem, kas nespēj iziet no mājām. Durans no tās cieta vieglākā formā. Ja vajadzība bija pietiekami nopietna, viņš varēja pārvarēt bailes. Varēja iziet ārā un gāja arī.

Taču šķiet, ka arvien retāk un retāk, un nekad tas nesagādāja prieku. Ja viņš nedzīvotu un nestrādātu šādā "lielpilsētas ciematā"- Kapitolija torņos -, šī fobija neļautu viņam pilnvērtīgi dzīvot.

Tāpēc viņš raizējās. Ne tikai par pašu fobiju, bet arī par savu attieksmi pret to. Viņš atteicās risināt šo jautājumu, jo domāt par to bija nepatīkami. Tas bija visai ironiski, ņemot vērā viņa profesiju. Uzmācās pat šaubas, vai viņš var pilntiesīgi darboties. Vai psihoterapeits drīkst palīdzēt citiem, ja paša dzīve nav nokārtota? Vai viņam ir tiesības nodarboties ar tik smagiem cietējiem kā Niko un de Grots? Viņš iztukšoja glāzi un ielēja vēl vīnu.

Viņa iekšējā balss čukstēja: Dvēseļu dziedniek, izdziedē pats sevi. Bet cita balss atbildēja: Vēlāk…

6

Niko māsa Adriēna bija noslēgusi līgumu ar pašu nelabo. Pavisam vienkārši.

Pēc Džordžtaunas universitātes Juridiskās fakultātes beigšanas pagājušajā gadā viņa bija noslēgusi Fausta cienīgu vienošanos ar firmu "Slovs, Holijs", lai varētu samaksāt milzīgo studiju kredītu. Apmaiņā pret iespaidīgu algu un labām ātras karjeras izredzēm Adriēnai bija jāraujas astoņdesmit stundas nedēļā, galvenokārt noņemoties ar apnicīgu papīru darbu tādā kā jauniņo juristu treniņnometnē. Ja pēc šā laika viņa būs "derīga"- tas ir, nebūs "pārdeguši" vai atlaista -, viņu iecels par pilntiesīgu firmas locekli. Tad dzīve kļūs daudz vieglāka vai arī - ja ne vieglāka, tad vismaz interesantāka.

Bet pagaidām bija īsta elle. Un viņa pati bija tam piekritusi.

Pašlaik viņa gatavoja ziņojumu Bosam. Tas bija Kērtiss Slovs - vecākais partneris, kurš skaitījās viņas darbaudzinā- tājs un vienīgais Adriēnas izkalpinātājs. Klients bija Merilen- das firma "Apvienotā bruģēšana", kas nodarbojās ar autostāvvietu un ceļu būvi.

Pirms četriem gadiem Vašingtona bija iesūdzējusi "Apvienoto bruģēšanu" tiesā par to, ka 14. ielas tilta bruģēšanas darbs paveikts pavirši. Asfalta segums bija sācis drupt, kad no solītā desmit gadus ilgā kalpošanas laika bija pagājuši tikai seši mēneši. Bija parādījušās lielas un bīstamas bedres, izraisot avārijas un vēstuļu plūdus uz avīžu redakcijām. Tiesu darbi bija neizbēgami.

Kad pilsēta iesniedza prasību pret "Apvienoto bruģēšanu", "Slovs, Holijs" uzsāka apsūdzētā ceļu būvētāja aizstāvību, iesniedzot veselu virkni cerīgu dokumentu. Katru no tiem pavadīja memorands, kurā bija apgalvots, ka saskaņā ar faktiem prasītājam nepienākas zaudējumu kompensācija. Ceļa bojājumi netiek apšaubīti - tie ir īsta nelaime. Taču vēl nav teikts, ka tā ir tieši "Apvienotās bruģēšanas" nelaime. Pēc juridiskās firmas domām, vainojams ir nevis viņu klients, bet tā apakšuzņēmēji un piegādātāji, kuru darba un materiālu kvalitāte bijusi neapmierinoša. Vai arī - ja to nevar pierādīt, tad varbūt vainu var piedēvēt dabas parādībām, t.i., laika apstākļiem, kas tiešām bijuši pārāk skarbi un neierasti, un varbūt arī neparedzētam satiksmes plūsmas pieaugumam. Visbeidzot tika ierosināts arī uzvelt vainu šālim, ko pilsētas ceļu apsaimniekotāji kaisa uz ielām, jo tā sastāvs ir īpaši ko- rozīvs un piemaisījumi ieēdas asfalta saistvielā, sabojājot "ceļa viengabalainību". Vārdu sakot, šāda bija firmas pozīcija - viens no iepriekšminētajiem iemesliem.

Tas nozīmēja, ka viņi cerēja uz izlīgumu. Taču pēc četrus gadus ilgiem juridiskiem līkločiem pilsētas advokāti vēl nelikās mierā - un tiesnesim bija apnicis gaidīt. Tika noteikts tiesas sēdes datums. Vairs nebūs nekādas vilcināšanās.

Tas izraisīja paniku.

Un Adriēnai bija jāpalīdz firmas vecākajam partnerim Kēr- tisam Slovam. Divas nedēļas viņa bija apkopojusi dokumentu datu bāzi, dienām un naktīm kopā ar juristu mācekļu grupu pārcilāja tūkstošiem dokumentu - ziņojumus, atskaites, sarakstus, kvītis un rēķinus. Tās bija īstas mocības. Katrs pa- pīrelis bija jāizlasa un jāklasificē, pēc tam varēja tam uzspiest numuru un reģistrēt.

Tagad šis darbs tuvojās noslēgumam un juristi strīdējās par to, kurus dokumentus drīkst rādīt pretējās puses juristiem. Daži materiāli bija advokāta un klienta sarakste vai firmas noslēpumi, tāpēc tos varēja nevienam nerādīt. Bet citi nebija tik viegli aizsargājami, un Adriēnas uzdevums bija sameklēt tos un izdomāt kādu veidu, kā šos riskantos dokumentus noslēpt pretējai pusei.

Viņa ievadīja datorā labojumus, ko bija ar zīmuli veikusi ziņojuma melnraksta izdrukā. Tad pievienoja Lexis datu bāzē sameklētās atsauces un pārlasīja visu. Darbs bija pilns ar kļūdām. Viņa bija pieradusi strādāt ar piezīmjdatoru, kura tastatūra šķita daudz ērtāka nekā lielajam biroja galddato- ram. Taču ar pareizrakstības programmas palīdzību kļūdu labošana grūtības nesagādāja, un, kad tas bija paveikts, viņa nospieda drukāšanas pogu un atlaidās krēslā. Kamēr dokuments slīdēja ārā no drukātāja, viņa atslīga pret atzveltni un aizvēra acis…

Cik jauki… tikai mazliet…

Viņa steigšus atvēra acis. Vakar viņa bija strādājusi visu nakti un, ja neuzmanīsies, tūlīt nolūzīs. Iepriekšējā vakarā viņa bija strādājusi mājās un gandrīz pabeigusi ziņojumu, bet tad sabojājās piezīmjdators, iznīcinot ilgu stundu darbu. Tad viņa pusnaktī devās uz biroju un pabeidza ziņojumu gald- datorā. Tagad viņa ilgojās tikai atgriezties mājās, izmērcē- ties vannā, līdz ūdens sāk atdzist, bet pēc tam iegāzties lielajā, ērtajā gultā.

Tomēr… nē. Šī bija mēneša otrā otrdiena, un, noklausījusies māsas atstāto ziņojumu, viņa saprata, ka nedrīkst atteikties no kopīgajām vakariņām.

Izslējusies krēslā, viņa sašķiroja un sasprauda kopā četros eksemplāros izdrukātā ziņojuma lapas un pēdējo reizi to pārskatīja, meklējot kļūdas. Trīs eksemplāri bija paredzēti Slovam, bet viens viņas arhīvam. Viņa nospieda skaļruņa pogu un sastādīja "lielā vīra" numuru, bet viņš jau, protams, bija aizgājis, tāpat kā sekretāres un gandrīz visi pārējie. Tāpēc Adriēna ielika ziņojumu biroja iekšējās sarakstes aploksnē un devās augšā.

Telpas šeit bija iekārtotas neskopojoties. Uzgaidāmā telpa, no kurienes varēja nokļūt darbinieku kabinetos, bija rūpīgi iecerēta noteikta iespaida radīšanai - par lielu nopietnību un pārticību. Šajā reizē greznajā un atturīgajā telpā grīda bija izklāta ar tik blīvu pelēkbrūnu audumu, ka grūti bija paiet, kājas ķērās, it kā tas būtu pārkaisīts ar neitronu zvaigznes putekļiem. Divas marmora kolonnas balstīja četrpadsmit pēdu augstos griestus, no kuriem apslēptas, izkliedētas gaismas kūļi apspīdēja grīdu. Pie sienām abpus sekretāres galdam karājās luministu eļļas gleznas. Arī pats galds bija īsts mākslas darbs - spīdīgs riekstkoka pusloks, kura pulētajā virsmā atspoguļojās tālruņu pults mirgojošās uguntiņas. Telpas malās dižojās dārgi ādas krēsli, lepns Česterfīlda dīvāns un stikla un misiņa kafijas galdiņš ar žurnāliem Granta un Scientific American.

Slova kabinets, protams, bija aizslēgts, tāpēc Adriēna nolika aploksni uz sekretāres galda un devās atpakaļ uz savu darbistabu pēc somiņas. Pa ceļam viņa pabāza galvu kādā nodalījumā gaiteņa otrā pusē.

-    Atā, Betsa, - es tinos projām. - Bete arī strādāja pirmo gadu un, tāpat kā Adriēna, bija apkrauta ar darbiem.

Saviebdamās un ievaidēdamās, Bete piecēlās kājās.

-     Jēziņ, - viņa žēlojās. - Es esmu pilnīgi stīva. Jāatceras vismaz reizi stundā izkustēties. - Viņa aprāvās, jo prātā bija ienākusi laba doma. - Ko teiksi, Skaut? Negribi aiziet uzēst suši? Es te jau mirstu nost.

Adriēna papurināja galvu.

-     Man ir tikšanās ar māsu. Ikmēneša ģimenes saišu stiprināšanas pasākums.

Bete sarauca pieri.

-    Kā viņai klājas?

Adriēna paraustīja plecus.

-     Joprojām tikpat traka. Iet pie psihoanalītiķa divas, trīs reizes nedēļā - lai gan, ja gribi zināt manu viedokli, tad no tā drīzāk ir vairāk ļaunuma nekā labuma. Tomēr… viņa grib parunāt. Tas esot importante.

-    Ak tā gan…

Adriēna skumji pasmaidīja.

-    Zinu jau, zinu.

Parasti Adriēna gāja kājām vai brauca ar sabiedrisko transportu - tas bija tikai saprātīgi, zinot, ka viņa ir parādā dažādām augstākās izglītības iestādēm gandrīz septiņdesmit tūkstošus dolāru. Taču šovakar, būdama tik ļoti nogurusi un arī aizkavējusies, viņa lūkojās pēc taksometra. Izrādījās, ka nav tik vienkārši to atrast, ja nav pieredzes - pagāja gandrīz piecas minūtes, līdz kāds šoferis pievērsa uzmanību viņas nedrošajiem mājieniem.

Taksometra vadītājs bija agresīva braukšanas stila piekritējs, un, traucoties pa ielām, Adriēna ik pa brīdim cieši aizmiedza acis. Tad viņi jau bija galā, maksa bija septiņi dolāri - apmēram divreiz vairāk nekā viņa bija paredzējusi. Viņa jau vēlējās sākt strīdu ar nigērieti, kas sēdēja pie stūres, taču saprata, ka tam nebūtu jēgas. Zonu sistēma, kas noteica taksometru braucienu cenas Vašingtonā, bija neizprotama, un tā arī bija iecerēta.

Kad viņa iegāja, šveicars viņu pazina - vismaz aptuveni.

-    Labvakar - jūs esat Niko māsa, vai ne?

-    Adriēna. - Viņa pasmaidīja. - Vai piezvanīsiet viņai? Paziņosiet, ka es jau dodos augšā?

-     Protams. - Viņš norādīja uz liftiem, un, Adriēnai par pārsteigumu, kabīnes durvis dūcot atvērās, līdzko viņa bija nospiedusi izsaukuma pogu. Taču, kad viņa bija nokļuvusi pie dzīvokļa durvīm, Nikija neatbildēja. Adriēna brīdi pastāvēja, atkal nospieda zvana pogu, šoreiz ilgāk, domādama: Varbūt viņa ir dušā… Ieklausoties viņa, šķita, sadzirdēja Džeka riešanu - pavisam klusi, it kā suņuks būtu ieslēgts virtuvē - vienmuļi, attāli vau, vau. Bet no Nikijas nebija ne ziņas, ne miņas. Adriēna ieskatījās pulkstenī. Bija gandrīz pus- deviņi.

Tomēr viņa jutās drīzāk atvieglota, nevis dusmīga. Bija lieki iztērēta nauda par taksometru, tomēr viņa ilgojās - varavīksnē ilgojās - pēc vannas un gultas. Nikija bija vai nu aizmirsusi tikšanos, vai arī - drīzāk - izgājusi nopirkt cigaretes vai ko citu un aizķērusies.

Lai kur viņa būtu pazudusi - Adriēna vēlreiz ilgi nospieda zvana pogu viņa ir sagādājusi māsai labu atkāpšanās iespēju. Iedama uz liftu, viņa jau varēja iztēloties nākamajā rītā gaidāmo tālruņa sarunu.

Bet es biju atnākusi - pajautā šveicaram!

Es biju izskrējusi tikai uz desmit minūtēm!

Es zvanīju un zvanīju!

Man bija jānopērk sviests!

Un kā es to varēju zināt? Tu neatstāji zīmīti.

Viņas māsa. Lai kā Adriēna viņu mīlēja, tomēr māsas sabiedrībā vienmēr jutās nelāgi. Vienmēr gaidīja, ka saruna ievirzīsies nevēlamā gultnē - un vakara gaitā neizbēgami tā arī notika. Būt kopā ar Nikiju bija tāpat kā braukt ar auto, kam pārdurta riepa. Kādu laiciņu it kā viss kārtībā, tikai vairāk jāuztraucas, bet tad mašīna sāk gāzelēties un… jābrauc ceļa malā un jāapstājas. Nav jau tā, ka viņai trūktu līdzjūtības. Viņa izturējās cik vien spēdama laipni un sirsnīgi un labprāt piebalsotu māsai, ja vien viņas maldi būtu citādi. Bet Nikijas iztēlotie seksuālie pāridarījumi bija tik dīvaini un teatrāli, tik bezjēdzīgi neprātīgi, ka nebija iespējams pat izlikties piekrītam. Sevišķi tad, ja arī viņa pati esot it kā pārcietusi tās pašas neiedomājamās izdarības.

ja mani piecu gadu vecumā būtu izdrāzis vecis ar kapuci galvā, nodomāja Adriēna, es to atcerētos. Lifta durvis atvērās, viņa iegāja kabīnē un nospieda pirmā stāva pogu.

Tagad šis jautājums bija vairāk vai mazāk verbotenu , jo Nikija to risināja ar savu psihoterapeitu. Adriēna nespēja runāt ar māsu par to, nezaudējot savaldību, bet Nikija vienmēr tam pievērsa uzmanību. Pēc viņas domām, Adriēna atradās "nolieguma fāzē". Viņa bija "apspiedusi" visas atmiņas. Un, lai cik slikti tas ietekmētu pašu Adriēnu (tā viņa apgalvoja), vēl ļaunāk tas ietekmēja Nikiju. Kur ir viņas "apstiprinājums"?

Liecies mierā…

Bet, no otras puses, - pat šis neprāts nebūtu tik briesmīgs, ja Nikija būtu… tāda kā agrāk. Taču šī Nikija, kas dzīvoja "Ūdensdzirnavās", nebija tā valdzinošā un līksmā māsa, kuras dēļ Adriēna bija gatava uz visu. Šī Nikija dzīvoja kā pa mākoņiem un ar katru dienu attālinājās arvien vairāk.

Pie visa vainīga Berlīne, nodomāja Adriēna, tas, kas notika Berlīnē.

Savulaik, kad vecākā māsa tikko bija beigusi vidusskolu, viņas sapratās lieliski, lai gan ļoti reti tikās. Pretēji Deka un Marlēnas ieteikumiem, Nikija ar autobusu aizbrauca uz Ņujorku, lai kļūtu par modeli. Deks paredzēja, ka pēc mēneša viņa atgriezīsies, bet, visiem par lielu izbrīnu (tikai ne pašai Nikijai), viņa gandrīz tūlīt pat guva panākumus. Sasniedzot deviņpadsmit gadu vecumu, viņai bija līgums ar aģentūru Marrakesh un piecistabu dzīvoklis Soho. Viņa sūtīja Adriēnai pastkartes no Jamaikas un citām skaistām vietām, zvanīja katru nedēļu, un viņas balss - Sveika, A! - klusu smieklu pavadījumā sagādāja jaunākajai māsai patiesu prieku.

Toreiz Adriēnai šķita, ka māsa ir laimīga, taču izrādījās, ka šī laime nebija ilga. Atgriežoties no fotografēšanās Kai- manu salās, Kenedija lidostā tika pārmeklētas viņas somas. No tām izkrita pāris marihuānas cigarešu, un ar to arī viss beidzās: divsimt stundu labošanas darbi, tūkstoš dolāru naudas sods un zaudēts darbs aģentūrā.

Nikija, protams, būtu varējusi to izturēt, bet viņa nevēlējās. Viņa aizbēga un devās klejojumos, teikdama, ka "meklē piedzīvojumus". Adriēna saņēma pastkartes un zvanus no visām pasaules malām. Tāpēc ikreiz, kad māsa piezvanīja, viņa vienmēr vispirms jautāja: "Kur tu esi?" Atšķīrusi atlantu, viņa sameklēja Nikijas atrašanās vietu un izlasīja par to arī Britu enciklopēdijā, iztēlojoties Ostinu, Vankūveru un Te- luraidu. Barselonu, Amsterdamu un Berlīni.

Pēc tam - klusums. Kad Adriēna mācījās Delavēras universitātes otrajā kursā, vecākā māsa pārstāja rakstīt un zvanīt. Deks un Marlēna centās viņu atrast, bet necik daudz nespēja darīt. Viņi ievāca ziņas, ievietoja sludinājumus un noalgoja privātdetektīvu - bet viss veltīgi. Tad Marlēna nomira. Adriēna devās studēt tieslietas, un drīz vien nomira arī Deks. Pirmo reizi mūžā Adriēna bija palikusi viena pati pasaulē.

Pagāja vēl divi gadi, līdz viņa atkal ieraudzīja Nikiju, un arī tas notika nejauši. Adriēna Džordžtaunas tirdzniecības centra veikalā Nine West bija nopirkusi klikatas, tad pagriezās, lai ietu projām, - un tur viņa bija, tikpat skaista kā vienmēr, stāvēja pie spoguļa veikala pretējā pusē, grozīdama pēdu, lai novērtētu sandales. Gadiem ilgi Adriēna bija sapņojusi par šo tikšanos, un, kad tā beidzot notika, viņai aizrāvās elpa. Grūti izskaidrot, cik pašsaprotami šķita redzēt māsu pēc tik daudzām iztēlē uzburtām tikšanās ainām, pēc visām pārskatīšanās reizēm, kad viņa bija kādu citu noturējusi par Nikiju. Māsa ir atradusies, te viņa ir - šis brīdis šķita tik ie- derīgs, tik dabisks kā pēdējais saskanīgais akords lieliskā skaņdarbā.

Turklāt nebija ne mazāko šaubu, ka tā ir viņa, nebija ne mazākās vilcināšanās, lai gan viņas nebija redzējušās gandrīz desmit gadus. Adriēna ar jaunajām kurpēm rokās bija kautrīgi aiztipinājusi pie māsas un apjautājusies: "Nikij?" Un Ni- kija bija pacēlusi skatienu, viegli saraukusi pieri, - bet tad viņas sejā atplauka vissirsnīgākais smaids. Un viņas abas apkampās, smējās un spiedza, un Nikija sauca: "Tā ir mana mazā māšele!"

Nikija pastāstīja, ka Berlīnē niekojusies ar narkotikām kopā ar savu draudziņu - vācu puisi vārdā Karstens Rīdīs - un pārdozējusi. Nebūdams nekāds Tristans, jaunais Rīdīs bija pametis viņu nomirt uz grīdas ģimenes savrupnamā, vienā no pilsētas smalkākajiem rajoniem.

Rīdlu mājkalpotāja nākamajā rītā bija atradusi komā iegrimušo meiteni un izsaukusi neatliekamo palīdzību. Slimnīcā Nikija gandrīz veselu nedēļu bija nogulējusi bezsamaņā un atmodusies neatcerējās gandrīz neko. Pagāja vēl pāris nedēļas, mēnesis. Beidzot viņu aizveda uz kādu klīniku Šveicē, kur vienam no ārstiem jau bija veiksmīga pieredze līdzīgos gadījumos. Šajā klīnikā tika ārstēta arī atkarība no narkotikām, un, tā kā tieši pārdozēšana bija Nikijas nelaimes cēlonis, tika nolemts, ka šī ir vislabākā vieta, kur atveseļoties.

Kamēr ārsti gaidīja, ka amnēzija pāries pati no sevis, Nikija gan pati sev, gan citiem joprojām bija Paciente X. Pieprasījumi ASV vēstniecībā Bonnā - pēc Nikijas izrunas bija skaidri noprotams, ka viņa ir amerikāniete, - bija bez panākumiem. Vēstniecības ierēdņi apgalvoja, ka nav saņēmuši ziņojumu par pazudušu personu, kas atbilst šādam aprakstam.

Neviens ari nebija atradis pasi ar viņas fotogrāfiju. Tas nozīmēja, ka viņas tautību nevar noteikt. Nākamais!

Un tad tas notika. Kādā siltā pavasara dienā, iedama no klīnikas uz ostas un tās restorānu pusi, Nikija pamanīja pie sienas pielīmētu filmas "Tālu projām" reklāmas plakātu. Tajā bija attēloti apskāvušies Krūzs un Kidmena, un rakstīts… Nikola. Atmiņas uzbangoja kā vilnis. Viņa atcerējās savu vārdu. Atcerējās Karstenu Rīdlu. Viņa pat atcerējās dziesmu, kas skanēja, kad tas nekrietnelis viņu pameta. Alanisa Morisete. "Mazā robainā tabletīte".

Pēc divām dienām viņai jau bija savs advokāts un vēl pēc divām nedēļām - vienošanās ar Rīdlu ģimeni. Ja Frāuleinu pazudīs no viņu dēla dzīves un necels apsūdzības pret viņu ģimeni, Rīdli bija ar mieru ziedot krietnu summu. Un tā arī notika - bankas kontā tika noguldīts pusmiljons dolāru. Rīdli noiet no skatuves.

Lifts apstājās vestibilā, un Adriēna izkāpa, joprojām domādama par Nikiju. Vina vienmēr bija vēlējusies pajautāt: Kad tu atcerējies mani? Jau Šveicē vai vēlāk? Un: Kāpēc nepiezvanīji? Kāpēc neatbrauci? Nemaz nerunājot par visām neskaidrībām saistībā ar klīniku, piemēram: Kas tas bija par idiotu, ar ko viņi runāja vēstniecībā? Jo Deks un Marlēna bija vairākas reizes sazinājušies ar Valsts departamentu. Zinādami, ka Nikijas pēdējā zināmā adrese bija Vācijā, viņi bija vairākkārt taujājuši, vai šādam aprakstam atbilstoša amerikāniete nav nonākusi konfliktā ar policiju vai iekļuvusi kādā nelaimē. Nikijas pārdozēšanas gadījums kaut kā bija paslīdējis garām likumsar- gu uzmanībai. Tas bija nepiedodami, bet vairs neko nevarēja darīt.

Turklāt šī vairs nebija tā pati Nikija - ne gluži. Šī bija kaut kāda "gaisīgā Nikija" vai kas tamlīdzīgs.

Adriēna gandrīz zaglīgi pameta skatienu apkārt vestibilam, it kā gaidīdama, ka māsa tūlīt parādīsies, - un nokaunējās, nopriecādamās, ka viņas tur nav. Šķērsodama vestibilu, viņa apcerēja faktu, ka pieķeršanās māsai drīzāk ir nostalģijas, nevis īstas mīlestības rosināta, un viņu tikšanās drīzāk ir pienākuma, nevis patiesas sirsnības vadītas. Tas bija slikti, bet viņa negrasījās šaustīt sevi par to. Nikijai ne tikai pašai nervi nebija kārtībā, bet viņa tos bojāja ari citiem.

Ikreiz jau no sasveicināšanās līdz vakariņu sākumam atklājās tas, ko Adriēna labprāt aizmirstu - Nikijai nekļuva labāk, bet gan arvien sliktāk. Un ari tas psihiatrs, ko viņa apmeklē, nemaz nepalīdz. Drīzāk tieši pretēji. Kopš viņa bija sākusi pie tā piestaigāt, viņa bija kļuvusi arvien ērmīgāka un ērmīgāka, iztēlodamās visādus murgus, kas ne tikai nekad nav notikuši, bet arī nemaz nevarēja notikt.

Redzot māsu šādā stāvoklī, Adriēna ilgojās kaut kā viņai palīdzēt, bet…

-    Jūs jau aizejat? - Šveicars bija atvēris durvis.

Adriēna paraustīja plecus.

-    Viņa laikam ir izgājusi.

Šveicars šķita apjucis. Papurināja galvu un sarauca pieri.

-     Nedomāju gan - tad es būtu viņu redzējis. Vai ieskatījāties veļas mazgātavā?

Adriēna apstājās pie durvīm, tad pagriezās.

-    Nē - labi, ka atgādinājāt. - Piespiedusi sevi pasmaidīt, viņa nokāpa pagrabstāvā, kur mazgātavas tuvums bija sajūtams jau pa gabalu. Veļas mīkstinātāja karstie, saldenie tvaiki, balinātāja asais smārds. Viņa ieskatījās veļas mazgātavā, taču tur neviena nebija - nelielā telpa spožajā dienasgaismas spuldžu apgaismojumā izskatījās pamesta, klusēja gar sienu sarindotās veļas mašīnas un veļas žāvētāji ar lielajām apaļajām "acīm".

Adriēna atgriezās vestibilā, kur šveicars viņu gaidīja ar kaunīgu smaidu sejā.

-    Redziet, - viņš atvainodamies paraustīja plecus. - Es aizmirsu paskatīties. Viņa jums atstājusi zīmīti. - Viņš pasniedza to Adriēnai.

Satverot aploksni, Adriēnu pārņēma ļaunas nojautas. Atverot to, viņa sajuta adrenalīna pieplūdumu un matiņi uz rokām sacēlās gaisā. īsu mirkli viņa jutās kā stāvēdama uz klints kraujas un raudzīdamās lejup. Tad - zīmīte, kas bija tik īsa, ka nebija pat īsti jālasa.

A-

Nespēju vairs to izturēt.

Varavīksnē piedod.

Nikija.

7

Šveicara rokas drebēja, ar rezerves atslēgu atslēdzot Ni- kijas dzīvokļa durvis. Atkal un atkal viņš čukstus atkārtoja:

-     Nekad nevar zināt, nekad nevar zināt.

Tad slēdzene pagriezās, durvis atvērās, un Adriēna šausmās ieplestām acīm iesteidzās iekšā.

-    Nikij? - Dzīvoklī valdīja tumsa, kaut kur labajā pusē rēja suns. - Nikij?

Ramons sataustīja gaismas slēdzi, bet, to nospiežot, nekas nenotika. Viņš apjucis paraudzījās uz Adriēnu.

-     Man šķiet - varbūt izdedzis drošinātājs.

-    Salabojiet! - pavēlēja Adriēna, dodamās tālāk iekšā tumšajā dzīvoklī.

-     Panelis ir virtuvē, - atbildēja Ramons, - bet man vajadzēs lukturīti. Kā jums šķiet, vai viņai tāds ir?

Adriēna neatbildēja. Viņa tikko spēja paelpot.

-    Atcerējos - gaitenī ir saimniecības telpa. - Šveicars pagriezās un metās skriet.

-     Nikij? - Viņa juta karstas asaras plūstam pār vaigiem, soli pa solītim virzīdamās caur viesistabu, izstiepusi rokas uz priekšu. Viņa nevēlējās paklupt pret… - Nikij?

Džeks tagad rēja skaļāk, skrāpēdamies ar ķepām pie virtuves durvīm. Kad acis sāka aprast ar tumsu, Adriēna taustīdamās devās skaņas virzienā, atrada durvis un atvēra tās. Suns iemetās istabā, vaukšķēdams apskrēja riņķi, kā ķerdams savu asti, tad palēcās, sveikdams savu glābēju.

-    Mierā! - viņa satrūkusies pikti pavēlēja.

Ievaukšķējies Džeks cauri viesistabai traucās uz priekšnamu, kur atkal sāka skrāpēties pie durvīm - šoreiz cenšoties kaut kur iekļūt, nevis izkļūt ārā. Viņa sekoja sunim, nodomādama, cik kluss šķiet dzīvoklis bez elektrības. Vienīgā skaņa bija attāla satiksmes duna aiz loga un Džeka nagu skrapstoņa. Tad suņuks ierējās, un Adriēnu apžilbināja gaismas staru kūlis.

-     Es atradu lukturīti, - paziņoja Ramons.

Adriēna aizsedza plakstus ar delnu, nesapratnē miegdama un mirkšķinādama acis, bezpalīdzīga kā apstulbināts briedis. Ramons pārlaida gaismas staru istabām, un Adriēna sekoja tam ar skatienu, baidīdamās no tā, ko var ieraudzīt.

-    Es savaldīšu suni, - viņa teica. - Jūs salabojiet gaismu.

Ramons pamāja ar galvu un ar lukturīti devās uz virtuvi.

Adriēna taustījās uz vannasistabas durvju pusi, grīļodamās, it kā viņai būtu piemetusies jūras slimība.

-    Džek, - viņa sauca. - Nāc! - Taču tagad, kad viņa bija tam līdzās, suns sāka skrāpēties vēl izmisīgāk. Adriēna padevās, atvēra durvis un iegāja piķa melnajā tumsā.

Aiz ieraduma viņa nospieda gaismas slēdzi - vienreiz, otrreiz, bet nekas nenotika. Džeks smilkstēja pāris pēdu attālumā, un vienīgā skaņa bija ūdens pilēšana.

-    Nikij?

Klusums. Nekā.

Un tad šveicars virtuvē iesaucās:

-     Gatavs!

Negaidīti dzīvokli pārpludināja spoža gaisma, un vientuļa trompete iedziedājās pilnā skaļumā, izlaužoties caur pēkšņo gaišumu, kas apspīdēja Nikijas apdegušo augumu pelēkajā vannas ūdenī.

Adriēna sajuta nelabumu kāpjam kaklā - visa pasaule sagrīļojās, viņa sabruka, sajuta asas sāpes galvas sānos. Tad atkal viss satumsa.

Kad viņa atguvās, viņai līdzās krēslā sēdēja policists, klusi runādams mobilajā tālrunī. Lampas bija ieslēgtas. Viņas galva dunēja sāpēs. Un viņa gulēja uz dīvāna ar spilvenu zem kājām.

-    Paklau, - viņa ierunājās reizē aizvainotā un lūdzošā tonī. Atbalstījusies uz elkoņa, viņa pieslējās sēdus. Uzmanīgi.

-    Jūs sasitāt galvu, kad noģībāt, - paskaidroja policists.

Noģību? Kā - "noģību"? Viņa stāvēja… vannasistabā.

Pēkšņi viņa atcerējās griezīgo, žēlabaino trompetes skaņu un acu priekšā pazibēja māsas nedzīvā seja. Asaras aizžņaudza kaklu.

-     Tur vairs neko nevarēja darīt, - policists turpināja. - Nāve acīmredzot iestājās vienā mirklī.

Adriēna aizžņaugti ievaidējās. Viņa paslēpa seju plaukstās, un asaras sāka ritēt.

-    šveicars piezvanīja uz deviņi, viens, viens. Mēs ar pārinieku bijām tepat uz šīs ielas.

Tikai tagad viņa pamanīja otru policistu stāvam durvīs un klusi sarunājamies ar Ramonu.

-    Tiesu mediķi jau ir ceļā, - piebilda policists. - Un ātrā palīdzība. Lai gan…

Tiesu mediķi, Adriēna klusībā atkārtoja. Tiesu mediķi. Atkal iztēlē parādījās māsas tēls. Viņa gulēja vannā, līdz kaklam ledusaukstā ūdenī. Bet pie kājām peldēja kāda ierīce - radio vai kas tamlīdzīgs.

Viņa jādabū ārā no turienes.

Asinis aizplūda no galvas, kad viņa piecēlās kājās, pēkšņi sagrīļojās kā apreibusi, sirdij dauzoties kā skolas orķestra lielajām bungām. Policists atbalstīja viņu pie eikoņa.

-    Mums jādabū viņa ārā no turienes, - viņa teica un spēra soli uz vannasistabas pusi.

-    Nē. - Policists maigi nosēdināja viņu atpakaļ dīvānā.

-    Viņai ir auksti! - Adriēna šņukstēja.

-    Nē, viņai nav auksti. Viņai… - Policists izmisīgi paraudzījās apkārt, it kā meklēdams kādu, kas palīdzēs paskaidrot. Taču neviena nebija. - Viņai vairs nekas nekait, - viņš piebilda. - Lai kas arī būtu noticis, viņai vairs nesāp.

Adriēna pamodās savā dzīvoklī tūlīt pēc saullēkta. Pārsteigta viņa apjauta, ka joprojām ir apģērbusies un guļ savā gultā virs segām. Un tad, vēl neatvērusi acis, viņa atcerējās…

Viņa piecēlās, iegāja virtuvē un ar plastmasas konusu un papīra filtru pagatavoja tasi stipras kafijas. Apsēdusies pie virtuves galda, viņa nodomāja: Tas ir viss. Vairs neviena nav. Tagad es tiešām esmu bārene. Asaras saskrēja acīs, un viņa dusmīgi tās samirkšķināja. Ko tu vairāk žēlo? viņa sev jautāja. Sevi pašu vai Nikiju? Tad viņa iemalkoja kafiju un ieskatījās pulkstenī. 6.02. Pirmā blāvā rīta gaisma.

Māsas dzīvoklī pret izlietni sasistā galva joprojām sāpēja. Droši vien viņa vēl bija šokā, bet kaut kas taču bija jādara. Sastādi sarakstu, viņa pavēlēja sev. Saraksti viņai lieliski padevās, un tieši tā juristi rīkojas grūtos brīžos: sastāda sarakstus. Paņēmusi pildspalvu no Hoya krūzes līdzās tālrunim, viņa sameklēja līmlapiņas un sāka rakstīt:

1.   Apbedīšanas firma.

Tiesu mediķis teica, ka tikšot veikta sekcija - droši vien no rīta. Viņš bija iedevis savu vizītkarti un lūdzis piezvanīt pēcpusdienā. Ja nenotiks nekas neparedzēts, viņi jau tās pašas dienas vakarā varēs atdot "mirstīgās atliekas". Tāpēc jāatrod apbedītāji.

2.   Piezvanīt tiesu mediķim.

3.   Viņa brīdi vilcinājās. Kas bija trešais punkts? Tad atcerējās, ka trešais punkts ir psihiatrs, kas nogalināja viņas māsu. Viņa vārds ir Durans. Džefrijs Durans.

Taču nē. Ar šo nelieti viņa tiks galā vēlāk. Tagad ir svarīgāki uzdevumi nekā atriebība. Tāpēc trešais punkts ir kaut kas cits. Piemēram, bēres. Malkodama kafiju, viņa pārdomāja, ko Nikija būtu vēlējusies. Un tad viņa atcerējās - bēru laiva, piekrauta ar ziedu kalniem. Reiz viņas kā jokodamas bija par to runājušas, un māsa teikusi, ka vēlas tieši to - apbedīšanu jūrā.

Adriēna nopūtās. Jāsarīko bēres, pavisam vienkāršas, bet… ko lai aicina? Citu radinieku nebija. Tikai viņa. Viņa un Džeks.

Jēziņ! - viņa attapās. Džeks!

Nikijas dzīvokļa atslēga karājās uz āķa zem skapīša līdzās izlietnei. Tur viņa turēja visas atslēgas, lai nebūtu tās lieki jāmeklē. Nabaga sunītis! Adriēna nodomāja. Ko darīt ar viņu? Kas tagad notiks ar to?

Viņa izgāja no dzīvokļa 6.35 un devās austrumu virzienā uz Lamontu, uz 16. ielas pusi, kur varētu atrast taksometru. Saule cēlās augstāk, un agrīnie gājēji jau nāca ārā no Hellera maiznīcas, ar portfeļiem vienā un kafijas tasēm otrā rokā. Pusducis cilvēku pieturā gaidīja autobusu, bet noskrandis la- tīņamerikānis snauda pie krodziņa Ernesto's Taqueria durvīm.

Pagāja kāds brīdis, līdz izdevās atrast taksometru, bet brauciens bija ātrs - šoferis vispirms nogriezās uz rietumiem pa Portera ielu, pēc tam uz dienvidiem pa Viskonsinas un M ielu. Viņa izkāpa pie "Ūdensdzirnavām", gandrīz vai gatavodamās namu ieraudzīt policijas mašīnu ielenkumā. Taču ārēji nekas neliecināja par viņas māsas nāvi. Cilvēki devās uz darbu, neko nenojauzdami par iepriekšējā vakara traģēdiju.

Adriēna nepazina rīta maiņas šveicaru, bet tas nebija svarīgi. Šveicars lasīja laikraksta Post sporta sadaļu un tikai pamāja ar galvu, kad viņa gāja garām. Lifta durvis atvērās, zvaniņam priecīgi nošķindot. Un tad jau viņa bija trešajā stāvā un pa kluso gaiteni devās uz māsas dzīvokli.

Viņa gandrīz vai gaidīja, ka durvis būs aizlīmētas ar dzelteno policijas lenti. Taču nekā tāda nebija. Durvis kā jau durvis - un viņa to priekšā kā sastingusi. Tikai pirms dažām stundām viņas māsu, pārklātu ar palagu, iznesa no šejienes uz nestuvēm. Viņa atcerējās, kā ūdens pilēja uz grīdas, iezīmējot taciņu no vannasistabas līdz dzīvokļa durvīm, bet tagad tas jau bija pazudis. Izgaisis. Tāpat kā Nikija.

Viņa sameklēja somiņā atslēgu un atslēdza durvis. Suns, uzlēcis uz dīvāna, uzsāka saraustītu rējienu, reizē brīdinošu un žēlabainu, kas šķita ilgstam bezgalīgi.

- Dže-kiņ, - viņa ierunājās, noliekusies, lai pakasītu suņukam aiz auss, kad tas pieskrēja pie viņas. - Kur ir tava saitīte? Kur tā nolikta?

Džeks muļķīgi piešķieba galvu, luncinādams strupo astīti priekā par šādu uzmanību.

Adriēna mēģināja izdomāt, kur Nikija varēja nolikt saiti. Dažu pēdu attālumā no durvīm bija sienas skapis, un viņa to atvēra. Ieskatījās iekšā. Pāris mēteļu karājās uz āķiem. Vesels klēpis apģērbu ķīmiskās tīrītavas iepakojumā. Pāris jostu. Māsas skrituļslidas. Lietas. Tik daudz lietu. Tik daudz… personisko mantu. Pirmo reizi Adriēnai ienāca prātā, ka viņai būs jāparūpējas par to visu. Par mēbelēm, drēbēm, slidām…

Varbūt saite ir virtuvē.

Cauri viesistabai viņa iegāja virtuvē un pārlaida skatienu visapkārt. Saiti nekur nemanīja. Nebija netīru trauku. Telpa izskatījās pat daudz kārtīgāka nekā parasti, it kā Nikija būtu to uzkopusi, pirms padarījusi sev galu. Pat ledusskapja durvis, kur parasti rēgojās dažādas raibas bildes, bija tukšas. Vai gandrīz tukšas. Pie tām ar magnētu, kas atgādināja mazu Tancļueray džina pudelīti, bija piestiprināta aploksne. Un uz tās ar lieliem drukātiem burtiem bija uzrakstīts Adri- ēnas vārds.

Noņēmusi magnētu, viņa aiznesa aploksni pie letes virtuves vidū un apsēdās, raudzīdamās uz to un baidīdamās no māsas pēdējiem vārdiem. Tikai pēc krietna brīža viņa atvēra aploksni un nopūzdamās apjauta, ka bailes bijušas veltīgas. Aploksnē bija viņas māsas testaments, standarta dokuments, lejupielādēts no interneta. Virspusē rēgojās krāsains reklāmas plakāts ar uzrakstu:

20% ATLAIDES TŪKSTOŠOS RESTORĀNU VISĀ VALSTĪ…

Zem tā bija paziņojums:

Es, Nikola Salivana, Vašingtonas iedzīvotāja, paziņoju,

ka šis ir mans testaments.

PIRMKĀRT: Es atceļu visus Testamentus un to Pielikumus, ko esmu sastādījusi iepriekš. OTRKĀRT:

Viņa nevēlējās to lasīt tagad, lai gan uzreiz pamanīja, ka māsa iecēlusi viņu par sava testamenta izpildītāju. Tas arī nebija nekāds brīnums. Kurš gan cits tas varētu būt?

Jā, tiešām, kas vēl?

Kaut kur jābūt adrešu grāmatai, nodomāja Adriēna. Filofax vai PalmPilot - jāatrod kādas piezīmes, kas palīdzētu Adriē- nai sazināties ar Nikijas draugiem (ja viņai tādi bija). Varbūt viņa glabāja adreses savā piezīmjdatorā, nodomāja Adriēna.

Vēsa purniņa pieskāriens kājai atgādināja, ka jāmeklē saite. Piecēlusies no krēsla, Adriēna caur viesistabu iegāja māsas guļamistabā. Tāpat kā virtuvē, arī tur valdīja kārtība - gulta bija saklāta, drēbes noliktas vietā. Viņa atvēra sienas skapi, lai paraudzītos, vai saite nekarājas tur, un viņas skatienu uzreiz piesaistīja koši zaļš plastmasas futrālis, ko viņa vēl nekad nebija redzējusi.

Pārāk liels piezīmjdatoram, pārāk mazs ģitārai - futrālis bija taisnstūrains, bet ne kvadrātveida. Ziņkāres pārņemta, viņa to pacēla un nobrīnījās par tā svaru. Foto vai video kamera ar piederumiem? Izņēmusi futrāli no skapja, viņa aiznesa un nolika to uz gultas. Rokturim abās pusēs atradās šifra slēdzenes, bet tās nebija nekāds šķērslis. Nikija mēdza lielīties, ka visur izmantojot vienu un to pašu ciparu kombināciju, jo to nekad neaizmirsīs - 0211, savu dzimšanas datumu. Vai arī - datora parolei 021170, kas ir tieši tas pats, tikai kopā ar gadu.

Adriēna pagrieza mazos metāla ritenīšus, līdz abās roktura pusēs bija atbilstošie skaitļi, tad nospieda slēdzenes un atvēra futrāli.

Atradums bija tik negaidīts un savāds, ka viņai aizrāvās elpa. Ieroča - kaut kādas šautenes - daļas bija ievietotas putuplasta nodalījumos, kas šķita speciāli paredzēti šim nolūkam. Garš, zilgans stobrs, matēti melna plastmasas laidne, teleskopisks tēmēklis.

Un… putuplasta iedobē zem teleskopa bija rūpīgi izvir- pots, perforēts metāla cilindrs ar vītni vienā galā. Lai gan viņa tādus nekad nebija redzējusi (ja nu vienīgi filmās), viņa uzreiz noprata, ka tas laikam ir "klusinātājs". Gandrīz neapzināti viņa aizcirta futrāli, it kā lai noslēptu tā saturu, un atkal aizslēdza mazās šifra slēdzenes. Tad aiznesa futrāli atpakaļ uz sienas skapi un nolika vietā.

Jau otro reizi vienā dienā viņa jutās satriekta un vainīga. Satriekta tāpēc, ka Nikija bija izdarījusi pašnāvību, un vainīga tāpēc, ka nebija viņu paglābusi. Tagad atkal satriekta, atrodot šauteni - un nevis kaut kādu, bet šādu šauteni - māsas dzīvokļa sienas skapī. Un atkal uzmācās vainas apziņa par savu okšķerīgo ziņkāri.

Nopūtusies viņa aizvēra sienas skapja durvis. Izbeidz, viņa pavēlēja sev. Neviens nevarēja glābt Nikiju (ja nu vienīgi viņas psihiatrs). Nikija bija nolemta. Vienmēr bijusi nolemta. Un, kas attiecas uz rakņāšanos māsas mantās, viņai tieši tas ir jādara. Viņa ir tuvākā radiniece. Testamenta izpildītāja. Un vienīgā dzīvā ģimenes locekle. Ja ne viņa, kas tad?

Bet tas ir tik ērmoti, viņa nodomāja, raudzīdamās apkārt un meklēdama suņa saiti. Tāda šautene… tādas neviens nepērk pašaizsardzībai. Un, lai ar ko Nikija nodarbojās, medībās viņa noteikti negāja, tāpēc… tā noteikti pieder kādam citam. Bet kam?

Atgriezusies viesistabā, viņa atkal pameta skatienu apkārt, jau izlēmusi, ka var ari piesiet suni kādā aukliņā. Tikai tagad pamanījusi Nikijas rakstāmgaldu, viņa piegāja pie tā un, pašai par lielu pārsteigumu, augšējā atvilktnē atrada meklēto. Suņa saiti. Un uz rakstāmgalda stāvēja Nikijas piezīmjdators - kurā noteikti jābūt ari adrešu grāmatai. (Vai programmai Microsoft Outlook nav kaut kāds "kontaktu" saraksts?) Promejot viņa ņems datoru līdzi.

Aizvērusi rakstāmgalda atvilktni, viņa pievērsās Džekam, kurš pēkšņi skaļi un uzstājīgi ierējās - tad metās uz durvju pusi. Adriēna pārsteigta ieraudzīja, ka durvju rokturis pagriežas, un sajuta baiļu trīsas un bažas, kā paskaidrot savu atrašanos šeit. Tik agrā rīta stundā. Māsas dzīvoklī.

Durvis atvērās, un tajās parādījās vīrieša stāvs. Ienācējs pietupās un sasita plaukstas, kad suns metās tam pretī.

-     Trancļuilo]3 , Džek, trancļuilol

Ramons.

Adriēna noklepojās, vērodama, kā šveicars ar pirkstu kauliņiem glāsta suņa galvu, visu laiku tam kaut ko stāstīdams. Taču viņš laikam nedzirdēja, tāpēc viņa ierunājās.

-    Sveiki!

Ramons pacēla galvu, satrūcies atklājot, ka nav viens. Ieraudzījis Adriēnu, viņš izslējās un nokaunējies pasmaidīja.

-    Es biju noraizējies par suni, - viņš paskaidroja, aizverot aiz sevis durvis.

-    Domāju, ka varbūt vajag to pabarot, vai ne? Izvest laukā…

Adriēna pamāja ar galvu.

-     Es arī, - viņa atbildēja.

Ramons pamīņājās.

-    Tad jau… - Viņš paraudzījās apkārt, nesaprazdams, ko teikt. - Ja jūs te esat…

-   Gribēju jums ļoti pateikties par vakarvakaru, - teica Adriēna. - Es… es tiešām biju panikā.

Ramons pamāja ar galvu.

- Tas bija drausmīgi, - viņš piekrita. - Drausmīgākais, ko jebkad esmu redzējis.

-     Es saprotu.

-    Es esmu tikai šveicars, bet… viņa bija mans draugs, vai zināt? Mēs šad tad aprunājāmies.

Adriēna pamāja ar galvu.

-    Tagad droši vien būs bēres… - Ramons ieminējās.

-     Laikam gan.

-    Varbūt jūs varētu dot man ziņu?

-      Noteikti.

-    Jo es ļoti gribētu aiziet.

-     Norunāts.

Šveicars panāca tuvāk un no maka izvilka bezjēdzīgi dārgu vizītkarti. Labajā augšējā stūrī bija zelta krāsā reljefi iespiestas traģēdijas un komēdijas maskas. Vidū lepojās viņa vārds - Ramons Gutjeress-Navarro - un tālruņa numurs.

-    Es jums piezvanīšu, - apsolīja Adriēna. - Starp citu, tas arī ir viens no iemesliem, kādēļ es atnācu. Pameklēt kādu adrešu grāmatu. Lai varētu paziņot viņas draugiem… kas noticis.

Ramons domīgi pamāja ar galvu un sarauca pieri.

-    Viņa diez cik daudz negāja ārā, - viņš noteica. - Un arī pie viņas nenāca daudz viesu.

Tagad bija Adriēnas kārta pamāt ar galvu.

-    Tik skaista sieviete, varētu… - Viņš aprāvās un mainīja tematu. - Kas būs ar Džeku? Kur viņš tagad paliks?

Adriēna papurināja galvu.

-     Nezinu. Mana dzīvokļa saimniece dzīvo stāvu augstāk un… nav sajūsmā par suņiem.

-     Es tā domāju, - Ramons ieminējās. - Varbūt es varētu viņu paņemt - tas ir, ja jūs pati negribat - ja nevarat ņemt viņu pie sevis. Man patīk suņi. Un, tā kā tas ir Nikijas suns… tas būtu kaut kas īpašs.

Adriēna pārdomāja dzirdēto - tikai īsu mirkli.

-     Tas būtu… brīnišķīgi! - Viņai ienāca prātā, ka Ramons laikam bijis samīlējies viņas māsā.

-    Tikai… ja jūs varētu pagaidām viņu paturēt kādu nedēļu vai varbūt divas? - Ramons iejautājās. - Man pašlaik jāatrod jauns istabas biedrs un viss ar to jāsarunā. Es varētu izvirzīt šādu noteikumu puisim, kurš gribēs kopā ar mani īrēt dzīvokli. Ja viņam nepatīk suņi - es atradīšu citu, kuram patīk.

Adriēna dedzīgi pamāja ar galvu.

-     Protams! Pāris nedēļu. Mierīgi.

Ramons šķita iepriecināts.

-    Tad jau viss kārtībā, - viņš teica.

Viņa ielika vizītkarti rokassomiņā un datoru - somā, kas stāvēja uz grīdas līdzās rakstāmgaldam. Tad piestiprināja saiti pie Džeka kaklasiksnas, uzmeta plecā datorsomu un izgāja gaitenī. Kopā ar Ramonu viņa ar liftu nobrauca vestibilā un izgāja ārā.

-    Vai izsaukt taksi?

Adriēna papurināja galvu.

-    Vispirms pastaigāšu ar suni.

šveicars pamāja ar galvu, un viņi sarokojās.

-    Nu tad… gaidīšu jūsu zvanu, - viņš atgādināja.

Adriēna pasmaidīja, tad Džeks parāva saiti uz ietves malas pusi.

Ramons atplauka laimē.

-    Es esmu suņa īpašnieks! - viņš paziņoja it kā visai pasaulei. - Kā tas izklausās?

8

Viņa stāvēja ļaužu pūlī uz platformas Metro centrā, gaidīdama Sarkanās līnijas vilcienu, kas aizvedīs viņu uz Klīv- lendas parku. Vilciens kuru katru mirkli būs klāt, Adriēna to zināja, jo apaļie stikla gaismekļi bija sākuši ātri mirgot, viņa tos redzēja aiz stāvošo pasažieru kājām. Tuvodamās platformai un paraudzījusies pa labi, viņa pamanīja tunelī uzspīdam vilciena priekšējo lukturi. Kaut kur iezvanījās tālrunis.

Taču tas nebija sapnī. Tālrunis bija īsts, bet metrostacija - sapņu rēgs. Viņa to zināja jau sapņa laikā, taču tas neko nemainīja. Joprojām sapņa varā, viņa taustījās pēc klausules uz naktsgaldiņa.

-    Hallo?

Zvanītāja stādījās priekšā kā Neimanes jaunkundze no tiesu medicīnas biroja.

-     Es zvanu saistībā ar Nikolas Salivanas mirstīgajām atliekām. Ar ko es runāju?

Šis vārds - atliekas - lika Adriēnai piecelties sēdus, un piecēlusies viņa arī atbrīvojās no sapņa.

-    Es esmu Nikijas māsa. Pusmāsa. Adriēna Koupa.

-    Policijas ziņojumā jūs esat minēta kā tuvākā radiniece.

-    Tā arī ir.

-    Mums jāzina apbedīšanas firmas nosaukums - kas nodarbosies ar mirstīgajām atlie…

Adriēna pārtrauca viņu.

-    Sapratu. - Nodarbosies ar atliekām? It kā Nikija būtu siers vai informācija.

-     Un? - Ierēdnes nepacietība bija skaidri jūtama.

-     Es vēl nekad neesmu ar to saskārusies, - paskaidroja Adriēna. - Tāpēc… neesmu īsti izlēmusi…

-     Varu aizsūtīt sarakstu, ja jums ir fakss, - piedāvāja ierēdne.

-     Ir, - Adriēna atbildēja. - Tepat mājās. - Viņa nosauca numuru.

Ierēdne atgādināja, ka gaidīs atbildi.

-    Atļauja izsniegt mirstīgās atliekas jau ir parakstīta. Tāpēc varam tās nosūtīt, kur jūs liksiet.

-     Skaidrs.

-     Vai varēsiet atsūtīt atbildi jau šopēcpusdien? Tas būtu labi, - ierēdne piebilda.

-    Došu ziņu tūlīt pat, - Adriēna apsolīja, nolikdama klausuli. Tad viņa izkāpa no gultas, steigšus saģērbās un piesprādzēja saiti pie Džeka kaklasiksnas. Spīrsas kundze neļāva mājā turēt dzīvniekus, taču "šādos apstākļos…" viņa bija atļāvusi Džekam palikt līdz nākamās nedēļas nogalei, kad Ra- mons varēs to paņemt.

Džeks jau lēkāja pie durvīm un skrāpēja tās, degdams nepacietībā.

Suns priecīgs traucās uz priekšu, kad abi šķērsoja mazo dārziņu pa ceļam uz garāžu, kur Adriēna nospieda paceļamo durvju atvēršanas pogu. Kad durvis grabēdamas pacēlās līdz griestiem, Džeks izrāva Adriēnu šķērsieliņā aiz mājām.

Ejot pa ielu, Adriēna prātoja - lai gan viņai nav laika rūpēties par suni, viņai tā pietrūks. Apbrīnojami, cik daudz cilvēku apstājas, lai parunātos - it kā ar viņu, bet patiesībā ar Džeku. Lai gan Hellera maiznīca atradās tikai kvartāla attālumā, viņa līdz tai gāja gandrīz desmit minūtes. Tur viņa piesēja suni pie autostāvvietas skaitītāja stabiņa un iegāja nopirkt kādu smalkmaizīti, bet jau pēc brīža iznāca ar Džekam domātu kruasānu.

Kad viņa atgriezās dzīvoklī, no faksa aparāta slīdēja ārā tiesu medicīnas ekspertu biroja lielā sūtījuma pēdējās lappuses. Džeks uzlēca uz dīvāna un tur saritinājās, bet Adriēna pacēla no grīdas žūksni lapu. Viņa uzreiz saprata, ka tajās alfabētiskā secībā uzskaitītas visas iestādes, kuras Vašingtonā sniedz "apbedīšanas pakalpojumus".

Viņa piezvanīja uz apbedīšanas biroju "Albiona", kas bija saraksta sākumā. Vīrietis, kurš atsaucās, runāja tik saudzīgā un noslēpumainā balsī kā lietotu auto pārdevējs narkotiku iespaidā. Kad Adriēna pārtrauca viņa vārdu plūdus, lai paskaidrotu, ka viņai nav vajadzīgas greznas bēres, viņš, ne aci nepamirkšķinot, piedāvāja "visekonomiskāko" variantu - bez "apskates" vai "dievkalpojuma", ar "klasisku", tiesa gan, "pieticīgu" zārku. Tomēr drīz vien noskaidrojās, ka pat visvienkāršākā apbedīšana izmaksās tūkstošiem dolāru.

Barets Albions glaimīgā balsī centās mazināt šo triecienu, piebilstot:

- Mēs pieņemam gandrīz visas galvenās kredītkartes, izņemot American Express. - Kad Adriēna apklusa, gaidāmo izdevumu samulsināta, viņš atgādināja, ka "mantojumā bieži ir atvēlēti līdzekļi šim nolūkam".

Viņa atkal vilcinājās. Viņa bija iztēlojusies, ka māsai būs pieklājīgas bēres, visi draugi un radi, tērpušies sērās, sapulcēsies, lai viņu pieminētu. Taču tas nebija iespējams. Viņa bija ieskatījusies Nikijas datorā, un tur gandrīz neviena nebija. Tikai Adriēna, Ramons, ēkas pārvaldnieks un viņas psihiatrs. Amtrak un Avis. Tom Yum Thai.

Patiesība bija tāda, ka Nikijai nebija draugu. Gandrīz neviena. Vispār neviena paša.

-     Un kā būtu ar… kremāciju? - Adriēna nedroši izdvesa. Viņa dzirdēja, kā apbedīšanas firmas direktors vada otrā galā izbrīnā noelšas.

Pēc brīža viņš atbildēja:

-     Nu jā, tāda iespēja ir.

-     Tas labi, - Adriēna atcirta tik skarbā balsī, ka Džeka ausis tramīgi saslējās.

-    Tad tā ari darīsim.

Albions nopūtās.

-     Mēs kremējam tikai divreiz nedēļā, - viņš paskaidroja. - Otrdienās un piektdienās. Tāpēc tikai sestdien varēsim…

-     Sestdiena derēs.

Taču, izvēloties šo "alternatīvu", Adriēna jutās vainīga. Kāda ceremonija tomēr ir vajadzīga, viņa domāja. Vismaz kaut kas.

Viņa kopīgi ar apbedīšanas firmas direktoru saskaņoja visus sīkumus, tostarp arī Adriēnas Visa kartes numuru un derīguma termiņu, kā ari "pelnu tvertnes" izvēli. "Visekonomiskākā" bija zila kartona kaste - "tiešām diezgan gaumīga". Adriēna nespēja samierināties ar "kasti", tāpēc izvēlējās urnu - "klasisko". Un, jā, viņa pati arī atnāks pēc urnas, kad "apstrāde" būs pabeigta.

-    Vai jūs ieradīsieties personiski? - taujāja Albions. - Vai varbūt labāk nosūtīt to jums? Mēs varētu nosūtīt ar FedEx…

-     Es atnākšu pati personiski, - atbildēja Adriēna un nodomāja: FedEx? Viņi grib sūtīt manu māsu ar FedEx? Nolikusi klausuli, viņa izplūda asarās. Džeks, saritinājies kamoliņā, pacēla purnu un jautājoši ierējās.

Slaucīdama asaras, Adriēna devās pie virtuves galda un ķērās pie saraksta.

Viņai vienmēr lieliski padevās sarakstu sastādīšana, ieviešot haosā kārtību, pat ja tā bija tikai uz papīra. Pēc Mariē- nas nāves Adriēna palīdzēja Dekam izšķirot audžumātes mantas. Viņa atrada Marlēnas piemiņas lietas - biezu mapi katram bērnam. Nikijas mapē - no galda sedziņām izgatavoti Valentīndienas apsveikumi, mežģīņu atgriezumi, izba- lojis sārts aplikāciju papīrs. Koši, pat pārsteidzoši zīmējumi ar flomāsteru. Rūpīgi izgrieztas sarežģītas formas sniegpārslas. Dzejoļi. Adriēnas mapē - kaudzīte liecību ar visām teicamām atzīmēm, daži glīti mazi sniegavīriņi un daži bērnības laiku saraksti, drukātiem burtiem rūpīgi uzrakstīti uz rakstāmpapīra loksnēm.

1.   Iztīrīt zobus.

2.   Saklāt gultu.

3.    Paēst brokastis.

4.   Spēlēties.

Jā, viņa bija tāds bērns, kuram šķita nepieciešams atgādināt sev arī par spēlēšanos. Atšķirībā no haotiskās un neaprēķināmās Nikijas, kuras devīze - ja vispār tāda bija - varētu būt: Nelauzit galvu par sīkumiem. Viņa - Adriēna - bija "rātnā" meitene atšķirībā no valdzinoši līksmās draiskules Nikijas. Nikiju bija grūti piespiest veikt saimniecības darbus, viņa vienmēr kavēja vakariņas un laikā neatgriezās no randiņiem, vienmēr pamanījās izlūgties nodošanas termiņa pagarinājumu skolas darbiem. Nikija vienmēr iekūlās nepatikšanās, tomēr… visi viņu mīlēja. Viņas smaids bija kā gaismas stars istabā, pat ja dažreiz viņa spēja nokaitināt. Jo grūti bija noticēt, nevarēja noticēt, ka tik skaista un dzīvespriecīga meitene var būt tik pārdroša - un tik apburoša. Kā gan tas notika? Adriēna nesaprata. Kā viņas līksmā un daiļā māsa… kļuva par… vientuļnieci?

Tas bija neizprotami. Tas bija biedējoši.

Pēdējā no viņas pašas sarakstiem, kuru mērķis bija uzturēt visu kārtībā, bija ierakstītas Vakariņas ar Nikiju. Taču tajā nebija paredzēts Barets Albions, pelnu urna un snaipera šautene.

Adriēna aši papurināja galvu, it kā lai aizgaiņātu netīkamās domas, un atvēra elektronisko piezīmju grāmatiņu, kurā glabāja savus daudzos sarakstus. Citu pec cita viņa sanumurēja veicamos darbus:

1.   Aizsūtīt faksu Neimanei.

2.   Urna - Albiona - sestdien.

3.   "Apvienotās bruģēšanas" dokumenti - ziņojums Slovam.

4.   Visa karte: limits?

Viņa mirkli aizdomājās. Kas vēl? Bija taču vēl kaut kas. Un tad atcerējās.

5.    Testaments.

Viņa vēl nebija to īsti izlasījusi. Tikai uzmetusi skatienu Nikijas dzīvoklī. Gana, lai uzzinātu, ka ir iecelta par testamenta izpildītāju.

Viņa ieskatījās pulkstenī un redzēja, ka tas rāda 9.15. Pēcpusdienā viņai bija tikšanās ar Kērtisu Slovu, lai apspriestu dažus "bīstamus" "Apvienotās bruģēšanas" lietas dokumentus. Patiesībā viņa vēl nebija beigusi pat rakstīt anotācijas dokumentiem, kur nu vēl sagatavot ziņojumu, kurus no tiem būtu jācenšas pasargāt. Viņai vienkārši nebija - nevarēja būt - laika. Tomēr tas būs jāatrod.

Viņai tiešām noderētu brīvdiena vai pat divas, bet kā gan lai viņa to atļautos, ja visa šī "Bruģēšanas" jezga karājas virs galvas kā zobens? Nodošana kādam citam un visa ieskaid- rošana prasītu pārāk daudz laika. Turklāt šī ir pirmā nopietnā lieta, pie kuras viņa strādā šajā firmā. Ja viņa to pievils pašā karstākajā darba laikā… tad tikpat labi var sākt meklēt darbu soda kvīšu izsniegšanā par nepareizi novietotām mašīnām.

Dari visu pēc kārtas, viņa teica sev. Dari to, kas jādara, svarīguma secībā. Un tā viņa ari rīkojās.

Uzrakstīja ziņojumu tiesu medicīnas birojam un pa faksu aizsūtīja augstprātīgajai Neimanes jaunkundzei. To var izsvītrot. Tad piezvanīja uz numuru, kas bija norādīts Visa kartes aizmugurē, un, zobus sakodusi, klausījās ilgo un apnicīgo ierakstīto tekstu. Beidzot izdzirdēja vajadzīgo piedāvājumu, nospieda astoņnieku un uzzināja, ka māsas kremācijas izmaksas nepārsniegs viņas Visa kartes limitu. Viņa bija patīkami pārsteigta, uzzinot, ka kredīts ir vairāk nekā divi tūkstoši dolāru - tie iegūti, kad kartei tika piešķirts platīna statuss.

Viņa izsvītroja arī šo punktu un sajutās jau mazliet labāk.

Iegājusi guļamistabā, viņa aši saģērbās, pārvilka suku pār matiem un aši uzkrāsojās (tuša - lūpukrāsa - mazliet pūdera uz pieres). Tad paķēra atslēgas, noglaudīja Džeku un steidzās ārā pa durvīm.

Taču jau pēc mirkļa atgriezās, lai paņemtu Nikijas piezīmjdatoru. Kāpēc gan neizmatot to, kamēr tiks piegādāts jaunais? Bez sava datora bija grūti iztikt. Tomēr… viņa nodomāja, aizverot aiz sevis durvis, ja viņa gatavojas ņemt datoru līdzi uz tiesu, vajadzētu sagādāt neuzkrītošāku somu nekā šis kliedzoši sārtais Cordura "brīnums", ko bija izvēlējusies Nikija.

Birojā Adriēna uzzināja - SIovs atstājis ziņu, ka tomēr nevarot šodien pusdienot kopā ar viņu - varbūt rītdien? Šādi viņa ieguva vēl veselu dienu, lai tiktu galā ar "Bruģēšanas" dokumentiem. Un arī ar testamentu.

Tas atradās datorsomā, un, izņemot to, viņas sirds sažņaudzās skumjās. Māsas nāves bezjēdzīgumu vēl jo sāpīgāk uzsvēra muļķīgā reklāma, kas rotāja viņas pēdējo gribu un testamentu.

Ar testamentiem viņa vēl nekad nebija rīkojusies. Tas laikam būs jāiesniedz tiesā, jāslēdz māsas bankas konti, jānokārto apdrošināšana (ja viņai tāda bija) un…

Tikai tagad viņai pēkšņi ienāca prātā, ka Nikijai taču bija nauda. Viņas gļēvais Eiropas draudziņš (vai, pareizāk sakot, viņa vecāki) bija piešķīruši viņai krietnu summu. Pusmiljonu dolāru. Nauda droši vien ir kaut kur ieguldīta. Pat naudas tirgus kontā tā ienestu divdesmit piecus tūkstošus gadā. Tāpēc, pat īrējot dzīvokli Džordžtaunā un divreiz nedēļā apmeklējot Klīvlendas parka psihiatru, Nikija nevarēja četru gadu laikā kaut cik ievērojami patukšot šo kontu. Viņa taču gandrīz nekur negāja.

Apziņa, ka viņa varbūt mantos šo naudu, ar ko varētu nomaksāt studiju parādus, izraisīja satraukuma trīsas - un lika arī nokaunēties. Viņai nevajag Nikijas naudu. Tas ir - vajag, tikai… Tikai Adriēna nevēlējās, lai māsas nāve viņai būtu kā laimests loterijā.

Viņas skatiens pārslīdēja lappusei:

OTRKĀRT: Es nosaku, ka visas manas apbedīšanas vai kremācijas izmaksas jāsedz no mana mantojuma;

TREŠKĀRT: Novēlu 5000 dolāru lielu summu un savu suni Džeku aktierim un šveicaram Ramonam Gutjeresam- Navarro, zinot, ka viņš izturēsies pret šo dzīvnieciņu tikpat laipni, kā izturējās pret mani;

Adriēna domīgi pašūpoja galvu. Ramons priecāsies - gan tāpēc, ka Nikija uzminējusi viņa domas par suni, gan arī tāpēc, ka dabūs naudu (kurš gan nepriecātos par to?). Viņa lasīja tālāk. Testamentu sastādīšana pavisam nebija Nikijas garā, un tomēr…

CETURTKĀRT: Es novēlu savai mīļotajai pusmāsai Ad- riēnai Koupai ikvienu un visas varavīksnes, kas var tikt atrastas manos īpašumos, gan īstas, gan iedomātas;

PIEKTKĀRT: Es nosaku, lai viss mans pārējais īpašums tiek sadalīts vienādās daļās manai māsai Ādriēnai Koupai; fondam "Ticiet bērniem" un manam psihoterapeitam Dr. Džefrijam Duranam, kurš palīdzēja man sadzīvot ar bērnības noslēpumiem.

Adriēna samirkšķināja acis.

-     Bērnības noslēpumi? - viņa nomurmināja. - Kādi noslēpumi? - Un pēc brīža: - Sadzīvot? Viņa nonāvēja pati sevi ar strāvu! - Testaments izkrita no rokām, un Adriēna, atslīgusi pret krēsla atzveltni, izplūda asarās.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens, un parādījās Bete.

-    Kas tev kait? - viņa jautāja. - Es tikai…

-    Man jāiziet, - paziņoja Adriēna, paķerdama savu rokassomiņu un pielēkdama kājās. - Piesedz mani!

-      Bet…

-    Tas ir svarīgi, - viņa paskaidroja un metās ārā pa durvīm.

9

Henriks de Grots sagumis sēdēja krēslā, un, pavirši raugoties, šķistu, ka viņš ar Duranu risina ikdienišķu sarunu. Konsultāciju telpa bija mājīga, un viņiem priekšā uz kafijas galdiņa bija izklāti jaunākie žurnāli. Glāze ūdens ar ledu un glāze Iedus tējas neskartas stāvēja uz Sandstone paliktņiem.

Durans nopētīja paliktņus ar aizdomu pilnu skatienu. No kurienes tie te uzradušies? Tie šķita raupji un nočirkstēja, novietojot glāzi. Kur viņš tos pirka? Ko gan viņš domāja?

Uz kafijas galdiņa stāvēja arī de Grota cigaretes un sērkociņu kārbiņa. Pelnutrauka nebija, jo Durans savā kabinetā neļāva smēķēt. Bet holandietis bija kaislīgs pīpmanis, un, tā kā piespiedu atturība darīja viņu nemierīgu, Durans atļāva viņam vismaz paturēt rokās cigaretes. Nebūdams transā, viņš to darīja nepārtraukti, gandrīz kā uzburts - izņēma cigareti no paciņas, viegli uzsita ar to pa galdiņu, aptaustīja ar pirkstiem un pat pacēla pie mutes, izlikdamies, ka ievelk dūmu.

Klausies uzmanīgi, Durans sev atgādināja. Lai gan šis jautājums ar de Grotu bija izrunāts jau daudzkārt, tomēr bija jāklausās uzmanīgi.

Pēc de Grota acīm varēja pateikt, ka viņš ir nonācis transā. Tās bija atvērtas, bet skatiens bija mazliet izklaidīgs, it kā holandietis raudzītos garām Duranam, garām diplomu rindai pie sienas, kaut kur - nezināmās tālēs.

De Grots krietnu brīdi klusēja, gaidīdams Durana norādi.

-    Jūs esat mašīnā? - ieminējās Durans.

-    Jā - mašīnā. Tur ir tumšs, un arī ārā ir tumšs. Nakts ir apmākusies, un gaisā jūtams mitrums. Būs lietus.

Durans neviļus bija paliecies uz priekšu, brīnīdamies par holandieša savādi cietajiem, spurainajiem gaišajiem matiem.

-     Būs lietus, - de Grots atkārtoja.

Durans atrāvās, apjautis, ka tikko mēģinājis sajust sava klienta matu smaržu - lai saprastu, vai tie ieziesti ar veidošanas putām vai želeju. Klausies uzmanīgi, Durans sev pavēlēja. De Grots bija nonācis strupceļā.

-    Vai ārā spīd mašīnu lukturi? - Durans pateica priekšā.

Krēslā sēdošais de Grots saviebās un piemiedza acis, it

kā lukturu gaisma tās žilbinātu.

-    Jā. Sākumā man šķita, ka tuvojas kāds auto ar ieslēgtiem tālās gaismas lukturiem. Es nodomāju: "Sasodīts, kāpēc viņš neieslēdz tuvās gaismas?"

Nē, nodomāja Durans. Tā domā auto vadītājs.

-    Vai jūsu tēvs tā teica? Viņš ir pie stūres, vai ne?

-    Jā. Jā, protams, mans tēvs. Es… es neskatos uz tām gaismām, bet tās nepazūd. Gaisma… tā kaut kā ir manī iekšā. Kā prožektors manā krūškurvī.

-    Un pēc tam?

-    Gaisma mani sagūsta… un pēc tam mani aiztiek. - Viņš sāpīgi sagrozījās krēslā. - Viņi manī kaut ko liek iekšā.

-    Ko, Henrik? Ko viņi jums liek iekšā?

Holandietis sarāvās.

-     Tārpu. Tārpu - Kungu.

Durans atlaidās krēslā un pasmaidīja. Un tad, kā pēdējā laikā gadījās arvien biežāk, viņš pieķēra sevi. Viņš nevarēja saprast, kāpēc Tārpa loma de Grota maldos viņam šķiet… mazliet uzjautrinoša. Viņam būtu tas viss jāuztver vienaldzīgi. Viņš nedrīkst justies līdzdalīgs.

Bet vēl dziļāk aiz šīs domas - bažām, ka viņš varbūt neuztur pietiekamu profesionālu distanci no klienta, - slēpās vēl kāda, vēl viltīgāka iedoma. To visu viņš jau ir redzējis "X failos".

Henriks neveikli sagrozījās krēslā, tikko manāmi saviebās, transā iegrimis.

-    Kas jums to dara, Henrik? - jautāja Durans. - Kas ir vainīgs…

Šajā mirklī Durans izdzirdēja iekšejā talruņa zvana duko- ņu. To saklausīja arī de Grots, viņš sastinga un acīs pazibēja bailes.

-    Viņi ir šeit! - viņš čukstēja. - Šeit!

Zvana skaņa nerimās - vispirms viens garš dūciens, pēc tam vesela virkne īsu un ātru. Vispirms Duranam bija jānomierina de Grots, bet pa to laiku arī troksnis bija apklusis. Taču viss noskaņojums bija sabojāts, un, lai gan vēl bija mazliet par agru, Durans sāka atmodināt holandieti no transa.

Tad atskanēja durvju zvans - uzstājīgi, nemitīgi atkārtojot: kling, kling…

-    Sasodīts, - norūca Durans un pielēca kājās. Ja tas nav ārkārtas gadījums…

Jau pēc mirkļa viņš bija pie dzīvokļa durvīm un raudzījās actiņā. Viņš gandrīz vai varēja apzvērēt, ka atnākusi Ni- ko, kuru viņš nebija ne redzējis, ne dzirdējis veselu nedēļu. Neko nedomādams, viņš atvēra durvis un ielaida jaunu sievieti, kura gan tomēr nebija Niko, taču bija viņai stipri līdzīga - tikai ar tumšākiem netīri dzelteniem matiem atšķirībā no Niko platīnblondā ērkuļa. Lai kas viņa būtu, sieviete bija ārkārtīgi satraukta, gandrīz saniknota, un pilnīgi negaidīti uzklupa Duranam, pagrūžot viņu ar abām rokām tā, ka viņš pārbijies gandrīz nokrita.

-    Tu maitasgabals! - viņa ieaurojās, atkal tuvodamās Duranam. - Tu viņu nogalināji! - Viņa grūda Duranu - ar pārsteidzošu spēku -, un viņš, nespēdams pretoties, atmuguriski virzījās uz savas konsultāciju telpas pusi.

Neapzināti viņš pacēla abas rokas nomierinošā padošanās žestā.

-     Pagaidiet! Par ko jūsu runājat? - viņš jautāja.

Sieviete apstājās, nikni paraudzījās uz viņu, tad pagrieza

galvu sāņus, it kā lai apvaldītu niknumu. Durans redzēja, kā viņas krūtis cilājas, satraukti elpojot, kad viņa raudzījās uz ierāmētajiem diplomiem pie sienas. Beidzot viņa atkal pievērsās Duranam, un viņš redzēja, ka dusmas vēl verd pilnā sparā.

-    Nikiju! - viņa nošņācās.

-    Jūs domājat… Niko?

-    Nikija, Niko - kā nu jūs viņu saucāt!

-    Kur viņa ir? - jautāja Durans. - Es viņu neesmu redzējis jau… Kas jūs esat?

Šis jautājums vēl vairāk sakaitināja sievieti.

-     Es pateikšu, kas es esmu! Es esmu viņas māsa. Un es jūs iesūdzēšu tiesā, nelietīgais krāpniek!

Šīs sievietes naidīgums bija kā griezīga prožektora gaisma tieši sejā. Duranu bija apstulbinājis viņas niknums un arī šis paziņojums.

-    Viņas māsa? - viņš pārjautāja, pats sajuzdams, cik muļķīgi tas skan.

-     Adriēna.

Atmiņā atskanēja Niko balss: Adriēnai bija tikai pieci gadi. Pēkšņi Durans atmaiga. Lai gan viņš neticēja, ka Niko stāstiem par sātanistu izdarībām pamatā ir reāli fakti, viņš nešaubījās, ka viņa ir pārcietusi kādus pāridarījumus. Un, ja viens bērns ģimenē tiek seksuāli izmantots, arī pārējiem parasti neizdodas no tā paglābties. Lai kā arī būtu, šī sieviete bija pieredzējusi daudzus zaudējumus - nezināmais tēvs, māte narkomāne, nežēlīgās aizbildņu dzirnavas.

-     Klau, - viņš ierunājās, pastiepdams roku, - Niko man pastāstīja, kas jums bija jāpārcieš.

-    Viņa jums neko nestāstīja! Jūs viņai to iedvesāt! Un tas viss ir meli! - Riebumā noelsusies un papurinājusi galvu, Adriēna apcirtās uz papēža un sāka soļot uz durvju pusi. - Es tikai gribēju redzēt to cilvēku, kurš viņai to nodarīja, - viņa paziņoja. - Jo nākamreiz mēs tiksimies tiesas zālē. - Viņa satvēra durvju rokturi.

-    Bet… pagaidiet… Ko jūs teicāt? Par Niko?

Adriēna paraudzījās uz viņu bezgalīgā nicinājumā.

-    Viņa izdarīja pašnāvību.

Durans jutās kā saņēmis sitienu pa seju. Kādu brīdi viņš nespēja izdvest ne vārda, bet pēc tam sāka murmināt kaut ko nesakarīgu:

-     Bet… kāpēc? Viņas ārstēšana noritēja tik labi.

-    Vai ne? - nošņācās Adriēna. - Tik labi noritēja, ka piektdien mēs viņu kremēsim!

Viņa gribēja šo tipu iekaustīt, taču, izmisuma nogurdināta, spēja tikai vārgi pagrūst viņu ar kreiso roku. Tomēr viņš sagrīļojās un paspēra soli atpakaļ. Adriēnai acīs sariesās dusmu un bēdu asaras.

-    Vai jūs to darījāt tīši? Naudas dēļ?

-    Kādas naudas? - nesaprata Durans.

Pirms Adriēna paguva atbildēt, durvīs viņiem aiz muguras parādījās de Grots.

-    Kas te notiek? - viņš noprasīja. - Kas ir šī persona, doktor Duran? - Viņš Šķita apstulbis un bīstams - kā tīģeris, kas atgūstas pēc miega zāļu injekcijas.

Adriēna aši nopētīja holandieti no galvas līdz kājām.

-    Mostieties! - viņa uzkliedza. - Un, ja jums ir kāda nelaime, neceriet, ka šis sūdabrālis jums palīdzēs! - Tad viņa apcirtās uz papēža un devās projām.

De Grots salēcās, kad aiz viņas aizcirtās durvis.

Durans bija satriekts. Krietnu brīdi viņš stāvēja pie aizvērtajām durvīm, nespēdams attapties. Tad viss pamazām atgriezās savās vietās, un viņš pievērsās atlētiskajam holandietim. De Grots bija tik modrs kā reti kad, viņš stāvēja, šūpodamies uz pēdu spilventiņiem. Gaišmatis uzmanīgi paraudzījās apkārt. Paostīja gaisu.

-    Tārps bija šeit, - viņš paziņoja.

10

Pēkšņi Durans nekur nevarēja glābties no vidusskolas izlaidumiem. Tie bija visur - televīzijas kanālos HBO, STARZ!, CBS un Nick at Nite. Tos rādīja seriālos Grosse Poin- te Blank un "Romijs un Mišela", pēc tam "Alija Makbīla" un dažās vecajās Seinfeld sērijās. Visi gāja uz salidojumiem, un arī Durans nebija izņēmums. Ielūgums bija turpat, uz ledusskapja.

Viņam kā psihiatram bija īpaši ieteicams apmeklēt skolas salidojumus. Viņa uzdevums bija pierunāt klientus atskatīties pagātnē, atkal un atkal uzsverot, ka nav iespējams virzīties dzīvē uz priekšu, ja nepapūlas saistīt šodienu ar vakardienas notikumiem.

Viņam pašam gan nekāda lielā "saistīšana" nebija vajadzīga. Vidusskolu viņš atcerējās kā patīkamu laika pavadīšanu - siltu, bezrūpīgu un nenozīmīgu posmu dzīvē. Viņš bija viens no tiem apdāvinātajiem bērniem, kas guva panākumus ne tikai basketbola laukumā, bet arī nopietnajās zinībās.

Kāpēc tad neaiziet? Viņš varētu ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Pirmkārt, viņam būtu jāiziet no dzīvokļa. Un, lai gan viņš zināja, ka tas noteikti sagādās ne mazumu raižu, tā arī bija vienīgā iespēja pārvarēt šo nelaimi. Tāpat kā visiem citiem nekauņām, arī fobijām bija droši jāstājas pretī - citādi tās var sagraut visu dzīvi.

Otrs labums - ja viņš aizietu uz salidojumu, varbūt izdotos kaut daļēji atjaunot zudušo atmiņu. Nav nekāds brīnums, ja ir aizmirsusies Banija Kāviņsauc, - tā var gadīties katram. Taču notika arī kas nopietnāks. Dažkārt viņam šķita, ka atmiņas ir tādas kā… pār gaismotas, kā fotogrāfijas, kas izbalojušas saules gaismā.

Tad iesvilpās tējkanna, un Durans devās uz virtuvi pagatavot tasi kafijas. Ejot caur halli, viņa skatiens pievērsās uz sānu galdiņa novietotajiem vecāku attēliem smagos, greznos sudraba rāmjos.

Tēva fotogrāfija bija portrets. Viņš mierīgi raudzījās objektīvā ar pārliecības pilnu smaidu sejā. Māte izskatījās daudz jaunāka - varbūt tāpēc, ka fotogrāfijas bija uzņemtas ar vairāku gadu starplaiku. Un viņa ne tikai smaidīja - viņa smējās. Māte sēdēja šūpolēs uz lieveņa pludmales namiņā Dela- vērā, mazliet atliekusi galvu, baltiem zobiem pavērtajā mutē un priekā mirdzošām acīm.

Vēlēdamies tikt skaidrībā pats par savām izjūtām, Durans piegāja pie galdiņa, paņēma fotogrāfiju un ieskatījās ciešāk. Mātes tumšie mati brīvi krītošās cirtās, smalki izliektās uzacis… vecmodīgā kleita ar kvadrātveida kakla izgriezumu. Kāda bija sajūta, viņš nodomāja, viņas apskāvienā?

Un atbilde bija: Nekāda.

Viņš raudzījās attēlā krietnu brīdi, gaidīdams, kad zemapziņā atausīs atmiņas - taču nekas nenotika. Bet tas - viņš zināja - liecina par dziļu atsvešināšanos.

Varbūt vainojama viņu nāve - tā bija tik pēkšņa, ka apstulbināja Duranu. Bojāts gāzes sildītājs draugu vasaras namiņā Nantuketā- Nemanāma tvana gāzes uzkrāšanās - un viņi pārvērtās fotogrāfijās.

Šis notikums bija tik negaidīts kā kalnu nogruvums, un acīmredzot viņš vēl ilgi nespēs to īsti apzināties. Bērēs visam bija jānostājas savās vietās, taču… nekā. Viņš pat gandrīz neatcerējās ceremoniju, lai gan bija pagājuši tikai kādi seši vai septiņi gadi. Un, lai gan vecāku bērēm vajadzētu palikt kā iededzinātām viņa atmiņā, patiesībā bija citādi. Atceroties šo atvadu brīdi, tēli šķita tik bezpersoniski, plakani un skopi kā filmas scenārijs.

AINA. Lietaina diena. Sērotāji…

Viņš nespēja atcerēties nevienu konkrētu detaļu. Neatcerējās, kas bija pārējie sērotāji, kuri slēpās zem lietussargiem. Viņš laikam bija bēdu pārņemts. Sāpju salauzts. Un tomēr…

Viņš nolika fotogrāfiju atpakaļ uz sānu galdiņa un steidzās uz virtuvi, kur tējkannas svilpšana jau bija pārgājusi izmisīgā gaudošanā. Ko tas nozīmē - kā tas raksturo viņu - nespēja atcerēties savu vecāku bēres (tikai gluži vispārīgi)? Un vēl ļaunāk - pavisam atklāti sakot, viņš nevarēja atcerēties arī pašus vecākus. Vai drīzāk - viņš atcerējās, kā tie izskatījās, ko teica, ko darīja. Taču šīm atmiņām nepiemita ne kripatas emociju - un tas nav labi, to viņš zināja.

Bet kas tad īsti ir atmiņa? Neironu kairinājums, kad uz tiem iedarbojas aminoskābes.

Noņēmis tējkannu no uguns, viņš teica sev, ka noteikti jāatgūst sava pagātne, jāatceras, kāds viņš bija, kur bija, ko darīja un kurp devās. Un kur gan labāk to uzsākt, ja ne vidusskolas salidojumā?

Kad pienāca liktenīgā diena, viņš bija nervozs. Lai gan bija iedzēris trankvilizatoru, viņš raizējās, ka ar to nepietiks. Tāpēc norija arī tableti unisoma - bezrecepšu miega zāles - un gaidīja, kad šis maisījums iedarbosies.

Kad tas notika, bija burvīga rudens pēcpusdiena. Virs galvas spoži balta lidmašīnas izplūdes dūmu švīka pāršķēla debesis, kas bija zilas kā ar lodīšu pildspalvu izkrāsotas.

Taksometrs pienāca laikā. Sēzdamies aizmugurējā sēdeklī, viņš pamanīja virs atpakaļskata spoguļa divus Salvadoras karodziņus un, nemaz nedomādams, uzrunāja šoferi spāniski - viņš pats jau bija gandrīz aizmirsis, ka prot šo valodu. Šo- feris uzsmaidīja viņam, nospīdinādams divu priekšzobu sudraba kronīšus.

-     Draugu skola, vai ne? Man vēl nav bijis neviens pasažieris uz turieni, bet es zinu, kur tā ir - uz ziemeļiem aiz katedrāles. Tur mācījās Čelsija Klintone, vai tiesa? Pirms viņa devās uz Kaliforniju.

Durans pamāja ar galvu. Radio atskaņoja Buena Vista Social Club, un viņš atlaidās sēdeklī un aizvēra acis. Viss būs labi. Un tā arī bija - par spīti briesmīgajiem sastrēgumiem. Vis- konsinas avēniju bija pārpildījuši kravas furgoni, vieglie auto centās apgriezties pretējā virzienā, signāltaurēm aurojot, gājēji kā izbiedēti brieži drūzmējās uz ietvēm - bet taksometra šoferis katrā bīstamā situācijā iekliedzās:

-    īpā-ā!

•

Banketa galdu Kogoda mākslas centrā apkalpoja trīs draudzīgas pārstāves no katras salidojuma dalībnieku klases. Durans nevienu no viņām nepazina, bet katrai pie blūzes bija pielīmēta plāksnīte sarkanā ierāmējumā ar vārdu. Viņš sveicināja sievieti, kas šķita viņa vienaudze, uzskribe- lēja savu vārdu uz 1986. gada absolventu plāksnītes, noplēsa celofāna kārtiņu un pielīmēja plāksnīti pie žaketes atloka.

Piegājis pie galda ar papīra galdautu, viņš ielēja Dixie tasītē mazliet ūdeņaina punša, paņēma cepumu ar šokolādes skaidiņām un ieskatījās pasākuma programmā. Divos bija audzēkņu amerikāņu futbola spēle, četros - absolventu un audzēkņu futbola spēle, dievkalpojums, kopīga fotografēšanās, dažādas diskusiju grupas. Sešos - vakariņas ar bufetes galdu.

Viņš aprunājās ar kādu sparīgu 1956. gada absolventu, tad devās uz skolas sporta laukumu. Amerikāņu futbola spēle ar Nedzirdīgo paraugskolu jau bija sākusies. Diena bija lieliski piemērota futbola spēlei - viegls rietumu vējš, koku lapas pamazām sāk dzeltēt zem ahāta krāsas debesīm, temperatūra nedaudz pāri piecdesmit grādiem14 . Un visapkārt - stilīgi un bezrūpīgi ļaudis iekārtojušies uz kalna nogāzes vērot spēli. Durans bija satraukts. Sadod nedzirdīgajiem! Viņš nodomāja, klusi nosmējies pie sevis un raudzīdamies apkārt pēc seniem draugiem.

Rezultātu tablo rādīja, ka nedzirdīgo skola jau bija izvirzījusies priekšā par pāris piezemējumiem. Nu un tad? Viņam bija lielisks noskaņojums, turklāt Sidvelas skolas komanda nekad nebija bijusi spēcīga. Atspiedies pret milzīga melnā riekstkoka stumbru, viņš malkoja punšu un apcerēja brīnumu, ko sauc par tik ļoti tipisku Amerikas pēcpusdienu.

Viņam tiešām biežāk kaut kur jāiziet.

Ceturtdaļas beigās viņš vēroja, kā spēlētāji skrien uz savas komandas soliņiem, atāķējuši ķiveru sejas aizsegus. Stāvot spožajā saules gaismā, raugoties, kā neticami spilgtās koku lapas cita pēc citas lēni virpuļojot krīt gludajā zaļajā zālienā, viņu pārņēma prieks par piederību šiem cilvēkiem, šai vietai. Lai gan viņš pats bija drīzāk tikai vērotājs no malas, neiesaistoties sajūsmas izsaucienos un atkalredzēšanās apskāvienos, visi tomēr bija gana draudzīgi. Viņam tika veltīti daudzi smaidi.

Un tā tiešām bija laba sajūta - būt piederīgam kādai lielākai ļaužu kopai. Būt saistītam ar to. Nebūt vienam.

Atskanēja svilpes signāls, un sportisti atgriezās laukumā un sastājās viena komanda pretī otrai - burgundieša krāsa pretī zilajai.

Nedzirdīgo paraugskolas skolēni nevarēja saklausīt aizsarga skaitīšanu un tiesneša svilpi. Tāpēc laukuma malā bija novietotas lielas bungas. Lai gan viņi nedzirdēja arī tās, tomēr varēja sajust vibrāciju, kas tiešām bija pamatīga. Durans bija pamanījis milzīgās bungas, kas atradās pie 50 jardu līnijas, un nospriedis, ka tās laikam pieder pūtēju orķestrim. Taču acīmredzot tās bija pārāk lielas, lai tās varētu panest. Pie instrumenta stāvēja sirms vīrs pelēcīgi zilā siltajā treniņtērpā, lepni pacēlis polsterētu bungu vālīti, kuras sitamais uzgalis bija greipfrūta lielumā.

Nedzirdīgo komandas aizsargs, grozīdamies šurpu turpu, deva signālu sākt spēli. Spēlētāji izvietojās trīs punktu pozīcijā un saspringa. Tad vīrs siltajā treniņtērpā atvēzējās ar vāli, un visa pasaule nodrebēja. Visi skatītāji - arī tie, kuru uzmanību uz brīdi bija novērsuši bērni vai tālruņa zvani, - satrūkušies pievērsa uzmanību laukumam. Bungas norībēja, satricinot gaisu kā pērkondārds. Un arī vibrācija bija spēcīga - kā īsta zemestrīce, kas no Durana pēdu apakšām nokļuva smadzenēs un atbalsojās tur kā āmura belziens pa stīgu.

Uzbrucēji un aizsargi sadūrās kā divas lavīnas. Skatītāji smējās un uzgavilēja. Bet Durans - Durans vairs nejuta zemi zem kājām. Nezin kāda iemesla pēc bungu atbalss bija kā pātagas cirtiens viņa nerviem, kas lika asinīs uzmutuļot panikai. Steigdamies uz tuvākajām durvīm, viņš pats zināja, ka rīkojas muļķīgi. Tās bija tikai bungas, nevis zemestrīce. Taču šī apziņa nespēja nomierināt satraukto pulsu un drudžaini pukstošo sirdi.

Taustīdamies ap Zartmana nama durvīm, viņš gandrīz izgāza tās no eņģēm, iemetās iekšā un drebēdams atkrita melleņu krāsas atzveltnes krēslā.

Dievs žēlīgais, viņš nodomāja. Kas notiek? No kurienes tas?

Satraukti elpodams, viņš aizvēra acis un uzsāka nomierināšanās vingrinājumu. Un tas tiešām iedarbojās. Jau pēc pāris minūtēm elpa atgriezās gandrīz normālā ritmā.

Viņš lēni paraudzījās apkārt. Zartmana nams bija visvecākā un raksturīgākā ēka mazajā Sidvelas skolas kompleksā - vienkārša mūra celtne, kurā kādreiz atradusies visa skola, bet tagad tā kalpoja tikai administrācijai.

Durans bija nokļuvis lielā, ērtā telpā, ko rotāja misiņa lampas, senlaicīgas mēbeles un eļļas gleznas. Tad viņš pa atvērtajām durvīm dzirdēja tuvojamies sieviešu balsis. Viņš sakustējās krēslā, it kā gribēdams piecelties un sasveicināties, tomēr… nē. Viņš nebija drošs, vai varēs noturēties kājās. Vēl ne.

Durvis aizcirtās, un viena no sievietēm paziņoja:

-    Un viņš kož! Kā tāds mazs kanibāls!

Otra sieviete iesmējās.

-    Es visu laiku viņam saku - ja viņš tā darīs, tad vairs nedabūs krūti, bet viņam taču ir tikai astoņi mēneši, tāpēc tādi draudi viņam ir tukša skaņa. Un, patiesību sakot… - Viņa nopūtās. - Es pati neesmu gatava no tā atteikties, vai zini? Vismaz pagaidām.

Krēsla izliektā atzveltne neļāva Duranam pat ar acs kaktiņu saskatīt sievietes. Taču viņš bija spiests noklausīties to sarunu un īsti nezināja, kā paziņot par savu klātbūtni.

-     Es tevi ļoti labi saprotu. Neviens man nebija teicis, ka tas būs tik… kā lai pasaka - jutekliski!

-    Tieši tā! Un…

Pēkšņi atskanēja spalgs spiedziens, kad otra sieviete pamanīja, ka viņas telpā nav vienas. Acumirklī Durans pielēca kājās, neveikli atvainodamies.

-    Piedodiet! Es… es laikam biju iesnaudies… Ceru, ka ne- nobiedēju jūs! Džefs Durans. - Viņš pasniedza roku kalsnai blondīnei, kuras vārda plāksnīte vēstīja: "Belinda Kārtere, 1986. gads". Tas pats gads, kas viņam.

-    Atvainojiet par šo teātri, - viņa steidzās taisnoties, pētīdama vārda plāksnīti.

-    Bet jūs mani pārbiedējāt līdz nāvei, Džefrij Duran. - Un tūdaļ piebilda: - Tomēr - prieks jūs redzēt… pēc visiem šiem gadiem.

Sieviete bija atplaukusi smaidā, tad arī viņas sarunbied- rene, glīta brunete, panāca uz priekšu. Viņas vārds, Durans izlasīja, bija Džūdija Binnija.

-    Negribējām iztraucēt jūsu vientulību, - viņa nedroši atvainojās. - Laikam mums visiem bija prātā līdzīga doma. - Viņa piešķieba galvu, lai ciešāk ieskatītos viņam sejā. - Vai jūs bijāt viens no tiem stipriniekiem klusētājiem? - Viņa apjautājās, savilkusi lūpas koķetā smaidā. - Skolā, protams.

Durans paraustīja plecus.

-     Ko lai saka…

-    Jo es jūs neatceros, - viņa paskaidroja. - Taču šķiet, ka vajadzēja.

-    Vismaz tik kluss kā tagad es toreiz nebiju, - ieminējās Durans. - Laikam biju iesnaudies.

-     Un pamodies izdzirdējāt, kā mēs ar Džūdiju runājam par barošanu ar krūti!

-    Ne gluži - es pamodos no kliedziena.

Viņi nosmējās, pēc tam kādu brīdi patērzēja par to, cik savādi ir šādi salidojumi un ka divpadsmit gadi tiešām ir ilgs laiks. Džūdija ieminējās - lai gan skola bija maza un vecākajās klasēs bijuši spēcīgi pārdzīvojumi, tomēr viņa sen jau zaudējusi saikni ar lielāko daļu skolasbiedru.

-    Tā ir Vašingtona. Cilvēki šeit ir tik nepastāvīgi! - paziņoja Belinda. - Arī es. - Viņa noskūpstīja Džūdiju, paplikšķināja Duranam pa roku. - Man jāiet.

-     Nespēju noticēt, ka neatceros jūs, - Durans teica Džū- dijai, kad Belinda bija aizgājusi. - Jūs laikam bijāt no tām puķēm, kas uzplaukst vēlu.

-    Tiešām? Jūs tā domājat? Vai tagad beidzot esmu uzplaukusi? Pagaidiet, kad es to pateikšu M kungam. Viņš allaž to vien gaida.

Durans nodomāja, ka viņa runā par savu vīru, taču viņa, protams, to teica par viņu klases audzinātāju, nenogurdināmi sirsnīgo Nubaru Musurlianu. Pamanījusi viņu caur durvju sietu, Džūdija izvilka Duranu ārā, lai varētu pavēstīt vecajam skolotājam par savu nule atklāto uzplaukumu. M kungs iesmējās, sarokojās ar Duranu un apjautājās, kā viņam klājas šajā pasaulē.

-     Paldies, gluži labi. Nevaru sūdzēties.

-     Es pūlos atcerēties, - atzinās M kungs. - Kur jūs iestājāties?

-     Brauna universitātē, - Durans atgādināja.

M kungs pamāja ar galvu.

-     Protams.

-    Un pēc tam - Medisonas universitātē.

-    Tur laikam bija arī mans nopelns. Es vienmēr esmu bijis liels Viskonsinas piekritējs. Ekonomika, vai ne?

Durans papurināja galvu.

-     Klīniskā psiholoģija.

-    Nu ko, - M kungs iesmējās, - tāpēc jau ir vajadzīgi salidojumi - lai atsvaidzinātu atmiņu.

Pārējā pēcpusdienas daļa aizritēja patīkami vienmuļi. Bija dievkalpojums, kura laikā vairāki absolventi piecēlās, lai izteiktu savas domas par tik atšķirīgiem tematiem kā cilvēku genoma projekts, "seksuālā atbildība" un pūliņi likvidēt infekcijas slimības Ēģiptē.

Fotosesija katrai no trim dalībnieku klasēm pagāja raiti un profesionāli, lietišķais fotogrāfs pamanījās tik veikli sastādīt grupu, lai afroamerikāņi nebūtu vienkopus mazos pulciņos (kā tas parasti mēdza gadīties), bet gan vienmērīgi izvietoti visā ļaužu pulkā.

Kad pienāca laiks tikties ar Baniju, Durans viņu nepazina, jo viņa nepavisam neatgādināja ņipro blondīni, ko viņš bija iztēlojies. Gluži pretēji - viņa bija viena no plēsonīgākā izskata sievietēm, kādas Durans jebkad bija redzējis, - ar garenu lapsas seju un asiem dzelteniem zobiem.

-    Dže-e-f-f-f-f! - viņa iesaucās un, sagrābusi viņu aiz rokas, vilka no viena skolasbiedru bariņa pie cita. - Vai atceraties Džefu Duranu? Tas ir viņš! - Sekoja daudzi pieklājības rokasspiedieni, draudzīgi apkampieni, pāris bučas uz vaiga.

-    Vai te ir kāds no basketbola komandas?

-     Es neatceros, Džef, kas spēlēja basketbolu! Mans dievs! Ja nu vienīgi… Ādams Boumens, protams. Viņš ir šeit. - Tad viņas seja priekā atplauka. - Vai zinājāt, ka Ādams zaudēja kāju, saslimstot ar kaulu vēzi? - viņa paziņoja ar sazvērniecisku baudu.

Durans papurināja galvu.

-     Nē. Tas ir… briesmīgi.

Viņa piekrītoši pamāja.

-     Un viņš arī nespēj ar to samierināties. - Viņa savilka vienu uzaci. - Noraidīja uzaicinājumu uz paraolimpiādi…

Ārpus kafetērijas, kurā notika svinības, pie sienām bija izliktas palielinātas fotogrāfijas no salidojuma dalībnieku klašu gadagrāmatām. Durans meklēja 1986. gada basketbola komandas bildi - un tur jau viņi bija, vai vismaz lielākā daļa. Viņš pats fotogrāfijā nebija redzams. (Viņš atcerējās, ka todien viņam laikam sāpēja kakls vai bija piemetusies kāda cita kaite.)

Bet pārējie puiši tur bija - stāvēja zem groza jaunajā sporta zālē, kur pie griestiem karājās MC karogi no senajiem slavas laikiem. Komandas biedri - Sidrans un Zalcbergs, Vāgners un Makrī. Labraska. Un Ādams Boumens, kurš devās uz universitāti ar pilnu stipendiju, - viņš turēja bumbu vienā rokā, pagriezis plaukstu uz leju.

Iegājis kafetērijā, Durans paņēma glāzi sarkanvīna. Otrā telpas pusē viņš pamanīja melnādainu milzi, kurš laikam ari bija Ādams Boumens. Viņš sāka lēnām spraukties caur drūzmu pie senā drauga.

-    Sveiks, - Durans pastiepa roku.

Boumens paraudzījās uz vārda plāksnīti.

-     Džefs! Priecājos tevi redzēt, vecīt! - Spēcīgs rokasspiediens. - Ron - sasveicinies ar Džefu Duranu!

Vēl viens vīrišķīgs rokasspiediens, apmaiņa ar pieklājības frāzēm. Tad Rons Makrī atkal pievērsās blondīnei, kas turējās viņam pie rokas, bet Boumens turpināja sarunu ar M kungu. Pēc brīža Durans atstāja viņus, juzdams nelielu vilšanos. Nevarēja teikt, ka viņi bija nelaipni. Tomēr viņš bija gaidījis… ko tad? Biedrisku sirsnību? Kaut ko tamlīdzīgu.

Viņš atvairīja šīs domas un apsēdās pie banketa galda blakus Džūdijai Binnijai. Vakariņu laikā, krietni iebaudījusi vīnu, viņa flirtēja ar Duranu. Tad tika pasniegta kafija, teiktas dažas, par laimi, īsas runas un atgādinājumi par gaidāmajiem pasākumiem un rudens labdarības akciju ("Draugu vienotība!").

Vakara nobeigumā viņš stāvēja Zartmana nama vestibilā līdzās Džūdijai Binnijai, gaidīdams taksometru, bet viņa raudzījās, kad piebrauks vīrs ar BMW. Pie logiem grabinājās lietus.

Manāmi iereibuši Džūdija iečukstēja viņam ausī- vai viņš negribētu pamēģināt barošanu ar krūti? Bet tad parādījās BMW, un Džūdija ieķiķinājās un pārvērta visu jokā. Visbeidzot viņa uzspieda Duranam uz vaiga buču un solījās satikt viņu atkal 2005. gadā.

Pēc piecām minūtēm atbrauca viņa taksometrs.

Aiz auto logiem pilsēta slīdēja garām, spīdēdama lietū. Mašīnu aizmugures lukturi atspoguļojās slapjajā asfaltā kā asins straumes, bet virs galvas ielu laternu gaismas strēlēs vizuļoja lietus lāsītes. Durans, atlaidies sēdeklī, jutās apjucis. Salidojums bija sagādājis vilšanos. Pat ja nemin to starpgadījumu ar bungām - kas bija nelāga zīme -, visi viņa centieni atmodināt pagātnes atmiņas izrādījās veltīgi. Lai gan visi izturējās laipni un atsaucīgi, nekas no redzētā un neviens no satiktajiem cilvēkiem viņu neaizkustināja. Tieši pretēji - viņš bija juties kā viesis dārza svētkos, kur nevienu nepazina. Uzaicināts viņš bija, bet neiederējās šajā sabiedrībā. Un, lai gan sastaptie cilvēki šķita attāli pazīstami, atmiņas par tiem labākajā gadījumā bija neskaidras - tik izplūdušas un netveramas kā gaismas oreoli ap ielu laternām.

Patiesība bija tāda: pavisam atklāti sakot un nepārspīlējot, jāatzīst, ka viņš neatcerējās nevienu dzīvu dvēseli. Ne gluži. It nemaz.

11

Sēdēdama pie sava bezcerīgi apkrautā rakstāmgalda, Ad- riēna nožāvājās. Mute pletās platumā, līdz iesāpējās žokļi un acu kaktiņos saskrēja asaras. Ak dievs, kā viņa bija nogurusi! Viņa paņēma no izgrebtā ķirbja formas plastmasas trauciņa konfekti "kukurūzas vālīti" (to bija sagādājusi Bete) un nokoda balto galu, pēc tam apēda oranžo daļu un beidzot notiesāja arī dzelteno pamatni. Varbūt cukurs palīdzēs pamosties.

Sagatavošanās darbi "Apvienotās bruģēšanas" lietā tuvojās noslēgumam - abas puses nodarbojās ar potenciālo liecinieku pirmstiesas iztaujāšanu. Tagad viņa par asfaltu zināja daudz vairāk, nekā jebkad bija vēlējusies zināt - to panāca piecpadsmit stundu darbadienas desmit dienas pēc kārtas, pūloties tikt galā ar visu, ko Kērtiss SIovs viņai uzkrāva.

Kopš Nikijas kremēšanas bija pagājusi vairāk nekā nedēļa, bet Adriēna vēl nebija aizbraukusi pēc viņas pelniem. No apbedīšanas firmas bija zvanījuši jau trīs reizes. Ja viņa vēl kavēsies, pavēstīja Barets Albions, tiks iekasēta "glabāšanas maksa".

Doma par to, ka par viņas māsas pelniem tiks piedzīta "glabāšanas maksa", it kā pelnu urna būtu auto, kas aizvilkts un aizturēts par nesamaksātām soda naudām, bija neizturama. Viņai jāaizbrauc uz turieni un jāpaņem urna. Un tas jādara šodien - lai gan viņai ar Slovu bija paredzētas pārrunas ar Eisu Džonsonu - svarīgu pretinieku puses liecinieku. Slovs gatavojās apspriest visu trijatā pie pusdienām - taču, neko darīt, būs viņiem jāiztiek bez Adriēnas.

Džonsona kungs interesēja izmeklēšanu tāpēc, ka viņš bija parakstījis tāmes uzmetumu ar laika, materiālu un darba izmaksām, ko "Apvienotā bruģēšana" piedāvāja pilsētai. Diemžēl uz dokumenta malas Džonsona kungs bija ar roku uzrakstījis piezīmi "Jaunais maisījums?".

šī piezīme sarežģīja stāvokli, jo piedāvājuma izteikšanas laikā "Apvienotā bruģēšana" izstrādāja jaunu asfalta maisījumu. "Jaunajā maisījumā" tika izmantots lētāks asfalta cements - melnā, lipīgā masa, kas satur kopā ceļa segumu. Diemžēl pašas "Apvienotās bruģēšanas" izmēģinājumu rezultāti rādīja, ka jaunais maisījums zemās temperatūrās sāk drupt. Vēl ļaunāk - laikā, kad firma izteica savu piedāvājumu Vašingtonas pilsētai, jaunais maisījums vēl bija tikai eksperimentu stadijā un nebija apstiprināts lietošanai. Uz tāmes uzmetuma uzskribelētie vārdi pilsētas pārstāvjos bija modinājuši aizdomas.

Liecinieka pilns vārds bija pavisam dīvains - Adoniss Ek- selenss Džonsons. Trīsdesmit septiņu gadu vecumā viņš bija viens no "Apvienotās bruģēšanas" "jaunākajiem viceprezidentiem". Adriēna sākumā domāja, ka Džonsona kungs ir melnādains, jo tik godkārīgi vārdi parasti mēdz būt pasaules pilsoņiem ar tumšu ādas krāsu. Taču izrādījās, ka Adoniss Džonsons ir drukns baltais vīrietis ar krīta bālu ādu un tik zilām acīm kā jauni Levi's džinsi. Uz pūtīšu rētām izraibinātā deguna bija stingri uztupinātas lielas vecmodīgas brilles. Ienācis Kērtisa Slova elegantajā birojā, viņš šķita pārbijies.

Tomēr viņa uzstāšanās mēģinājums ilga gandrīz divas stundas, no kurām pēdējā pusstunda tika veltīta dokumentam ar kļūmīgo piezīmi.

Ap pusvieniem priekšnieks ierosināja doties pusdienās uz "Rietumu grilu".

Adriēna savilka bēdīgu un vainīgu sejas izteiksmi.

-    Es nevaru! Vai atceraties? Man ir kāds uzdevums.

Lai gan viņa jau iepriekš bija Slovu brīdinājusi, ka nevarēs piedalīties pusdienās, viņš tomēr izbrīnā iepleta acis:

-     Uzdevums?

Adriēna saprata, ko tas nozīmē - viņš negrib pusdienot divatā ar Eisu Džonsonu. Par ko viņi runās? Par asfaltu?

-     Tā ir sanācis… Es tik ilgi strādāju, tāpēc man nav bijis laika…

-     Nu ko, mēs ar Eisu esam ļoti apbēdināti.

Viņa redzēja, ka izpelnījusies priekšnieka nosodījumu, taču izmantot māsas nāvi kā aizbildinājumu bija zem viņas goda. Tāpēc viņa tikai paraustīja plecus, vēlreiz atvainojās - un atstāja abus vīriešus raugāmies vienu pretī otram. (Džonsons izskatījās izsalcis, bet Slovs - apstulbis.)

Albionas apbedīšanas firma atradās Anakostijā - viņa bija to izvēlējusies pēc alfabēta, nevis tāpēc, ka tā būtu pa ceļam, - un taksometra šoferis apmaldījās. Kad viņa beidzot atgriezās apspriežu telpā, bija pagājusi pusotra stunda, un viņa nesa urnu mazā koka kastē iepirkumu maisā.

Kad Adriēna iesteidzās telpā, Slovs uzmeta skatienu somai, un viņa uzacis izbrīnā pacēlās. Bijusi iepirkties? Adriēna nosarka.

Nākamās trīs stundas viņi turpināja liecinieka sagatavošanu. Neviens tā arī neuzdeva jautājumu, vai firma tiešām izmantojusi jauno maisījumu. Atkal un atkal tika pausts izbrīns, kā gan cilvēks varētu atcerēties, ko domājis pirms sešiem gadiem? Varbūt Džonsona kungs, tā sakot… neapzināti kaut ko skribelējis? Vai domājis par kādiem citiem darbiem?

Ap četriem Eisa Džonsona džinsu krāsas acīs atausa apjausma.

- Vai zināt, - viņš paziņoja, sazvērnieciski paliekdamies uz priekšu, - teikšu godīgi. Es tiešām neatceros, ko toreiz domāju, kad to rakstīju.

Slovs pasmaidīja.

Piecas minūtes pēc šā smaida Adriēna atgriezās savā darba telpā. Arī pēc četrām stundām viņa joprojām bija turpat, pārguruši, sapīkusi un garlaikota. Māsas pelni bija stūrī uz grīdas blakus papīru smalcinātājam, zem cepuru statīva, uz kura viņa bija pakārusi mēteli.

Viņa nožāvājās, nolika aktuālo jautājumu sarakstu un izņēma savu piezīmju grāmatiņu.

Pirms došanās mājup viņai bija jāpabeidz katra jautājuma komentāri, jāizdrukā fails un jāatstāj izdruka uz Slova galda. Pārējo saraksta punktu vidū bija arī Piezvanīt Ramonam par Džeku. šveicars bija apsolījis paņemt suni sestdien - tas viņai lika atcerēties, ka Džeks droši vien sen jau grib iziet ārā. Patiesībā… Viņa dziļi ievilka elpu un saņēma drosmi zvanīt Spīrsas kundzei. Bija jālūdz viņas palīdzība vai jābrauc mājās, bet to viņa nevarēja - vēl ne. Tāpēc viņa sastādīja numuru.

-     Svei-i-ki! - viņa iesaucās, saņēmusi pēdējos spēkus, lai tēlotu "možumu". - Es vēl esmu darbā, un… tāpēc ir neliela ķibele! Ar Džeku! - Viņai pašai riebās šāds runas veids, taču… - jūs izglābāt man dzīvību, Spīrsas kundze! Nezinu, kā jums pateikties, jūs esat eņģelis! Nē, tiešām! Es nejokoju!

Nolikusi klausuli, viņa atlaidās krēslā un pagrozījās uz vienu un otru pusi. Viņas skatiens pievērsās urnai, un viņa jau simto reizi jautāja sev, ko darīt ar Nikijas pelniem. Izkaisīt tos Potomakā… vai kā tamlīdzīgi. Bet kur? Un kā? Vai var tā vienkārši nostāties upes krastā un… izgāzt tos? Vai arī tas jādara no tilta? No kura tilta? Vai jāiznomā laiviņa…

Nopūtusies viņa pievērsās nākamajam darbu saraksta punktam. Durans.

Tas maitasgabals…

Viņa šūpoja pirkstos pildspalvu, bungojot ar tās galu pa galda stūri. Durans. Izrādās, ka viņas draudi bijuši tukši. Viņa tikai ieskrēja šā nelieša kabinetā, sakliedza uz viņu un… viss. Nebija laika neko uzsākt.

Kamēr viņa domāja par Duranu, ienāca Bete ar pusduci mazu baltu trauciņu no taizemiešu ēstuves. Ķerdamās klāt nūdelēm ar zaļo kariju, Adriēna ieminējās, ka vēlas atriebties psihiatram, kurš vainojams viņas māsas nāvē.

-    Tikai varbūt, - Bete šaubījās.

-     Varbūt? Bet kā viņš tai čakarēja smadzenes? Saderam, ka sūdzību saraksts par viņu jau ir jūdzi garš?

-    Tu tā domā?

-    Esmu pārliecināta, - atbildēja Adriēna. - Un, ja man izrādīsies taisnība - es viņu iznīcināšu. Nopietni! Nikija varbūt bija mazliet dīvaina…

-    Hmm… Skaut: Nikija varbūt bija mazliet dīvaina?

-    Nu labi, viņa bija ļoti dīvaina. Taču šis murgs par izvarošanu bērnībā - tāpēc arī viņa padarīja sev galu. Turklāt tam nebija ne mazākās saistības ar īstenību.

-    Kā tu vari to zināt? Vai tad tu zini, kāpēc viņa izdarīja pašnāvību?

Adriēna pamāja ar galvu.

-     Tas bija viņas testamentā. Viņa to atstāja pirmsnāves vēstules vietā. Un šis tips - Durans -, kuru viņa ari iekļāvusi testamentā, viņš to visu izgudrojis. Un pēc tam - panācis, lai viņa tam notic.

Bete sarāvās.

-     Viņa par to vien runāja. Kā gan tas varēja viņai palīdzēt!? - Viņa paņēma kumosiņu no cita taizemiešu ēdiena trauciņa, domīgi izgaršoja un paraustīja plecus.

-    Manējais ir garšīgāks, - viņa secināja.

-    Un ko tu domā darīt?

-    Atmaskošu viņu.

-    Kā? - Bete gribēja zināt.

-    Kā lai es to zinu? Man nav laika pat izvest ārā suni.

-    Kāpēc nevērsies pie varas iestādēm?

Adriēna saviebās.

-     Pirms pāris dienām… es piezvanīju uz Medicīnas padomi - tā ir iestāde, kas izsniedz licences klīniskajiem psihologiem, - un vai zini, ko viņi teica? Man esot jābūt piesardzīgai - tieši tā arī teica - "piesardzīgai"- jāuzmanās no problēmām, kādas var būt saistībā ar "apsūdzībām nepareizā ārstēšanā, kas izraisījusi smagas sekas" (tas arī ir citāts) garīgās veselības jomā.

Bete izbolīja acis pret griestiem.

-     It kā man būtu vajadzīgi viņu padomi juridiskos jautājumos! - Adriēna iesaucās, nikni griezdama zobus.

Bete ar irbulīšiem ielika mutē kārtējo taizemiešu gardumu kumosu, bet Adriēna turpināja uzbrukumu karijam. Beidzot Bete iejautājās:

-    Varbūt noalgo Ediju Vanillu?

Adriēna sarauca pieri. Pacēla skatienu.

-     Vai tad tas nav viņa darbs? - Bete piebilda. - Vai tad viņš nenodarbojas tieši ar šādu izmeklēšanu?

Adriēna gausi pašūpoja galvu.

-     Jā, laikam gan, bet… es to nevaru atļauties! Cik Edijs prasa? Piecdesmit dolārus stundā?

-    Bet ir taču tavas māsas nauda - tu esi testamenta izpildītāja, vai ne? Šādos apstākļos, manuprāt, tev ir tiesības nolīgt detektīvu.

Tas Adriēnai nebija ienācis prātā, jo viņa bija tik ļoti pieradusi pie savas nabadzības, ka neiedomājās par iespēju nolīgt kādu veikt darbiņu, ko varētu ari viņa pati - pat ja viņai nebija laika.

-    Varbūt tev taisnība, - viņa piekrita.

Edvards Bonilla, kuru visi saukāja par Ediju Vanillu, bija atvaļināts armijnieks, kurš lielāko daļu sava mūža bija strādājis kriminālpolicijā par izmeklētāju. Pirms dažiem gadiem viņš bija ieguvis privātdetektīva licenci Vašingtonā un reģistrējies Dzeltenajās lapās kā "Bonilla un partneri".

Kas ir šie "partneri", atlika tikai minēt. Taču viņam tīri labi padevās apsūdzību izsniegšana, uzņēmumu finanšu pētījumi, laulības šķiršanas lietas un izmeklēšana juridisko firmu uzdevumā saistībā ar uzņēmumu apvienošanu un pārpirkšanu. Visas atsauksmes liecināja, ka viņš labi pieprot negribīgu liecinieku uzmeklēšanu un valsts reģistru pētījumus, taču viņa iztaujāšanas metodes tika atzītas par aizdomīgām. (Kāds no firmas juristiem pat bija nosaucis viņu par "Ediju Gorillu"- tiesa gan, viņam aiz muguras.)

Viņš varētu būt īstais, nodomāja Adriēna.

Turklāt viņš bija arī viņas kaimiņš - viņa mājas birojs atradās tikai viena kvartāla attālumā no Adriēnas pagraba dzīvokļa angļu stila namā. Viņš regulāri apmeklēja Mauntple- zentas iedzīvotāju biedrības sapulces. Būdams lietpratējs drošības jautājumos un nelokāms īpašuma tiesību aizstāvis, Bonilla aktīvi piedalījās Mauntplezentas kārtības sargu vienību darbā. "Mana vienība," viņš lepni dēvēja oranžās vestēs tērpto brīvprātīgo grupiņas, kas viņa vadībā devās vakara apgaitās.

-     Ieēd vēl, - Bete piedāvāja savu trauciņu.

Adriēna papurināja galvu un pasniedza kolēģei savu trauciņu. Taču Betei ēšana vairs nebija prātā. Piecēlusies viņa izmeta atlikumu papīrgrozā.

-    Jāatgriežas katorgā, - viņa paziņoja un devās uz savu darba telpu.

Adriēna atlaidās krēslā un apēda vēl pāris kumosu kari- ja. Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk viņai iepatikās šis ierosinājums nolīgt Ediju Bonillu. Šim plānam nebija nekādu trūkumu, turklāt viņa bija cieši apņēmusies neļaut šim Du- ranam izsprukt nesodītam. Tāpēc viņu vajadzētu mazliet papētīt. Un Bonilla ir īsti piemērots šim uzdevumam. Ārišķīgs, tomēr profesionālis. Un, lai gan viņš bija ļoti aizņemts - firma katru mēnesi kārtoja divas vai trīs uzņēmumu apvienošanas un pārpirkšanas -, Adriēna zināja, ka viņai tas atradīs laiku. Viņi bija gandrīz draugi..Ne nu gluži, bet kaut kas uz to pusi.

Pirms gada viņš Spīrsas kundzes pavadībā bija parādījies pie viņas dzīvokļa durvīm (tad viņa nesen bija tur ievākusies).

-    Adriēna, vēlos jūs iepazīstināt ar Bonillas kungu.

Viņas pirmā doma bija, ka Edijs Bonilla ir narkomāns.

Viņš bija sīka auguma, kārns vīrelis ap piecdesmit - un izskatījās arī kā aizkavējies piecdesmitajos gados. Viņš bija tērpies haki krāsas biksēs, kuras pats dēvēja par "polo biksēm". Mati bija gludi pieglausti uz sāniem, bet uz pieres rēgojās ieveidota loka. Tāpat kā Elviss viņš dižojās ar kuplu vaigu- bārdu. Pats dīvainākais bija tas, ka drēbes šķita viņam mazliet par mazu - lai gan viņš bija tik tievs -, kā pusaudzim, kurš tikko strauji izaudzis.

-     Edijs Bonilla, - viņš nosauca savu vārdu, lūkodamies viņai pār plecu dzīvoklī. Tad aši pasniedza roku, un Adriēna to paspieda. - Es uzskatu par savu pienākumu iepazīties ar visiem, kas šeit apmetas dzīvot.

-     Priecājos iepazīties, - teica Adriēna.

-     Es jūs jau gandrīz pazīstu - jūs strādājat firmā "Slovs, Holijs", vai ne? Jūs esat tā meitene, kuru iesaukuši par Skautu.

Tas gan bija pārsteigums.

-    Kā jūs to zināt?

-     Es visu zinu, - viņš atbildēja, blēdīgi piemiegdams aci un krekšķoši iesmiedamies. Tad paskaidroja, kas viņš ir un ar ko nodarbojas. - Esmu viens no jūsu "ziņu avotiem".

-    Kāpēc viņi jūs sauc par Skautu? - Spīrsas kundze gribēja zināt.

Adriēna nokaunējās.

-    Nezinu. Tā ir tikai iesauka.

Bonilla pasmīnēja.

-     Viņa ir pārāk pieticīga, - viņš secināja. - Redziet, tajā juridiskajā firmā, kur Adriēna strādā, ir pilns ar Džordžtau- nas absolventiem. Un, kā esmu dzirdējis, tur bija tāds uzpūtīgs profesors…

Adriēna nosarka.

-    Šaubos, vai Spīrsas kundze…

Bet Bonilla, pacēlis roku, ar zīmīgu skatienu lika viņai apklust.

-     Tur bija tāds uzpūtīgs profesors, kurš pasniedz… ko? Civiltiesības vai ko tamlīdzīgu, vai ne?

Adriēna nopūtās.

-Jā.

-    Un kadu dienu viņš bija ļoti neapmierināts ar studentiem un lamāja tos no panckām ārā. Jo tie nebija paveikuši kādu sūda mājasdarbu - atvainojiet par manu franču valodu. Viņi nebija sagatavojušies. Izņemot mūsu Skautu, kas ir vienmēr gatavs!

Spīrsas kundze samirkšķināja acis, neuztverdama joku.

-      Sapratāt? - Bonilla noprasīja. - Vienmēr gatavs. Kā skauti, tikai…

Spīrsas kundzes sejā atplauka smaids.

-    Ak tā! - viņa iesaucās.

-    Un tā viņai pielipa šī iesauka. - Viņš sirsnīgi paraudzījās uz Adriēnu.

-    Skauts, - viņš atkārtoja.

Adriēna pašūpoja galvu.

-    Jūs tiešām zināt visu.

Viņš pacēla pirkstu un nospieda iedomātas pistoles gaili.

-     Par to varat nešaubīties.

Kad Adriēna pāris reizes bija piedalījusies kārtības sargu patruļās, viņu attiecības kļuva tīri draudzīgas. Edijs šad tad palīdzēja Spīrsas kundzei veikt sīkus remontdarbus un pat salaboja vējstikla tīrītājus Adriēnas vecajam Subaru (viņš to dēvēja par "japāņvāģi").

Viņa atvēra datorā adrešu grāmatu, sameklēja numuru un atstāja ziņu Bonillas automātiskajā atbildētājā. Viņam bija arī mobilais tālrunis un peidžers - visas tehniskās ierīces, kā pienākas -, taču Adriēna lieki nepūlējās. Visi zināja, cik rūpīgi viņš noklausās visus ziņojumus.

Bonilla piezvanīja pēc četrdesmit piecām minūtēm.

-    Kas noticis? - viņš noprasīja, it kā būtu Adriēnai vienīgais zvanītājs visas dienas laikā.

-    Es tikai gribēju zināt, - viņa atbildēja, nolikdama malā celtniecības rokasgrāmatu.

-Jā?

-    Ja. Es gribēju zināt, vai… vai jūs varētu mana labā veikt kādu darbiņu.

īss klusuma bridis. Pēc tam:

-    Kādu?

-    Tas ir saistīts ar manu māsu…

-    Jā, es dzirdēju par to - briesmīgs gadījums. Es jau gribēju izteikt jums līdzjūtību, taču… Un kas jums tagad uz sirds? Kaut kas saistībā ar testamentu vai…

-    Nē, ar to ne. Man ir… pāris jautājumu.

-     Piemēram, kādi?

Desmit dienu laikā pēc Nikijas nāves Adriēna bija veltījusi katru brīvo vai darbam zaglīgi atrauto brīdi māsas lietu nokārtošanai. Un drīz vien atklājās, ka trūkst diezgan daudz naudas.

-    Jūs taču veicat finanšu pētījumus, vai ne?

-    Jā, - atbildēja Bonilla. - Jums kaut kas pazudis?

-    Tā varētu teikt. Apmēram pusmiljons dolāru.

-    Oho!

-    Mana māsa cieta negadījumā. (Pirms dažiem gadiem Vācijā.) Un tika panākts izlīgums.

-    Un jūs nevarat atrast to naudu?

-    Man gan nebija daudz laika meklēšanai - man tagad ļoti daudz darba. Tomēr… nevaru.

-    Kā ar viņas bankas kontiem?

-    Viņai bija norēķinu konts, kurā bija ap diviem tūkstošiem dolāru, un krājkonts… laikam kādi piecpadsmit tūkstoši…, bet tas arī viss. Varbūt viņai bija vēl kāds konts - citādi nevar būt -, tikai es nezinu, kur meklēt.

-     Kā jūs zināt, ka viņai bija šī nauda? Tomēr pusmiljons…

-    Viņa pati par to pastāstīja. Viņa dzīvoja no šīs naudas. Viņa nekur nestrādāja. Un man ienāca prātā - varbūt viņa bija ieguldījusi to akcijās, dzīvības apdrošināšanā - lai saņemtu gada maksu. Vai jūs nevarētu uzzināt, vai tā ir?

Bonilla paklikšķināja ar mēli pret aukslējām. Tad beidzot atbildēja:

-    Jā. To es varētu. Tīrais nieks.

-    Cik jauki…

-    Bet jūs teicāt, ka ir divi jautājumi… Adriēna mirkli vilcinājās, tad saņēma drosmi.

-    Otrs jautājums ir šāds - es gatavojos iesūdzēt tiesā viņas psihoterapeitu.

Bonilla neticīgi ieņurdējās.

-     Ir aizdomas par nepareizu ārstēšanu… - Adriēna iesāka, bet Bonilla viņu pārtrauca.

-    Runāšu atklāti, Skaut. Cilvēkiem sērojot dažkārt tik ļoti sāp sirds, saprotat? Un viņi sāk meklēt vainīgo…

-    Es nemeklēju vainīgo, Edij. Tas stulbais psihiatrs nogalināja viņu.

-    Kā tā - "nogalināja"…

-     Tā saucamās atmiņas, ko viņa it kā atguva. Tās nebija patiesas. Tas viss bija izgudrots. Es zinu, jo es arī tur biju.

Bonilla atkal kaut ko norūca.

-     Kādas atmiņas? - viņš noprasīja. Adriēna nezināja, kā lai pasaka.

-    Pilnīgi murgi.

-     Piemēram?

Viņa dziļi ievilka elpu.

-    Nikija domāja, ka viņa tikusi seksuāli izmantota. Adriēna juta, ka detektīvs pārdomā dzirdēto. Beidzot

viņš atjautāja:

-    Un tad? Tā notiek. Pat vislabākajās ģimenēs.

-    Sātanisti.

-     Ak tā. - Kad Adriēna neko neteica, viņš jautāja: - Jūs gribat teikt - ar kapucēm un visiem piederumiem?

-    Jā. Kapuces un sveces un nezin kas tur vēl - āžu galvas.

-     Jēziņ…

-     Ar mani it kā esot noticis tas pats, bet - ticiet man - kaut ko tādu es atcerētos.

-     Bet jūs neatceraties?

-     Nē, - atbildēja Adriēna. - Neatceros.

-    Un jūs domājat, ka viņas psihoterapeits…

-    Izdomāja to visu.

-    Oho! Un kāpēc, jūsuprāt, viņš to darīja?

-     Nezinu. Bet tā mēdz notikt.

-    Jā. Esmu dzirdējis, - atzina Bonilla. Tad piebilda: - Es varu iedomāties, ka jūs varbūt negribētu par to runāt, ja tas bija jūsu tēvs vai kas - un jums tā būtu smaga trauma, perversijas dēļ un tamlīdzīgi. Bet kā var neatcerēties - to gan es nesaprotu. Manuprāt, ja kaut kas tāds notiek, to drīzāk ir grūti aizmirst, nevis atcerēties.

-    Tieši tā un…

-    Jautājums tikai tāds - kāds no tā labums tam tipam? - Bonilla turpināja.

-    Tam psihoterapeitam. Ko viņš no tā iegūst?

-    Divus labumus. Pirmkārt, Nikija savā testamentā atstāja viņam naudu. Par palīdzēšanu viņai, ja? Otrkārt - es mazliet pameklēju internetā. Izrādās, ka ir tāda viltus atmiņu grupa - galvenokārt vecāki un ģimenes locekļi -, kuri apgalvo, ka pret viņiem vērstās apsūdzības ir nepamatotas, ka psihoterapeiti tīši iestāsta saviem klientiem tādas bezjēdzības…

-    Kāpēc?

-    Lai viņiem ilgāk būtu jāārstējas. Es gribu saukt šo tipu tiesas priekšā - uzrīkot paraugprāvu.

-    Un kā es jums varu palīdzēt?

-    Es gribu, lai jūs ievāktu ziņas par viņu, noskaidrotu, vai jau iepriekš nav bijušas kādas sūdzības - tamlīdzīgas lietas.

-    Par ko ir runa - par pašu vienkāršāko? Diplomiem, reputāciju? Tādas ziņas?

-    Tieši tā.

Bonilla brīdi klusēja, tad ierunājās:

-    Es varu to izdarīt, tikai…

-     Nikija atstāja man mazliet naudas. Es varu paņemt no tās.

-    Ne jau par to ir runa.

-    Kā tad nav? Protams, es samaksāšu!

-    Jā, bet…

-     Edij, tiešām! Es uzstāju!

Viņš brīdi nogaidīja, tad turpināja:

-    Es gribēju jautāt, ar kādu summu es varu rēķināties?

-     Ak tā. - Adriēna, pēkšņi samulsusi, apdomājās. - Vai tūkstoš dolāru…

Bonilla iesmējās.

-     Es taču pajokoju! Man pietiks, ja jūs apmaksāsiet tikai izdevumus. - Adriēna atkal gribēja iebilst, bet detektīvs viņu pārtrauca: - Tātad kas jums ir zināms par šo cilvēku?

Adriēna pateica. Vārds, uzvārds, adrese. Tālruņa numurs.

-    Sociālās apdrošināšanas numuru zināt?

-    Nē, - viņa atbildēja. - Bet… es redzēju vina diplomus. -Ko?

-     Es redzēju viņa diplomus.

-    Jūs tur bijāt?

-    … Aha.

Skumja nopūta klausulē.

-    Kāpēc jūs gājāt uz turieni? Lai sakliegtu uz vinu? -Jā.

-    Tā gan vairs nedariet.

-     Nedarīšu.

-    Apsolāt?

-    Apsolu.

-    Labi, - atbildēja Bonilla. - Un kur tad šis tītars skolojās?

-     Brauna universitātē. Pēc tam doktorantūrā Viskonsinā. Klīniskajā psiholoģijā.

-    Kuros gados?

-      Neatceros.

-    Tas nav svarīgi. - Kādu brīdi klausulē valdīja klusums. Tad Bonilla paziņoja: - Dodiet man pāris dienu.

Un nolika klausuli.

12

Mirkli pirms tālruņa zvana Durans juta gaisu saspringstam un nodomāja: Tūlīt zvanīs. Tad tālrunis iezvanījās - un Durans tomēr salēcās. Nospiedis televizora pults skaņas izslēgšanas pogu (rādīja Opras šovu), viņš pacēla klausuli.

-     Durana kungs?

Sievietes balss, pieklājīga, bezpersoniska. Varbūt kaut ko tirgo pa tālruni, taču atturīga, neuzmācīga.

-Jā?

-     Zvana Adriena Koupa.

Ak tā. Viņa pleci saguma, un viņš nodomāja: Tā sieviete ir ļoti nelīdzsvarota. Neuzņem to personiski.

-     Labdien! - īsu brīdi klusējis, viņš apjautājās: - Kā varu jums palīdzēt?

-     Es labprāt aizietu pie jums, - viņa atbildēja. - Ja varēsiet atlicināt man laiku.

Atlicināt laiku? Viņš atcerējās sievietes balsi, kad viņa saniknota iebrāzās pa durvīm - bet blakusistabā sēdēja de Grots. Tu maitasgabals! "Tu viņu nogalināji!"

-     Nezinu, - viņš teica. - Diez vai tā būtu laba doma.

-     Tas aizņems tikai dažas minūtes, - viņa apsolīja. - Es iedomājos, ka mēs varētu parunāt par Nikiju.

Durans iekšēji sarāvās.

-     Tikai ziniet… Šaubos, vai no tā būtu kāds labums.

-     Lūdzu! Tas nebūs ilgi un… man tas tiešām palīdzētu.

Durans padomāja, klusumam sabiezējot. Varbūt viņa vēlas atvainoties par savu izturēšanos. Varbūt iztaujāt viņu par māsas nelaimēm. Izrunājoties ar viņu, varbūt viņai kļūs vieglāk. Tuviniekiem vienmēr ir sāpīgi, viņš nodomāja. Viņi bieži vaino sevi un ilgojas pēc mierinājuma.

-    Tas aizņemtu tikai dažas minūtes, - viņa solīja.

Durans nopūtās.

-     Labi.

-     Lieliski. Kad jums būtu laiks? - viņa apjautājās pēkšņi tik stingrā un lietišķā balsī.

-     Tūlīt paskatīšos, - atbildēja Durans un atvēra pierakstu grāmatu. Tad pavēstīja: - Es varētu jūs pieņemt rīt pēcpusdienā. Divos?

Tajā vakarā viņš pieskaņoja vakariņu piegādi (picu ar četru veidu sieru un artišoku sirsniņām no Pizzeria Luna) PBS dokumentālajai filmai par Amerikas kausu.

Vērodams ekrānā notiekošo, Durans jutās gandrīz fiziski saistīts ar laivas komandu, viņš pielieca galvu, kad laiva pacēlās viļņa mugurā un sašūpojās. Komandas kustības šķita neticami veiklas un saskaņotas, par spīti tam, ka, laivai šūpojoties, ūdens šļācās pāri klājam.

Pica neskarta gulēja uz šķīvja, jo laivas bija piesaistījušas visu viņa uzmanību. Laivas priekšgala saceltais šļakatu mākonis, buras, kas vēl tikko nedzīvi karājās pie masta, uztvērušas vēju, piepūtās un saspringa - tas viss lika sirdij sažņaugties tādās ilgās, kas lika zaudēt runas spējas. Tas bija tik savādi. Pats to neapzinādamies, viņš bija sācis atdarināt jūrnieku darbības, saspringdams reizē ar viņiem, nojauzdams katru nākamo kustību jau mirkli iepriekš. Kā suns, viņš nodomāja, kas miegā kustina ķepas.

Bet no kurienes tas viss? viņš brīnījās. Tas viss bija tik pazīstams - ūdens šalkoņa un burbuļošana, komandas veiklā darbošanās, virves, buras, sāļā smarža gaisā un mirdzošais debesjums. Viņš nekļūdīgi zināja, ko jūrnieki dara, un jau iepriekš paredzēja katru nākamo soli. Viņš spēja paredzēt katru kursa izmaiņu, uztvert īsto brīdi, kad mainīsies kuģa korpusa inerce, kad vējš piepūtīs buras un kuģis trauksies uz priekšu. Un tomēr…

Viņš neatcerējās, ka būtu jebkad vadījis burulaivu vai pat tādā atradies. Tomēr viņš juta, ka ir jūrnieks - tas bija kā iegravēts viņa dziļākajā būtībā, par to nebija šaubu. Taču nebija arī atmiņu. Kad viņš pūlējās atcerēties kaut vienu jūrā pavadītu mirkli, viņa prāts "noslēdzās" tikpat nepielūdzami, kā kuģis apstājas bezvējā. Buras noslīgst, un kuģis paliek uz vietas, dīki, mierīgi šūpodamies uz ūdens.

Tas esmu es, nodomāja Durans, mans prāts ir noslēgts. Un kādu brīdi pa pusei nopietni apcerēja iespēju, ka varbūt savā iepriekšējā dzīvē ir bijis jūrnieks. Kā gan citādi, ja ne iepriekšējā dzīvē, viņš būtu varējis iegūt šādas zināšanas? Reinkar- nācija palīdzētu izskaidrot daudz ko, nodomāja Durans, bet… ne to. Ja tā pastāvētu, tā varētu izskaidrot dzīvi pēc nāves, taču nerastu atbildi uz vienkāršāku un daudz mokošāku jautājumu, kas nelika mieru Duranam.

Kāpēc esmu kļuvis tik vientuļš šajā pasaulē, tā atsvešinājies pats no sevis, ka nespēju atcerēties ne to, vai protu burat, ne to, kā māte mani apskāvusi. It kā visa mana dzīve būtu tikai paviršs uzmetums…

Sarūgtināts par savas būtības un izjūtu neskaidrību, viņš pārslēdza kanālus. MTV rādīja "Reālās pasaules maratonu", un viņš varēja uz pāris stundām aizmirst raizes.

Kad nākamās dienas pēcpusdienā pa durvīm ienāca Ni- ko māsa, viņš bija pārsteigts, redzot, ka viņa nav viena.

Viņai blakus, šūpodamies uz papēžiem, stāvēja vecmodīgi ģērbies maza auguma vīrietis ap piecdesmit gadiem, ar rūpīgi apgrieztu vaigubārdu un mazām, spožām ačelēm. Pat neskatoties, Durans zināja, ka viņa pirksti ir nodzeltējuši no nikotīna.

-     Labdien, - Durans sveicināja, atvērdams durvis un ielaizdams apmeklētājus.

Adriēna, uzmetusi viņam skatienu, iesoļoja dzīvoklī, un pavadonis sekoja viņai cieši pa pēdām. Apbrīnojami, cik viņa ir līdzīga Niko, tomēr… Viņas bija kā Sniegbaltīte un Sārt- rozīte, un Adriēna, bez šaubām, ir Sniegbaltītes lomā. Kad Durans pēdējo reizi bija redzējis Niko, viņa bija tērpusies īsiņos minisvārkos un apspīlētā krekliņā. Viņas māsai tādas vaļības nebija ne prātā. Viņai mugurā bija nopietna zaļa kleita garumā līdz puslielam, ar atlokāmu apkakli, kas sniedzās līdz zodam. Šķita, it kā Niko būtu joka pēc pārģērbusies, lai izliktos par bērnudārza audzinātāju.

Durans aizvēra durvis un pievērsās viesiem. Vīrietis pasniedza viņam aploksni. Durans apjuka.

-    Kas tas ir?

-    Jums ir izsniegts dokuments, - paskaidroja vīrietis.

-Kas?

-     Dokuments.

-    Kāds?

Vaigubārda iesmējās un sāniski uzmeta skatienu Adriē- nai.

-    Un kā jums šķiet? - viņš noprasīja.

Durans pievērsās Adriēnai, kuras vaigi bija koši piesarkuši, tikai nebija saprotams - no kauna vai niknuma.

-    Es jūs sūdzu tiesā, - paziņoja Adriēna.

-     Par ko? - Durans nesaprata.

-     Par emocionālu ciešanu tīšu izraisīšanu - un par krāpšanu. - Viņa norādīja uz aploksni Durana rokā. - Tā ir sūdzība, - viņa paskaidroja, - un uzaicinājums ierasties tiesā. Jums ir divdesmit dienas laika, lai atbildētu.

-     Dieva dēļ! - Durans iesaucās, neticīgi pagrozījis galvu.

-     Un tas vēl nav viss, - turpināja Adriēna. - Mēs bijām policijā. Viņi vēlas ar jums parunāt.

Durans papurināja galvu.

-     Klausieties, - viņš teica, - es zinu, cik sāpīgs var būt tuvinieku zaudējums, taču… jūsu māsa bija ļoti nelaimīga.

-    Jūs arī esat ļoti nelaimīgs, - paziņoja Vaigubārda. - Vai arī drīz vien būsiet - kad nokļūsiet aiz restēm, dakter.

-     Nerunājiet muļķības, - Durans iebilda.

-     Tās nav nekādas muļķības. Jūs esat krāpnieks, - paziņoja Adriēna.

-    Un mēs to varam pierādīt, - piebilda Vaigubārda.

Durans aizvēra acis un papurināja galvu. Tad atvēra acis

un cieši paraudzījās uz Adriēnu.

-    Es darīju visu iespējamo jūsu māsas labā.

-     Varbūt tā ari ir, - piekrita Vaigubārda, - tikai tas nav galvenais. Nelaime ir tāda, ka jūs esat blēdis. Jūs pārkāpāt likumu.

-    Kādu likumu?

-     Jums ir zīmulis? Pierakstiet! Trīsdesmit trešā nodaļa. Otrā sadaļa. Trīs tūkstoši trīs simti desmitā panta pirmais apakšpunkts. Paskatieties!

-    Kur paskatīties? - Durans nesaprata.

-     Kolumbijas apgabala kriminālkodeksā. Jūs "nodarbojaties ar ārstniecību bez licences". Tas nav labi.

Durans pievērsās Vaigubārdam un pirmo reizi viņu kārtīgi nopētīja. Šis vīrelis šķita veidots no kauliem un cīpslām - viens no tiem sīkstajiem tipiem, kas bērnībā bijuši kaušļi un ari pieauguši nevar norimties.

-    Negribu būt uzmācīgs, - Durans iejautājās, - bet kas jūs tāds esat?

Vīrietis nopriecājās, ka piesaistījis Durana uzmanību. Viņš izvilka no kabatas vizītkarti un pasniedza pretiniekam.

Edvards Bonilla Bonilla un partneri Privātdetektīvs

Uz mazās kartītes bija daudz numuru - tālrunis, fakss, mobilais tālrunis un peidžers. Labajā augšējā stūrī, droši vien kā centieni izrādīt humora izjūtu, bija detektīva logotips - banāls pirkstu nospiedums zem tikpat banāla palielināmā stikla.

-     Bonillas kungs ir privātdetektīvs, - paskaidroja Adriē- na. - Un es esmu juriste, tāpēc… jūs jau saprotat, ko tas nozīmē. Mēs jūs iebāzīsim aiz restēm.

Durans pārsteigts papurināja galvu. Aiz restēm?

-    Paklau, - viņš ierunājās. - Es saprotu, kā jūs pārdzīvojat… notikušo… taču jūs kļūdāties attiecībā uz to, ka man nav licences. Tā ir manā kabinetā - pie sienas, blakus diplomiem.

Bonilla nikni saviebās.

-    Ļaujiet man kaut ko jums parādīt, - viņš paziņoja, šūpodams ādas mapi. - Vai neiebildīsiet, ja mēs uz brīdi apsēdīsimies?

Durans papurināja galvu un norādīja uz viesistabas dīvānu. Tur iekārtojies, Bonilla uzspēlēti svinīgi atvēra mapi un novietoja uz kafijas galdiņa.

-     Vispirms, - viņš paziņoja, izņemdams vairākas papīra lapas, - es sazinājos ar apgabala Medicīnas padomi. - Viņš uzlika lasāmās brilles un ieskatījās dokumentos.

-    Kad apjautājos par jums, viņi gribēja zināt, vai jūs esat psihoterapeits vai psihologs. Jo tur ir liela atšķirība! Izrādās, ka par "psihoterapeitu" var uzdoties vai jebkurš āksts. Bet klīniskais psihologs, kāds jūs it kā esat, - tas ir pavisam kas cits. Jo, pirmkārt: vajadzīgs doktora grāds. Otrkārt: jābeidz internatūra. Pēc tam jāstrādā kā stažierim, speciālistu uzraudzībā. Un, visbeidzot, jānokārto licencēšanas eksāmens. Bet jūs, dakter, - jūs neko tādu neesat papūlējies izdarīt.

Durans brīdi klusēja. Tad paliecās uz priekšu.

-     Jūs laikam esat nekur nederīgs detektīvs, - viņš ieminējās.

-    Tiešām?

-     Tiešām. Jo citādi jūs būtu noskaidrojis, ka es ar izcilību…

-     Tikai nemuldiet! - Bonilla viņu pārtrauca. - Kad padomē teica, ka neko nav par jums dzirdējuši, es nodomāju - ko var zināt, droši vien kāds pārpratums. Varbūt jūs esat reģistrējies kaut kur citur - Virdžīnijā, Merilendā, kaut vai Aļaskā. Vai aizmirsāt atjaunot licenci. Tāpēc es sazinājos ar A.P.A. Un vai zināt ko? Tur ari neviens neko par jums nav dzirdējis. Tad es sāku šaubīties - hmm… Jāpārbauda diplomi - tie paši, kurus Adriēna redzēja te pie sienas. Brauna universitāte, vai ne? Un Viskonsinas.

-    Pareizi!

-     Nē, Džim, nav pareizi. Pirmkārt, jūs nebeidzāt Brauna universitāti. Jūs tur pat nemācījāties. - Bonilla izņēma no mapes papīra lapu un pastūma to pāri kafijas galdiņam.

Durans paņēma lapu un sāka lasīt. Vēstule izskatījās īsta, tomēr… tas nevar būt. Arhivārs pavēstīja, ka laikā no 1979. līdz 1993. gadam Brauna universitātē nav mācījies neviens students, vārdā Džefrijs Durans. Sazinoties ar 1990. gada absolventu pasniedzējiem, nav atrasts neviens ieraksts, tāpat arī studentu kopmītnēs nav nekādu datu par studentu ar šādu vārdu. Vēstules autors pateicās Bonillas kungam par to, ka tas pievērsis universitātes darbinieku uzmanību kļūdai - Durana kunga vārda iekļaušanai 1990. gada absolventu "pa- matsarakstā".

Lai gan mēs nevaram droši pateikt, kā šī kļūme notikusi,

esam veikuši pasākumus datoru drošības uzlabošanai visā

augstskolā un jo īpaši arhīvā.

Durans nespēja noticēt.

-    Viņi domā…

-    Ka jūs ielauzāties datortīklā un pats ierakstījāt savu vārdu, - paskaidroja Adriēna.

-     Bet… viņi maldās. Tas ir kāds pārpratums.

Bonilla pasmaidīja, atsedzot sīkus dzeltenus zobus.

-    Jā, - viņš piebalsoja. - Droši vien pārpratums. Jūs studējāt Brauna universitātē, tikai neņēmāt bibliotēkā nevienu grāmatu, nepieteicāties uz lekcijām, nepierakstījāties ēdināšanas grafikā. Kā jau teicu - nevajag muldēt. - Detektīvs iepleta acis, izvilka no mapes nākamo lapu un uzplāja to uz galdiņa.

-    Arī Viskonsinā neviens par jums neko nav dzirdējis, - viņš paziņoja.

Durans paņēma universitātes veidlapu ar pazīstamo logotipu - aci, kurai apkārt vārdi Numen Lumen.

God. Bonillas kungam:

Par Duranu, Džefriju A.

Lai gan Džefrija Durana vārds parādās mūsu 1994. gada absolventu sarakstā, turpmāki attiecīgo failu un datu bāzu meklējumi apstiprina jūsu šaubas par šā saraksta pareizību. Durana kungs nesaņēma doktora grādu Viskonsinas universitātē. Meklējumos tika atrasti dati par sešiem studentiem, vārdā Džefrijs Durans, kuri mācījās universitātē laikposmā 110 1980. līdz 1995. gadam. Taču neviens no šiem studentiem nebija iekļauts universitātes doktorantūras programmā.

-     Tas nav iespējams, - uzstāja Durans, šūpodams galvu kā pulksteņa svārstu.

-      Kas tas ir? Ko tas… - Viņš pacēla rokā papīrus. - Vai jūs pats tos uzrakstījāt? Kāpēc lai jūs to darītu?

Bonilla klusi noklakšķināja mēli un pagrozīja galvu, vērodams Duranu tēlotā apbrīnā.

-     Visu cieņu, vai ne, Adriēna? Šis tips gan prot tēlot. Ja es nezinātu visu, man tiešām liktos, ka viņš ir apvainots!

-    Es palūgšu jūs aiziet, - Durans teica, gurdi pieceldamies.

-     Noklausieties visu līdz galam, - uzstāja Bonilla, - jo pašu labāko esmu pataupījis beigām. - Tagad viņa sejā vairs nebija ne smaida ēnas, un viņš raudzījās uz Duranu asām, vērīgām plēsīga putna acīm. - Tā kā šajās iestādēs neviens neko nebija dzirdējis par jums, es sāku raizēties (es esmu tāds cilvēks, kas visu ņem pie sirds, Koupas jaunkundze to var apstiprināt). Man radās nelāga nojauta, vai zināt? Tāpēc, zinot jūsu pieņemto vārdu un īsto adresi, es veicu kredīta pārbaudi Experius. Tas man izmaksāja trīsdesmit piecus dolārus. Es meklēju tikai virsrakstu - tikai augšējo rindiņu. - Viņš nolika uz galdiņa vēl vienu dokumentu un vēroja, kā Durans to paņem. - Vārds, adrese un dzimšanas datums. Dzimšanas vieta. Un sociālais.

Durans sarauca pieri.

-    Kas?

-    Jūsu sociālās apdrošināšanas numurs, - paskaidroja Ad- riēna.

-    Kā jau teicu - tā ir augšējā rindiņa. - Bonilla ļauni pasmaidīja. - Pēc tam es dodos internetā un - kling, klang, esmu nonācis sociālās apdrošināšanas nāves reģistra lapā. Nokļuvu tur pusminūtes laikā. Un vai zināt, ko atradu?

Duranam šī spēlīte bija apnikusi.

-    Lūdzu, ejiet projām, - viņš atkārtoja.

-     Vēl ne, Džef, tagad būs pats interesantākais. - Bonilla piecēlās, pieliecās kā beisbola spēlētājs un pacēla rokas plecu augstumā. - Jūs nemācījāties Brauna universitātē. - Viņš atvēzējās ar iedomātu nūju - un aizsita garām. - Bāc! Izrādās, ka jūs neesat Viskonsinas absolvents! - Vēl viens atvēziens un: - Bāc! Un pēdējais, bet noteikti ne mazākais pārsteigums - jūs pat nemaz neesat Džefrijs Durans. - Detektīvs pasniedzās mapē un izņēma vēl kādu papīru. - Paskatieties, - viņš teica, pasniedzot to Duranam.

Jau ar pirmo skatienu tas pamanīja, ka tā ir viņa paša miršanas apliecība. Diezgan izplūdusi fotokopija, tomēr salasāma miršanas apliecība:

Džefrijs Arons Durans Dzimšanas datums: 1968. g. 26. augusts Dzimšanas vieta: Vašingtona Miršanas datums: 1970. g. 4. aprīlis Miršanas vieta: Kārlaila, Pensilvānijas štats Nodarbošanās: Nav

Kā nāves cēlonis tika minēti "Smagi savainojumi (auto)". Ārsts, kurš izrakstījis apliecību: Villiss Streits, M.D. Tur bija rakstīts vēl kaut kas, bet Durans tālāk nelasīja.

-    Ja gadījumā vēlaties zināt, - Bonilla zobojās, - jūs esat apglabāts Rokkrīkas kapsētā. "Dievs aicina pie sevis tos, kurus mīl visvairāk."

Durans bija satriekts. Vienīgais izskaidrojums visiem šiem dokumentiem bija - krāpšana, bet kurš gan tik ļoti nopūlētos? Vai Adriēna Koupa ir jau nonākusi tik tālu, ka šādi mēģina viņu simboliski nogalināt? Varbūt, bet kāds Bonillam ar to sakars?

-     Cilvēks, par kuru jūs uzdodaties, nemaz nekļuva pieaudzis, - paskaidroja Adriēna. - Viņš gāja bojā agrā bērnībā. Bet jūs jau, protams, to zināt.

-     Es zinu, ka māsas nāve jūs izsitusi no sliedēm, - Du- rans mierīgi atbildēja, - un tāpēc varu daudz ko piedot. Bet tas… Visi pūliņi, kas veltīti tam… - Viņš nosvieda miršanas apliecību uz kafijas galdiņa. - Jums ir nopietni traucējumi. Ceru, ka meklēsiet speciālistu palīdzību. - Tad viņš pievērsa niknu skatienu Bonillam. - Bet jūs… - viņš iesāka.

-     Speciālista palīdzību?! - Adriēna uzsprāga. "Pūliņi, kas veltīti tam?"- tas viss prasīja tikai kādas piecas stundas Bo- nillas kunga laika. Diplomu noskaidrošana - pat vēl mazāk. Un, starp citu, tas ir noziegums - turēt tos diplomus pie sienas. Tā ir viltotu dokumentu noziedzīga turēšana savā īpašumā. Un ielaušanās universitātes datortīklā - vēl viens noziegums.

-    Tas ir bezjēdzīgi, - iebilda Durans. - Tas jau iet pāri visām robežām…

-    Kādām robežām?! - ieķērcās Adriēna.

Durans soli atkāpās, kad Adriēna metās viņam virsū, bet Bonilla meiteni notvēra, stingri saņēma viņas rokas un čukstēja:

-    Mieru, tikai mieru…

-     Kurš te ir slimais! - Adriēna sašutusi iesaucās. - Jums pašam ir vajadzīgs psihiatrs! Cilvēki, kas nāk pie jums, ir izmisuši - viņi nespēj vairs dzīvot tālāk - viņi cer, ka jūs palīdzēsiet, bet ko jūs darāt? Nodarbojaties ar krāpšanu…

-     Mierīgi, mierīgi, - čukstēja Bonilla. - Mēs viņu redzēsim tiesas zālē - un jūs varēsiet rakstīt viņam vēstules uz cietumu. Viņam būs daudz laika lasīšanai.

Durans bija apstulbis no Adriēnas niknuma.

-     Man ir tāda sajūta, it kā es būtu nokļuvis Aizspogulijā, - viņš noteica it kā pie sevis.

Bonilla, klusi smiedamies, virzīja Adriēnu uz durvju pusi.

-    Tas gan ir īsts aktieris, vai? - detektīvs brīnījās. - Katram krāpniekam mazliet jāprot izlikties, tas nav nekāds bri- nums. Bet šis! Visu cieņu. - Viņš domīgi pagrozīja galvu, kopā ar savu klienti izgāja gaitenī un aizvēra aiz sevis durvis.

Durans palika nekustīgi stāvam hallē, raudzīdamies uz durvīm. Viņa prāts bija noslēgts.

13

Tas bija neprāts.

Sēdēdams pie datora, nespēdams atgūties pēc tikšanās ar Niko māsu un viņas okšķeri, Durans pārlasīja dažus pēdējos ierakstus Niko failā:

15. oktobris

Transa stāvoklis. Pamudināju klienti atcerēties "ēnu nakti". Sākotnējā pretestība pārvarēta, bet bloķēšana joprojām darbojas. Atmiņas par "melno mesu" traumatiskas pat hipnozes laikā. Jauna detaļa: piedalīšanās "svētā vakarēdiena" rituālā ar spermu un asinīm.

20. oktobris

Nikola Salivana ir mirusi. Viņas jaunākā māsa Adriēna Koupa izjauca seansu ar de Grotu, lai pavēstītu, ka vaino mani māsas pašnāvībā. (Šī bēdu pārtapšana niknumā var būt arī veselīga, ja veicinās Koupas jaunkundzes atlabšanu.)

Pārgājis pie faila beigām, Durans ierakstīja jaunu punktu:

5. novembris

Adriēna Koupa atnāca vēlreiz (viņu pavadīja privātdetektīvs, vārdā Bonilla). Pasniedza pavēsti uz tiesu ar civilprasību par 10 miljoniem dolāru (!), apsūdzot mani garīgu ciešanu tīšā izraisīšanā, krāpšanā un viltvārdībā. Privātdetektīvs uzrādīja viltotas vēstules un dokumentus, kas atbalsta apsūdzību.

Tas bija kaut kāds vājprāts. Ja dokumenti būtu īsti, tad varbūt būtu jēga rādīt tos viņam. Taču tie nebija īsti. Ko tad Niko māsa cerēja panākt?

Nevar saprast, kas juristiem un privātdetektīviem aiz ādas.

Piecēlies no datora, Durans piegāja pie pretējās sienas, pie senlaicīga skapīša, kur glabājās smalku viskiju kolekcija un Waterford glāžu komplekts. Ielējis glāzē mazliet Laphroaig, viņš brīdi to paskalināja, tad iemalkoja. Ar datorprogrammu palīdzību var izgatavot jebkādu dokumentu, viņš nodomāja. Dzimšanas apliecību. Miršanas apliecību. Vienalga ko. Bet ne jau tas bija galvenais - ne jau tas viņu satrauca. Viņam raizes sagādāja tas, ka Bonilla un Koupa negūtu nekādu labumu, draudot viņam ar viltotiem dokumentiem.

Durans iedzēra vēl vienu malciņu Laphroaig un piegāja pie loga. Raudzīdamies ārā uz katedrāles pusi, viņš nodomāja: Varbūt tas tips Bonilla visu safabricēja un iesmērēja Niko māsai viltojumus kā "īstu mantu". Cerēja mazliet piepelnīties, uzrādīt vairāk darba stundu…

Tas, protams, bija iespējams, tomēr… Cik izmisušam jābūt, lai atļautos kaut ko tādu?

Viņš papurināja galvu, nezinādams, ko domāt. No vienas puses, tas viss viņu kaitināja, bet no otras - biedēja. Ja kāds uzmācas ar apvainojumiem, noliedzot pat tavu identitāti - turklāt tavā viesistabā… Tas var izsist no līdzsvara.

Kā viņa teica? Cilvēks, par kuru jūs uzdodaties. Bezjēdzīgs apvainojums, tomēr Duranam pēkšņi radās tāda sajūta, it kā viņa būtu izgaismojusi ar lukturīti viņa dvēseli - un atradusi milzīgu plaisu, kas stiepjas no pieres līdz papēžiem. Viņai, protams, nav taisnība, taču šis apvainojums sasaucās ar jautājumu, kas viņam pēdējā laikā nelika mieru - atsvešinātība un savāda sajūta… Kā lai to pasaka?

Viņa dziļākajā būtībā nemaz nebija nekādas dziļākās būtības.

Izdzēris viskiju, Durans pagrieza muguru logam un devās uz halli. Tur viņš paņēma mātes fotogrāfiju šūpolēs, ar smieklos atgāztu galvu. Tad cieši aizmiedza acis un pūlējās atcerēties, kāda viņa īsti bija. Taču atmiņā parādījās… fotogrāfija. Mamma šūpolēs…

Atmiņai piemīt šāds trūkums - vai vismaz viņa atmiņām. Tajās nav nekā - "eidētiska". Viņš bija par to lasījis, un tieši šādu vārdu minēja Ernsts Jangs, aprakstot Prusta atmiņas. Viņš minēja piemēru, kā smagi slimais Prusts, nobaudot tikai vienu kumosiņu tējā izmērcētas madeleine kūciņas, pēkšņi atsauc atmiņā spilgtus un pilnasinīgus pagātnes tēlus.

Bet Duranam bija citādi, viņa senākās atmiņas gandrīz visas bija tikai vizuālas un bezkaislīgas. Nebija ne krāsu, ne smaržu, ne garšu sajūtu, ne skaņu. Bija tikai un vienīgi attēli. Vai arī, citiem vārdiem sakot, viņš atcerējās savu māti, tāpat kā atcerējās… Eleonoru Rūzveltu (vai Merilinu Mon- ro, vai Pokahontu).

Acu priekšā vīdēja Edija Bonillas plēsonīgais smīns - kā Češīras kaķa smaids. Bet ausīs skanēja privātdetektīva neprātīgais apvainojums: Cilvēks, par kuru jūs uzdodaties…

Kā viņš var atcerēties notikumus - vārdus -, bet neatcerēties savas mātes balsi? Ja vajadzētu, viņš varētu vārdu pa vārdam izklāstīt visu viņas dzīvesstāstu - kur viņa dzimusi, kā bērnībā apmaldījusies mežā, kā septiņpadsmit gadu vecumā kritusi no zirga un salauzusi atslēgas kaulu un nav tikusi uz vidusskolas balli. Taču patiesībā viņš neatcerējās savu māti kā māti. Viņa bija tikai daļa no viņa "datu bāzes"- tāpat kā Džeimss Dīns, Baltimoras osta un matemātikas likumi.

Atgriezies pie rakstāmgalda, viņš sameklēja numuru un piezvanīja uz Vašingtonas personu datu arhīvu. Tad noklausījās garu un labi sagatavotu balss pasta ierakstu par dzimšanas un miršanas apliecību datu atklāšanu. Balss pavēstīja, ka šādu dokumentu datu izpaušana ir ierobežota saskaņā ar likumiem par personas datu neaizskaramību. Dzimšanas apliecības nav publiski pieejamas simts gadus. Miršanas apliecības - piecdesmit gadus. Vienīgie izņēmumi ir personas, kurām ir izrakstīti šie dokumenti, un to tuvākie radinieki.

Turklāt, ja var ticēt ierakstītajam stāstījumam, šiem cilvēkiem, lai iegūtu datus, jāuzrāda derīgs dokuments ar fotogrāfiju. Tas pierādīja, ka Bonillas dokumenti ir viltoti. Vai arī… viņš taču ir detektīvs. Un, kā Durans bija uzzinājis no televīzijas, privātdetektīvi pelna savu iztiku, izmantodami "kontaktpersonas" un aizbildinājumus. Ar viltību izdabūt no arhīva miršanas apliecību detektīvam nebūtu nekas neiespējams.

No otras puses, prātoja Durans, man pašam taču būtu jāzina, kas es esmu un vai esmu dzīvs vai miris. Šāds pieņēmums šķistu smieklīgs, ja nebūtu sarežģījumu - klientes pašnāvības un sūdzību tiesā par miljoniem.

Taču bija vēl kaut kas - Bonilla teica vēl kaut ko. Brīdi padomājis, Durans atcerējās - sociālās apdrošināšanas nāves reģistrs. Detektīvs bija vērsies personu datu arhīvā pēc ie- lūkošanās sociālās apdrošināšanas interneta mājaslapā.

Varbūt tas arī visu izskaidro, nodomāja Durans. Varbūt detektīvs atrada kādu citu ar līdzīgu - vai pat tieši tādu pašu - vārdu un noturēja to par mani.

Apsēdies pie datora, Durans pieslēdzās AOL un sāka meklēt lapu, kur uzskaitīti mirušo cilvēku sociālās apdrošināšanas numuri. Jau pēc mirkļa tā bija atrasta. Šajā lappusē bija saites ar kādu pusduci ģenealoģijai veltītu URL adrešu. Viņš noklikšķināja uz Ancestry.com un drīz vien nokļuva meklēšanas lappusē.

Meklētāja logā bija jāaizpilda trīs ailes - vārds, uzvārds un štats. Durans ierakstīja savus datus un izvēlējās Kolum- bijas apgabalu. Jau pēc īsa mirkļa ekrānā parādījās meklējuma rezultāti. Bija tikai viens ieraksts:

Vārds Dzimis Miris Dzīvesvieta SAN

Džefrijs 1968. g. 1970. g. 20010 520-92-0668

Durans 26. aug. 4. apr. (Vašingtona)

Tas bija viņš.

Durans gandrīz paģība.

Taksometra šoferim nebija ne jausmas, kā nokļūt Rokkrī- kas kapsētā, lai gan, braucot pa bulvāri, viņi abi to redzēja kalna nogāzē - kapakmeņus, statujas un kapenes. Viņi izmēģināja trīs piebraucamos ceļus - Kalverta ielu, Katedrāles ielu un Masačūsetsas avēniju -, taču, līdzko viņi atstāja bulvāri, kapsēta pazuda.

-    Mēģināšu vēl P ielu, - šoferis ieminējās, atkal dodamies centra virzienā.

-    Jums tur apglabāti radinieki?

Durans pamāja ar galvu.

-Jā.

-    Tā gan nav mana darīšana, - šoferis sāka strostēt sevi. - Es pirms astoņiem gadiem zaudēju māti, bet nu jau kādu laiku neesmu bijis pie viņas kapiņa. - Viņš pašūpoja galvu, noklakšķināja mēli un paliecās uz priekšu. Tad ieslēdza vējstikla tīrītājus.

Pirms astoņiem gadiem… nodomāja Durans. Apmēram tajā pašā laikā, kad gāja bojā arī viņa vecāki - 1993. gada vasarā, kad viņš mācījās universitātes pēdējā kursā.

Šoferis pagrieza auto uz P ielas nobrauktuves estakādes, bet no kapsētas atkal nebija ne vēsts. Drīz viņi atkal atgriezās uz bulvāra.

-    Tepat kaut kur jābūt, - pukojās vadītājs. - Laiku pa laikam to var redzēt. - Beidzot viņš iebrauca mazā Exxon degvielas uzpildes stacijā viesnīcas Watergate tuvumā. Izkāpis no auto, viņš piegāja pie kombinezonā tērptā darbinieka un uzsita tam uz pleca.

-    Vecīt, palīdzi… - viņš lūdza.

Abi iegāja ēkā. Pēc brīža šoferis iznāca ar līmlapiņu rokā. Sēzdamies pie stūres, viņš pielipināja dzelteno papīriņu pie instrumentu paneļa un paziņoja:

-    Tagad viss kārtībā.

Tā arī bija. Kapsētas ieeja atradās tikai nepilnas jūdzes attālumā, bet, kad viņi piebrauca pie mazā namiņa, kurā atradās kapsētas birojs, lietus bija pieņēmies spēkā.

-    Paklau, vecīt, - šoferis ieminējās, kad Durans viņam samaksāja. - Jums nevajag lietussargu?

-    Kā, lūdzu?

-     Nekas nebūs jāmaksā. Katrā lietainā dienā divi vai trīs cilvēki atstāj taksī savus lietussargus. Un ko daru es - mēģinu pārdalīt īpašumu, saprotat, ko gribu teikt?

Šofera negaidītās laipnības pārsteigts, Durans pēkšņi sajutās apbēdināts, kad taksometrs aizbrauca, it kā būtu atvadījies no drauga.

Vecīgais kapsētas sargs Duranam šķita visai drīz gatavs pievienoties savas uzraugāmās valstības iemītniekiem. Viņa āda bija balta kā papīrs, acis apsarkušas un pūžņojošas. Viņš bija ģērbies darba drēbēs - tumšzilā kreklā, biksēs un zābakos.

-    Kā varu jums palīdzēt? - viņš jautāja.

-    Es meklēju kādu kapu.

-    Tad esat atnācis īstajā vietā. Kāds ir vārds?

-    Durans. - Šī atbilde viņam pašam izklausījās muļķīgi. - Džefrijs Durans.

Vecais vīrs gurdeni ieklabināja šo vārdu datorā. Pēc mirkļa viņš paņēma no plaukta drukātu kapsētas karti, apvilka loku ap sektoru P-3 un, neteikdams ne vārda, pasniedza to Duranam.

Lietussargs bija liels, ērts, ar apaļu koka rokturi. Kad Durans iznāca no biroja, lietus it kā pēc komandas sāka līt stiprāk, bungodams pa lietussarga audumu, kamēr Durans pētīja norādes kartē. Lietus viņam netraucēja - apgrūtinātā redzamība varbūt pat atviegloja draudošos agorafobijas uzplūdus.

Stāvēdams tieši zem lietussarga pilieniem, pētīdams karti, viņš saprata, ka nebūs viegli atrast kapu. Tā arī bija. Pat ar karti viņš maldījās gandrīz divdesmit minūtes. Un, kad viņš beidzot to atrada, viņa bikšu staras, kurpes un zeķes bija izmirkušas, par spīti lietussargam.

Džefrija Arona Durana kapakmens atradās uz neliela uzkalniņa zem milzīgas Norvēģijas egles. Zeme tam apkārt bija lietus piemirkusi un piebirusi ar rūsganām skujām, kas smaržoja pēc Ziemassvētkiem. Durans izbrīnā raudzījās:

Džefrijs Ārons Durans 1968. g. 26. augusts - 1970. g.4. aprīlis Dievs aicina pie sevis tos, kurus mīl visvairāk

Ieraugot kapakmeni, Durans jutās kā saņēmis sitienu. Viņam aizrāvās elpa, un kādu brīdi viņš baidījās palūkoties apkārt, jo šķita, ka abās pusēs būs tukšums - ja viņš paskatīsies, tad redzēs, ka ir apmaldījies ārpus laika un telpas, un vienīgais pieturas punkts ir atklājums, ka pasaule, kādu viņš to pazīst, ir tikai halucinācija, viņa paša slimīgās iztēles auglis. Pavisam zaudējis līdzsvaru, Durans nespēja pretoties, kad vēja brāzma sagrāba un izrāva viņam no rokas lietussargu. Viņš neapzināti pagriezās un noraudzījās, kā tas kūleņo lejup pa nogāzi, un sajuta atvieglojumu, ka vismaz nogāze, lietussargs un kapsēta ir īsti.

Kad viņam šķita, ka nekas vairs nespēs viņu pārsteigt, viņš atklāja to, kas bija jāpamana jau uzreiz, - viņš atrodas ģimenes kapa vietā, vairāku Duranu kapakmeņu ielenkumā. Jau otrreiz vienas minūtes laikā visa pasaule ap viņu sagrīļojās, kad viņa skatiens pievērsās granīta pamatnei, uz kuras slējās eņģelis ar sakļautiem spārniem un noliektu galvu. Zem eņģeļa akmenī bija iecirsti vecāku vārdi - arī viņi bija miruši 1970. gadā.

Atmiņā atausa miršanas apliecībā rakstītais: Smagi savainojumi (auto). Tātad tas nebija oglekļa monoksīds. Un nevis Nantuketā, bet Kārlailā, Pensilvānijas štatā.

Pagriezies viņš gausi soļoja cauri lietusgāzei, līdz izmir- cis atgriezās birojā un palūdza sargu izsaukt viņam taksometru.

Večuks lēni kā ķirzaka pacēla galvu un, ieraudzījis Dura- na sejas izteiksmi, atiezās ļauna prieka pilnā, indīgā smaidā.

- Kas noticis? Vai redzējāt spoku?

14

Tas bija tik netaisnīgi.

Pagājušajā nedēļā Adriēna katru vakaru bija palikusi darbā līdz pusnaktij, gatavodama liecības. Un tikai šodien viņa nokavēja, bet Kērtisa Slova sekretāre jau bija paguvusi pierunāt viņas balss pastu pilnu ar aizvien indīgākām piezīmēm. Noslēdzot to visu ar: "U-ū! Vai tu vispār domā nākt uz darbu vai nedomā?"

Maita!

Adriēna ieskatījās pulkstenī. Bija desmit no rīta, nevis divi pēcpusdienā. Dziļi ievilkusi elpu, viņa noskaitīja līdz pieci un nospieda Slova vietējā tālruņa savienojuma pogu. Sekretāre pavēstīja, ka numurs esot aizņemts, un pieslēdza gaidīšanas režīmu.

Gaidīdama savienojumu, Adriēna pārskatīja Dantes Espo- zito - viena no pilsētas asfalta "ekspertiem"- lietu. Kā varēja noprast, Espozito laikam gatavojās liecināt, ka šis asfalts, iespējams, esot atšķirīgs no tā maisījuma, ko viņi parasti lieto. (Tas nav labi.)

Kad Slovs beidzot atsaucās, viņa līksmais tonis liecināja, ka viņš jau ir aizmirsis, par ko (un vai vispār) vēlējies runāt ar Adriēnu. Līdz ar to bumbiņa tagad bija Adriēnas laukuma pusē, jo visiem bija zināms Slova paradums vainot citus par savām kļūdām.

-    Saņēmu jūsu ziņu, - viņa pavēstīja, - un man ir dokumenti, ko jums vajadzēja. Vai aizsūtīt tos?

-    Jā, laikam gan. Vai ir kas noderīgs?

Viņa vilcinājās.

-     Vispār… es atradu dažādu inspektoru ziņojumus - un tie ir mums labvēlīgi. Vismaz no inspektoru puses darbs novērtēts pozitīvi.

Slovs atzinīgi ieņurdējās, tad piebilda:

-    Tas ir jauki, taču vēl ir Espozito…

-     Jā, bet pēdējo pārbaudi veica kāds vīrs, vārdā Makeli- gots. Tagad viņš ir pensijā, bet tieši viņš sākotnēji nolīga Espozito. Es vakarvakarā ar viņu runāju, un, pēc viņa domām, maisījums esot bijis normāls. Tātad…

-     Lieliski!

-    Un, tā kā Espozito apskatīja šo asfaltu tikai divus gadus pēc tā uzklāšanas…

-    Tas man patīk! - iesaucās Slovs. - Tas padara Espozito par neuzticamu liecinieku. Izcili! Mēs tos maitas piežmieg- sim!

Pusvienos Edijs Bonilla uzaicināja Adriēnu pusdienās. Detektīvs teica, ka viņam esot kāda "spoža ideja", ko viņš gribot ar viņu apspriest - turklāt viņš solīja izmaksāt maltīti.

Bonilla gaidīja viņu savā mašīnā pagalmā līdzās Hārbor- pleisai, kur atradās firmas "Slovs, Holijs" galvenais birojs. Viņa auto bija sagrabējis Camaro, kuram pie atpakaļskata spoguļa karājās divi Rubika kubi, bet uz saulessargiem bija rakstīts "OKŠĶERIS". Adriēna iekāpa, Edijs iedarbināja motoru un iejoņoja satiksmes straumē.

Adriēna atlaidās sēdeklī un aizvēra acis. Viņai vispār patika braukt kā pasažierei. Tas atgādināja bērnības laiku izbraucienus. Kopā ar Nikiju. Viņa mēdza uzpūst elpu uz stikla, lai varētu uz tā zīmēt, un abas māsas spēlēja "krustiņus un nullītes". Adriēna atcerējās tālos pārbraucienus uz Šeran- do ezeru, kur viņi pavadīja brīvā dabā piecas vasaras pēc kārtas. Deks un Marlēna sēdēja priekšā, bet viņa un Nikija (kā ari visas mantas, kuras neietilpa bagāžniekā) saspiedušās uz aizmugurējā sēdekļa kopā ar grozā iesēdināto kaķeni Kūciņu.

Braucot garām Vašingtona piemineklim, Adriēnai ienāca prātā gadījums, kad Nikija bija iedevusi Kūciņai zivju sviestmaizes pārpalikumu, kas bija stundām ilgi stāvējis saulē. Kaķim uznāca vēmiens, un, ak vai, kā smirdēja! Viņas sēdēja, aizspiedušas degunus, skaļi vaidēdamas, atvēra logus, izbāza galvas ārā un drudžaini elpoja. Tādu braucienu bija daudz, un tie visi bija vienādi - ilgi, garlaicīgi, tomēr arī jautrības netrūka. Dažkārt viņas dziedāja dziesmiņas vai spēlēja vārdu spēles, piemēram, šādu: Es sakravāju somu un ieliku tajā…

-     Ieroci.

-     Ko? - brīnījās Bonilla.

Viņa paraudzījās apkārt. Viņi brauca garām Kongresa bibliotēkai, uz austrumiem pa Pensilvānijas avēniju. Adriēna nejauši bija izteikusi savas domas skaļi.

-     Manai māsai bija ierocis, - viņa paskaidroja. - Šautene.

Bonilla paraustīja plecus.

-     Daudziem tādi ir. Man arī. Pat pārītis.

Tas Adriēnu nepārsteidza. Bonilla šķita tieši tāds cilvēks, kam varētu piederēt ieroču arsenāls. Tāpēc viņai ienāca prātā, ka varbūt vajadzētu parādīt detektīvam māsas ieroci. Pajautāt par klusinātāju - un vispār, ko tagad ar šauteni darīt. Viņa bija gandrīz pārliecināta, ka tādu mājās turēt ir aizliegts. Taču viņa tikai apjautājās:

-    Uz kurieni mēs braucam?

-     Uz Mangialardo. Lieliskas "zemūdenes.".

Devītās ielas un Pensilvānijas avēnijas krustojumā viņi aizkavējās aiz preču piegādes furgona un nepaspēja uz zaļo gaismu. Bonilla nolamājās, sāka bungot ar pirkstiem pa stūri un pāris reižu aiz ieraduma nospieda gāzes pedāli. Adriēna raudzījās ārā pa logu. Braucot caur tādu kā demi- litarizētu zonu, noplukušu rajonu, kas atradās starp afrikāņu un aziātu geto, viņa atcerējās, ka jāpajautā par "finanšu pētījumiem".

-    Ak, jā. Aizmirsu jums pateikt. - Viņš viegli pašūpoja galvu. - Floridā ir kāds vīrs - "informācijas brokeris". Viņam jāpasaka cilvēka vārds vai sociālās apdrošināšanas numurs, un viņš to pārbauda visās bankās, brokeru firmās un apdrošināšanas sabiedrībās šajā valstī.

-     Izklausās nelikumīgi.

Bonilla paraustīja plecus.

-    Tikai ne man - jo es nezinu, kā viņš to dabū gatavu. Tā nav mana darīšana. Bet joks ir tāds - viņš pārbauda jūsu māsas vārdu - visur - un atrod… tos pašus kontus, kurus jūs nosaucāt.

-     Riggs bankā.

Bonilla pamāja ar galvu.

-    Norēķinu konts un krājkonts. Ne vairāk par divdesmit taukšķiem, kā jau jūs teicāt.

-    Tad viņš būs kaut ko palaidis garām.

-    Diez vai. Manuprāt, viņš atrada visu, kas bija atrodams. Manuprāt, tas arī ir viss.

Adriēna papurināja galvu.

-    Nevar būt. Viņai bija vienošanās…

-     Tā jūs teicāt. Tāpēc es izskatīju viņas kontus - visu to vēsturi līdz pat atvēršanai.

-    Un? - priekšā bija pusducis policijas mašīnu, novietotas divās rindās pie neliela veikaliņa. Bonilla apstājās aiz tām, laukumiņā ar zīmi "Stāvēt aizliegts".

Viņš paraustīja plecus.

-     Viņa atvēra Riggs kontus pirms pāris gadiem. Kopš tā laika viņa katru mēnesi saņem čeku - kā algu - tieši piecus tūkstošus. Bet dažkārt ir vairāk. Kā papildu piemaksas pie pamatalgas.

Adriēna pamāja ar galvu, neatraudama skatienu no policijas mašīnām.

-    Un šie čeki - no kurienes tie nāk?

-     No Džersijas.

-    No Ņūdžersijas? Kāpēc lai viņa…

-     Nevis Ņūdžersijas, bet… vienkārši Džersijas. Tā ir sala Lamanša kanālā. Tur ir pilns ar bankām.

Adriēna atkal pamāja ar galvu.

-    To var saprast. Tā ir Eiropā. Tātad droši vien tajā bankā tika noguldīta vienošanās nauda.

-    Jā, - atbildēja Bonilla. - Es arī tāpat domāju - taču ņemiet vērā - ja viņa glabāja naudu Normandijas salu bankā, var būt sarežģījumi ar nodokļiem, ko jūs vēl nezināt. Aizsūtīšu bankas adresi pa faksu jums uz biroju, un tad varēsiet aizrakstīt viņiem vēstuli. Ja uzrādīsiet miršanas apliecību un teiksiet, ka esat testamenta izpildītāja… viņiem vajadzētu sadarboties. - Viņš atvēra durvis. - Jums garšo "zemūdenes"? Vai uzgaidīsiet tepat? - viņš noprasīja. Atbildi nemaz negaidīja.

Pēc dažām minūtēm viņš iznāca ar divām pudelēm apelsīnu dzēriena un divām biezā baltā papīrā ietītām sviestmaizēm. Izrādās, ka ir gandrīz iespējams ēst mašīnā, ar salvešu kaudzi blakus uz sēdekļa, un pēc tam nav pat jāpārģērbjas.

-    Es gribēju jums pajautāt, - ieminējās Bonilla, braucot atpakaļ uz biroju. - Kā jūsu māsa vispār sapinās ar to blēdi? Vai kāds viņu ieteica vai kā?

-     Nezinu, - atbildēja Adriēna. - Mēs nekad par to nerunājām. - Pamanījusi detektīva acis izbrīnā ieplešamies, viņa piebilda: - Nikija nebija pārāk atsaucīga.

-     Kāpēc es to jautāju, - Bonilla paskaidroja. - Ja vien es nezinātu patiesību, es teiktu, ka tas džeks - Durans - tiešām bija uz pakaļas, ieraugot to miršanas apliecību. Man šķita, ka viņš tūlīt paģībs. Tāpēc es jūs brīdinu - šis blēdis prot apvārdot zobus, bet tas… tā spēlīte… nu nezinu, kā tāds Džons Travolta vai kas tamlīdzīgs! Tāpēc es domāju - tiesas zālē jums būs ar viņu krietni jāpacīnās.

-     Man nav citas iespējas, - teica Adriēna. - Mēs abi zinām, ka policija nedarīs neko. Viņiem uz kakla ir piecsimt neatklātu slepkavību. Viņi nenopūlēsies ar krāpšanu, par ko pienākas tūkstoš dolāru soda nauda un viena gada cietumsods - ne vairāk! Tāpēc es iesniedzu civilprasību - starp citu, tās sacerēšana prasīja man tikai kādu stundu. Tāpēc nevarētu teikt, ka es veltītu tam visu laiku.

Bonilla paraustīja plecus.

-    Kā gribat.

Adriēna papurināja galvu.

-    Vai tiešām jūs nesaprotat? šis tips - Durans - uzdodas par psihiatru. Padomājiet par to. Viņš izmanto savu varu, lai piesaistītu cilvēkus, kuri ir… kādi? Slimi. Cilvēkus, kuriem nav neviena cita, pie kā vērsties. Viņi izklāsta tam visus savus noslēpumus un grēkus, visas cerības un bailes - un kas viņiem par to tiek? Ja paveicas, tad nekas. Bet ja ne? Tad nekrologs laikraksta Post sadaļā Metro.

Viņi krietnu brīdi klusēja, braukdami garām Vašingtona piemineklim un Tidal Basin līcim, lai atgrieztos Džordžtau- nā. Beidzot Adriēna apjautājās:

-    Un kāda tad bija tā jūsu "spožā ideja"?

-    Ak, jā! Es iecļpmājos, ka jums varbūt vajadzētu piezvanīt viņam un ieteikt veikt poligrāfa pārbaudi?

Šis ierosinājums pārsteidza Adriēnu, un viņa to pārdomāja, piešķiebusi galvu.

-     Kāds mans draugs Springfīldā ar to nodarbojas, - turpināja Bonilla. - Es gan nezinu, cik viņš prasa, bet…

-     Ne jau par to ir runa, - iebilda Adriēna. - Durans nebūs ar mieru!

-     Tieši par to ir runa. Jo viņam būs ziepes, ja viņš to darīs (bet viņš jau atteiksies), un ziepes arī tad, ja nedarīs. Kā jums šķiet?

Pēc pusstundas viņa no biroja piezvanīja Duranam, nolēmusi, ka labs iegansts būs apjautāšanās, vai viņš ir atradis advokātu, kas pārstāvēs viņu tiesā. Viņa jau gaidīja, ka atsauksies automātiskais atbildētājs, pavēstot, ka šis numurs ir atslēgts. Taču Durans atsaucās pēc pirmā signāla.

-    H-hallo?

Viņa balss pārsteidza Adriēnu. Tā izklausījās nedroša un izbiedēta.

-     Zvana Adriēna Koupa, - viņa teica. - Es tikai gribēju apjautāties, vai esat jau atradis sev advokātu. Man ir daži papīri… - Klusums. - Durana kungs? - (Viņa bija laipna un pieklājīga.) - Vai jūs klausāties?

Atkal klusums, tad:

-     Es biju aizbraucis uz kapsētu, - viņa balss aprāvās.

Adriēna nezināja, ko atbildēt:

-Jā?

-     Un redzeju kapakmeni.

-    Ak tā. - Kas viņam tagad aiz ādas?

-     Vienīgais, ko varu iedomāties - tā ir kaut kāda sakritība.

Viņa vairs nespēja valdīties.

-    Protams, - viņa atbildēja. - Un jūsu vecākiem pavisam nejauši bija tādi paši vārdi kā viņu vecākiem. Un Brauna universitātes arhīvs kļūdās, Viskonsinas universitātes arhīvā ir pārpratums un… vai tā tas jāsaprot? Vai to jūs mēģināt man iestāstīt?

-    Nē, - atbildēja Durans. - Es necenšos jums neko iestāstīt. Tikai… tikai to, ka es esmu tas, kas esmu.

-    Tad pierādiet to, - Adriēna atcirta.

Skumjš smiekliņš.

-    Kā?

-    Veiciet poligrāfa pārbaudi. - Aizturējusi elpu, Adriēna, likās, veselu mūžību gaidīja atbildi.

Visbeidzot Durans viegli noklepojās.

-     Labi, - viņš teica. - Protams. Cik drīz jūs varat to sarīkot?

15

Varbūt tas viss ir kāds pārpratums, nodomāja Durans, pasniegdams šoferim divdesmit dolāru banknoti. Varbūt labāk pateikt, ka esmu kaut ko aizmirsis, un likt, lai ved mani atpakaļ uz mājām, šoferis jau par to tikai priecātos, jo nopelnītu dubultu samaksu.

Tomēr… nē.

- Paturiet atlikumu, - Durans noteica un izkāpa no taksometra necilas biroju ēkas priekšā Springfīldas iepirkšanās centrā.

Lai gan Adriēnai Koupai nebija izdevīgi rīkoties viņa interesēs, viņi bija vienojušies par gaidāmajiem jautājumiem (vai vismaz svarīgākajiem no tiem), un viņš zināja, ka var atbildēt uz visiem godīgi un apstiprinoši. Viņam nebija nekā slēpjama. Un viņš nebija izdarījis neko sliktu.

Pārliecinājusies, ka viņš nemelo, viņa varbūt vairs tik dedzīgi neuzstās ar savu civilprasību. Viņš pat īsti nedusmojās uz Adriēnu par šo apsūdzību. Viņas māsa bija mirusi, un, lai kā uz to raudzītos, atrastā miršanas apliecība bija biedējoša. Pat viņš īsti nezināja, ko par to domāt, taču viņam bija teorija.

Vai nu viņš ir pārsteidzošas apstākļu sakritības upuris, vai

arī…

Viņa vecāki bija nozaguši Frenka un Rozas Duranu vārdus - un arī viņam piešķīruši šo ļaužu bērna vārdu. Šādi varētu izskaidrot visu (vai gandrīz visu - šī teorija nekādi neizskaidroja pārpratumus ar universitāšu reģistriem, bet tās, viņaprāt, noteikti bija kādas datu bāzu kļūdas).

No divām iespējām - sagadīšanās vai sazvērestība - otrā šķita daudz ticamāka. Protams, tā izraisīja intriģējošu jautājumu - kāpēc lai viņa vecāki nolaupītu citas ģimenes vārdus? Uz to Durans nespēja atbildēt - viņš nebija FIB -, bet norādi varētu atrast notikumu laikā.

Kad Durani gāja bojā, Amerika bija iesaistīta trijos karos - aukstajā karā, Vjetnamas karā un "karā pašu mājās" (cīņā pret karu Vjetnamā). Katrs no šiem konfliktiem varēja būt viņa pašreizējo nepatikšanu cēlonis. Lai cik neprātīgi tas izklausītos, varbūt viņa vecāki bija padomju aģenti - tas ir iespējams, Durans teica sev - vai, ticamāk - bēgoši pretkara aktīvisti. Tas izskaidrotu, kāpēc viņi piesavinājās citas ģimenes vārdus. Tikai…

Durans nevarēja atcerēties, ka viņa vecāki kaut reizi būtu runājuši par politiku. Vai vismaz aplinkus pieminējuši kaut ko tādu. Tomēr Šerloka Holmsa princips bija neapstrīdams: kad ir atmests viss neiespējamais, tad vienīgais atlikušais izskaidrojums - lai cik neticams tas būtu - arī būs īstais. Un tomēr… viņš nespēja iztēloties, kā viņa māte spridzina iesaukšanas punktu vai tēvs lavās caur robežposteni ar viltotu pasi un… mani, nodomāja Durans, noraugoties, kā aizbrauc taksometrs.

Bet, no otras puses, ja paskatās uz tām sievietēm, kuras nesen iznākušas atklātībā pēc divdesmit gadus ilgas slepeno aģentu karjeras. Redzot avīzē pusmūža Keitijas Solias15 fotogrāfiju, viņas neizteiksmīgo seju ar vienkāršajām brillēm, grūti iedomāties viņu pie auto stūres bēgot no vajātājiem. Tomēr - tā bija, viņa to paveica.

Izmetis šīs domas no galvas vai vismaz uz laiku piespiedis sevi tās aizmirst, Durans iegāja vestibilā un biroju sarakstā meklēja Sutton & Castle, PLC. Melu detektoru firma atradās ceturtajā stāvā.

Piegājis pie lifta, viņš nospieda izsaukuma pogu un sāka gaidīt, bet tad, sirdij pamirstot, juta, ka sācis drudžaini elpot. Šīs lēkmes nebija iespējams iepriekš paredzēt - tikai mājās, viņa dzīvoklī, tās nekad neuznāca.

Sieviete zilā kleitā, kas stāvēja netālu, aizdomīgi uz viņu paraudzījās. Viņa nojauta, ka Duranam kaut kas kait, un, lai kas tas būtu, viņa negribēja nekur iesaistīties. Durans redzēja, kā viņas skatiens šaudās apkārt vestibilam, meklējot palīdzību, bet nesaucot to - un neviena dzīva dvēsele arī nebija atrodama.

Tad nošķindēja zvaniņš un pienāca lifts. Durvis atvērās, un sieviete zilajā tērpā steidzīgi iegāja kabīnē. Durans spēra soli uz priekšu, bet tad sastinga, jo sieviete izstiepa roku ar paceltu plaukstu, pavēlot viņam palikt uz vietas, it kā viņš būtu suns. Tad metāla durvis aizvērās, un sieviete pazuda skatienam.

Adrenalīna uzplūdi neļāva mierīgi nostāvēt. Atradis avārijas kāpnes, viņš metās augšup ik pa diviem pakāpieniem, soļiem dimdot uz aukstā cementa. Nokļuvis ceturtajā stāvā, viņš bija aizelsies un arī drudžainās elpošanas lēkme nebija pārgājusi - viņš zināja, ka tas ir drošākais līdzeklis, kā izraisīt ģīboni.

Sutton & Castle biroja durvis bija vecmodīgas - ar sietu starp stikla slāņiem un zelta burtiem rakstītu firmas nosaukumu. Viņš aizelsies pieklauvēja un, kad Edijs Bonilla atvēra durvis, devās iekšā mazliet pārāk steidzīgi.

-    Skatieties, kas atnācis! - paziņoja Bonilla. Adriēna Kou- pa piecēlās no tuvējā dīvāniņa, un kāds vīrietis pienāca, lai sasveicinātos.

-     Pols Satons, - viņš teica, pasniedzot roku.

Durans satvēra un paspieda viņa plaukstu. Tad mēģināja kaut ko teikt - kādu pieklājības frāzi - taču nespēja pateikt ne vārda.

-    Kas jums kait? - jautāja Satons.

Durans papurināja galvu.

-     Nekas, - viņš izdvesa. - Nācu pa kāpnēm. Tikai… mazliet aizelsos. - Šī nelielā runa prasīja visu viņa plaušās atlikušo gaisu, un, kad tas bija pazudis, visa pasaule sagrīļojās - vai varbūt tikai viņa kājas. Viņš saprata, ka ir kaut kas jāsaka, - visi bažīgi raudzījās uz viņu, bet viņš jutās kā mēms. Uzmācās vēlme mesties bēgt, taču viņš ar pēdējiem spēkiem pretojās tai. Piegāja pie loga, apsēdās uz krēsla un pūlējās atgūt elpu.

-    Viņam laikam uznākusi panikas lēkme, - Bonilla noteica drīzāk ar izbrīnu nekā līdzjūtību.

-    Jēziņ, - noburkšķēja Satons. - Tu neteici, ka tam tipam nav visi mājās.

-    Vai jums ir papīra maisiņš? - jautāja Adriēna. - Viņam ir elpošanas traucējumi.

Jau pēc brīža viņa seju aizsedza papīra maisiņš. Sajūtot tā koksnei līdzīgo smaržu, Durans elpoja maziem, īsiem elpas vilcieniem, klausoties Adriēnas uzmundrinājumus.

-    Mierīgi… tā būs labi. Tūlīt pāries.

Jau pēc pāris minūtēm lēkme bija garām, un atguvies Du- rans jutās bezgala nokaunējies.

-     Nezinu, ko lai saku, - viņš taisnojās, raudzīdamies te uz Adriēnu, te uz Satonu un Bonillu. - Man laikam ir agora- fobija. Reizēm, kad es izeju ārā… tā uznāk un pāriet.

Pols Satons bija maza auguma vīrs ar noskūtu galvu un kuplām ūsām, viņš runāja ar Bostonas akcentu. Viņš skeptiski nopētīja Duranu.

-    Vai droši zināt, ka varēsiet? Tiešām esat gatavs to darīt?

Durans pamāja ar galvu.

-    Jā, - viņš teica, pieceldamies kājās. - Man nekas nekait. Darīsim, kas jādara.

Poligrāfa saimnieks ieveda viņu blakustelpā, kur pie apspriežu galda viens otram pretī bija novietoti divi krēsli. Uz galda stāvēja deviņpadsmit collu monitors, ierīce, kas izskatījās pēc dārga pastiprinātāja - laikam melu detektors, nodomāja Durans - un vesela kolekcija dažādu piederumu, kas laikam bija paredzēti viņam. Vads savienoja melu detektoru ar datoru, kas bija novietots uz grīdas.

Apsēdinājis Duranu krēslā, poligrāfa speciālists lika viņam atpogāt kreklu un uzrotīt piedurkni, un Durans paklausīja. Tad viņš piestiprināja pārbaudāmajam pie krūtīm pneimogrāfa cauruli, aplika ap labo roku asinsspiediena mērīšanas aproci un uz kreisās rokas rādītājpirksta uzlika elektrodus. Bonilla un Adriēna stāvēja pie durvīm un vēroja notiekošo.

-    Jūs zināt, kā tas darbojas, vai ne?

Durans paraustīja plecus.

-    Esmu redzējis televīzijā.

-    Bet jūs it kā esot psihiatrs vai kas tamlīdzīgs, vai ne?

-    Klīniskais psihologs, - Durans apstiprināja.

-    Tad jūs sapratīsiet, kāpēc es saku, ka šo ierīci nevar apmānīt. Mēs mērām to, kā jūsu autonomā nervu sistēma reaģē uz mūsu uzdotajiem jautājumiem un jūsu sniegtajām atbildēm. Tiek mērīts asinsspiediens, pulss, elpošana un ĀGR. To visu jūs nevarat kontrolēt.

-    Kas bija tas pēdējais? - jautāja Adriēna.

-     Ādas galvaniskā reakcija, - paspīdēja Bonilla.

Pamanījis neizpratni Adriēnas sejā, Satons paskaidroja:

-     Ādas pretestība elektriskajām strāvām ķermenī.

-    Un ko no tā var uzzināt? - jautāja Adriēna.

-    Tas ir netiešs mērījums, - paskaidroja poligrāfa speciālists, - smadzeņu garozas ierosmei Kad cilvēks melo, ādas elektrības vadītspēja palielinās un AGR mainās.

-    Kāpēc ādas elektrības vadītspēja mainās? - Durans gribēja zināt.

-    Jo melošana izraisa stresu, - Satons atbildēja. - Tā kairina smadzeņu garozu. Un to var izmērīt.

Tad Satons piecēlās un lūdza Bonillu un Adriēnu iziet bla- kustelpā.

-     Kā? - iebilda Bonilla. - Mēs pat nedrīkstēsim paskatīties?

-     Nē, nedrīkstēsiet, - atteica Satons. - Cilvēks jau tāpat ir pārāk uztraucies. Ja vēl jūs būtu klāt, tad būtu tā, it kā sargsuns…

-     Baidies, ka es varētu pārāk uzbudināt viņa smadzeņu garozu, ko?

Adriēna nosodoši pabolīja acis.

-    Jā, - sarkastiski piekrita Satons. - Tieši no tā es baidos. - Tad viņš pievērsās Adriēnai. - Man jūs jābrīdina - ja pārbaudāmais ir tik nervozs, es nezinu, vai kaut kas sanāks.

-    Pie velna, tā viņš vienmēr saka! - iesaucās Bonilla. - Sāc tikai uzdot jautājumus, un viss!

Satons atgriezās pārbaužu telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Adriēna piegāja pie loga un paraudzījās ārā. Bonilla ar plaukstu pieglauda matus un pašūpoja galvu.

-    Mīļo pasaulīt, - viņš nobrīnījās. - Vai redzējāt? Viņš tik tikko spēja paelpot.

Adriēna pamāja ar galvu.

-    Man kļuva viņa žēl, - viņa nomurmināja. - Kādu brīdi šķita, ka viņš tūlīt sabruks. Pēc tam viņš atkal atguvās. Kaut kā.

-    Tikai neļaujieties līdzjūtībai, - atgādināja Bonilla. - Tāpēc vien, ka viņam veselība ir čupā, viņš uzreiz nekļūst par labu cilvēku.

Adriēna atkal pamāja ar galvu.

-     Zinu, - viņa atbildēja un pacēla tālruņa klausuli, lai pārbaudītu birojā atstātās ziņas. Aiz durvīm viņa dzirdēja Duranu un pārbaudītāju runājam, bet vārdus nevarēja saklausīt.

-     Vai jūs sēžat uz krēsla? Nogaidiet un tad atbildiet.

Durans saskaitīja līdz trīs un atbildēja:

-Jā.

-    Vai šodien ir astotais novembris?

Durans paklausīgi atkal nogaidīja un tad atbildēja:

-Jā.

Pārbaudītājs vēroja diagrammu, kas veidojās ekrana.

-    Vai es sēžu jums pretī? Atbildiet: nē.

Durans paklausīja. Tad viņi ķērās pie lietas.

-    Vai jūsu īstais vārds ir Džefrijs Durans?

-Jā.

-    Vai jus esat licencēts klīniskais psihologs?

-    Jā, esmu.

-     Atbildiet tikai ar jā vai nē, - Satons viņu norāja. - Vai jūs esat licencēts klīniskais psihologs?

-Jā.

-    Vai, ārstējot Nikolu Salivanu, jūs apzināti rīkojāties viņas labākajās interesēs?

-Jā.

Kad Durans bija aizbraucis ar taksometru, Adriēna un Bo- nilla iegāja pārbaužu telpā, kur drukātājs jau drukāja rezultātus.

-    Nu? - Bonilla noprasīja, berzēdams rokas. - Kas mums labs ir?

Poligrāfa speciālists paraudzījās uz Adriēnu un paraustīja plecus.

-     Mums ir… Džordžs Vašingtons.

Bonilla sarauca pieri.

-     Pol… nemuļķo mani. Ko tu runā?

-    Viņš ir Džefrijs Durans.

-    Nē, nav, - iebilda Bonilla.

-    Vismaz viņš pats domā, ka ir, - paskaidroja Satons. - Un, kad viņš apgalvo, ka ir klīniskais psihologs, ari tad viņš domā, ka saka patiesību.

-     Tak liecies mierā! - iesaucās Bonilla. - Mēs zinām, ka viņš melo. Viņa vārds ir mirušo sarakstā!

Poligrāfa speciālists pašūpoja galvu, atlaidās krēslā un paplēta rokas, it kā teikdams: Ko es tur varu darīt?

Adriēna ierunājās:

-    Pirms pārbaudes jūs ieminējāties, ka rezultāti, iespējams, nebūs ticami.

-    Tas tiesa, - piekrita Satons. - Bet tas bija tāpēc, ka viņš bija tik saspringts un sanervozējies, ka man šķita - viss, ko viņš teiks, izskatīsies pēc meliem. Taču izrādījās pavisam citādi. Skatieties! - Viņš aicināja abus pienākt viņa galda pusē.

Datora ekrānā bija četras diagrammas, cita virs citas. Satons ar peles kursoru noklikšķināja uz līnijas ar apzīmējumu PNEIMO 1. Acumirklī pārējās līnijas pazuda, un PNEIMO 1 aizpildīja visu ekrānu.

-    Vai redzat šo? - viņš jautāja, norādot uz smailu virsotni, kas slējās pār līnijas vidējo viļņu augstumu. - Tie ir meli.

-     Kā jūs varat zināt? - nesaprata Adriēna.

-     Jautājums numur četri: - Vai mans krekls ir dzeltens? Atbildiet: jā! - Satons satvēra pirkstos un paplivināja sava baltā krekla audumu. Tad parādīja pārējās diagrammas - PNEIMO 2, KARDIO un ĀGR. Katrā no tām apmēram tajā pašā vietā bija vērojamas līdzīgas virsotnes.

-    Un tad?

-    Tas vajadzīgs, lai mēs zinātu, kā izskatās Durana kunga meli. Tagad paraugieties uz šo, - viņš turpināja, ar kursoru norādot uz nelielu viļņošanos ĀGR līnijā. - Tā ir patiesība. Var redzēt, ka nav ne mazākā stresa.

-    Kāds bija jautājums? - Adriēna gribēja zināt.

-    Vēl viens kontroljautājums: - Vai jūs sēžat uz krēsla? - Atbilde: jā. Viņš sēdēja tieši man pretī.

-    Un kad jūs jautājāt, vai viņa vārds ir Džefrijs Durans?

Satons ieskatījās savās piezīmēs un pārvietoja kursoru uz

diagrammas daļu, kas bija gandrīz līdzena.

-    Vai saprotat, ko es gribu teikt? - Tad viņš citu pēc citas parādīja diagrammas. - KARDIO, VĒDERA PNEIMOGRĀFS, KRŪŠKURVJA PNEIMOGRĀFS. Nekā nav. Viņš ir mierīgs un rāms kā jērs.

Kādu brīdi visi klusēja. Beidzot Bonilla iesmējās:

-    Tas maitasgabals apmānīja poligrāfu!

Satons centās iebilst:

-     To nevar…

-    Viņš to apmānīja, Pol! Mēs zinām, ka viņš nav Durans.

-    Viņš domā, ka ir.

-     Muļķības.

Viņi atkal apklusa un pēkšņi sadzirdēja satiksmes troksni ārā uz ielas - kā klusu dūkoņu. Beidzot Satons ierunājās:

-     Nav iespējams īsti "apmānīt" poligrāfu… - Kad Bonilla gribēja iebilst, Satons pacēla roku kā skolotājs, skaidrodams skolēniem. - Noklausieties līdz galam! - viņš tiem pavēlēja. - Bet ir iespējams - ja ļoti labi prot izlikties - sabojāt rezultātus.

-    Kā būtu ar narkotikām? - noprasīja Bonilla. - Pāris ripiņu valiuma…

-     Pat ar narkotikām varētu tikai radīt dažas neskaidrības. Taču šajā pārbaudē es tādas neredzu, šeit nav neskaidrību. Katrs rādītājs ir viennozīmīgi skaidrs.

-    Un ko mēs no tā varam secināt? - jautāja Adriēna.

-    Ja atbildes izskatās pēc patiesības, bet jūs zināt, ka tie ir meli, tad droši vien ir iespējams…

-    Kas ir iespējams? - uzstāja Bonilla.

-     Ka viņš ir psihopāts…

-    Bingo! - iesaucās Bonilla.

-    Tas gadās ļoti reti, - piebilda poligrāfa speciālists, - bet varbūt Durana kungam - vai kas nu viņš ir - galvā viss ir sagājis pilnīgi šķērsām.

-    Kā to saprast? - noprasīja Adriēna.

-    Psihopāts ir cilvēks, kuram trūkst empātijas, kuram nav nekādu morāles dimensiju. Mēs runājam par cilvēku, kurš ētiskā nozīmē īsti neatšķir labu no ļauna. Viņš vadās tikai pēc tā, kas šķiet labs - viņam pašam. Tāpēc melošana neizraisa nekādu stresu. Un šis ierīces… tās mēra stresu. Tātad…

-     Bet, kad jūs likāt viņam melot, tas izraisīja stresu. Jūs taču rādījāt - "Vai mans krekls ir dzeltens?"

Satons pasmaidīja.

-    Pareizi. Bet lieta ir tāda - kad es teicu, ka poligrāfu nevar apmānīt, tas nozīmēja, ka nevar notēlot patiesību. Taču melus notēlot var.

-Kā?

-    Izraisot stresu. Daži noziedznieki to zina un pielieto dažādas metodes, lai panākt "nepārliecinošus" poligrāfa rezultātus. Jo, ja visas atbildes parādās kā meli - pat nenoliedzami patiesas, piemēram, cilvēka vārda apstiprināšana… - Viņš paraustīja plecus. - Rezultāti ir nederīgi.

-     Kādas metodes?

Satons atkal paraustīja plecus.

-      Labi noder rēķināšana. Operators uzdod jautājumu. Pārbaudāmais pirms atbildēšanas veic kādu nelielu aprēķinu, un šīs prāta darbības izraisītais stress liek atbildei izskatīties pēc meliem. Var arī kost vaigu iekšpusē, kniebt sev. Sāpes arī parādās kā stress.

-    Tātad, - secināja Adriēna, - jūs gribat teikt, ka Durans zināja, kā panākt, lai neapšaubāmi melīgas atbildes arī izskatās pēc meliem.

Satons salika kopā plaukstas.

-    Edijs taču teica, ka jūs abi bijāt pārsteigti, kad viņš piekrita veikt pārbaudi. Tāpēc varbūt viņam tā nebija pirmā reize ar pīpi uz jumta.

-     Viņš grib teikt, Skaut, ka šis jūsu zellis ir aukstasinīgs maitasgabals - vai pareizi, Polij?

Satons domīgi pamāja ar galvu.

-    Jā, - viņš piekrita. - Ja jūs droši zināt, kas viņš ir… Tad jābrīnās, ka viņam vēl ir rokas un kājas.

-     Kā to saprast? - brīnījās Adriēna.

Bonilla iesmējās.

-     Tā…

Satons pamāja ar galvu.

-    Tas tips ir īsta čūska.

16

Atlaidies taksometra sēdeklī, Durans vēroja, kā aizsvīst logi, un klausījās riepu šļakstēšanu peļķēs. Viņam vajadzētu justies labāk. Vajadzētu priecāties. Poligrāfa speciālista izturēšanās skaidri liecināja, ka viņš ir spīdoši izturējis pārbaudi. Tāpēc viņam būtu jājūtas… gandarītam vai atvieglotam. Taču viņš juta vienīgi neskaidru nemieru - it kā visļaunākais vēl būtu priekšā.

Vējstikla tīrītāji darbojās, cik spēdami, tomēr to cīņa bija bezcerīga. Lietus gāza aumaļām, sīku lāsīšu šļakatām sekoja īstas ūdens straumes no debesīm, kas lika palēnināt gaitu.

-    Sūdīgs laiks, - nopukojās šoferis.

Durans pamāja ar galvu un, pamanījis uz instrumentu paneļa mazu karodziņu, nedomādams atbildēja:

-    Lavalas.

Vadītājs uz brīdi apmulsa, tad atpakaļskata spogulī uzmeta skatienu pasažierim.

-    Pale Creole, zatimi? Durans paraudzījās uz vinu.

-    Ko?

-    Es teicu: pale Creole - nē?

Durans papurināja galvu, īsti nesapratis jautājumu.

-    Nē, - viņš atbildēja. - Nedomāju vis. Šoferis klusi iesmējās un paraustīja plecus.

-    Nu tad tikai dažus vārdus. Lavalas - stiprs lietus. Durans pamāja ar galvu, pats nesaprazdams, kā zina šo

vārdu. Varbūt no televīzijas, bet… zanmi nozīmē "draugs". Kaut kā viņš zināja arī to. Jēziņ, viņš nodomāja, raudzīdamies ārā pa logu uz izplūdušajiem, sarkani kvēlojošajiem aizmugures lukturu atspulgiem.

-    Paskat tik! - iesaucās šoferis. - Noslāpis ūdenī! Durans ieraudzīja priekšā uz ceļa dziļā peļķē apstājušos

Lexus. Ūdens klāja gandrīz divas joslas, un visām mašīnām bija jāspraucas tam garām.

-    Kungs, vai neiebildīsiet, ja ieslēgšu mūziku?

Durans papurināja galvu.

-    Nē. Mūzika man netraucēs.

Vadītājs ievietoja magnetolā kaseti.

-    Žēl, ka nav kompa, ko uzlikt jums par godu, bet citiem pasažieriem nepatīk tās taures. Tāpēc es lieku Mārliju… - Dziesma ieskanējās.

No, wo-man, no cry…

Taksometrs paripoja mazu gabaliņu un apstājās, paripoja un apstājās - dīvainā saskaņā ar mūzikas ritmu. Durans atlaidās sēdeklī un, aizvēris acis, iegrima domās. Kompa… Bet kāda kompa? Eklips?… Sweet Micky… Tabou. Kur viņš to visu uzzinājis? No televīzijas? Viņš tam īsti neticēja. Tas vairāk atgādināja dйjа vu vai reinkarnāciju, par ko viņš jau nesen gudroja.

Tas viss viņu biedēja.

Jo viņa galvā kaut kas norisinājās, un, lai kas tas būtu, viņš nespēja pār to valdīt. It kā viņa būtība, sevis apzināšanās lobītos nost kā krāsa no vecas mājas.

Brīžiem šķita, ka viņš atceras - tiešām atceras - citu dzīvi. Taksometra šofera balss - Pale Creole, zanmi? - un viņa apajā melnā seja… Tie bija Haiti iemiesojums. Viņš varēja sajust šīs salas smaržu - jasmīnu, ruma un notekūdeņu smārda sajaukumu. Viņš bija tur bijis un pazina šo salu. Par to viņš bija pārliecināts. Bet kad? Un kāpēc? To viņš nevarēja pateikt. Viņš zināja tikai to, ka atmiņas par Haiti bija taustāmas un tēlainas atšķirībā no daudzām citām atmiņām (piemēram, atmiņām par viņa māti). Tās bija īstas, nevis saklausītas televīzijas šovos vai lasītas presē.

Un tas vēl nebija viss. Bija arī citas neizskaidrojamas atmiņas vai to druskas.

Piemēram, viņš laikam diezgan daudz zināja par mikolo- ģiju. Tas atklājās lielveikalā, izvēloties šitaki sēnes. Viņš pēkšņi apjauta, ka pārzina sēņu terminoloģiju tikpat labi kā prezidentu uzvārdus - kā skaitāmpantiņu par sēņu galviņām, lapiņām un micēlijiem. Kur viņš to samācījies?

Atceros, kā mēs sēdējām…

Un burāšana. Viņam kādreiz ir piederējusi burulaiva, par to viņš bija gandrīz pārliecināts. Kādā vietā, kur bieži ir migla. Varbūt Portlendā vai Vankūverā. Tomēr nē. Šie nosaukumi bija paķerti no gaisa. Viņš tos īsti neredzēja. Bet burāšana - viņš varēja sajust ūdeni slīdam zem laivas korpusa, šļakatu garšu mutē, saskatīt gaismas zibšņus viļņos, sataustīt sāls nogulsnes uz ādas.

Taču šīs atmiņas bija tik gaistošas. Tikko sākot iegūt spilgtākus apveidus, tās atkal pazuda. Un, lai kā viņš pūlētos tās noturēt, lai kā tiektos iedziļināties tajās, atmiņas viņa prātā izšķīda kā cukurgraudi tējas tasē. Un viņam palika vairs nevis atmiņas, bet atmiņas par atmiņām.

Valdības pagalmā Trenčtaunā…

Viņi jau brauca pa Konektikutas avēniju, garām nacionālajam zoodārzam. Pie "Pērtiķu bāra" tumsā rēgojās mirgojoša asinssarkana neona gaismas peļķe. Durans tramīgi sagrozījās sēdeklī un novērsa skatienu no ielas.

Tikai vienas atmiņas viņš neparko nevēlējās atsaukt un visiem spēkiem pūlējās tās apspiest. Šī aina viņam uzdzina nelabumu - okera krāsas sienas priekšpilsētas lopkautuvē. Sarecējušu asiņu blāķi pie sienas, savienojuma vietā ar griestiem. Asinis bija visur. Biezas un kunkuļainas tās krājās uz grīdas un lipa pie kurpju zolēm.

-    Kas jums kait?

Viņš laikam ievaidējās, jo šoferis vēroja viņu atpakaļska- ta spogulī ar raižpilnām acīm.

Durans papurināja galvu.

-    Nekas, - viņš atbildēja. - Man… man sāp zobs.

Šoferis pasmaidīja, piebraucot pie Durana mājas.

-    Kādu brīdi, - viņš ieminējās, - man šķita, ka jums uzklupis loa. - Tad viņš iesmējās.

Durans pasmaidīja un papurināja galvu. Pasniedzis šoferim divdesmit dolāru banknoti, viņš pasniedzās, lai atvērtu durvis un izkāptu. Virs galvas lietus bungoja pa jumtu kā negaidīti plūdi.

-    Jūs varat pagaidīt, draugs, - šoferis gādīgi piedāvāja. - Sēdiet mierīgi. Citādi izmirksiet līdz ādai, pirms tiksiet iekšā.

Durans pateicās viņam, tomēr izkāpa un tiešām tūdaļ izmirka līdz ādai. Taču viņu tas neuztrauca. Lietus un aukstums novērsa viņa domas no okera krāsas telpas. Un tas bija glābiņš.

Krietnu brīdi pastāvējis lietū, viņš iegāja ēkas spodrajā vestibilā, kas bija tukšs un kluss. Mājās, mājās, atkal mājās, viņš ar rūgtu ironiju nodomāja. Patiesībā viņš nemaz nejutās piederīgs šim miteklim. Tas bija kā viesnīca vai drauga dzīvoklis, kura saimnieks uz nedēļas nogali izbraucis no pilsētas. Tas, protams, bija ērts, bet nekādi nebija saistīts ar viņu.

Pēc piecām minūtēm viņš jau stāvēja dušā, tvaika mākoņos, ūdens šaltīm gāžoties uz pleciem. Viņš jutās labāk, jau ienākdams dzīvoklī, bet īstu labsajūtu atguva tikai tad, kad bija noslaucījies dvielī un atlaidies uz dīvāna ar televizora pulti rokā, skatīdamies Džeinu Poliju.

17

Eisa Džonsona liecības sniegšana kavējās vairākas stundas, jo pretinieku galvenā advokāte nīka LaGuardia lidostā, gaidīdama, kad izklīdīs migla un viņa varēs atlidot uz Vašingtonu. Liecināšanu varētu pārcelt uz nākamo nedēļu, bet tas nebūtu izdevīgi. Slovs gatavojās no rīta atstāt pilsētu, bet Džonsonam pirmdien bija paredzēta brukas operācija.

Tāpēc nolēma, ka liecināšana notiks pēc iespējas drīzāk - šajā gadījumā tas izrādījās 4.15 pēcpusdienā. Kad viss bija galā, bija gandrīz deviņi un visi bija pārguruši.

Lai gan uzstāšanās bija noritējusi gandrīz tik labi, kā bija cerēts (no klienta viedokļa), nebūtu pareizi teikt, ka Adriē- na tagad jutās kā uzvarētāja. Gluži pretēji. Viņas galvenais uzdevums šajā lietā bija nodrošināt atbalstu, kas nozīmēja - viņai jau iepriekš jāuzmin un jāizpilda katra Kērtisa Slova vēlēšanās. Un tieši šajā ziņā viņai gadījās neveiksme. Viņa bija nozaudējusi kādu dokumentu, ko priekšnieks vēlējās iesniegt tiesā, un saņēma pārmetumus par aizsapņošanos savas liecības sniegšanas laikā.

Par "aizsapņošanos" to nosauca Slovs. Patiesībā viņa domāja par Durana panikas lēkmi iepriekšējā dienā. Viņai pašai gandrīz uznāca panika, redzot viņu šādā stāvoklī un apzinoties, ka cilvēks pārdzīvo tādas šausmas viņas vainas dēļ. Bet varbūt Bonillam bija taisnība. Varbūt Durans izlikās. Varbūt viņš ir vilks jēra ādā, psihopāts kā…

Teds Bandijs. Viņš arī bija izskatīgs. Un vai viņš nenēsāja uz rokas kaut kādu viltus ģipsi, ko uzlika, lai varētu lūgt cilvēkiem palīdzību? Vai tieši tā viņš nepievilināja savus upurus - izlikdamies par invalīdu? Upuri zaudēja modrību, redzot, ka ļaundaris drīzāk šķiet neaizsargāts nekā bīstams.

Viņa ļoti ilgojās doties uz mājām, saritināties gultā un aizmigt, taču Slovs izteica viņai piedāvājumu, kuru nedrīkstēja atraidīt.

-    Aiziesim kaut kur paēst, - viņš aicināja. - Šī bija velnišķīgi grūta diena.

-    Manuprāt, Džonsons uzstājās tīri labi, - jūsmoja Slovs, uzdzerdams salātu kumosam martini malku.

Adriēna paraustīja plecus.

-     Viņam bija tikai jāatceras tas, ka viņš neatceras neko. Tas nu nav grūts uzdevums.

Slovs iesmējās.

-     Tomēr… - Tad viņš atlaidās krēslā un piešķieba galvu, it kā gudrodams, ko iesākt ar Adriēnu. Beidzot viņš paliecās uz priekšu un noslēpumainā tonī ieminējās:

-    Tu šodien biji tāda kā noraizējusies. Vai vēl joprojām tā ķibele ar tavu māsu?

Vēl joprojām…? Pagājušas tikai kādas trīs nedēļas. Un tā ķibele? It kā Nikija būtu kāds apkaunojums, kaut kas tāds, ko pieklājīgā sabiedrībā nedrīkst pieminēt.

-     Es atvainojos, - atbildēja Adriēna. - Es tikai… mazliet aizdomājos. - Viņa papurināja galvu. - Tas vairs neatkārtosies.

Slova sejā parādījās aizdomu pilna grimase.

-    Ja tev vajadzīgs brīvs laiks… Es pamanīju, ka tu vakar pēcpusdienā biji izgājusi.

-     Es…

Slovs pacēla roku.

-    Nav svarīgi, kāpēc. Es negribu būt ziņkārīgs. Bet, ja tev vajag mazliet brīva laika…

Adriēna pat nedomādama papurināja galvu.

-    Tad tikai pasaki man. - Viņš paplikšķināja viņai pa roku.

Mazliet laika? Ak vai, nodomāja Adriēna, atkal tās muļķības.

Klusi nopūtusies, viņa iekoda zobos apakšlūpu, tad atlaida to un uzsmaidīja priekšniekam. Izliektas uzacis. Plats smaids. Sirsnīgs smaids, kas rūpīgi ievingrināts bērnunamos. Nikija mēdza zoboties par šo uzstājīgo smaidu un plato acu skatienu, kas tika likts lietā grūtos brīžos. Mazā bārenīte, viņa teica, Ar savu smaidiņu, kas vēsta: Lūdzu, lūdzu, lūdzu adoptējiet mani! Tikai šoreiz smaids pauda: piedodiet man.

-     Es tiešām biju mazliet izklaidīga, - viņa atzinās. - Saprotiet, Nikija… - Viņa paraudzījās uz savām plaukstām, tad atkal uz Kērtisu Slovu. - Viņa bija… hmm… mana pēdējā radiniece. - Tad, it kā būtu izpaudusi pārāk daudz, viņa steidzīgi piebilda: - Mēs gan nebijām pārāk tuvas…

-     Tev nav neviena cita ģimenes locekļa? - brīnījās Slovs. - Nav vecāku!? - Viņa balss, izbrīnā ieplestās acis liecināja, ka šī situācija viņam šķiet tikpat skumja, cik nedabiska.

Viņa paraustīja plecus.

-    Nē, es esmu pēdējā savā dzimtā.

-    Jēzus! - viņš iesaucās.

-     Jā, protams, - Adriēna nesatricināmā mierā piekrita. - Viņš arī bija pēdējais savā.

Slovs uzreiz nesaprata joku. Pagāja mirklis, līdz viņš to apjēdza. Tad teatrāli iesmējās, atgāzis galvu, un padraudēja viņai ar pirkstu.

-    Atkal tava slavenā asā mēle. Liec to lietā biežāk!

Mājās viņa atgriezās tikai piecpadsmit pāri vienpadsmitiem, nostāvējusi divdesmit minūtes pie autobusa pieturas, tā ka, nokļuvusi Mauntplezentā, viņa jau krita no kājām.

Kā vienmēr, uz stūra pie Diaz Cantina stāvēja bariņš vīriešu. Viņai patika no krodziņa durvīm skanošā mūzika, bet kaitināja vīriešu skatieni un sačukstēšanās:

Ai-i-i-i - que chica sabrosa/16 Tāpēc viņa virzījās uz savu māju, apejot netīkamo rajonu kā ezeru nevis pa taisnāko ceļu, bet pa ielas pretējo pusi.

Lamonta ielā, kur viņa dzīvoja, atradās tikai dzīvojamie nami - pamatīgi būvētas gadsimtu mijas rindu mājas, no kurām daudzas tagad bija pārveidotas par īres namiem. Pirmajos divos kvartālos dižojās skaisti atjaunotas mājas, bet tālāk uz zoodārza pusi, kur mitinājās viņa, atjaunošana bija lēna un nevienmērīga, un apkaime izskatījās visai skarba, tāpēc arī īpašumu cenas tur bija zemākas. Tas nebija gluži bīstams rajons, tomēr ielaušanās dzīvokļos un uzbrukumi uz ielas nebija nekāds retums, un gājēji - sevišķi sievietes - bija piesardzīgi. Vēlu vakaros viņi labāk soļoja pa ielas vidu (kā pašlaik Adriēna), nevis pa ietvi.

Kad tika celtas šīs mājas, bija pieņemts ierīkot piebraucamos ceļus pie sētas durvīm, un tagad māju aizmugurē, paralēli ielām, stiepās vesels tīkls šādu šķērsieliņu. Tagad tās bija apbūvētas ar materiālu un izskata ziņā krasi atšķirīgām garāžām - dažas sanaglotas no skaidu plāksnēm, bet citas celtas no ķieģeļiem un aprīkotas ar apgaismojumu.

Ieeja viņas pagraba dzīvoklī bija no federālā stila nama sētas puses, un tai varēja piekļūt tikai caur garāžu. Lai tiktu līdz tai, bija jāiet pa šķērsielu. Gaišā dienas laikā tas nebija grūti, tāpat arī braucot ar auto, jo tad viņa varēja atvērt garāžas durvis ar pulti, neizkāpjot no mašīnas. Taču viņa ļoti reti brauca uz darbu ar auto, jo tā novietošana stāvvietā maksāja divpadsmit dolārus dienā. Un tikpat reti viņa atgriezās mājās, kad vēl bija gaišs (ja nu vienīgi vasarā). Tā nu gadrīz katru dienu bija jāpiecieš netīkamā šķērsiela.

Tā viņu mazliet biedēja, jo viņas māja atradās kvartāla - un tātad arī šķērsielas - vidū. Viņa vienmēr ļoti uzmanīgi paraudzījās, pirms iegriezās tajā. Ja tur pulcējās kādi dzērāji, kā tas dažkārt mēdza būt, viņa gāja pie parādes durvīm un zvanīja, lai Spīrsas kundze ielaiž viņu pa iekšējām pagraba durvīm. Taču Adriēnai ļoti nepatika traucēt saimnieci. Tā parasti šajā laikā jau gulēja.

Bet šovakar šķērsielā neviena nebija. Vismaz viņa nevienu neredzēja. Vienīgā dzīvā radība bija kaķis, kas kāpelēja pa pagalma žogu. Iegājusi pa garāžas durvīm, viņa šķērsoja mazo pagalmiņu un atslēdza sava dzīvokļa durvis.

Tās bija neglītas brūnas durvis - saimnieciskās durvis -, ko Spīrsas kundze bija centusies "izdaiļot" ar vainagu. Ad- riēnai šis vainags riebās vēl vairāk nekā pašas durvis. Tas bija pīts no svītraina auduma un rotāts ar putnu ligzdiņu, kas izgatavota no gredzenā saliekta zariņa un pildīta ar pap- jēmašē oliņām. Ja pietiktu drosmes, Adriēna labprāt sadedzinātu šo ķēmīgo darinājumu, taču nevēlējās aizvainot saimnieci, un tā nu vainags palika turpat rēgdjamies. Ja paveiksies, kāds to nozags.

Patiesību sakot, nekas nespētu izdaiļot Bumbu patvertni (tā dzīvokli bija iesaukuši Adriēnas studiju biedri). Taču tas bija lēts un tīrs, turklāt - vēl svarīgāk - neviens viņu tur netraucēja. Tāpēc viņa bija pateicīga liktenim par to, pat ja tas bija mazliet smacīgs.

Un tumšs. Un ne visai liels.

Atgriezusies mājās, viņa nosvieda mēteli un portfeli uz dīvāna, tad nopūtās, ieraudzījusi stūrī brūno maisiņu ar Ni- kijas pelnu urnu. Vismaz izsaiņot gan to pienāktos, viņa nodomāja. Viņa izņēma no maisa nelielo koka kasti, izcēla no tās urnu un sāka gudrot, kur to novietot. Beidzot nolika urnu uz grāmatplaukta blakus durvīm. Tad novilka kurpes un iegāja virtuvē, kur vientulība un zaudējuma izjūta iedzēla vēl sāpīgāk, ieraugot uz grīdas pie ledusskapja tukšo Džeka bļodiņu.

Suņuks bija pavadījis pie viņas tikai neilgu laiku, taču viņa jau bija pēc tā noilgojusies. Džekam būs labāk pie Ramona, bet Adriēnai tomēr bija labāk, kad tas bija pie viņas - jo suns viņu uzjautrināja, palīdzēja aizgainīt drūmās domas.

Tādas domas… ko darīt ar Nikijas pelniem? Bija jāsarīko atvadas. Kluss rituāls - tikai viņa un māsa, vējš un ūdens.

Tikai ne šovakar.

Iegājusi guļamistabā, viņa uzvilka pidžamu un sagatavoja drēbes nākamajai dienai. Tad ielīda gultā zem segas un ar pulti ieslēdza televizoru. Nekā. Nada17 . Taču arī aizmigt viņa nespēja. Viņa vēl jutās "uzvilkta" pēc trim izdzertajām kafijas tasēm, strādājot pie liecību piezīmēm, un pēc vakariņās kopā ar Slovu iebaudītā espresso.

Tāpēc viņa paņēma no naktsgaldiņa grāmatu. Martins Emiss. "Nakts vilciens". Pavisam plāna grāmatiņa, bet viņa to lasa jau nedēļām ilgi. Varbūt šovakar izdosies pabeigt. Taču nē. Tur ir stāstīts par pašnāvību.

Policists, sens ģimenes draugs, meklē sievietes pašnāvības slēpto iemeslu. Taču izrādās, ka nekāda slēptā iemesla nav. Izrādās, ka, par spīti lieliskam darbam un mīlošai ģimenei, sieviete bija nolēmusi, ka dzīvot vairs nav vērts. Vai tas ir tik briesmīgi?

Bet kā bija Nikijai? Kāds iemesls bija viņai? Vai sevi nonāvēt viņu mudināja izmisums un vainas apziņa, ko veicināja psihoterapeita iedvestās iedomas par izvarošanu sātanis- tu rituālos? Vai viņa sirds dziļumos nojauta, ka nav vairs tāda kā agrāk un nekad vairs nebūs - jo Eiropā piedzīvotais ir aizlauzis viņas būtību? Vai kas cits lika viņai iemest vannā sildītāju? Vai tas kaut kā ir saistīts ar to ērmīgo šauteni, kas glabājās skapī? No kurienes tā bija uzradusies? Vai Nikija vispār prata ar to rīkoties? Adriēna par to šaubījās, taču… tad viņai ienāca prātā, ka māsa varbūt padarījusi sev galu, lai nenostrādātu kaut ko vēl ļaunāku.

Piemēram, ko? Adriēna gribēja zināt. Un atbilde tūdaļ sekoja: Viņai taču bija ierocis. Varbūt viņa gatavojās nogalināt cilvēkus. Daudz cilvēku - kā tie puikas Kolorādo. Varbūt viņa bija tik nelaimīga un nikna uz visu pasauli, ka bija sākusi sapņot par slaktiņu. Taču galu galā pašas nodomi viņu tā šausmināja… ka viņa labāk nonāvējās pati.

Adriēna paņēma citu grāmatu - "Ja-Ja māsu noslēpumi". Tā šķita daudz drošāka lasāmviela nekā "Nakts vilciens", un viņa juta, ka ir pārāk nogurusi, lai aizmigtu.

Taču viņa nespēja nedomāt par Nikiju. Nelaime ir tāda… Bonillam bija taisnība. Viņa tiešām necik daudz nezināja par savu māsu. Viņa nezināja, kas māsai bija prātā. Viņa bija - un palika - noslēpums.

Kaut viņu attiecības nebūtu beigušās tik drūmi! Pat māsas dzīves pēdējā vakarā Adriēna klusībā nopriecājās, kad

Niko neatvēra durvis. Viņa nodomāja: Jauki - viņa ir izgājusi, aizmirsusi par vakariņām. Taču patiesībā viņa nekur nebija aizgājusi. Viņa bija mirusi.

Taču šīs vakariņas arī bija vienīgais, kas bija atlicis no viņu attiecībām - un arī tās saindēja māsas šausmu stāsti par sātanistu rituāliem. Viņa par to vien vēlējās runāt - it kā viņu kaut kas mudinātu nemitīgi to atcerēties. Un vienmēr tas beidzās ar strīdu, un Nikija apgalvoja, ka Adriēna atrodas nolieguma varā. Tu neatceries, jo negribi atcerēties. Tas ir tik tipiski!

Taču viņa maldījās. Nekad, ne uz mirkli Adriēna nepieļāva iespēju, ka Nikijas atmiņas ir īstas, bet viņējās - ne. Ad- riēnas atmiņai nebija ne vainas, un viņa noteikti nebija nekāda nolieguma varā. Viņas atmiņas bija neizdzēšamas un viengabalainas. Viņa joprojām atcerējās, kā Deks viņu pacēla gaisā un apsēdināja sev uz pleciem, turēdams aiz potītēm. Aiziet, mazā, turies! Šādi viņi pastaigājās pa ielu, un, paklausot viņas lūgumam, Deks grieza meiteni pa gaisu, turēdams aiz plaukstu locītavām, līdz viņa tā apreiba, ka nevarēja nostāvēt kājās. Dažkārt viņš, turēdams pameitu aiz plaukstām, ļāva tai kāpt uz augšu pa viņa augumu, ar pēdām pa kājām, lai viņa pēc tam no krūšu augstuma varētu atmuguriski no- lēkt zemē. Patēvs dienām ilgi spēlēja ar viņu dažādas spēles. Un vēl joprojām viņai iztēlē skanēja Marlēnas klusā, maigā balss, ar dziesmu ieaijājot Adriēnu miegā: "Klusu, mazulīt, neraudi…"

Vai viņai jātic, ka šie paši cilvēki skraidīja apkārt ar svecēm un kapucēm, uzņemdami pornofilmas ar slepkavībām? Tas būtu smieklīgi, ja nebūtu tik drausmīgi.

Un tomēr, Nikijas dēļ viņa bija izpētījusi savas atmiņas stingri kā prokurors, apšaubot katru epizodi. Kad Marlēna teica: "Es nobučošu, un vairs nesāpēs…" Vai tur… kaut kas slēpās? Un, kad Deks šūpoja viņu uz ceļa, dziedādams: "Tā jāj dāmas, dipata, dapata…" Vai tā bija… tikai spēle?

Jā, viņa atbildēja, tā arī bija. Tikai spēle. Lai cik dziļi viņa nepētītu katru bērnības ainu, tās joprojām palika tikpat nevainīgas, Deks un Marlēna - godīgi, un viņu mīlestība - neaptraipīta. Un Adriēna dusmojās uz Nikiju (un līdz ar to arī uz Duranu) par to, ka viņu dēļ aptumšojusi savas bērnības atmiņas ar aizdomu ēnu. Tā bija nodevība attiecībā uz Deku un Marlēnu. Viņu piemiņas zaimošana.

Viņa atkal pievērsās grāmatai, sakārtojusi aiz muguras spilvenus. Tomēr lasāmviela nespēja saistīt viņas uzmanību. Tāpēc viņa ielika grāmatzīmi, aizcirta grāmatu un izslēdza gaismu. Māsas, viņa nodomāja, vērojot, kā aiz loga pa šķērsielu aizbrauc kāds auto, ar lukturiem apgaismojot istabas sienas un griestus.

Varbūt ir laiks aizmirst Duranu. Lai ar to nodarbojas policija. Civilprasība droši vien ir tikai veltīga laika izniekošana. Lai kas Durans ir - lai kas viņš patiesībā ir, - viņš jau nesēdēs un negaidīs. Viņš no tā visa neko nevar iegūt, vienīgi atmaskošanu. Varbūt viņš tieši pašlaik kravā savas mantas.

Kravā mantas…

Adriēna pēkšņi pietrūkās sēdus un ieslēdza gaismu. Ja viņš kravā mantas, tad paņems līdzi visu - drēbes, mēbeles un dokumentus. Ari viņas māsas slimības vēsturi. Paņems līdzi vai izmetīs.

Viņai tā jāiegūst.

Un viņai kā tuvākajai radiniecei ir tiesības. Bet, ja viņa pieprasīs slimības vēsturi vēstulē vai pa tālruni, Durans var to iepriekš "apstrādāt". Tāpēc viņai nepieciešams kāds iegansts, lai varētu pati aiziet pie viņa uz biroju, un viņš neko nevarētu iebilst. Iegansts ilgi nebija jāmeklē.

Izkāpusi no gultas, viņa izņēma no portfeļa Filofax, sameklēja Durana numuru un piezvanīja. Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja piecpadsmit minūtes pēc pusnakts. Viņai par lielu pārsteigumu, Durans atbildēja pēc pirmā signāla.

-     Klausos!

Tas ir neprāts, viņa nodomāja. Tas izskatīsies pēc vajāšanas.

-    Klausos! - vīrietis atkārtoja.

Adriēna jau gribēja nolikt klausuli, bet tad iedomājās, ka Durana tālrunim droši vien ir zvanītāja numura noteicējs, un šādi viņa visu tikai sarežģītu. Viltus zvani, vēlu naktī.

-     Durana kungs? - vina jautāja.

-Jā?

-    Zvana Adriēna Koupa.

-    Ak tā.

-    Atvainojiet, ja pamodināju jūs.

-     Nē, nepamodinājāt, es… es tikai skatījos televīziju.

-     Negribu pārāk bieži traucēt ar vēliem zvaniem, bet… man pēdējā laikā ir tik daudz darba… un šis ir vienīgais brīvais laiks.

-    Skaidrs. - Kad viņa neko nepiebilda, Durans turpināja viņas vietā: - Un jūs zvanījāt - kāpēc?

Ķeries pie lietas, viņa pavēlēja sev.

-    Vispirms gribēju pateikties jums, ka bijāt ar mieru veikt poligrāfa pārbaudi, - viņa teica.

-    Vienmēr laipni, - atbildēja psihologs.

-    Jums tas nebija jādara…

-     Man nav nekā, ko slēpt, - viņš atteica.

-    Vispār… es zvanu, lai pateiktu, ka… man ir čeks.

-    Kas?

-    Čeks - jums. Būdama Nikijas testamenta izpildītāja, es izdalu mantojumu. Pamatā tā ir nauda no viņas norēķinu konta.

-     Bet… kāpēc man?

-    Jūs esat iekļauts testamentā.

Klausulē brīdi valdīja klusums. Beidzot Durans ierunājās:

-     Varbūt paturiet to naudu? Man tā nav vajadzīga. Lai kas ari notika, es viņai nespēju palīdzēt.

Izbeidz šo teātri, viņa gandrīz iesaucās, taču savaldījās.

-     Es saprotu, bet, ja vēlaties, varat naudu ziedot labdarībai. Jebkurā gadījumā - es cerēju, ka varēšu iegriezties pie jums un atdot to.

Durans kavējās ar atbildi. Tad beidzot ieminējās:

-    Jūs varētu to… aizsūtīt pa pastu.

-     Varētu, - viņa piekrita, - bet es vēlētos jūs satikt vēl kāda iemesla dēļ, un… vai sestdien varētu? Es jūs ilgi neaizkavētu. - Fonā viņa dzirdēja televizora skaņu, smieklu ierakstu.

Durans brīdi klusēja, tad jautāja:

-     Kāds ir tas otrs iemesls? - Viņa balss šķita neizteiksmīga kā robotam.

Adriēna dziļi ievilka elpu.

-    Vispār es… es domāju atsaukt sūdzību tiesā, - viņa paziņoja, pārsteidzot pati sevi tāpat kā Duranu. - …ja vien jūs man pastāstītu par Nikiju.

Viņš atkal ilgu brīdi klusēja, un Adriēnai pēkšņi radās aizdomas, ka viņa uzmanību vairāk piesaista televīzijas pārraide, nevis saruna ar viņu. Visbeidzot viņš ierunājās:

-     No rīta es iešu uz sporta zāli. Agri. Pēc tam līdz pusdienlaikam man būs klienti.

-    Vai līdz vieniem būsiet beidzis darbu?

-    Laikam, - viņš atbildēja. Fonā nerimās ierakstīto smieklu šaltis.

-     Tad arī tiksimies, - viņa smalkā balstiņā nočivināja. - Vienos. Precīzi.

18

Kad viņa pavēstīja Bonillam, ka ies pie Durana, detektīvs satraucās ne pa jokam.

-    Prātu esat zaudējusi, vai?

-     Nē…

-    Man šķita, ka mēs norunājām!

-    Jā, protams, bet tā man ir vienīgā iespēja dabūt māsas slimības vēsturi. Ja es liktu viņam atsūtīt to man…

-     Vai vārds "psihopāts" jums neko nenozīmē? - Bonilla noprasīja.

-     Protams, nozīmē, bet…

-    Kad jums ir tā tikšanās?

-    Šopēcpusdien.

-    Cikos?

-    Vienos.

-    Es jūs aizvedīšu.

Adriēna vilcinājās. Viņa jutās vainīga, ka detektīvs viņas lietai velta tik daudz laika un neprasa par to samaksu. Kad viņa nedēļas beigās uzstāja, ka jānorēķinās, viņš iesniedza rēķinu tikai par pusotru stundu. Kad Adriēna iebilda, viņš pacēla rokas, it kā atgaiņādamies.

-     Negribu par to runāt, - viņš paziņoja. - Tās ir manas stundas - es prasu par tām samaksu, kā gribu.

-    Edij, tas ir tik ja-a-u-u-ki no jūsu puses, tomēr…

Bonilla atbrauca ar savu auto. Viņš atteicās sēsties Adri- ēnas sarūsējušajā, ar papīra glāzēm piemētātajā Subaru.

-    Uztraucaties? - viņš jautāja.

-    Ne pārāk, - viņa atbildēja.

-       Bet jūs visu laiku šūpojat pēdu kā tāds Gregorijs Hainss18 vai kas tamlīdzīgs.

Adriēna iesmējās, Bonilla nogriezās no Konektikutas avēnijas sānielā un sāka raudzīties pēc brīvas vietas, kur novietot auto.

-    Esmu tikai nogurusi, - viņa atzinās. - Slovs liek mums vergot cauru diennakti.

Bonilla izklaidīgi pamāja ar galvu, tad, pamanījis brīvu vietu, novietoja Camaro pie ietves apmales, iespraucoties starp Volvo un Mercedes. Kad Adriēna gatavojās izkāpt, detektīvs no sēdekļa apakšas kaut ko izņēma un aizbāza mugurpusē aiz bikšu jostas.

Adriēna nespēja noticēt savām acīm.

-    Ko jūs darāt?

-     Un kā jums šķiet? - detektīvs atjautāja. - Pavadu jūs uz…

-     Es runāju par ieroci. - Viņi izkāpa no auto un aizcirta durvis.

-    Man ir atļauja to nēsāt. Es esmu licencēts.

-    Es neciešu ieročus.

-    Un tad?

-    Tāpēc, manuprāt, jums tas jāatstāj mašīnā.

Bonilla sabāza rokas kabatās un atbalstījās pret auto durvīm.

-    Nē-e, - viņš iebilda. - Bez stroķa es nekur neiešu.

-     Jauki, - Adriēna atcirta. - Braukšu atpakaļ ar taksi. - Kad viņa pagriezās, lai ietu, detektīvs uzlika plaukstu uz viņas rokas.

-    Ja es neeju, jūs arī ne.

-    Tā mēs nebijām norunājuši. Jūs neko neteicāt par ieroci, - Adriēna dusmojās.

-     Paklau - es esmu privātdetektīvs! Tas ir amata darbarīks. Ja jūs nolīgstat takša šoferi, viņš atbrauc ar taksi. Ja nolīgstat mani, es nāku ar Hercogu.

Adriēna nepadevās.

-    Ar ko?

Bonilla piesarka.

-     Lai paliek. Tas ir garš stāsts.

Durans laikam viņu gaidīja, jo, kad viņa nospieda iekšējā tālruņa pogu, viņš atbildēja gandrīz uzreiz:

-Jā?

-    Te Adriēna Koupa.

-     Nāciet augšā, - teica Durans un nospieda vestibila durvju atvēršanas pogu.

Kad viņi uzbrauca sestajā stāvā, Durans viņus sagaidīja pie sava dzīvokļa durvīm. Ieraugot Bonillu, viņa sejā pazibēja skumjš smaids.

-     Redzu, ka esat atvedusi līdzi kavalieri, - viņš noteica.

-    Ļoti smieklīgi, - piezīmēja Bonilla, garām Duranam ieiedams dzīvoklī.

Adriēna bija pārsteigta, redzot, cik noguris izskatās Durans. Vispār viņš bija glīts vīrietis. Tik glīts - melnīgsnējs īru skaistulis ar bieziem tumšiem matiem un zilām acīm. Viņai ienāca prātā - Nikija varbūt izvēlējusies šo psihologu tieši izskata dēļ.

Taču tagad viņš šķita pavisam novārdzis. Acis bija apsār- tušas, un viņš šķita novājējis. Pa ceļam uz viesistabu viņš apstājās tik pēkšņi, ka Adriēna un Bonilla gandrīz uzskrēja viņam virsū.

-    Ak dievs! - Durans iesaucās un iebāza roku savas vel- veta žaketes kabatā.

-    Kas noticis? - jautāja Adriēna.

Viņš izņēma no kabatas kaseti un pašūpoja galvu.

-    Tā ir domāta apdrošināšanas sabiedrībai. Man tā jānosūta…

-     Līdz pēdējai sūtījumu izņemšanai vēl laika diezgan, - paskaidroja Bonilla.

Durans pamāja ar galvu un iemeta kaseti atpakaļ kabatā.

-    Vai drīkstu paņemt jūsu mēteļus? - viņš apjautājās.

-     Nē-e, - atbildēja Bonilla. - Mēs nebūsim ilgi. - Viņa skatiens šaudījās no viena stūra uz citu, it kā meklējot mazu, bet indīgu čūsku.

-    Ak tā, - noteica Durans. - Labi. - Tad viņš pievērsa jautājošu skatienu Adriēnai, bet viņa neizpratnē sarauca pieri. Durans pateica priekšā: - Jūs teicāt, ka jums esot man domāts čeks. Kā noprotu, tieši tāpēc jūs esat atnākusi.

-    Jā, tiešām, - viņa atcerējās. - Tas man ir līdzi. - Viņa pasniedzās somiņā un izvilka aploksni ar Durana vārdu. - Pieci tūkstoši, - viņa paskaidroja.

Vienaldzīgi pamājis ar galvu, viņš ieslidināja aploksni žaketes kabatā.

-     Paldies, - viņš pateicās. - Gādāšu, lai tā kalpo labiem mērķiem. - Bonilla nikni saviebās un pagrieza galvu, neticīgi nošņācoties. Durans pievērsa viņam tukšu, vienaldzīgu skatienu, kas liecināja, ka privātdetektīvs nav viņa uzmanības vērts. Tad viņš atkal uzrunāja Adriēnu. - Pa tālruni jūs kaut ko teicāt par sūdzības atsaukšanu, - viņš atgādināja.

-    Jā. Es apsveru šādu iespēju.

-    Ceru, ka tā arī darīsiet. Vai varu vēl kā palīdzēt…

-     Vispār, - Adriēna steidzās izmantot izdevību, - varat gan!

Durans uzmeta viņai piesardzīgu skatienu.

-    Un kā?

-    Manas māsas slimības vēsture…

-    Kas ir ar to?

-    Es labprāt dabūtu tās kopiju.

Durans apdomāja šo lūgumu. Beidzot noteica:

-    Neredzu tam jēgu.

-    Kā tad - neredzat gan, - Bonilla it kā pie sevis nomurmināja, izpelnoties Adriēnas nosodošu skatienu. Viņa pievērsās Duranam un atgādināja: - Es esmu viņas tuvākā radiniece, jūs jau zināt.

-     To es saprotu, taču… - Viņš nopūtās. - Par kopēšanu nevar būt ne runas…

-    Varu pieprasīt to ar tiesas pavēsti, - Adriēna mierīgi paziņoja.

-     Zinu, ka varat. Un tad es to izsniegšu. Bet pagaidām… - Pamanījis nikno grimasi viņas sejā, viņš piebilda: - Tas ir profesionāls jautājums. Bet, ja vēlaties, es varu ļaut jums tajā ieskatīties - šeit, manā kabinetā. Vai tas jums derēs? - Adriēna jau gatavojās apcirsties uz papēža un mesties projām, bet šis piedāvājums viņu pārsteidza - un Bonillu arī. - Tā ir tur, - Durans piebilda un ar rokas mājienu aicināja Adriēnu sekot viņam cauri hallei uz konsultāciju telpu. Bonilla slāja nopakaļ, gatavs haizivju uzbrukumam.

Konsultāciju telpā Durans piegāja pie sava rakstāmgalda. Bonilla neatkāpās no viņa ne soli, it kā gatavodamies tuvcīņai. Uzmetis skatienu monitoram, viņš iesmējies noteica:

-     Jūsu dators ir saniķojies, dakter. Piemeties kāds vīruss vai kas tamlīdzīgs.

Durans neklausījās viņā un, izņēmis no kabatas mazu atslēdziņu, pagriezās pret nelielu dokumentu skapi aiz rakstāmgalda. Atslēdzis to, viņš atvēra augšējo atvilktni, kas bija tik uzkrītoši pustukša, ka Adriēna un Bonilla izbrīnā saskatījās. Izņēmis no atvilktnes brūna papīra mapi, Durans pasniedza to Adriēnai un atspiedās pret galda malu.

Uz mapes bija uzlīmēts glīti izdrukāts uzraksts Salivana Nikola, bet pati mape bija neticami plāna. Adriēna varēja to sataustīt. Tā bija gandrīz tukša. Taču tas nebija svarīgi.

Pat viena lappuse pavēstīs to, ko viņa vēlējās uzzināt, - kā Nikija nokļuva Durana kabinetā. Ja viņš ir krāpnieks, tad kas viņu ieteica?

Neteikusi ne vārda, viņa nolika mapi uz Durana rakstāmgalda un lēni atvēra to.

Tajā atradās tikai viena 8x10 collas liela, spīdīga viņas māsas fotogrāfija. Mazliet neskaidra, šķita, uzņemta lidostā. Ni- kijas sejā bija garlaikoti izklaidīga izteiksme, it kā viņa gaidītu savu bagāžu - un varbūt tā arī bija.

Adriēna apgrieza fotogrāfiju otrādi. Attēla otrā pusē bija tikai viens ar zilu tinti uzskribelēts vārds: Subjekts. Tas ari bija viss.

Pacēlusi skatienu uz Duranu, visiem spēkiem cenzdamās savaldīties, viņa noprasīja:

-    Vai tas ir joks? - Viņas balss niknumā drebēja.

Duranu šis jautājums, likās, samulsināja, bet tad viņš pievērsa skatienu atvērtajai mapei. Ieraudzījis vientuļo fotogrāfiju, viņš sarauca pieri, tad, pēkšņi satraucies, atrāvās no galda malas.

-    Tur bija jābūt raksturojumam! - viņš iebilda. - Un testiem. Informācijai par medikamentiem un… piekrišanas veidlapām! Kur ir līgums?

Bonilla nosprauslājās, piegāja pie dokumentu skapja un citu pēc citas atvēra atvilktnes, kurās bija vēl tikai viena mape. De Grots Henriks. Bonilla atvēra to un atrada fotogrāfiju - tādu pašu momentuzņēmumu kā Nikijai, kas laikam bija uzņemts kādā pilsētas laukumā. Klusi nolamājies, viņš nosvieda to uz rakstāmgalda un pievērsās Duranam:

-    Tā ir jūsu "prakse"? - viņš noprasīja. - Jūsu piezīmes?

-     Protams, ne, - atbildēja Durans.

-      Vajadzētu jums tūlīt pat sadot pa purnu, - Bonilla norūca.

Durans paraustīja plecus drīzāk bezpalīdzīgi nekā spītīgi.

-     Es nesaprotu, kas notiek, - viņš atzinās.

Adriēna bija noskaitusies, tomēr vēlējās brīdināt Duranu, ka Bonillam ir vairāki testosterona līmeņi, un, labi pazīstot dusmu pazīmes, viņa paredzēja, ka iespējama varmācīga rīcība.

Bet tas nebūtu ieteicams. Ja Bonilla iesistu Duranam, viņš to iesūdzētu par uzbrukumu. Un viņas civilprasība tiktu atlikta vai noraidīta. Viņa jau iztēlojās tiesnesi jautājam: jūs uzbrukāt apsūdzētajam viņa kabinetā, tāpēc ka viņš atteicās izsniegt jums slimības vēsturi, ko jūs pieprasījāt?

Tomēr viņa redzēja, kā izsīkst Bonillas pacietība, ar kuru viņš īpaši nevarēja lepoties. Viņš stāvēja sāniski pret Duranu, noliecis galvu un nolaidis labo plecu zemāk par kreiso. Šāda stāja droši liecināja par gatavību dūru cīņai.

-     Edij, - brīdināja Adriēna. Detektīva skatiens pievērsās viņai. - Nevajag, - viņa pavēlēja.

Patiesībā Bonillas pacietība, protams, bija krietni lielāka nekā citiem šķita. Viņam pašam bija ļoti izdevīgi ļaut visiem domāt, ka viņš, Edvards Bonilla, ir staigājoša bumba ar laika degli. Ja ļaudis baidījās, ka viņš var kuru katru bridi zaudēt savaldību, viņi izturējās pret to ar lielāku iecietību, ja ne gluži ar cieņu.

Tomēr viņš jau bija gatavs noraut Duranam galvu, bet tad kāds sāka dauzīties pie dzīvokļa durvīm.

Bonilla šķita vīlies.

-    Jums tur kāds klients vai kas? - viņš noprasīja.

Durans papurināja galvu. Rībināšanās kļuva skaļāka.

-    Vispirms ir jāpiezvana pa iekšējo tālruni, - viņš paskaidroja, tieši nevērsdamies ne pie viena. - Ja viņi nav ielaisti, apsardzei par to jāziņo.

-    Jā, bet izklausās, ka tur kādam ir ļoti akūta vajadzība.

Visi kopā viņi izgāja no konsultāciju telpas un caur halli

devās uz virtuves un viesistabas durvju pusi. Adriēna un Bonilla iegāja viesistabā, bet Durans - pie ārdurvīm.

-    Kas tur ir? - viņš jautāja.

-     Policija.

-     Oho! - Bonilla iesaucās, pievērsdamies Adriēnai. - Visu cieņu. Šķiet, ka būsiet viņus iekustinājusi.

Diez vai, nodomāja Adriēna. Kad viņa iesniedza sūdzību par Duranu, policists, kas to pieņēma, gandrīz aizsnaudās.

Atvēris durvis, Durans ieraudzīja gaitenī stāvam divus barga izskata vīrus, tērpušos mēteļos. Viens no viņiem novicināja kaut kādu apliecību un noprasīja, vai viņš runā ar Džefriju Duranu. Kad Durans atbildēja apstiprinoši, augumā mazākais no abiem apjautājās, vai viņš un partneris drīkstētu ieiet.

-     Mēs saņēmām sūdzību, - viņš paskaidroja. - Cerējām, ka jūs varētu palīdzēt visu noskaidrot.

Durans ar rokas mājienu aicināja viņus iekšā, un abi ienāca.

Pirmais policists bija maza auguma, ar modrām zaļām acīm, rūsganiem matiem un vasarraibumiem nosētu seju. īsts īru rūķis. Otrs - krietni lielāks augumā, ar platiem pleciem un šļūcošu gaitu - Adriēnai atgādināja lāci. Abi bija tērpušies civildrēbēs.

-     Divi kruķi! - nobrīnījās Bonilla. - Kaut kas neticams.

Rūķis piešķieba galvu.

-    Un kas jūs būtu?

-    Apmeklētājs numur viens, - atbildēja Bonilla. - Viņa ir apmeklētāja numur divi. Vai jums ir kādi dokumenti?

Lācis pagrozīja plecus kā bokseris, gaidīdams cīņas sākumu. Rūķis pieglaimīgi pasmaidīja un apjautājās:

-    Vai šis ir jūsu dzīvoklis?

-    Nē, - atbildēja Bonilla. - Tāpēc arī mani sauc par Apmeklētāju numur viens. Vai jums ir kādi dokumenti?

Policists augstprātīgi pasmīnēja un nopūties izvilka nelielus, ar žetonu rotātus vāciņus.

Bonilla tos nopētīja.

-    Es jautāju tāpēc, ka vēl nekad neesmu redzējis, ka šāda pārkāpuma izmeklēšanai norīkotu divus detektīvus, saprotat?

Rūķis paraustīja plecus un pievērsās Duranam.

-     Varbūt jūs varētu ieiet citā istabā? - viņš ieminējās.

-     Mēs labāk iesim, - teica Adriēna un devās uz durvju pusi. Lācis aizšķērsoja viņai ceļu. Viņa paspēra soli pa kreisi. Viņš tāpat.

-    Ko tas nozīmē? - jautāja Durans, raudzīdamies te uz vienu, te otru policistu.

Bonilla nenovērsa skatienu no Rūķa.

-     No kura iecirkņa tad jūs esat?

Brīdi vilcinājies, vasarraibumainais vīrelis atbildēja:

-     No divdesmit trešā.

Bonilla iesmējās.

-      No divdesmit trešā, - viņš atkārtoja. - Tāpat kā Ha- vaju salas ir piecdesmit devītā province.

Rūķis sadrūma, nojauzdams, ka viņu muļķo, tikai īsti nesaprazdams, kā.

Bonilla labprāt bija ar mieru paskaidrot. Paspēris soli uz policista pusi, viņš nostājās aci pret aci ar to.

-     Vecīt, tu pārāk daudz skaties televīziju. Jo Vašingtonā ir nevis iecirkņi, bet rajoni, tu idiot, - nākamreiz labāk sagatavo mājasdarbu. - Tad viņš strauji un spēcīgi nolieca galvu uz policista pusi, triecot pieri pret Rūķa vasarraibumaino degunu.

Kaut kas nokrakšķēja, pašķīda asinis, un policists sāpēs iekliedzās, kad Bonilla apgrieza viņu otrādi, sažņaudza kā spīlēs un piespieda ieroča stobru pie kakla zem zoda.

-     Tikai mieru, - Bonilla nočukstēja, tad pievērsās Lācim. - Pagriezies un pieliec rokas pie sienas. Bet jūs… - viņš pamāja ar galvu Duranam, - …nostājieties tur, kur es varu jūs redzēt.

Adriēna stāvēja kā sastingusi, piespiedusies ar muguru pie sienas. Viņa jutās kā pienaglota pie tās.

Bonilla pievērsās viņai.

-    Zvaniet uz deviņi, viens, viens, - viņš pavēlēja, tad, pamanījis Lāci sniedzamies ar roku žaketes kabatā, uzkliedza tam: - Pie sienas, maita, es tev teicu!

Taču Lācis viņā neklausījās. Gandrīz nedabiskā mierā viņš izvilka no plecu siksnas zem mēteļa lielu melnu pistoli. Turēdams to vienā rokā, viņš ar otru izņēma no mēteļa kabatas resnu metāla cilindru un sāka skrūvēt to uz pistoles stobra.

Bonilla, pavisam apjucis, nervozi iesmējās.

-    Nespēju noticēt savām acīm.

Tad klusinātājs bija piestiprināts un Lācis paspēra soli uz priekšu. Pacēlis ieroci, viņš sāka šaut - lēni un rūpīgi. Paf! Paf! Paf!

Adriēna nespēja noticēt savām acīm, un Bonilla tāpat. Bū- dīgais tēvainis bija ielaidis divas lodes sava pārinieka sejā un vienu krūtīs, līdz Bonilla apjauta, ko Lācis dara - atbrīvo ceļu pie viņa. Bet tad jau bija par vēlu. Rūķa nedzīvais ķermenis - simt četrdesmit mārciņas - izslīdēja no rokām un saļima uz grīdas, un Bonilla paguva izšaut tikai vienu reizi. Viņa ierocim nebija klusinātāja, un troksnis bija apdullinošs. Taču šis šāviens bija veltīgs. No griestiem nobira apmetums, kad Lāča raidītā ceturtā lode ieurbās Bonillas krūškurvja labajā pusē, apsviežot viņu apkārt. Nākamā lode nogāza viņu no kājām, lai gan Durans metās Lācim virsū un pagrūda viņu pāri visai istabai.

Adriēna gribēja kliegt, bet nespēja - viņas balss bija kļuvusi tikpat klusa kā Lāča pistole. Pieskrējusi pie Bonillas, viņa notupās tam līdzās un, cik spēdama, centās viņu mierināt - kamēr Durans pūlējās atņemt būdīgajam slepkavam ieroci. Tas viņam neizdevās.

Ar vienu roku sažņaudzis Durana rīkli, cieši piespiedis viņu pie grīdas, Lācis pielika pistoles stobru viņam pie deniņiem - tad atkal pacēla. Šāviena vietā viņš iesita ar pistoles rokturi Duranam pa pieri, apdullinot viņu. Tad uzrausās kājās un, nopurinājis putekļus, devās pie Adriēnas, kas istabas otrā pusē bija nometusies pie Bonillas. Neteicis ne vārda, viņš iespēra viņai pa sāniem, tad vēlreiz, līdz viņa aizvēlās projām, vaidēdama sāpēs un bailēs. Paraudzījies uz Bonillu, viņš pamanīja, ka detektīvs sācis rāpot uz sava ieroča pusi, kas gulēja uz grīdas dažu pēdu attālumā. Klusi soļodams viņam blakus, Lācis nogaidīja, līdz Bonilla pastiepj roku, tad ielaida viņam mugurā trīs lodes - nesteidzīgi, citu pēc citas.

Paf… paf… paf.

Visbeidzot viņš pievērsās Adriēnai, kas sēdēja uz grīdas, ar muguru pret krēslu, atspiedusies ar papēžiem paklājā, pūloties atkāpties. Pielicis pistoles stobru viņai pie pieres, Lācis nospieda mēlīti.

Klikš. Adriēna sarāvās, it kā viņas galvā būtu aizcirties peļu slazds. Lācis gan neapjuka. Viņš stāvēja, neļaudams upurim izbēgt, murminādams kaut ko, viņaprāt, mierinošu. Izņēmis tukšo aptveri, viņš mēteļa kabatā sameklēja jaunu un pārlādēja ieroci. Tad atkal noliecās pie sievietes un pielika stobru viņai pie deniņiem. "Nemaz nesāpēs," viņš apsolīja.

Tad pār viņa seju izšļācās asins straumītes, kad Durans no aizmugures ieblieza milzim pa pakausi ar galda lampu, nogāžot viņu uz grīdas kā baļķi. Tagad Adriēna beidzot atguva balsi, un izlauzies šausmu kliedziens gandrīz sadrebināja logu rūtis.

Tūlīt pat Durans uzrāva viņu kājās, un viņi abi devās uz durvju pusi, bradājot caur asins peļķēm, kas krājās ap Ediju un Rūķi. Adriēnai tas viss šķita kā ļauns murgs. Viņa nejuta savu svaru, kustējās kā piepūšama lelle, ar kājām tik tikko skardama grīdu. Tad viņi jau bija ārā pa durvīm un skrēja pa gaiteni. Aiz muguras atskanēja rēciens un blīkšķis, it kā būtu pamodies ievainots dzīvnieks un atklājis, ka miegā zaudējis kāju.

Nogriezušies ap stūri, viņi nonāca pie liftiem. Durans nospieda izsaukuma pogu, tā izgaismojās, nošķindēja zvaniņš, un lifta durvis atvērās. Atlaidis Adriēnas roku, viņš iegāja kabīnē, atstājot sievieti gaitenī vienu.

Adriēna nespēja tam noticēt. Viņa bija satriekta. Durans izglāba viņas dzīvību, bet tagad… Viņa dzirdēja Lāci steberējam pa gaiteni arvien tuvāk.

Tad Durans, tikpat veikli kā iegājis, atkal iznāca no lifta. Satvēris Adriēnas roku, viņš vilka viņu projām pa gaiteni, bet aiz muguras lifta durvis ar troksni aizvērās un tas sāka virzīties lejup. Nogriezies gaitenī ap stūri, Durans paraustīja vairākas durvis, līdz atrada vienas neaizslēgtas. Iespru- kuši pa tām, viņi nokļuva sestā stāva atkritumu telpā.

Durvīm aiz viņiem aizveroties, Adriēna pamanīja pie sienas trīs plastmasas tvertnes līdz pusei pilnas ar pudelēm un skārdenēm, avīžu pakas uz grīdas un nelielu atveri sienā - atkritumu vadu. Tad durvis aizvērās un viņi palika pustumsā, ko pildīja atkritumu smaka - bieza, organiska puvuma dvaka.

Viņa gribēja kliegt, bet kāds no tā būtu labums? Varbūt kāds iznāktu gaitenī, bet viņu vajātāju tas neapturētu - viņš nogalināja savu pārinieku, lai tiktu klāt Bonillam. Tāpēc viņa palika nekustīgi stāvot, raudzīdamās uz gaismu, kas iespīdēja caur ventilācijas režģi zem durvīm.

Viņa dzirdēja, kā Lācis gaitenī skriešus tuvojas, tad pagriežas un metas pretējā virzienā. Dzirdēja, kā viņš ar plaukstu nikni nospiež lifta izsaukuma pogu, lādēdamies un skaļi elsdams.

Tad pēkšņi aiz ventilācijas režģa parādījās viņa kājas. Adriēna neapzināti sažņaudza Durana roku. Bet tad Lācis pazuda tikpat ātri, kā parādījies, un viņa soļi gaitenī attālinājās. Viņa dzirdēja, kā ar šņācienu atveras kāpņu durvju hidrauliskā slēdzene - tam sekoja klusums, un viņa varēja iztēloties slepkavu stāvam un uzmanīgi ieklausāmies. Tad viņš atkal nāca, klupdams paskrēja garām viņu slēptuves durvīm, ar kājām uz mirkli aizsedzot gaismu.

Durvju hidrauliskais mehānisms acīmredzot bija ierīkots tā, lai smagās avārijas izejas durvis aizvērtos lēni un klusi, nevis ar troksni. Tāpēc, kad pēc ilga brīža durvis ar skaļu metālisku klikšķi aizvērās, Adriēnas sirds salēcās un viņa ievaidējās. Viņai pašai, stāvot tumsā, tas šķita kā skaļš kliedziens. Un krietnu laiku pēc tam viņa bija pārliecināta, ka Lācis viņu dzirdēja un tagad nāk šurp, lai nogalinātu viņus abus.

Tomēr nē. Nošķindēja lifta zvaniņš. Durvis grabēdamas atvērās. Un jau pēc mirkļa viņa dzirdēja, kā iedūcās troses, kabīnei laižoties lejup uz pirmo stāvu. Viņa paspēra soli uz priekšu.

-    Vēl ne, - čukstēja Durans.

Šķita, ka viņi bija klusēdami nostāvējuši ilgu laiku, bet varbūt arī ne. Slēpjoties tumsā, sekundes līdzinās minūtēm, bet minūtes velkas kā stundas. Adriēnai sāpēja sāns, kur bū- dīgais bija viņai iespēris. Viņa centās par to nedomāt - par sāpēm un par to brīdi, kad slepkava bija pielicis stobru viņai pie galvas un viņas sirds bija bailēs pamirusi. Nemaz nesāpēs. Pēc kāda laika viņa sāka gudrot, kāpēc neieradās policija.

Vai varbūt tomēr ieradās?

Šo domu viņa atmeta uzreiz. Tie nebija detektīvi, viņa nodomāja. Neviens policists nerīkotos tā, kā rīkojās badīgais. Tie bija slepkavas, īsti slepkavas. "Nemaz nesāpēs…"

Un Bonilla… šausmu pārņemta, viņa nespēja aizmirst Bo- nillas nāves skatu. Atkal un atkal šī aina iztēlē vajāja viņu - nokritušā vīrieša klusie vaidi, sārtās putas viņa mutes kaktiņos. Un tas viss tikai viņas dēļ, jo viņa uzstāja, ka jānāk šurp.

Un viņa nepārbaudīja viņam pulsu, nepiezvanīja uz 911— nebija laika. Varbūt viņš ir dzīvs, viņa nodomāja. Varbūt… Protams, viņš ir miris. Viņš tika sašauts piecas reizes, sacaurumots kā siets. Un tagad viņa bija palikusi viena, paslēpusies tumsā kopā ar šo psihopātu, kurš nogalināja viņas māsu - un izglāba viņas dzīvību.

Vairākas reizes atkritumu vadā nodimdēja no augšējiem stāviem mesti atkritumu maisiņi, šī skaņa drīzāk nevis izbiedēja viņu, bet atgādināja, ka tepat, aiz šīm durvīm atrodas paralēlā pasaule - ikdienišķi cilvēki veic ikdienišķus darbus. Bet viņa…

-    Ejam, - Durans čukstus izrīkoja.

Viņi abi izgāja tukšajā gaitenī un paraudzījās apkārt. Neviena nebija. Viņa sekoja Duranam uz kāpnēm, pa kurām viņi devās nevis lejup, bet augšup. Viņa paklausīgi kāpa, nedomādama, līdz beidzot viņi bija nokļuvuši devītajā stāvā. Viņu priekšā bija divviru durvis ar lielu uzrakstu VESELĪBAS KLUBS.

Klubā bija tikai viens vīrietis piesvīdušā pelēkā T kreklā

-     viņš televizora priekšā apņēmīgi mina Life Cycle pedāļus. Ieraudzījis Adriēnu un Duranu, viņš mazliet satrūkās. Tad viņa skatiens atkal pievērsās ekrānam. Viņš pašlaik bija vienīgais sporta zāles iemītnieks, turklāt ar austiņām uz ausīm.

-    Parasti te ir pilns, - Durans vīlies noteica. - Es cerēju… Nāciet!

Viņš paķēra dvieli no kaudzītes pie durvīm, samitrināja to ūdens strūklakā un pasniedza Adriēnai.

-    Jums uz pieres ir asinis.

Viņa sparīgi paberzēja pieri, nopētīja sārtos traipus uz dvieļa, tad iesvieda grozā. Pēc mirkļa viņi jau bija gaitenī.

-    Uz kurieni mēs ejam? - noprasīja Adriēna.

-    Mums jātiek ārā no ēkas, - paskaidroja Durans. - Viņš vēl ir šeit. Noteikti.

Uz brīdi Adriēna sajuta kārdinājumu atbrīvoties no viņa. Tomēr nē - viņš bija vienīgais, kas viņai atlicis, vienīgais glābiņš.

-    Viņš vēros vestibilu, - viņa ieminējās.

-    Tad mēs iesim pa kāpnēm. Apakšstāvā ir sētas durvis,

-     ieteica Durans. Viņš jau paspēra soli.

-    Bet ja nu viņš vēro kāpnes? Viņš apstājās.

-    Tad jābrauc ar liftu.

-      Bet…

-    Jums ir monēta? - viņš noprasīja reizē ironiski un nopietni.

Viņa papurināja galvu.

-    Nu tad kā darām? Izlemiet jūs! Adriēna brīdi padomāja. Beidzot ierunājās:

-    Uz vestibilu. Tur taču ir sargs, vai ne? Un tā ir publiska vieta. - Viņa pastiepa roku un apņēmīgi nospieda izsaukuma pogu, taču, kad pirksti pieskārās metālam, viņa sajuta savādu šoku. Trīs stāvus zemāk - Durana stāvā, viņa apjauta - lifts apstājās, un uz mirkli sastinga ari viņas sirds. Viņa jutās kā saspringts nervu kamols - aizturējusi elpu, viņa gaidīja, kad atvērsies durvis.

Taču, kad tās atvērās, parādījās tikai piņņains pusaudzis no Domino, turēdams rokās sarkanbaltzilu picas sildītāju. Ienācis kabīnē, viņš uzmeta skatienu Duranam un atspiedās pret sienu.

- Trīs picas, bet viņi man iedod tikai pusdolāru. - Viņš pašūpoja galvu. - Kāds stulbums…

19

-    Uz kurieni?

Taksometrs tikko bija izlaidis kādu pavecu kungu pie Durana mājas parādes durvīm, bet abi bēgļi tūdaļ iegāzās aizmugurējā sēdeklī, it kā tas būtu pēdējais helikopters, kas atstāj Saigonu.

-    Uz policiju, - izdvesa Adriēna.

Šoferis nopētīja viņus atpakaļskata spogulī.

-    Uz kuru iecirkni? - viņš noprasīja.

-    Jebkuru, - atbildēja Adriēna.

-    Viens iecirknis ir Parka avēnijā, - ieminējās šoferis.

-    Tas derēs! - piekrita Durans.

-    Sarunāts, - atbildēja šoferis un, paņēmis planšeti, sāka pierakstīt galamērķi tik rūpīgi kā īpaši bīstamu sprāgstvielu recepti. Tad ieskatījās pulkstenī, atzīmēja laiku un…

-     Brauciet beidzot! - ievaidējās Adriēna. Tāpat kā Duranam, arī viņai šķita, ka Lācis kuru katru brīdi iegāzīsies pa auto durvīm.

-    Papīri jāsakārto, - uzstāja šoferis.

-      Citādi var aizmirst. - Nolicis malā pildspalvu un planšeti, viņš atāķēja rācijas mikrofonu un nomurmināja tajā: - Četrdesmit pirmais - Konektikutas avēnijā divi tūkstoši trīs simti, braucu uz Parka avēniju tūkstoš seši simti. - Atbildes vietā atskanēja dūkoņa un sprakšķi, tad vadītājs ieslēdza pārnesumu. Drīz jau viņi traucās pa Konektikutas avēniju ziemeļu virzienā.

-    Man te jāapgriežas, - šoferis ieminējās. - Tas var prasīt kādu laiciņu.

Pasažierus tas neuztrauca. Pirmo reizi pēdējās stundas laikā viņi varēja brīvi uzelpot. Adriēna pagriezās, lai parau- dzītos pa aizmugures logu.

-     Ko jūs meklējat? - jautāja Durans.

-    Gribu redzēt, vai mums neseko, - viņa nomurmināja, nezin kāpēc nevēlēdamās, lai to dzird vadītājs. Šie vārdi tagad, "gaišā dienas laikā", šķita neprātīgi. Tomēr, pamanījusi policijas mašīnu, Adriēna atvēra logu, lai mēģinātu to apturēt. Taču tāda izdevība neradās, jo patruļas auto iegriezās Burger King piebraucamajā ceļā uz ziemeļiem no ComSat ēkas.

Tad ari taksometra vadītājs veica pirmo no trim labajiem pagriezieniem, lai viņi varētu atgriezties uz Konektikutas avēnijas un doties pretējā virzienā. Pēc tam policijas auto vairs nebija redzams. Taču tas nebija svarīgi. Viņi jutās droši taksometrā, kas lēni virzījās garām grezniem dzīvokļu namiem, kuri rindojās gar Konektikutas avēniju uz dienvidiem no Van Ness centra. Drīz viņi bija atgriezušies sākumpunktā un nogriezās pa kreisi uz Portera ielu.

Noslīgstot sēdeklī arvien zemāk un zemāk, Adriēna pārsteigta apdomāja radušos situāciju. No vienas puses - reālā pasaule, skrējēji, pircēji, sievietes ar mazuļu ratiņiem, bērni ar suņiem. Uzlīmes uz mašīnu bamperiem un skolas somām. No otras puses…

Divi līķi uz grīdas Durana dzīvoklī - un viņa taksometrā kopā ar pašu Duranu. Psihopātisko dzīvības glābēju.

Viņa papurināja galvu un ievaidējās. Durans pievērsa viņai neizpratnes un līdzjūtības pilnu skatienu. Cik skaista, viņš nodomāja. Un cik nelaimīga.

-    Man visu laiku acu priekšā Edijs, - viņa atzinās. - Un tas otrs. Varbūt mums vajadzētu… izkāpt pie kāda maksas tālruņa. Piezvanīt uz deviņi, viens, viens.

Dzirdot šo numuru, šofera skatiens atkal pievērsās atpa- kaļskata spogulim. Durans nedomādams pasniedzās uz priekšu un aizvēra organiskā stikla paneli, kas atdalīja vadītāja sēdekli no pasažieriem. Tad viņš pievērsās Adriēnai, kas bija sākusi drebēt.

-    Nejūtaties labi? - Durans jautāja.

Viņa papurināja galvu, kad psihologs satvēra viņas plaukstu, pārsteigts, cik tā ir auksta.

-    Droši zināt? - viņš pārjautāja.

Viņa atkal papurināja galvu, tad atrāva roku.

-    Kas tas īsti bija par teātri ar slimības vēsturi? - viņa noprasīja.

Durans šķita samulsis.

-     Kādu slimības vēsturi?

-    Manas māsas. Jums tādas bija tikai divas! Kuru jūs gribējāt piemuļķot?

Viņš papurināja galvu.

-    Es negribēju nevienu piemuļķot.

-    Kāpēc tad mape bija tukša?

Durans bezpalīdzīgi paplēta rokas.

-    Nezinu. Nezinu, kāpēc tā.

-    Tas ir neprāts! Cik klientu jums vispār ir?

Durans novērsa skatienu. Viņam nepatika par to runāt. Dzirdot šādus jautājumus, viņam sāka trūkt elpas.

-    Cik? - Adriēna uzstāja.

-     Divi, - viņš atbildēja.

-    Divi? Kā var būt tikai divi klienti?

Durans atkal novērsa skatienu un papurināja galvu. Adriēna krietnu brīdi urbās viņā ar niknu skatienu. Kad viņš tā arī klusēdams sēdēja, smagi elpodams, it kā gaidīdams, kad no griestiem nokritīs skābekļa maska, Adriēna apņēmīgi turpināja.

-    Jums laikam tiešām nepielec, vai ne?

-    Kas nepielec?

-     Tas, ka ar jums kaut kas nav kārtībā! Nepavisam! Nemaz un nepavisam!

Jūs pat neesat tas, par ko pats sevi uzskatāt, dieva dēļ!

Durans gribēja iebilst, bet viņa neklausījās.

-     Divi klienti?! Tā jau nav nekāda prakse, tā ir… nezinu… Vaļasprieks. Hobijs.

Durans sadrūma. Bet tad atkal pasmaidīja, it kā tikko būtu atcerējies kaut ko svarīgu.

-      Divi klienti - tas ir normāli, - viņš paziņoja. - Divi klienti - tas ir labi.

Adriēna jutās pārsteigta - gan no negaidīti možā balss toņa, gan no teiktajiem vārdiem. Atslīgstot pret sēdekļa atzveltni, viņa aizvēra acis un nomurmināja:

-    Viņš nav pie pilna prāta.

Policijas detektīvs bija baltais, nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Izskatījās, ka viņam ir kādas divdesmit mārciņas liekā svara, viņš dižojās ar zelta auskaru vienā ausī un polinēziešu tetovējumiem uz apakšdelmiem. Viņam kājās bija vecmodīgas kedas un pelēkas sportiskas bikses, mugurā T krekls ar pitbulterjera galvu un virs tās karogs ar uzrakstu Esi suns. Viņam bija spožas zilas acis un pelēcīgi melna, nemazgāta zirgaste.

Viņa vārds bija Frīmens Petresku, un viņš kopā ar Adriē- nu un Duranu sēdēja dienasgaismas spuldžu apgaismotajā "pieņemšanas telpā", kas smirdēja pēc lizola. Viņam priekšā uz galda bija piezīmjdators ar Yosemite Sam uzlīmi un ieplaisājušu monitoru.

-     Un pirms tam jūs nekad nebijāt redzējusi šos vīriešus? - Petresku jautāja, viegli klabinādams taustiņus.

Adriēna papurināja galvu.

-     Nē. Nekad.

Policists paraudzījās uz Duranu, kurš šķita šaubāmies.

-    Un jūs?

-     Es neesmu pārliecināts.

Pārsteigta par šo atbildi, Adriēna pievērsās viņam. Policists pārstāja rakstīt.

-    Kā to saprast? - jautāja Petresku.

-    Varbūt man tikai tā šķita, bet… tas dūšīgais vīrs izskatījās… mazliet pazīstams.

-    Kā tā?

-     Nezinu. Tikai šķiet, ka… esmu viņu kaut kur redzējis. Varbūt esmu viņu kaut kur redzējis.

-    Skaidrs, tas ir labi. Kur?

-    Nezinu, - atbildēja Durans. - Neesmu pārliecināts.

-    Ska-a-i-i-drs, - noteica Petresku un turpināja rakstīt. - Varbūt… esmu… subjektu… kaut kur redzējis! Pareizi?

Durans pamāja ar galvu.

-    Vai cilvēki jūs uzrunā "doktor"? - jautāja detektīvs.

-     Dažkārt, - atbildēja Durans.

-    Un kas jūs īsti esat? Psihiatrs?

Durans papurināja galvu.

-    Nē, es esmu klīniskais psihologs.

-     Patiesībā gan nemaz nav, - iebilda Adriēna, sakrustodama kājas, pēc tam rokas. - Viņš nav reģistrējies, nav beidzis augstskolu…

Durans nepacietīgi ievaidējās, bet Petresku, raudzīdamies no viena liecinieka uz otru, nopūtās. Viņi jau divreiz bija to izrunājuši.

-    Pajautājiet, cik viņam ir klientu.

-    Kāda tam nozīme? - nesaprata detektīvs.

-    Pajautājiet viņam!

Petresku pievērsās Duranam un paraustīja plecus.

-    Nu labi - cik jums ir klientu?

-    Divi.

Detektīvs ilgi apdomāja šo atbildi, it kā izgaršodams neparastu ēdienu, lai izlemtu, vai tas viņam iet pie sirds. Beidzot viņš pievērsās Adriēnai un noteica:

-    Tātad viņam ir divi. Tad jau laikam grūti nopelnīt iztiku, dakter, ko?

Kad Adriēna pievērsa policistam pārsteigtu (un iznīcinošu) skatienu, Petresku apstulbināja viņu vēl vairāk.

-    Es zinu, ko jūs domājat, bet paraugieties uz to no mana skatpunkta - mums jau ir jūsu sūdzība par doktoru Du- ranu…

-    Viņš nav doktors Durans.

-    Un tāpēc ari jūs sūdzat viņu tiesā! Es to saprotu. Taču šī nav civilsūdzība. Jūs esat ieradušies, lai pastāstītu, ka redzējāt, kā noslepkavo cilvēku. Viss pārējais ir pavisam cita opera. Tāpēc varbūt mainīsim tematu un atgriezīsimies pie…

Adriēna sakoda zobus un pavērsa skatienu pret griestiem.

-    Vai jums nešķiet, ka šis abas lietas ir saistītas?

Petresku izlikās to nedzirdam.

-    Jūs teicāt, ka tas dūšīgais vīrs nošāva savu pārinieku…

-     Lai varētu tikt klāt Bonillas kungam, - Durans pabeidza teikumu.

-    Tātad, spriežot pēc jūsu teiktā, viņš aizšāva garām.

-    Nē, viņš neaizšāva… - iejaucās Adriēna.

-    Bonillas kungs turēja augumā mazāko vīrieti sev priekšā kā vairogu, - Durans paskaidroja. - Viņš gribēja, lai lielākais… noliek ieroci, jūs taču saprotat.

-    Un lielākais viņu nošāva?

-     Viņš atbrīvoja ceļu, - skaidroja Durans, - pie Bonillas kunga.

-    Vai tā ir? - pārjautāja Petresku.

-    Jā, - atbildēja Adriēna. - Vai tagad beidzot vedīsiet mūs uz turieni?

Detektīvs papurināja galvu.

-     Nav jēgas. Slepkavību nodaļa jau veselu stundu ir tur. Labāk pagaidīsim viņus. Tad redzēs, ko viņi varēs pastāstīt.

Detektīvs turpināja iztaujāt viņus par redzēto un sevišķi par to, ka būdīgais mēģinājis nogalināt Adriēnu, nevis Du- ranu.

-    Un jūs teicāt, ka viņš jums pie galvas pielika pistoli?

Durans pamāja ar galvu.

-     Bet tad pārdomāja un iesita jums ar to.

-    Tieši tā, - atbildēja Durans, atsedzot nobrāzumu uz pieres.

-     Tātad viņš negribēja nogalināt jūs, - Petresku secināja, - bet gan jūs…

Viņš pievērsās Adriēnai.

-     Mani, jā, viņš gribēja nogalināt mani, - atbildēja Adriēna. - Un Ediju.

-    Tā jūs teicāt, bet… kāpēc? Kas viņam bija padomā?

-    Nezinu, - atbildēja Adriēna.

-    Vai viņš neko neteica?

Adriēna papurināja galvu, bet tad atcerējās.

-     Vispār…

-    Jā? - jautāja policists

-    Viņš teica: nemaz nesāpēs.

-     Nemaz nesāpēs, - policists rakstīdams atkārtoja. - Kas

nesāpēs?

-     šāviens man tieši sejā! - atcirta Adriēna. - Manuprāt, viņš centās mani mierināt.

Petresku sarāvās.

-    Maitasgabals, - viņš nomurmināja un turpināja rakstīt.

Durvīs parādījās melnīgsnējs vīrs ar spīdīgiem melniem

matiem. Uzmetis skatienu Adriēnai un Duranam, viņš palūdza Petresku uz mirkli iznākt ārā.

-     Viss notiek, - pieceldamies paziņoja Petresku. - Tūlīt atgriezīšos.

Adriēna un Durans gaidīja klusēdami, viņa nemierīgi šūpoja labo kāju. Beidzot atgriezās Petresku un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis. Apsēdies pie galda, viņš nopūtās, izslēdza datoru, pagriezās un saberzēja plaukstas.

Adriēna bija satriekta.

-    Jūs nesaglabājāt failu, - viņa teica policistam.

Durans papurināja galvu.

-    Nespēju noticēt, - viņš teica.

Petresku atmeta ar roku.

-    Tas bija detektīvs Villareals, - viņš paskaidroja. - Viņš tikko atgriezās no jūsu dzīvokļa.

Adriēna satraukta paraudzījās viņā.

-    Vai Edijs…

-    Villareals tagad raksta ziņojumu. Tas būs vajadzīgs prokuroram kā pamats sūdzībai par jums. Es ieteiktu…

-     Ko?! - iesaucās Adriēna.

-    Es teicu…

-    Kādai sūdzībai? - noprasīja Durans.

Petresku pacēla roku.

-    Es pieņemu, ka varbūt ir kādi vainu mīkstinoši apstākļi. Varbūt jums abiem ir vajadzīga psihiatra palīdzība, - viņš ierosināja, raudzīdamies te uz apstulbušo Adriēnu, te uz pārsteigto Duranu. - Taču viltus ziņojuma iesniegšana ir krimināls pārkāpums. Tikai pārkāpums, tomēr… draud cietumsods un naudas sods.

-     Par ko jūs runājat? - noprasīja Durans.

-    Es runāju par to, ka nekas nav noticis - jūsu dzīvoklis ir tīrs.

-    Jūs bijāt kādā citā dzīvoklī, - Durans novaidējās.

Petresku papurināja galvu.

-    Sargs viņu ielaida. Jūsu pasts - Džefrijam Duranam adresēti sūtījumi - bija kaudzītē uz galda dzīvokļa gaitenī. Vai tas varēja būt kāds cits dzīvoklis?

Durans no pārsteiguma nespēja atbildēt.

-    Viņi aizvāca līķus, - secināja Adriēna.

Petresku, piešķiebis galvu, apdomāja šo iespēju.

-     Kāpēc lai viņi to darītu? - viņš brīnījās. - Un ko nozīmē "viņi"? Tur taču bija tikai tas dūšīgais - otrs it kā tika nošauts, vai ne?

-    Es nezinu, - atbildēja Adriēna. - Kā lai es zinu? Jūs taču esat detektīvs!

-    Tieši tā. Es esmu detektīvs. Tāpat kā Villareals. Un viņš pastāstīja, ka uz grīdas nav asiņu. Nav arī nekādu bojājumu. Tātad varbūt jūsu būdīgais visu satīrīja. Un varbūt šāvējs bija kāds rēgs, tāpēc nekur nav palikuši ložu caurumi, ja nu vienīgi līķos. Tātad - nav asiņu, nav līķu, nav postījumu. Un neviens neko nav dzirdējis - neviens neko nav redzējis. Tikai jūs abi. Tāpēc es, būdams detektīvs, nesaprotu - kā viens cilvēks var nepamanīts iznest divus līķus no ļaužu pārpilna dzīvokļu nama - nemaz nerunājot par to, kāpēc. Vai viņš tos nonesa lejā pa kāpnēm vai veda liftā? Vai ietina paklājā un izmeta pa logu, vai vēl kā? - Viņš paraudzījās uz Duranu. - Labprāt uzklausītu jūsu teoriju, - viņš piebilda.

Adriēna un Durans nespēja bilst ne vārda. Beidzot Petresku atstūma savu krēslu no galda.

-    Man ir daudz darba, - viņš pieceldamies paziņoja. Gurdeni pamāja ar roku uz durvju pusi. - Jūs saņemsiet no mums ziņu pēc dažām dienām - mēs esam diezgan aizņemti. Taču varat man ticēt. Mēs jūs neaizmirsīsim.

-     Kaut kas neiedomājams! - niknojās Adriēna.

-    Aizejiet pie ārsta, - ieteica Petresku. - Un pie advokāta. Jums noteikti vajadzēs advokātu.

Adriēnas dzīvoklis atradās tikai pāris kvartālu attālumā no policijas iecirkņa, un viņi soļoja turp, neticībā apstulbuši.

-    Ko jūs tagad darīsiet? - jautāja Adriēna.

-     Nezinu.

-    Jūs nevarat atgriezties savā dzīvoklī.

-    Šaubos, vai jūs arī varat atgriezties savā, - atbildēja Du- rans.

Viņa bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-     Es tur dzīvoju.

Viņi kopā šķērsoja Mauntplezentas avēniju un devās uz šķērsielu aiz I^amonta ielas. Pulkstenis bija pusseptiņi, un pamazām sāka satumst.

-     Vai zināt, - Durans ieminējās, - pēc kāda laika atklāsies Bonillas pazušana. Tad policijai… nebūs ko teikt.

Adriēna pamāja ar galvu.

-     Zinu, - viņa atbildēja. - Es tikai ceru, ka mēs tik ilgi nodzīvosim, lai to pieredzētu.

Durana sejā tumsā pazibēja smaids. Mēs…? Tad viņi jau bija šķērsielā, soļoja uz garāžas pusi, stikla lauskām uz bruģa čirkstot zem kājām.

-    Jūs neejat pa parādes durvīm?

Viņa papurināja galvu.

-    Tas ir angļu stila pagrabstāvs. Man jāiet caur garāžu. - Viņi pagāja vēl nedaudz, tad Adriēna pievērsās ceļabiedram un paziņoja: - Esam klāt.

Viņu priekšā bija automātiski paceļamas garāžas durvis. Adriēna nospieda pults pogu, un durvis grabēdamas uzrul- lējās augšā. Viņi izgāja caur garāžu, šķērsoja mazu pagalmi- ņu un nonāca pie nelielām kāpnēm, kas veda lejup viņas dzīvoklī.

-    Te tas ir!

Pagaidi, nodomāja Adriēna, ko es daru? Aicinu viņu ienākt? Galu galā viņš taču izglāba dzīvību - un kur vēl lai viņš iet? Taču ne jau uz savu dzīvokli.

Durans nojauta viņas šaubas un visu saprata.

-     Es sameklēšu kādu viesnīcu, - viņš ieminējās. - Man daudz kas jāpārdomā.

Adriēnu tas, šķita, iepriecināja.

-    Nu tad… sazināsimies. Kad visi pamanīs, ka Edijs ir pazudis…

-     Es jums došu ziņu, kur būšu apmeties, - viņš apsolīja un pagriezās, lai aizietu.

Adriēna ielika atslēgu slēdzenē un pastūma durvis. Kad tās nekustējās, viņa pagrūda tās vēlreiz, nepacietīgi nošņā- coties.

Durans, to dzirdot, pagriezās.

-    Kas noticis?

-     Durvis niķojas, - viņa paskaidroja un vēlreiz pagrieza atslēgu. Šoreiz slēdzene klausīja un durvis plaši atvērās. Adriēna neizpratnē domīgi paraudzījās uz atslēgu.

-    Tās laikam bija atslēgtas…

Iegājuši iekšā, viņi dzīvokļa vietā ieraudzīja kaujaslauku. Visu atvilktņu saturs bija izgāzts uz grīdas. Matracis apgriezts otrādi, drēbes izsvaidītas pa grīdu kopā ar spuldzēm, grāmatām, brokastu pārslu pakām un kurpēm.

Adriēna, juzdamās kā lielas katastrofas vietā, šausmās un apjukumā vēroja šo postažu. Viņa spēra dažus piesardzīgus soļus dziļāk telpā, brienot pa savas ikdienas dzīves gruvešiem. Pamazām apstulbumu nomainīja arvien pieaugošas dusmas. Stāvēdama pie grāmatplaukta, viņa kā mēnessērdzīga sāka celt no grīdas grāmatas un likt atpakaļ plauktā. Pacēlusi grāmatu "Mazo lietu dievs", viņa ieraudzīja uz sāniem apgāztu māsas pelnu urnu, kuras saturs bija daļēji izbiris. Nometusies ceļos, viņa sāka grābt pelnus un bērt atpakaļ urnā.

-    Ko jūs darāt? - jautāja Durans.

Viņa paraudzījās augšup niknuma asaru pilnām acīm.

-    Tā ir Nikija…

Durans novērsās un dziļi ievilka elpu.

-    Mums jāiet projām no šejienes, - viņš teica.

Adriēna pamāja ar galvu, tad klusēdama piecēlās, raudzīdamās uz kādu priekšmetu saujā.

-    Kas tas ir? - viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu un parādīja atradumu: apmēram centimetru garu stikla gabaliņu, kurā, liekas, bija iekausēti sīki vadiņi.

-    Tas bija urnā.

Durans uzmeta skatienu stikliņam, bet tas nešķita pazīstams.

-    Mums tiešām jāiet, - viņš mudināja. - Jāatrod viesnīca, kur pārnakšņot - kādā nomaļā vietā. Varbūt priekšpilsētā.

-    Paskatieties uz šo, - Adriēna neatlaidās, lūkodamās uz mazo stikla gabaliņu.

-    Vai varat iedomāties?

-    Ko iedomāties?

-     Tā droši vien ir kāda detaļa… kā lai saka… no kremācijas krāsns vai kā tamlīdzīga. Tas taču ir rupji - piejaukt visādas drazas cilvēka pelniem.

-    Tieši tā, - piekrita Durans. - Bet mums tūlīt jāpazūd no šejienes. Viņi var atgriezties, vai saprotat?

Adriēna aši, drudžaini pamāja ar galvu un nosvieda stikla gabaliņu uz grīdas. Tad, uzmanīgi laipodama caur postažu, pacēla nomesto tālruni. Nolikusi klausuli vietā, viņa paraudzījās uz Duranu:

-    Es taču nevaru zvanīt policijai, vai ne?

Viņš papurināja galvu.

-    Viņi nodomās, ka mēs esam galīgi jukuši.

-     Es zinu, - viņa atbildēja. Tad iegāja virtuvē un, atgriezusi krānu, noskaloja no rokām māsas pelnus.

20

Viņi pārlaida nakti visnomaļākajā viesnīcā, kādu vien varēja atrast, - Springfīldas Comfort Inti, apmēram desmit jūdžu attālumā no Vašingtonas.

Numurs nebija slikts, tomēr tā bija tikai kaste - kaste ar divām vienādām platām gultām, televizoru, galdiņu un rakstāmgaldu ar lampu, kas nedarbojās.

Adriēna atvilka aizkarus virs gaisa kondicionētāja, atklājot plašu skatu uz autostāvvietu un tirdzniecības kvartālu. Gaiss istabā bija kā noslēgtā burkā. Tas bija tik sastāvējies un sastindzis, ka Adriēna vēlējās atraut logus līdz galam vaļā. Tomēr nekā - logi bija nostiprināti, droši vien pēc kāda viesa advokāta ieteikuma. Tad atlika tikai kondicionētājs, kurš, paklausot pavēlei, ierūcās un sāka pūst pāri abām gultām silta gaisa strūklu.

-     Ko tagad? - viņa jautāja neskanīgā balsī, neatraudama skatienu no autostāvvietas.

Durans paraudzījās uz viņu.

-    Tu jautā man?

Viņa pagriezās un ieraudzīja Duranu izstiepušos gultā, izplestām rokām un kājām. Viņa sajuta pēkšņu sapīkumu.

-    Jā, tev!

-    Es neesmu nekāds atbilžu zinātājs, - viņš noteica. - Nezinu, ko darīt.

Adriēna nikni noraudzījās.

Viņš turpināja.

-    Varbūt pasūtīt picu, - viņš ieteica.

-Picu?

-    Jā. Un ieiet dušā. Es…

Adriēna izplūda asarās.

Redzēdama Duranu šādā izskatā, viņa pirmo reizi apjauta - šī atklāsme nāca tik pēkšņi -, ka viņu nedienas tik drīz nebeigsies. Un, kad tas notiks, beigas varbūt nebūs laimīgas. Līdz šim viņa bija naivi ticējusi, ka visi sarežģījumi kaut kā atrisināsies paši no sevis un viņa varēs atgriezties sākumpunktā - savā īstajā dzīvē, īstajā darbā.

Bet tagad viņa saprata, ka tas nenotiks. No šīs situācijas viņa nespēs tik viegli izkļūt. Viņa bija uz nezināmu laiku iestrēguši lētā viesnīcā priekšpilsētas nostūrī kopā ar vājprātīgo. Viņas dzīvoklis bija izpostīts. Māsa mirusi. Vīrietis, kurš viņai palīdzēja, arī miris. Policija noturēja viņu par jukušu. Bet daži svešinieki mēģināja viņu nogalināt.

Tāda bija situācija, un viņa zināja, ka nav cerību, piemēram, izņemt no tīrītavas mazo melno kostīmiņu vai sastādīt svarīgāko darbu sarakstu "Apvienotās bruģēšanas" lietā. Viņas dzīve bija sagrauta. Tāpēc viņa raudāja, pārbiedējot un samulsinot Duranu, kurš ieskrēja vannasistabā un atnesa veselu sauju papīra salvešu.

- Gan jau būs labi, - viņš mierināja Adriēnu, pasniedzot tās viņai. - Neraudi.

Taču tas viņu sāpināja vēl vairāk, jo tieši tā mēdza teikt viņas māte.

Un viņas īstā māte - Di Dī - bija tīrā katastrofa.

Piecpadsmit gadu vecumā stāvoklī. Sešpadsmit gadu vecumā dzīvo no pabalstiem. Astoņpadsmit gadu vecumā - heroīns. Divdesmit četru gadu vecumā - morgā. Pārāk daudz salietojusies, teica patologanatoms.

Nikija jau bija gana liela, lai atcerētos mātes pēdējo pārdozēšanu, un viņa bieži bija Adriēnai par to stāstījusi, kā viņa, Nikija, šausmu pārņemta, ieraudzījusi māti guļam vēmekļu peļķē. Kā viņa, kliegdama un raudādama, skrējusi pa visu māju, bet trīsgadīgā Adriēna (attēlojot mazo māšeli, Nikija savilka seju bērnišķīgā izteiksmē ar plati ieplestām nopietnām acīm), trīsgadīgā Adriēna pieklauvējusi pie kaimiņu durvīm un paziņojusi: mums vajag palīdzību. Mana mammīte ir slima. Tas ir ārkārtas gadījums.

Adriēna to neatcerējās. Viņa pat nemaz neatcerējās savu māti - tikai šos mierinošos vārdus un kādreiz piedāvātu saldi smaržojošu papīra mutautiņu. Bet, runājot par tēvu…

Viņa pilns vārds laikam bija Nezināms. Vismaz tāds bija ierakstīts Adriēnas dzimšanas apliecībā, ailē, kas paredzēta tēvam.

Viņas ar Nikiju savulaik mēdza gudrot, kas viņš ir. Kādu laiku viņas iztēlojās to kā glītu biznesmeni un izgudrotāju ar skanīgu vārdu, piemēram, Čārlzs Devērs, kas dzīvo bagātnieku rajonā Brendivainas ielejā. Vadīdams savas dienas laulībā bez mīlestības, viņš bija ļāvies viņu skaistās, lai gan zem nelaimīgas zvaigznes dzimušās māmiņas valdzinājumam, bet viņa, zaudējusi mīļoto, pievērsusies alkoholam, pēc tam narkotikām. Nespēdama pretoties lejupslīdei, ko veicināja kaitīgie ieradumi apvienojumā ar sirdssāpēm, viņa nokļuvusi Vilmingtonas graustu rajonā un pazudusi bez pēdām. Vēl tagad viņu tēvs - tas vienmēr bija "viņu" tēvs, lai cik ticama būtu iespējamība, ka katrai bijis savs, - pat tagad De- vērs meklē savas pazudušās meitas, ievietojot sludinājumus lielajos laikrakstos un algojot privātdetektīvu armijas.

-     Kas tur tik smieklīgs? - apjautājās Durans, sēdēdams uz gultas malas, piespiedis ar plecu pie auss tālruņa klausuli.

Šis jautājums lika Adriēnai attapties. Viņa raudzījās pa lielo logu uz autostāvvietu un nezin kāpēc bija sākusi ķiķināt.

-     Es iedomājos par savu tēvu, - viņa paskaidroja. Tad, pamanot tālruni, pēkšņi radās aizdomas. - Kam tu zvani? - viņa satraukti noprasīja.

-     Domino, - atbildēja Durans.

-    Ak tā.

-    Man vēl jāgaida. Vai gribi picu ar desu?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Lai būtu ar desu.

Tad kāds atbildēja, un Durans ierunājās klausulē. Adriē- na atkal pievērsa skatienu autostāvvietai aiz sīka lietutiņa aizmiglotā loga. Tālāk, aiz autostāvvietas, bija nemīlīgs rajons ar vientuļām biroju ēkām, moteļiem un veikaliem. Tas stipri vien atgādināja nomali, kur viņa bija uzaugusi.

Tā bija dažas jūdzes ārpus Vilmingtonas, kur viņa ar Ni- kiju pārcēlās dzīvot pie vecmāmiņas. Viņa atcerējās vecmammu - tiešām atcerējās -, tikai ne pārāk skaidri, vairāk droši vien pēc Nikijas nostāstiem. Tikko jaušama zāļu smarža kopā ar vieglu kosmētikas aromātu - sevišķi maijpuķīšu odekolonu un birstošo Coty pūderi, kas stāvēja uz spoguļgaldi- ņa pie gultas.

Vecmamma negribēja pieminēt savu meitu un bija pat sadedzinājusi visas viņas fotogrāfijas. Tāpēc runāt par Dī Dī Salivanu bija verboten. Jautājumi par viņu vienmēr noveda pie asarām, tāpēc Adriēna jau agri iemācījās apvaldīt savu ziņkāri. Nikija - gluži pretēji - neatlaidīgi uzmācās vecmammai ar iztaujāšanu, kas vienmēr beidzās ar Nikijas kliedzieniem, sodiem un vecmammas atteikšanos vispār ar viņu runāt. Adriēna atcerējās, kā šajos klusuma periodos kalpojusi par starpnieci, čukstus nododot ziņojumus no vienas karojošās puses otrai: vecmamma saka: tūlīt nomazgā rokas, laiks ēst vakariņas. (Nikija saka: viņas rokas ir tīras.)

Kad vecmamma nomira, Adriēnai bija gandrīz seši, Ni- kijai - vienpadsmit gadi. Pirmos pāris mēnešus viņas dzīvoja pie kāda paveca pāra, kas pieņēma audžubērnus, lai saņemtu to valsts pabalstu. Tūlīt pēc ierašanās viņām izberza matus ar kodīgu atutošanas šampūnu un aizsūtīja gulēt astoņos. Turpmāk viņām ļāva mazgāties tikai vienreiz nedēļā, bet katru vakaru lika lūgt Dievu. Nikija nespēja samierināties ar to, ka nevar iet dušā un mazgāt matus. Viņa tieši acīs saukāja audžumāti Dankērkas kundzi par "čūsku veceni".

Taču pretēji Nikijas niķiem un stiķiem, untumiem un glaimiem, Adriēna klausīja uz vārda un neko neprasīja, cerēdama, ka Dankērki pienācīgi novērtēs, cik jaukas meitenes viņas ir. Tad viņi paturēs tās pie sevis uz visiem laikiem, un tas būs daudz labāk nekā citas iespējas - tās bija nezināmas, un bail bija pat iedomāties. Tā nu Nikija plosījās un ārdījās, bet Adriēna visu sakopa. Viņa saklāja gan savu, gan māsas gultu rūpīgi kā armijā, nesūdzēdamās mazgāja traukus un klāja galdu. Turpretī Nikija iekļuva nepatikšanās, izpelnījās uzkliedzienus un iekaroja Dankērku sirdis, uzjautrinot viņus.

Kādu vakaru, izlavījusies kāpņu laukumiņā, Adriēna noklausījās viņu sarunu ar bērnu aprūpes dienesta pārstāvi.

-   Vecākajai nav ne vainas, - audžumāte klāstīja. - Briesmīga palaidne, bet tik smukiņa. Meitēns ar raksturu. Tā otra - jaunākā - man sagādā raizes. Mazā paijmeitiņa. Neparko neizrāda, kas viņai aiz ādas - visu patur sevī. Kā tāds automāts.

Nākamajā rītā Adriēna jautāja Nikijai:

-    Kas ir automāts?

Nikija atbildēja:

-     Robots.

Tad viņa sāka staigāt apkārt pa māju stīvām rokām un kājām, klusi dūkdama, ieskrēja sienā, dauzīja to ar stingajām rokām un kājām, rūkdama un dūkdama jau skaļāk. Adriēna piespieda sevi smieties. Viņa pat nedomāja teikt māsai, ka Dankērkas kundze nosaukusi par robotu viņu. Tas Nikiju briesmīgi aizkaitinātu, bet, ja Nikija bija aizkaitināta, draudēja liela nelaime.

-   Atvedīs pēc divdesmit minūtēm, - nolicis klausuli, paziņoja Durans. - Ja nokavēs, tad pica būs bez maksas.

Adriēna pamāja ar galvu, joprojām domādama par savu māsu un bērnību. Pēc Dankērkiem viņas bija trijās citās au- džuģimenēs un vairākkārt īsu laiciņu uzturējās Delavēras bērnu aprūpes iestādē. Pēc tam viņus pieņēma Deks un Marlēna.

Pietiek, viņa nodomāja.

-     Es ieiešu dušā, - viņa paziņoja, bet Durans ar universālo pulti ieslēdza televizoru.

Picu atveda, kad Adriēna tikko bija apģērbusies, no dušas karstā ūdens pietvīkušu un spīdīgu seju.

-     Atvaino par pirmītējo, - viņa ieminējās, atgriezdamās istabā.

Durans pārsteigts paraudzījās uz viņu.

-     Par to raudāšanu, - viņa paskaidroja. - tas bija tikai… vājuma bridis.

-     Ak tas, - viņš atbildēja, domādams - un tieši tas bija viņa izbrīna īstais iemesls - Ak dievs, cik viņa ir skaista! Viņš līdz šim nebija tā īsti pievērsis viņai uzmanību. Viņas mitrie mati bija vecu monētu krāsā, tie ieskāva seju cirtu ielokā. Nedomādams viņš noņēma vāku picas kastei un pastūma to gultā uz viņas pusi kā dāvanu - tas bija labākais, ko viņš šādos apstākļos varēja piedāvāt.

-     Izskatās garda, - viņa nopriecājās un, paņēmusi vienu šķēli, devās ar to pie rakstāmgalda blakus logam. Tur viņa sāka sastādīt sarakstu nelielajā bloknotā pie tālruņa.

1)    Darbs:

a)   drēbes un kosmētika;

b)    piezvanīt Slovam;

c)   pārbaudīt Lexis citātus asfalta ziņojumā.

2)   Nikijas pelni.

3)   Durans - ?

4)

Viņa bridi sedeja, bungodama ar zīmuli pa bloknota lappusi, bet Durans skatījās MTV. Beidzot viņa nolēma, ka nekāda ceturtā numura nav. Darba punktam varētu būt vēl vairāki apakšpunkti, bet ceturtā numura noteikti nav. Bija tikai darbs, māsas pelni, kas jāizkaisa, un Durans - kuram vienam pašam varētu veltīt veselu alfabētu.

-    Kas ir Slovs? - apjautājāt Durans, pienācis viņai klāt un ieskatījies sarakstā.

-    Mana juridiskā firma, - viņa atbildēja. - Tagad netraucē. Es domāju.

Viņa kustināja gaisā kreisās rokas pirkstus. Zem Durana vārda viņa uzrakstīja:

a)   biogrāfija - melu detektors;

b)    pacientu piezīmes;

c)    dators;

d)   pacientu skaits.

-     Es izturēju melu detektora pārbaudi, - viņš atgādināja, cenzdamies palīdzēt un klusībā priecādamies, ka izpelnījies tik svarīgu vietu viņas darbu sarakstā. Viņa pacēla skatienu un pamāja ar galvu.

-    Tieši tā, - viņa piekrita. - Izturēji. Tikai nesaprotu, kā.

-    Tur nav ko brīnīties, - viņš atbildēja. - Es tikai pateicu patiesību.

-     Bet tā nebija patiesība. Tu neesi Džefrijs Durans - pat tu to zini. Tu taču pats biji kapsētā.

-     Jā, - Durans piekrita. - Tas tiesa, bet… man par to ir sava teorija.

-    Tiešām? - jautāja Adriēna. - To gan es gribētu dzirdēt.

-    Labi, - viņš noteica, apsēzdamies uz gultas malas. - Tā ir šāda: vārdu man deva vecāki. Es ar šo vārdu uzaugu. Un ari viņu vārds bija Durans. Tātad, ja šis vārds ir zagts - noskatīts no kapakmens vai kā tamlīdzīgi - to droši vien piesavinājušies mani vecāki.

Adriēna, saraukusi pieri, brīdi pārdomāja dzirdēto. Beidzot viņa iejautājās:

-    Kāpēc lai viņi to darītu?

-     Tas ir tikai minējums, - atbildēja Durans. - Bet varbūt viņi bija bēgļi.

Kad Adriēna neticīgi saviebās, viņš sāka skaidrot:

-     Tajos laikos pretkara aktīvisti darbojās ar vardarbīgām metodēm - varbūt arī viņi tur piedalījās. Varbūt viņi bija Weathermen19 vai kas tamlīdzīgs.

Adriēna brīdi klusēja, tad noprasīja:

-    Tā arī ir tava teorija?

Durans paraustīja plecus.

-Jā.

-     Bet kā ar augstskolām, kuras tu it ka mācījies, - Brau- na un Viskonsinas universitāti?

-    Kas ir ar tām?

-    Tur neviens neko par tevi nav dzirdējis! - iesaucās Ad- riēna, atlaizdamās krēslā un nomezdama zīmuli.

-     Tā ir tikai datoru kļūme, - Durans skaidroja. - Es esmu abu šo augstskolu absolventu sarakstos. Katru mēnesi saņemu no tām vēstules. Ziedojumu lūgumus vai piedāvājumus pirkt T kreklus ar āža vai lāča bildi. Trūkst tikai manu datu.

-    Un kā tu izskaidrosi to?

-    Nezinu, varbūt bibliotēkā man bija uzlikts sods. Tā būs kaut kāda administratīva ķibele. Galvenais ir tas - es zinu, kur esmu mācījies. Es aizrakstīju vēstuli gan Brauna, gan Viskonsinas universitātei, lūdzot noskaidrot pārpratumu. Tā ka atvainošanās no šīm abām mācību iestādēm jau ir ceļā. Kad saņemšu, noteikti aizsūtīšu pa faksu arī tev. To es apsolu.

-     Tā ir interesanta teorija…

Durans iesmējās:

-    Es tikko biju uz skolas salidojumu!

-     Ko tas nozīmē?

-    Sidvelas draugi. Tā ir privātskola…

-    Es zinu, kas ir Sidvela.

-     Un es esmu no turienes. Es esmu kvēkers.

Adriēna piesardzīgi viņu nopētīja.

-    Un kā gāja?

-    Ko nozīmē - kā gāja? Kā jau salidojumā. Un kā tev šķiet?

-    Nezinu. Nekad neesmu tādā bijusi.

-    Tas bija lieliski! - Durans jūsmoja. - Satiku visus.

-     Piemēram, kuru?

-    Baniju Kaufmenu, - viņš nekavēdamies atbildēja. - Ādamu Boumenu.

-    Tie bija tavi draugi?

Tikai īsu mirkli vilcinājies, viņš atbildēja:

-Jā!

Adriēna īsti neticēja.

-     Jā, draugi, - viņš atkārtoja. - Lielākoties skolasbiedri, ar kuriem sasveicinās gaitenī, - bet ne Ādams. Mēs spēlējām vienā basketbola komandā.

-    Un viņi tevi pazina?

Durans pamāja ar galvu.

-    Jā… šķiet, ka pazina.

Adriēna samulsa.

-    Tikai šķiet?

Durans smagi nopūtās.

-    Patiesību sakot, es viņiem biju kā tukša vieta.

Adriēnas acis iepletās, un viņa pasmaidīja.

-    Tas vismaz bija godīgi.

Durana sejā parādījās sāpju un apjukuma izteiksme.

-    Kaut kas ar mani notiek, - viņš atzina. - Es to jūtu. Tikai nezinu, kas tas ir.

Viņa vaļsirdība vai šķietamā vaļsirdība pārsteidza Adri- ēnu. Taču, kā viņa bija pārliecinājusies, pāris reizes veicot brīvprātīgās advokātes pienākumus, psihopāti lieliski prot spēlēt uz jūtām. Varbūt, viņa nodomāja, tieši tā jāraugās ari uz Duranu - kā uz potenciāli bīstamu klientu, kura nevainīgums ir ļoti apšaubāms.

-     Es gribētu tev ticēt, - viņa teica, - bet ir tik daudz dīvainību.

-    Kādas?

Viņa ieskatījās bloknotā.

-    Tavas piezīmes par pacientiem.

-    Kas ir ar tām?

-    To nebija.

Durans papurināja galvu.

-    Tas bija tikai kāds pārpratums.

-     Pārpratums? Tur nebija nekā, ko pārprast. Tur bija tikai fotogrāfija. Un vairāk nekā.

-     Es zinu, bet… ja tā padomā, tad valdīja tāds sajukums. Tavs draugs izturējās kā Netīrais Harijs, un… droši vien pārējās slimības vēstures lapas bija uz mana rakstāmgalda. Droši vien es ar tām strādāju, kad jūs atnācāt.

Adriēna neticīgi uz viņu paraudzījās.

-    Mēs varam pārbaudīt, - Durans ierosināja. - Varam atkal aiziet uz turieni - ne šovakar, bet… kādreiz. Vēl ir arī mans dators. Parasti es rakstīju savas piezīmes programmā Word. Tā ka datorā tām visām ir jābūt, un… gan jau tu vari ar tiesas pavēsti pieprasīt kasetes.

-     Kādas kasetes?

-    Tava māsa nāca pie manis divreiz nedēļā, - Durans paskaidroja. - Visi seansi tika ierakstīti kasetēs - apdrošināšanas sabiedrībai.

-    Kurai?

-    Savstarpējā vispārējā nodrošināšana. Tā atrodas Ņujorkā. - Viņš apklusa un atvēra kokakolas skārdeni. - Tagad tu kaut ko pastāsti, - viņš ierosināja.

Adriēna uzmeta viņam izbrīnītu skatienu.

-    Ko tad?

Viņš paraustīja plecus.

-    Nezinu.

Viņa brīdi padomāja, tad ieminējās:

-    Zini… Nikijai bija ierocis.

Durans šķita pārsteigts.

-     Kāds ierocis?

-    šautene.

Tagad bija Durana kārta brīnīties.

-     Kāpēc lai viņai būtu ierocis?

-     Nezinu.

-    Varbūt tas bija sens, - Durans ieminējās.

Adriēna papurināja galvu.

-    Tas bija pavisam jauns. Ar teleskopisku tēmēkli. Un klusinātāju.

-     Nestāsti nu!

-     Nopietni! - Adriēna uzstāja.

Durans iegrima domās.

-    Ko tu gudro? - Adriēna apjautājās.

-     Es iedomājos… Niko cieta no atsvešinātības, ko izraisījis posttraumatiskais stress.

-     Un tad? - Adriēnas acīs iezibējās aizdomas. Viņa zināja, uz ko Durans mērķē, bet tās bija pēdējās muļķības.

-    Varbūt viņa domāja par atriebību.

-     Par ko? - Adriēna noprasīja skarbākā balsī.

-     Par to, kas viņai tika nodarīts.

-    Un kas tad tas bija?

-    Zinu, ka tu negribi to dzirdēt, bet tava māsa bija sistemātiskas un ilgstošas seksuālas izmantošanas upuris.

-     Ak!…

-     No viņas audžuvecāku puses.

-    Stulbums!

-     Tas nav nekāds stulbums. Un tava reakcija ir tipiska. Viens bērns ir gatavs atzīt pāridarījumu, bet otrs turpina apgalvot, ka viss ir kārtībā. Viens apsūdz, otrs aizstāv.

-     Nekas tāds nenotika. Padomā pats - tas taču ir bezjēdzīgi. Cilvēki kapucēs!

Durans paraustīja plecus.

-     Tava māsa to izklāstīja visos sīkumos, un, lai gan tas ilga gadiem, tu biji daudz jaunāka. Dažreiz mazi bērni pat nesaprot, ka tas, kas ar viņiem notiek, ir seksuāla izmantošana. Vai vispār kāda seksuāla darbība. Tāpēc tu varbūt atcerējies to visu, tikai nezināji īstos vārdus, lai saprastu to tā, kā saprata Nikija.

Adriēna papurināja galvu.

-    Tu maldies, dakter!

-    Viņa pavēstīja daudz sīkumu. Jūs dzīvojāt pie Deka un Marlēnas Bomontā, Dienvidkarolīnā, - Durans atkārtoja Ni- kijas teikto, - mājā, ko sauca par Edžmontu. Tā bija balta. Krāsa lobījās nost. Bet mājas priekšā pagalmā auga zaļi ozoli. - Piešķiebis galvu, viņš paraudzījās uz Adriēnu. - Kā man sanāk?

Viņa pasmaidīja.

-     Pilnīgi garām. Iesākumam varu pateikt, ka mēs nekad neesam dzīvojušas Dienvidkarolīnā - vai mājā ar šādu vai kādu citu nosaukumu. Mēs dzīvojām nelielā ķieģeļu rančo Dentonā, Delavērā. Un tur nebija nekādu zaļu ozolu - tikai pāris katalpas koku ar nozāģētām galotnēm zem elektrības līnijas vadiem.

-    Un jūsu māsa Rozanna?

-     Nekādas Rozannas nekad nav bijis, - atteica Adriēna. - Mēs bijām tikai divas. Tikai Nikija un es - neviena cita.

Durans nopūtās, piecēlās un piegāja pie loga. Paraudzījās uz autostāvvietu. Beidzot viņš pagriezās pret Adriēnu un teica:

-     Es neesmu tavs psihoterapeits… un varbūt tas nemaz nav tik svarīgi.

-     Kā to saprast?

-    Varbūt nav svarīgi, vai tā ir vai nav patiesība - bet tava māsa tam ticēja. Un šādi varētu izskaidrot ieroča esamību.

Adriēna apdomāja to.

-     Laikam varētu gan, - viņa noteica. - Tikai…

-    Kas? - jautāja Durans.

-     Kas bija tie tipi tavā dzīvoklī un kāpēc viņi grib mani nogalināt?

Durans pašūpoja galvu.

-    Nezinu. Bet, ja Nikija teica patiesību, tad tu būtu lieciniece.

-    Tikai tas bija pirms daudziem gadiem un es neko neatceros…

-     Varbūt ne tagad…

-    Varbūt nekad! Jo nekas tāds nenotika!

-    Atmiņas var atgūt, - Durans ieminējās.

Adriēna ilgi raudzījās viņam acīs. Tad papurināja galvu un noteica it kā sev, it kā viņam:

-    Nespēju noticēt, ka strīdos ar tevi par to… - Tad skaļākā balsī piebilda: - Tas ir neprāts!

-Kas?

-    Viss! Tu!

-    Kāpēc tu tā saki? - Durans nesaprata.

-    Tā tava prakse…

-    Kas ir ar to?

-    Tu teici, ka tev ir tikai divi klienti.

Durans novaidējās.

-     Un tomēr, - Adriēna neatlaidās, - tu dzīvo lielā dzīvoklī vienā no Vašingtonas smalkākajiem rajoniem.

-    Un tad?

-     Kā tu vari par to samaksāt? - noprasīja Adriēna.

-     Pirmkārt, es prasu astoņdesmit piecus dolārus stundā.

-    Un cik cilvēkus tu pieņem - divus? Cik bieži?

-    Divreiz nedēļā - katru, - Durans atbildēja.

-    Un cik sanāk kopā? Tūkstoš piecsimt dolāru mēnesī?

Durans sapīka. Viņam kļuva grūti elpot. Pēc mirkļa viņš pamāja ar galvu, nebūdams drošs, vai spēj parunāt.

-    Tavs dzīvoklis maksā vairāk! Kā tu vēl vari arī paēst?

Durans izbolīja acis un piecēlās, šķērsojis istabu, viņš paņēma pulti un pavērsa to pret televizoru. Adriēna raudzījās, kā viņš pārslēdz kanālus. Policijas seriāls. Filma. Sarunu šovs. Dens Rāzers.

Beidzot viņa izrāva pulti Duranam no rokām un izslēdza televizoru.

-    Ar diviem klientiem nevar nopelnīt iztiku, dakter, - nevar un viss!

-    Divi klienti - tas ir normāli, - Durans apgalvoja. - Divi klienti - tas ir labi.

Adriēnas acis iepletās. Tieši to pašu viņš jau reiz teica - kad viņi taksometrā brauca uz policijas iecirkni. Viņa pieliecās tuvāk Duranam.

-    Ar diviem klientiem nevar izdzīvot! - viņa čukstēja.

-    Un kā vēl var, - Durans atbildēja. - Ir normāli, ja ir divi klienti, tas ir labi! Taču Adriēnas vārdi bija viņu satraukuši. Viņš sarauca pieri, it kā pūlēdamies kaut ko atsaukt atmiņā. Tad atkal atguvās, un nemiers izgaisa no viņa sejas. - Turklāt man ir arī nedaudz savas naudas. Mani vecāki… bija apdrošinājušies.

Adriēna apsēdās uz gultas.

-    Skaidrs, - viņa noteica. - Tavi vecāki.

Pēc brīža viņš pacēla skatienu.

-    Kas ir?!

-      Pat ja tā ir patiesība, - viņa atkārtoja, - divi klienti tomēr nav īsta prakse, kā tev šķiet? Ko tu dari visu pārējo laiku?

Nepacietīgi novaidējies, Durans piecēlās un piegāja pie loga ar skatu uz autostāvvietu. Krietnu brīdi viņš tur stāvēja kā sastindzis, iegrimis domās, bet Adriēna nenovērsa skatienu no viņa. Beidzot viņš aizvēra acis un piespieda pieri pie vēsā stikla. Tā viņš nostāvēja kādas desmit vai piecpadsmit sekundes, tad pagriezās un ar skumju smaidu paskaidroja:

-     Divi klienti - tas ir normāli. Divi klienti - tas ir labi.

21

Viņa nespēja aizmigt vienā istabā ar Duranu.

Lai gan viņš bija tai izglābis dzīvību, viņam tomēr galvā viss nebija kārtībā. Panikas lēkmes un robotiskās atbildes, mānīšanās un viltvārdība… viņš bija pavisam aizdomīgs tips. Un, to zinot, viegli varēja iztēloties, kā šim ikdienā tik izskatīgajam un draudzīgajam vīrietim nakts melnumā galvā kaut kas saiet šķērsām. Pati nemaz negribot, viņa iedomājās, kā tas pārvēršas par Entonija Hopkinsa varoni, murminādams ērmīgo skaitāmpantiņu par to, cik labi, ja ir divi klienti…

Taču citur viņai nebija, kur palikt. Dzīvoklis vairs nebija viņas mājas - pēc visa tā, kas tur tika nodarīts. Ļaundaris, kas to izpostīja, varēja tur atgriezties jebkurā brīdī. Policija to neapturēs.

Tā nu viņa sēdēja krēslā pie loga, lasīja un iesnaudās, tad satrūkusies pamodās, bet drīz atkal acis krita ciet. Beidzot pār šoseju, viesnīcas otrā pusē parādījās pirmā rītausmas blāzma, liekot autostāvvietai iegrimt vēl tumšākā ēnā.

Piecēlusies no krēsla, viņa sasita plaukstas un paraustīja Durana segu.

-    Ejam!

-    Kas i'? - Durans paslējās uz elkoņa, mirkšķinādams acis. - Cik pulksten's?

-    Pusseptiņi!

-    Jēziņ! - viņš novaidējās un pagriezās uz otriem sāniem, pārvelkot segu pār galvu.

-     Celies, - Adriēna neatlaidās. - Es gribu aizbraukt uz tavu dzīvokli.

Durans samiegojies piecēlās sēdus un paberzēja acis.

-    Domā, tas ir droši? - viņš apjautājās.

Adriēna paraustīja plecus.

-    Policija tikko tur bija. Mēs varētu ielūkoties tavā datorā.

Durans pamāja ar galvu, joprojām īsti nepamodies. Beidzot izcēla kājas pāri gultas malai. Ar plaukstu pieglauda matus un norūca:

-    Man jāsaģērbjas.

-    Es visu laiku domāju par notikušo, - stāstīja Adriēna. - Par to, kā viņi zināja, ka mēs ar Bonillu tur bijām.

Durans kaut ko noņurdēja un sāka vilkt kājās zeķes.

-    Jā… un ko tu izdomāji?

-     Tavu tālruni noklausās. Vai arī… tu pateici viņiem, ka mēs nāksim.

Durans sarauca pieri.

-    Es nevienam neko neesmu teicis. - Viņš nožāvājās, papurināja galvu un miegaini blisināja acis.

-    Tu teici, ka viens no tiem tipiem šķita pazīstams, - Adriēna atgādināja.

-    Jā, bet… tikai pavirši. It kā es būtu viņu redzējis uz ielas vai kā tamlīdzīgi.

-     Bet…

-    Kāpēc lai kāds noklausītos manu tālruni? - Durans brīnījās.

Adriēna ieskatījās viņam tieši acīs.

-     Gribi atklātu atbildi?

Durans pamāja ar galvu, pārsteigts par šo jautājumu.

-Jā.

-    Jo ar tevi notiek kaut kas nelāgs.

Viņš sarauca pieri.

-    Kas tad?

-     Nezinu, - Adriēna atbildēja.

Viņš brīdi to pārdomāja. Beidzot noteica:

-    Varbūt tev taisnība. - Tad apklusa. - Bet varbūt ari ne.

-    Kā to saprast? - Adriēna noprasīja.

-    Vienkārši - viņi mēģināja nogalināt tevi. Ari dzīvokli izārdīja tavējo. Varbūt noklausījās tavu tālruni.

Adriēna apdomāja dzirdēto. Zināma loģika tur bija. (Bet, no otras puses: Divi klienti - tas ir normāli. Divi klienti - tas ir…)

-    Tici man, - viņa apgalvoja. - Tas esi tu.

Viņi ar metro aizbrauca no Springfīldas līdz Klīvlendas parka stacijai un iznāca virszemē tikai dažu soļu attālumā no Whatsa Bagel un Starbucks. No turienes līdz Torņiem bija tikai piecu minūšu gājiens.

Durans atvēra vestibila durvis ar savu Medeco atslēgu. Viņi iegāja plašajā, ar marmoru apdarinātajā telpā, kur milzīga lustra apgaismoja gaumīgi izvietotus dīvāniņus un ierāmētas melnbaltas senās Vašingtonas fotogrāfijas, šveicars šai mājai nebija paredzēts, tikai apsargs, bet tas pašlaik nebija savā postenī.

Ne Adriēna, ne Durans nebilda ne vārda, kamēr lifts, viegli šūpodamies, veda viņus uz sesto stāvu. Visbeidzot tas nodrebēja un apstājās, skaļi nošķindēja zvaniņš un atvērās durvis uz gaiteni.

-     Tagad skaties uzmanīgi, - Adriēna pačukstēja. Durans piekrītoši pamāja ar galvu.

Viņš ielika atslēgu slēdzenē, pagrieza to un atvēra durvis, gandrīz vai gaidīdams, ka draudoši parādīsies Lāča varenais stāvs. Taču nekas nenotika - nebija ne mazākās kustības, ne skaņas, tikai attāla ledusskapja dūkoņa. Ienācis dzīvoklī, Durans pārsteigts juta, kā spriedze atslābst. Viņš atcerējās, kā, atgriežoties no melu detektora pārbaudes, nodomājis, cik svešs un bezpersonisks viņam šķiet šis mājoklis. Tagad sajūta bija citāda. Tam tomēr piemīt kaut kas īpašs, viņš nodomāja. Man tiešām patīk šeit uzturēties.

-     Nāc iekšā, - viņš gandrīz lepni aicināja.

Adriēna atsauca viņu īstenībā, jau ar pirmo skatienu pamanīdama, ka tiešām kāds ir pamatīgi nopūlējies, lai noslēptu visas iepriekšējās dienas cīniņa pēdas. Nebija ne līķu, ne asiņu. Tikai viegls mazgājamā līdzekļa priežu aromāts. Lēni apstaigādama istabu, meklēdama kaut sīkākos postījumus, viņa jau gandrīz atmeta ar roku, bet tad beidzot atrada - caurumu sienā pie Durana konsultāciju telpas durvīm. Un robu koka grīdlīstē. Taču viņa jau iepriekš zināja, kur meklēt.

-     Redzi? - viņa teica. - Ložu pēdas.

Durans pamāja ar galvu.

-    Es ticu, - viņš atgādināja. - Es arī biju klāt.

Viņš nopētīja šos bojājumus.

-     Lodes viņi, protams, savāca.

Adriēna nopūtās.

-    Saprotu, kāpēc policisti negribēja mums ticēt, - viņa secināja. - Ja kāds sastāsta, ka notikusi slepkavība, te ir līķi, asinis - bet atbraukuši viņi neatrod neko… - Viņas balss aprāvās. - Kurš meklēs robus grīdlīstēs? Kurš pētīs kaut ko vairāk? Es arī to nedarītu.

Apstājusies vietā, kur nokrita Bonilla, Adriēna raudzījās grīdā. Beidzot viņa noteica:

-    Es nesaprotu.

-    Ko? - jautāja Durans.

-     Neko. Varu iedomāties, ka viņi paguva visu satīrīt līdz policijas atbraukšanai, bet… ko viņi iesāka ar Ediju? Un to otru? Kā viņi izdabūja abus līķus no ēkas?

Durans tāpat neizpratnē pašūpoja galvu.

-    Caur garāžu? - Tad viņš norādīja uz galdiņu pie dīvāna. - Redzi? - viņš noprasīja.

Adriēna nesaprata.

-     Ko tad?

-     Lampa, - Durans paskaidroja. - Tās vairs nav. Laikam saplēsu, kad iegāzu tam tipam pa galvu.

Adriēna nodrebēja.

-     Kur ir tavs dators?

-    Tur. - Viņš devās uz konsultāciju telpu.

-    Sēdi tu pie stūres, - Adriēna pavēlēja, pagriežot biroja krēslu uz Durana pusi.

-    Ko mēs meklējam? - viņš jautāja, apsēdies pie datora.

-    Piezīmes par pacientiem. Adrešu grāmatas. Visu, ko var atrast.

Durans nospieda ieslēgšanas pogu, un dators iedūcās un ietikšķējās, procesoram uzsākot savu noslēpumaino ielādes rituālu. Pagāja minūte, līdz parādījās pamatvirsmas fons, ikonas, tad beidzot atskanēja sveiciena signāls.

-    Tātad - ar ko sāksim? - viņš noprasīja, uzlicis pirkstus gatavībā uz tastatūras.

-    Ar piezīmēm par pacientiem. Vai tev ir Nikijas mape?

Durans pamāja ar galvu. Veikli klabinādams taustiņus,

viņš noklikšķināja uz Sākt, Meklēt (failus un mapes) un lika datoram uzrādīt visu, kas atrodas mapē Salivana. Pēc mirkļa nelielā logā parādījās piecdesmit sešu failu nosaukumi. Lielākajai daļai nosaukums bija Niko un kāds skaitlis. Adriēna lūkojās viņam pār plecu.

-    Kas tie ir par skaitļiem? - viņa jautāja.

-    Pirmais seanss, otrais un tā tālāk.

-    Atver Ievadu, - viņa ierosināja.

Durans ar dubultklikšķi noklikšķināja uz faila nosaukuma, lai atvērtu to programmā Word. Pazibēja Microsoft ievada ekrāns un pēc mirkļa tam sekoja lappuse, pilna ar nebeidzamām vieninieku rindām. Tūkstošiem vieninieku. Neticēdams savām acīm, Durans ritināja dokumentu uz otro, tad trešo lappusi. Visur viens un tas pats. Beidzot viņš pagriezās pret Adriēnu.

-     Nesaprotu, - viņš atzinās.

-    Palaid mani paskatīties.

-     Droši zini?

Viņa pamāja ar galvu, apsēdās un ķērās pie tastatūras.

-     Studiju laikā es uz pusslodzi piestrādāju datorlietotāju telefoniskās palīdzības dienestā, - viņa paskaidroja, zibenīgi klabinot taustiņus. - Pirmajā kursā. Manā ziņā gan bija tikai pirmā līmeņa jautājumi, bet… - Viņa pārtrauca rakstīt un pacēla skatienu. - Hjūstona, mums ir problēma.

-    To es zinu, bet kāda?

Viņa norādīja uz ekrānu. Logā bija visu failu saraksts mapē Salivana. Horizontāli ritinot sarakstu, viņa norādīja uz pēdējo stabiņu labajā pusē. Tam bija virsraksts Modificēts, un zem tā katram failam atbilstošie datumi un laiki. Visi datumi bija vienādi, bet laiks - apmēram ik pēc minūtes. 14. novembris, 3.02.

-    Maitasgabals, - nomurmināja Adriēna.

-    Kas?

Viņa neklausījās.

-    Kā sauc tavu otru pacientu?

-     De Grots, - viņš nosauca pa burtiem.

-    Vai viņam ari ir sava mape?

-Jā.

Viņa noklabinaja taustiņus, tad brīdi nogaidīja, kamēr ekrāns mirgoja un Windows sistēma apkopoja de Grota mapes failu sarakstu. Uzreiz varēja redzēt, ka ari šie visi faili ir pārveidoti 14. novembrī ap trijiem naktī. Nespēdama ar to samierināties, Adriēna atvēra failu De Grots 23 un pārliecinājās, ka ari to, tāpat kā Salivanas mapes failu Ievads, veido tūkstošiem reižu atkārtots cipars 1.

Viņa nopūtās.

-    Kāds vakarnakt izdzēsa visus tavus tekstu failus, - viņa paskaidroja. - Un tikai tekstu failus.

Durans nespēja tam noticēt.

-Kā?

Adriēna paraustīja plecus.

-    Tas nav sarežģīti. Varu saderēt - ja tu tagad atvērtu programmu sarakstu, tad varētu sameklēt kādu nelielu rīku ar jauku nosaukumu, piemēram… Wipeout20 vai Textburnn .

-    Tu joko.

-    Nejokoju vis.

-     Kāds uzrakstīja tādu programmu…

Viņa papurināja galvu.

-    To var lejupielādēt no hakeru mājaslapas. - Viņa atstūma krēslu no rakstāmgalda, bet Durans klusi nolamājās.

-     Bet informācija taču tur vēl ir, - viņš nepadevās. - Tā taču pilnībā nepazūd.

-    Nē? - Adriēna pārjautāja, pacēlusi uzaci.

-     Nē, - viņš uzstāja. - Tas ir tāpat kā ar cilvēka atmiņu. Pat, ja ir amnēzija, atmiņu iespējams atgūt. Dati joprojām ir kaut kur "diskā". Tiem tikai ir izdzēsta adrese.

Adriēna papurināja galvu.

-     Viņi neizdzēsa adreses. Viņi mainīja pašus "datus" uz daudziem vieniniekiem. Tas ir failu saturs. Viss, par ko tajos stāstīts. - Viņa pacēla skatienu uz ekrānu. - Ja nu vienīgi tu izgatavoji datu rezerves kopijas? - Viņa cerīgi paraudzījās uz Duranu.

-     Tur, - viņš norādīja un atvēra atvilktni rakstāmgalda kreisajā pusē. Bet tur atradās tikai pildspalvas, zīmuļi, šķēres un flomāsteri. Atskavotājs un papīra saspraudes. - Vismaz šeit tās bija.

Adriēna paraudzījās apkārt, tad pasniedzās papīrgrozā zem rakstāmgalda.

-     Vai šis ir tas? - viņa jautāja, rādīdama zip disku, kas bija sagumzīts kā tukša alus skārdene.

Durans palūkojās uz uzrakstu un nolamājās.

-    Tu teici, ka ierakstīji kasetes? - Adriēna atgādināja.

Durans pamāja ar galvu.

-    Un kur tu tās glabā?

-     Es neglabāju, - viņš atbildēja. Sūtu pa pastu uz… - Pēkšņi viņš sarāvās un ievaidējās. - Sasodīts…

-    Kas ir? - Adriēna gribēja zināt.

Purinādams galvu, Durans pasniedzās žaketes kabatā un izvilka kaseti ar uzrakstu De Grots 34.

-    Man bija tā jāaizsūta, bet… sākās tas trakums…

-    Tā ir vienīgā, kas tev ir?

Durans pamāja ar galvu.

-     Un kas ir ar to? - Adriēna jautāja, norādot uz automātisko atbildētāju.

Viņš paraudzījās uz to.

-     Tur ir tikai viena ziņa, - viņš teica un nospieda pārtīšanas pogu. Lente sāka tīties atpakaļ - vispirms lēni, tad ātrāk, spalgi dūcot, atgādinot Adriēnai Nikijas tēloto robotu: R-r-r, r-r-r. Beidzot lente ar skaļu klikšķi apstājās.

-     Lai kas tas ir, viņš ir sarunājis daudz, - Durans secināja un nospieda atskaņošanas pogu.

Vispirms klusumā atskanēja sprakšķi, tad ierunājās klusa un noslēpumaina vīrieša balss. Sveiks, Džef… Man ir kāda ziņa tev - klausies foti uzmanīgi, norunāts? Tev tā jādzird. Pārtrauc visu un klausies uzmanīgi… Sekoja vēl viens klusuma brīdis, tad no atbildētāja atskanēja klusa vibrējoša skaņa, it kā no kamertoņa. Signāls pieņēmās spēkā un pierima, pavājinājās un pulsēja, it kā tas nāktu arvien tuvāk un tuvāk, tad attālinātos - un atkal tuvotos.

Samulsusi, dzirdot šādu troksni, Adriēna saspringti ieklausījās, pūlēdamās saprast, ko tas nozīmē. Taču tas nebija iespējams - tikai tehnisks troksnis bez jēgas un nojausmas par tā avotu. Pēc brīža viņa atmeta šos pūliņus un sapīkusi pievērsās Duranam.

Taču viņš klausījās kā sastindzis.

-     Džef? - Viņa vēl nekad nebija viņu šādi uzrunājusi, un arī tagad tas šķita dīvaini. Taču viņš neko nemanīja. Viņš bija kā hipnotizēts, it kā pilnībā nonācis no automātiskā atbildētāja plūstošā signāla varā. Adriēna ierunājās vēlreiz, bet viņš to nedzirdēja. - Tas ir fakss vai kas tamlīdzīgs, - viņa paskaidroja, viegli paraustīdama viņa žaketes stūri. - Pazūdam no šejienes.

Taču Durans joprojām nepievērsa viņai uzmanību - tagad viņš bija sācis trīcēt. Ieskatījusies ciešāk, viņa pamanīja starp vīrieša lūpām plānu putu kārtiņu.

-     Klau! - viņa, neviļus atkāpdamās, skaļi nočukstēja. Nu jau nobijusies, viņa mēģināja aizvilkt Duranu projām no rakstāmgalda, bet tas nebija iespējams. Viņš bija sastindzis un nekustīgs, kā sešas pēdas augsta, bailēs dreboša akmens kolonna.

-    Nāc, - viņa lūdzās. - Iesim!

Taču vīrietis viņu ne redzēja, ne dzirdēja - tas bija skaidri noprotams. Viņa acis bija ieplestas, acu zīlītes melnas un paplašinātas, it kā viņš pusnaktī atrastos vistumšākajā pagrabā, nevis rīta gaismā savā konsultāciju telpā.

Viņš trīcēja arvien stiprāk, drebēja kā drudzī. Un tad Ad- riēna ar šausmām pamanīja asinis - tās sāka strauji pilēt no viņa deguna, notraipot kreklu. Adriēna zināja, kas jādara - automātiskais atbildētājs bija turpat pa rokai -, taču rokas un kājas vairs neklausīja. Viņa jutās kā ļaunā murgā, nonākusi kāda rēga varā, kas sniedzās pēc viņas no pagraba.

Asinis sāka pilēt vēl vairāk, tās straumītē plūda uz grīdas, trāpot arī Adriēnas kurpēm, un viņa instinktīvi atlēca nost. ŠI kustība palīdzēja pārvarēt sastingumu, kas bija viņu pārņēmis. Skaļi ievilkusi elpu, viņa nikni uzsita pa atbildētāja pogām, līdz skaņa apklusa.

-    Jēziņ, - Durans kā apdullis nobrīnījās. - Paskat tik!

Viegli šūpodamies, viņš pētīja asiņaino krekla priekšu.

-    Man deguns asiņo, - viņš paskaidroja.

Tagad bija Adriēnas kārta nodrebēt, paņemot no viņa tālruni un noliekot klausuli. Izņēmusi salveti no kastītes uz rakstāmgalda, viņa pasniedza to Duranam.

-    Turpmāk, - viņa paziņoja, - es uzklausīšu visus tālruņa zvanus un ziņojumus.

Durans neizpratnē paraudzījās viņā, tad pacēla skatienu uz griestiem.

-     Vai nav vienalga… - viņš murmināja, atliecis galvu. - Kas tur vispār zvanīja?

-    Tu neatceries?

Viņš papurinaja galvu, joprojām verdamies griestos.

-    Nē.

Adriēnai kaut kas ienāca prātā.

-     Nu ko… pārbaudīsim.

Pacēlusi tālruņa klausuli, viņa sastādīja numuru *69. Tad paķēra pildspalvu un sāka rakstīt uz līmlapiņas elektroniskās balss paziņoto: "Pēdējais numurs, no kura zvanīja uz jūsu tālruni, bija 202-234-8484." Nolikusi klausuli, viņa parādīja numuru Duranam, bet viņam tas nešķita pazīstams.

-     Tavs dators vēl var noderēt, - viņa noteica, apsēzdamās monitora priekšā.

-    Kā? - viņš jautāja, vērodams, kā viņa klikšķina uz AOL ikonas.

-     Anywho.com ir "apgrieztais" tālruņu katalogs. Ieraksti numuru, un uzzināsi adresi.

Durans raudzījās pār plecu, kā viņa aizpilda lodziņus, ievadot *69 uzziņu dienesta pavēstīto tālruņa numuru un reģiona kodu. Viņi abi lūkojās un gaidīja, kamēr ekrāna centrā šūpojās smilšu pulksteņa attēls.

Gaida atbildi. Dokumenta pārsūtīšana 1% 2% 3% 26% 49% Vaicājuma rezultāts. Parādījās vārdi: Mājas tālrunis, bet zem tiem šāda adrese:

Barbera Hektors Konektikutas avēnija 2306 6-F dz.

Vašingtona, 20010

Adriēna sarauca pieri.

-     Kas ir Hektors Barbera? - viņa jautāja.

Durans krietnu brīdi raudzījās uz šo adresi, tad pacēla roku un nočukstēja:

-    Mēs esam 6-E dzīvoklī.

Adriēnas acis pārsteigumā iepletās. Tad Durans paņēma klausuli un, atvairīdams viņas mēmos iebildumus, sastādīja uzzināto Barberas numuru. Drīz vien viņi izdzirdēja aiz sienas zvanām tālruni - garus, lēnus treļļus citu pēc cita. Pēc sestā signāla Durans nolika klausuli.

-    Neviena nav mājās, - viņš paziņoja.

Adriēna pamāja ar galvu, pēkšņi sajūtot atvieglojumu.

-    Vai tu proti atmūķēt slēdzeni? - viņš noprasīja.

Adriēna saviebās.

-    Tas nekas, - Durans atbildēja. - Gaidi tepat.

-    Uz kurieni tu?

-    Uz sporta klubu.

-     Ko? - Viņa jau gribēja apjautāties, vai viņš ir pie pilna prāta, taču tad saprata, ka atbilde uz šo jautājumu jau ir zināma. Protams, nav - tāpēc arī sācies viss šis murgs. - Kāpēc?

Bet viņš jau bija projām, atstājot Adriēnu dzīvoklī vienu. Ar ledusskapja dūkoņu un mainīgo gaismu aiz loga, mākoņiem ik pa brīdim aizsedzot sauli. Un tas vēl nebija viss - bija vēl kāda skaņa, ko viņa nevarēja īsti raksturot, tik tikko sadzirdama, klusa. Telpas skaņas fons, viņa nodomāja. Vai kas tamlīdzīgs.

Tad atgriezās Durans, labajā rokā nesdams divdesmit piecas mārciņas smagu hanteli.

-    Nāc man līdzi, - viņš pavēlēja.

-     Bet…

Viņš pameta skatienu gaitenī, lai pārliecinātos, ka tur neviena nav, tad piegāja pie 6-F dzīvokļa durvīm. Nostājies apmēram trīs pēdu attālumā no durvīm, viņš atvēzējās ar hanteli, tad pagriezās kā diska metējs un trieca divdesmit piecas mārciņas smago hromētā tērauda rīku pret durvīm tieši virs slēdzenes, sasitot šķēpelēs aplodu.

Kad durvis atvērās, šūpojoties eņģēs, Durans iegāja un no pārsteiguma viņam aizrāvās elpa. Siena, aiz kuras atradās viņa dzīvoklis, bija pārklāta ar pelēku stiepļu tīklu. Tai pretī stāvēja garš galds, nokrauts ar elektroniskām ierīcēm - tur bija oscilatori, pastiprinātāji un uztvērēji, un vēl kāds sarežģīts aparāts, kas atgādināja zobu rentgenu. Tas bija pavērsts tieši pret sienu, aptaustot bija silts, un spoži spīdēja zaļa gaismas diode.

Paraudzījies apkārt, Durans saprata, ka šīs telpas nebija domātas dzīvošanai. Uz koka grīdas nebija paklāju, sienas bija kailas. Vienīgā mēbele bija matēti melns Aeron krēsls un konsoles galda lampa ar halogēna spuldzi. Tālrunis. Tas arī viss.

Taču bija vēl divi priekšmeti, kuriem bija pievērsts Adri- ēnas skatiens - divas ceļojumu lādes ar piekaramajām atslēgām, novietotas cieši blakus telpas tālākajā stūri. Sajutusi Du- rana skatienu, viņa pagriezās un nodrebinājās.

-    Te gan ir aukstums.

Tā ari bija.

-     Gaisa kondicionētājs ieslēgts, - Durans paskaidroja, ar hanteli rokā pienākdams pie viņas.

Kādu bridi viņi stāvēja viens otram līdzās, raudzīdamies uz lādēm.

-     Es gribu iet projām, - Adriēna paziņoja. - Tūlīt pat.

Viņa paraustīja Durana piedurkni, bet viņš nekustējās.

Tad, neteicis ne vārda, atkāpās, atvēzēja hanteli virs galvas un trieca pret vienas lādes slēdzeni. Kad viņš atrāva vāku, Adriēnai saļodzījās ceļi. Viņa neapzināti atbalstījās ar roku pret sienu un novērsa skatienu. Iestājās smags klusums. Beidzot viņa jautāja:

-    Vai tas… ir Edijs?

Durans uzreiz neatbildēja, tikai šūpoja galvu - drīzāk izbrīnā, nevis noliedzoši.

-     Nezinu, - viņš teica. - Bet kāds tas noteikti ir.

Viņi steidzīgi atstāja Torņus, īsti nezinādami, ko darīt un kurp doties. Adriēna bija pārliecināta, ka jāiet uz policiju, bet Durans iebilda.

-     Nu labi, - viņš ierunājās sātana advokāta tonī, - pieņemsim, ka mēs aiziesim. Ko mēs viņiem teiksim?

-     Par lādēm.

-     Labi. Un pēc tam?

-     Kādā ziņā? - viņa nesaprata.

-     Ko viņi, tavuprāt, darīs? Vai tiešām tu domā, ka viņi brauks pārmeklēt to dzīvokli?

Adriēna krietnu brīdi to pārdomāja. Tad beidzot nopūtās.

-    Nē. Drīzāk apsūdzēs mūs par ielaušanos.

-    Tieši tā, - piekrita Durans. - Es ari tāpat domāju.

-    Tad iesim uz manu dzīvokli, - viņa ierosināja. - Vismaz varēsim paņemt manu auto.

Durans atkal papurināja galvu.

-    Tikpat labi tu vari nošauties uzreiz, - viņš iebilda. - Viņi noteikti to novēro.

-     Bet man vajag manas lietas, - viņa uzstāja. - Drēbes. Kosmētiku. Mantas!

-    Būs jāpērk jaunas, - Durans ieteica. - Kamēr policija vēl nemeklē Bonillu… Manuprāt, tu nedrīksti rādīties savā dzīvoklī.

Tad viņi ar metro aizbrauca uz Nacionālo lidostu, iznomāja auto un aizbrauca uz Pentagona tirdzniecības centru, kur Adriēna nopirka nakšņošanas piederumus, kosmētiku, apakšveļu un divas Nordstrom kleitas. Izejot no iepirkšanās centra, Durans piezvanīja uz 911 un pavēstīja: "Vēlos sniegt jums informāciju - jūsu ziņā ir izlemt, rīkoties vai ne…" Tad viņš īsumā izklāstīja visu Barberas dzīvoklī redzēto, nosauca adresi un nolika klausuli.

Atpakaļceļā uz Comfort Inn sāka līt - vispirms dažas slīpi krītošas lāsītes uz vējstikla, bet pēc tam - pirms Durans paguva izpētīt, kā darbojas tīrītāji, - īsta lietusgāze, liekot viņam izmisīgi spaidīt visas pogas un raustīt sviras, pūloties arī kaut ko saskatīt caur pārplūdušo vējstiklu.

Beidzot atradis vējstikla tīrītāja iedarbināšanas slēdzi, viņš pievērsās Adriēnai un ierunājās:

-     Man ienāca prātā…

Adriēna nenovērsa skatienu no ceļa. Durana braukšanas stils bija agresīvāks, nekā viņa bija pieradusi.

-Kas?

-    Visas tās elektroniskās ierīces.

-     Jā? - Tā kā viņš neko vairāk neteica, viņa pārjautāja: -Un?

-    Man tikai ienāca prātā - varbūt tām ir kāda saistība ar mani.

Adriēna tikai paraudzījās uz viņu.

Kamēr Durans, iegrimis domās, gulēja gultā, Adriēna stāvēja dušā, izbaudīdama karstā ūdens straumes pār kaklu un pleciem. Viņa domāja par Bilu Felovsu, stažieri no Hovarda universitātes.

Tāpat kā daudzi stažieri, arī Felovss lielāko daļu darbalaika pavadīja, noņemoties ar papīriem, tomēr reizēm arī tika pie interesantākiem uzdevumiem. Viņi iepazinās, kad Fe- lovss bija norīkots iesaistīties "Apvienotās bruģēšanas" lietā, palīdzēt Adriēnai veidot dokumentu un darba produktu datu bāzi. Viņa atcerējās, ka toreiz jutusies vainīga. Šis puisis ir tieslietu speciālists, bet viņa cauru dienu nes tam papīrus numurēšanai un apzīmogošanai ar datumiem. Bet tad viņa atcerējās, ka ari pati ir tieslietu speciāliste un viņas veicamais darbs nemaz nav interesantāks par viņam uzdoto. Gluži pretēji - viņi to veica kopīgi.

Taču šoreiz viņa atcerējās Felovsu tāpēc, ka pavasari viņš bija palīdzējis kādā tiešām interesantā lietā (salīdzinājumā ar "Apvienoto bruģēšanu"). Adriēna neatcerējās visus sīkumus, taču tā bija saistīta ar "atgūto atmiņu"- vismaz tā viņai šķita. Kāds eksperts bija pieaicināts par liecinieku firmas klienta labā. To viņa atcerējās nekļūdīgi, jo Bilam piemita atdari- nātāja talants - viņa iztēlojās smaidu viņa apaļajā brūnajā sejā, kad viņš pie tekilas glāzes "Virsaiša Aika mambo bā- rā"atstāstīja tiesas prāvas epizodes. Doktors bijis iespaidīgs - tik mierīgs un bezgala erudīts.

Adriēna iezieda matos šampūnu, aizmiedza acis un pavērsa seju pret ūdens strūklām. Viņa uzzinās no Bila tā doktora vārdu. Varbūt viņš varēs apskatīt Duranu un, pat ja ne, varbūt dos kādu padomu - piemēram, ieteiks kādu savu kolēģi vai ko citu.

Pēc brīža viņa izskaloja šampūnu no matiem, iznāca no dušas kabīnes un ietinās dvielī. Vannasistaba bija maza un pilna ar tvaikiem, spogulis aizsvīdis. Ar roku dvieli viņa notīrīja nelielu laukumiņu, lai varētu saskatīt sevi, tad ar viesnīcas plastmasas ķemmi centās izsukāt matus. īsti labi tas neizdevās. Taču bija nedēļas nogale, un jāiztiek ar to, kas ir.

Visbeidzot viņa uzvilka jaunās zeķbikses un tikko nopirkto tumšzilo kleitu. Ielikusi ausīs auskarus, viņa iznāca no vannasistabas gluži pārvērtusies.

Durans atrāva skatienu no televizora un brīdi samulsa.

-    Oho, - viņš noteica, - tu izskaties… jauki.

-     Paldies, - viņa atbildēja, vilkdama kājās kurpes. - Es atgriezīšos vēlu, tāpēc negaidi mani. Taču arī nepazūdi.

-    Bet… uz kurieni tu iesi? - viņš jautāja gan aizdomu, gan raižu pilnā balsī.

-    Uz darbu.

-     Uz darbu? Vai tu esi traka? Mēs taču slēpjamies, Dieva dēļ! Un šodien ir svētdiena - tu nemaz nevari iet uz darbu.

-    Jāiet.

Durans izslēdza televizoru, piecēlās sēdus un ieskatījās viņai tieši acīs.

-     Viņi cenšas tevi nogalināt! Šādos gadījumos ir jāpaņem brīvdiena.

-    Es nevaru.

-     Bet vajag.

-    Es tomēr iešu.

-    Bet ja nu viņi tevi izseko? - viņš noprasīja.

-    No šejienes?

Viņš papurināja galvu.

-     Uz šejieni. No tava biroja.

-      To viņi nedarīs. Tad viņiem būtu visu dienu jānovēro birojs tikai tādēļ, lai redzētu, vai es tur parādīšos, - un arī mans dzīvoklis, jo, ja tā padomā, es drīzāk varētu doties uz turieni, nevis uz biroju. Sevišķi svētdienā, tāpēc… man nekas nenotiks. Mūs taču nevajā VDK.

Durans atkal atlaidās gultā.

-    Kā tu zini?

Viņa pasmaidīja.

-     Ļoti smieklīgi.

-    Vai nepārdomāsi? - viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

-     Tad piezvani man, - Durans piekodināja, - kad nokļūsi tur, un pirms promiešanas. Labi?

Viņa piekrita.

Nomātais auto bija metāliski zaļš Dodge Stratus. Salonā valdīja "jauna auto" smarža un logi visu laiku aizsvīda, kamēr Adriēna pa Šērlija autostrādi brauca uz ziemeļiem garām Armijas un flotes lauku klubam. Lietus vairs nelija tik stipri, bet gaisa mitrums bija neizturams, un mašīnā nebija nekā, ar ko noslaucīt vējstikla iekšpusi. Tā nu viņa ik pēc pusjūdzes paberzēja stiklu ar labās rokas pirkstu galiem, izsmērējot mitrumu.

Tas gan nebija tik svarīgi. Viņas prātu nodarbināja kas cits. Viņa domāja, ka varbūt Duranam taisnība par iešanu uz darbu. Drošāk būtu dažas dienas tur nerādīties un izlikties slimai. Taču to viņa nedrīkstēja. Slovs to nesaprastu. Un, ja viņa mēģinātu paskaidrot - pastāstītu viņam, kas noticis, - tad būtu vēl ļaunāk. "Slova, Holija" juristiem neuzbrūk slepkavas. Bet, ja tā notiek, viņus neieceļ par partneriem firmā.

Nogriezušies pa M ielu, viņa devās lejā no kalna uz upes pusi un nogriezās pa kreisi Hārborpleisas virzienā. Džordž- tauna izskatījās pielijuši un vientulīga. Lēni ripojot pa K ielu, viņa nopētīja tās malās novietotās mašīnas. Taču neviena no tām nešķita aizdomīga. Tāpēc viņa arī novietoja auto ielas malā, atsakoties no pazemes garāžas, kur bija jāmaksā divpadsmit dolāri par pirmajām trim stundām.

Birojs bija tikai viena kvartāla attālumā, tomēr, nokļuvusi tur, viņa bija salijusi slapja. Iegriezusies dāmistabā, viņa nosusināja pilošos matus ar papīra dvieļiem. Ari kleita bija izmirkuši, bet tur neko nevarēja darīt - un, par laimi, krāsa noslēpa mitrumu.

Ejot garām Betes darba telpai, viņa redzēja, ka kolēģe cītīgi strādā - tastatūra klab, drukātājs dūc, tālrunis pie auss. Ad- riēna garāmejot viegli pieklauvēja pie durvīm, un Bete pagriezusies pacēla sveicienā roku, savilka uzacis un bez skaņas nočukstēja:

-    Sveika!

Adriēna pakāra jaku, tad apsēdās pie rakstāmgalda un ieslēdza datoru. Gaidot, kad ekrānā parādīsies ikonas, viņa atvēra augšējo atvilktni, kur nebaltām dienām bija paslēpta elektriskā tējkanna un šķīstošās kafijas burka. Viņa aizgāja pēc ūdens, un atgriezusies atrada Beti viņu gaidām.

-    Kur tu biji, Skaut?

-     Kā tā - kur biju? - pārjautāja Adriēna, ieslēdzot tējkannu.

-     Vakar! Visa sapņu komanda te cīnās ar asfalta sacietēšanas laiku noslēpumiem, bet… tu? Aizgāji pusdienās un… tagad jau ir svētdiena! Kas notika?

Adriēna pārdomāja, ko teikt, ko neteikt. Tas bija reizē sarežģīti un bīstami, jo viņa nevarēja teikt Betei patiesību par Bonillu un Duranu - viņu noturēs par jukušu. Taču viņa nevarēja ari melot par to, jo patiesība agri vai vēlu atklāsies. Citādi nevar būt. Viņa vēlējās, lai tā notiktu. Bet pagaidām…

-    Pašlaik ir tāda sarežģīta situācija.

Bete gan bija gaidījusi izsmeļošāku atbildi.

-    Vai gribi kafiju? - Adriēna piedāvāja.

Bete samirkšķināja acis, izbaudīdama šo bridi. Beidzot viņa noteica:

-    Nu la-a-a-a-bi… kad tad Slovs tevi nogrāba?

Adriēna paņēma divas papīra tasītes un iebēra spīdīgos

kafijas kristāliņus.

-     Nogrāba mani?

Bete nobālēja.

-    Kā - vai tu vēl neesi ar viņu runājusi? Ak, debestiņ! Tu nebiji mājās?

Adriēna sarauca pieri.

-    Ne gluži.

-    Cerams, ka viņš bija tā vērts, - noteica Bete. - Lai kas arī viņš būtu, jo… vai tu pat nenoklausījies atstātās ziņas?

Adriēna atkal papurināja galvu.

Bete pacēla skatienu pret griestiem un nopūtās.

-    Viņš atstāja ziņu, mēs atstājām - tev ir daudz ziņu.

Velns! Adriēnas sirds uz mirkli pamira, un viņa īsti nezināja, ko teikt. Beidzot izdvesa:

-     Kas… kas tad īsti notiek?

Bete iesmējās - nervozi - par Adriēnas izturēšanos, kas viņai šķita vienaldzīga. - Sandjego bija kaut kāds ārkārtas gadījums. Slovs aiztriecās uz turieni jau pirms vairākām stundām. Un - īsumā - tu esi izredzētais!

-     Kā to saprast - "es esmu izredzētais"?

-    Tu iztaujāsi Makeligotu.

-     Ko?! Kad?

-    Rīt.

-     Bet… - Adriēna iesāka. - Es vēl nekad neesmu nevienu iztaujājusi. Es neesmu gatavojusies. Es nezinu - mīļo dieniņ, Bete!

-    Starp citu, daži mūsējie tevi apskauž. Es domāju…

Adriēna smalkā balstiņā klusi ievaidējās. Tējkanna iesvilpās. Viņa pacēla to, ielēja ūdeni krūzītēs un samaisīja abas.

-    Viņš solīja aizsūtīt tev savu uzmetumu, - Bete mierinoši ieminējās.

-     Tāpēc pārbaudi e-pastu. Bet, no otras puses, viņš tiešām ļoti steidzās, tāpēc… kas zina?

Viņa iemalkoja kafiju un devās uz durvju pusi.

-     Garšīga. Nu tad… lai tev veicas!

-     Pagaidi, - Adriēna lūdza, iekšēji novaidēdamās, paredzot kārtējo nakts darbu.

-    Vai esi satikusi Bilu?

-     Kuru Bilu? Tu domā - Felovsu?

-Jā.

-     Paris dienu nav manīts. Viņš ir Detroitā. Cik man zināms, atgriezīsies tikai otrdien.

Kad Bete bija aizgājusi, Adriēna piezvanīja Bilam Felov- sam uz mājām un atstāja ziņu automātiskajā atbildētājā, lūdzot piezvanīt viņai.

Tad viņa pieslēdzās internetam, pārbaudīja e-pastu. Bija astoņi sūtījumi: divi draugu pārsūtīti joki; pāris reklāmu no AOL un E*Trade; un četri vēstījumi no Slova, kuru saturs īsumā bija šāds: 1) Piezvani man; 2) Kur tu esi?; 3) Tu iztaujāsi Makeligotu un 4) Šis ir mans uzmetums. (Tev tas mazliet jāizvērš.) Sadod viņiem!

Pēdējam sūtījumam bija pielikums, bet, atvērusi to, viņa saķēra galvu. Izvērst to? Ja neņem vērā divus vai trīs teikumus, kas viņai nebija pazīstami, tas bija tas pats ziņojums, ko viņa bija sagatavojusi Slovam. Tas nozīmē, ka viss tajā minētais jau bija zināms - nekā jauna.

Viņa piezvanīja Slovam uz Sandjego un atstāja ziņu, ka saņēmusi viņa sūtījumu un pašlaik ir birojā, ja viņam ir kas sakāms. Tad ķērās pie darba.

Laiks vilkās gausi.

Makeligota iztaujāšana bija īsts mīnu lauks, kur katrs jautājums bija saistīts ar veselu virkni dažādu sarežģījumu un izdevību, tāpēc, kad Adriēna ieskatījās pulkstenī, viņa redzēja, ka ir pagājušas jau trīs stundas - un viņa bija aizmirsusi piezvanīt Duranam.

-    Es raizējos par tevi, - viņš teica, kad viņa beidzot to sazvanīja.

-     Man tiešām ir daudz darba, - viņa paskaidroja. - Un kādas pāris stundas būs ko darīt. Es vēl neesmu beigusi.

-     Man nepatīk, ka tu esi tur, - viņš atkārtoja. - Manuprāt, tas nav droši.

Adriēnu aizkustināja viņa rūpes.

-    Es neesmu viena! - viņa atbildēja. - Visi te raujas melnās miesās. Atgriezīšos, cik drīz vien varēšu, un pabeigšu piezīmjdatorā. Atnesīšu kaut ko ēdamu.

-     Lieliski, bet…

-     Neuztraucies, es būšu piesardzīga.

-     Laba doma, - viņš piekrita, - bet es gribēju palūgt, vai tu nevarētu atnest kādu aliņu?

Desmitos vakarā izsalkums beidzot bija pārspējis nogurumu, un Adriēna nolēma atgriezties viesnīcā. Viņa bija palikusi pēdējā no juristiem, taču stāvā nebija gluži viena. No gaiteņa skanēja putekļsūcēju vienmuļā dūkoņa, metāla apdares spodrināšanas čīkstoņa un sarunas spāniski.

Pabeigt piezīmes viņa varēs arī viesnīcā, Nikijas piezīmjdatorā. Viņa iekopēja visus dokumentus disketē, uzlika da- torsomu plecā un izslēdza gaismu.

Tad viņa brauca liftā kopā ar Orioles T kreklā tērpušos glītu meiču, kas veikli izstūma pa durvīm ratiņus ar spaini un slotām, kad lifts apstājās otrajā stāvā. Paliekot vienai kabīnē, pasaule pēkšņi šķita tik rēgaini klusa - līdz durvis atvērās un viņu sagaidīja skaļš tehnopopmūzikas vilnis, kas plūda no vestibila skaļruņa.

Lietus bija pārgājis, bet, steidzoties uz mašīnu, viņas vaigos sitās mitrs vējš. Ja kaut kam jānotiek, viņa nodomāja, tad tagad ir īstais laiks un īstā vieta. Taču nevienu vajātāju nemanīja. Veca dāma pastaigājās ar mazu sunīti. Plānprātīgs jauneklis slāja pa ietvi, satuntuļojies kādā pusducī mēteļu. Daži muzikanti, sēdēdami pie kluba durvīm Vaihērstas maģistrāles tuvumā, pīpēja zālīti. Ielas malās novietoti vieglie auto un busiņi, bet - kur ir viņas auto? Pār viņas augumu pārskrēja baiļu trīsas, bet tad viņa attapās, ka jāmeklē nevis pavecs Subaru, bet jauns Dodge.

Un tur tas arī bija.

Ielūkojusies pa logu, lai pārliecinātos, ka aizmugurējā sēdekli neviena nav, viņa iesēdās pie stūres un pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors vārgi ieburkšķējās. Vēlreiz. Un vēlreiz. Kad Adriēnu jau sāka pārņemt panika, motors beidzot iedarbojās ar skaļu rēcienu. Atviegloti nopūtusies, viņa izbrauca uz ielas un devās uz Rokkrīkas bulvāra pusi.

Lēnītēm lavierēdama garām Kenedija centram - tovakar koncertēja Jo Jo Ma -, viņa atpakaļskata spogulī pamanīja spīdīgu melnu auto. Viņa nepazina šā auto marku, bet tas izskatījās zems un plēsonīgs. Viņa nodomāja, ka, iespējams, redzējusi to uz ielas pie biroja, kad meklēja savu mašīnu, bet varbūt arī ne. Tad ceļš atbrīvojās, un pēkšņi viņa jau bija garām Kenedija centram un uzņēma ātrumu, tuvojoties tiltam. Ieskatījusies atpakaļskata spogulī, viņa redzēja, ka tagad aizmugurē brauc busiņš.

Viņa uzreiz nomierinājās, un, šķērsojot Potomaku un tuvojoties Springfīldai, viņas domas pievērsās Duranam.

Viņa nespēja noticēt, ka būs jāpavada vēl viena nakts viesnīcā kopā ar šo vīrieti, - turklāt, vēl ļaunāk - viņš tagad bija Adriēnas vienīgā uzticības persona. Tieši tas visvairāk nospieda sirdi. Tas neļāva skaidri domāt.

Viņas skatiens atkal pievērsās atpakaļskata spogulim, viņa raudzījās kādu brīdi, līdz atsāka vērot ceļu. Spīdīgo melno auto nemanīja, bet ko var droši zināt tik blīvā satiksmē?

Springfīldā, spoži apgaismotajā ēstuvē "Sultāna kebabs" viņa pasūtīja līdzņemamu porciju sev un Duranam, tad sēdēja un gaidīja, šķirstīdama Washington Post žurnāla sadaļu. Tajā bija lieliska konservētu citronu recepte, un, lasīdama to, viņa no visas sirds ilgojās, kaut būtu kādreiz laiks šādām nodarbēm, nevis caurām svētdienām noņemties tikai ar asfaltu. Beidzot ēstuves saimnieks iznāca no virtuves ar divām noslēgtām polistirola paplātēm, kurās bija iesaiņoti kebabi, rīsi un salāti.

Viesnīca atradās tikai pāris minūšu brauciena attālumā, un tas bija labi - jo, iznākusi no kebabu ēstuves, viņa atkal pamanīja spīdīgo melno auto, vai vismaz viņai tā šķita. Tas bija novietots kādu simts pēdu attālumā, vienā rindā ar citām mašīnām, ar priekšgalu uz otru pusi. Viņas uzmanību piesaistīja drīzāk nevis pats auto, bet tā ieslēgtie bremžu lukturi. Pamanījusi tos, viņa ieraudzīja arī sīku tvaiku strūkliņu plūstam no izpūtēja, bet salonā kāda roka pasniedzās, lai noregulētu pasažiera puses spoguli.

To visu viņa pamanīja iedama un ar acs kaktiņu saskatīja, ka automobilī sēž divi vīrieši. Viņa juta sev pievērstus viņu skatienus sānskata spoguļos. Bet varbūt tikai iztēlojās.

Tad viņa jau bija pienākusi pie sava auto - nomātā Dod- ge. Satraukti sameklējusi atslēgu, viņa atslēdza durvis un sāka darbināt aizdedzi. Jau otro reizi vienā vakarā motors uzreiz negribēja iedarboties. Tomēr beidzot tas ierūcās, un Adriēna traucās projām kā neprātīgs pusaudzis, uzņemot ātrumu stāvlaukuma vidū, neatraudama skatienu no spoguļa. Acumirkli viņai šķita, ka iespldas melnā auto priekšējie lukturi, bet, kad viņa pagriezās, neviens nesekoja.

Vismaz viņai šķita, ka neseko.

Springfīldā bija īsts savstarpēji saistītu autoceļu labirints, un puse no tiem vēl tika būvēti, tāpēc novērst skatienu no ceļa būtu pašnāvība.

Tomēr…

Ja viņai seko, domāja Adriēna, tad vajātāji laikam mainījuši savus nodomus. Attiecībā uz Duranu. Jo vienīgais iemesls, kāpēc sekot viņai - tie būtu varējuši uzklupt viņai pie biroja -, bija atrast Duranu. Tas bija savādi, jo Durans nebija viņu mērķis. Vismaz iepriekšējā dienā ne. Tad būdīgais uzbrucējs - Lācis - pat īpaši centās atstāt Duranu dzīvu, pavēršot ieroci pret Adriēnu. Tātad kaut kas ir mainījies… bet kāpēc? Vai ielaušanās dēļ? Tāpēc, ka viņi piezvanīja policijai? Varbūt. Bet varbūt arī neviens viņai neseko.

Drīz vien viņa iegriezās Comfort Inn stāvlaukumā - plašā betonētā klajumā, kas dienasgaismas lampu atspīdumā rožaini kvēloja. Iesteigusies viesnīcā, viņa uzreiz iekāpa liftā un devās augšā uz numuru, kur Durans sveica viņu, sēdēdams krēslā pie rakstāmgalda.

- īstajā laikā, - viņš nopriecājās, pacēlis skatienu no Post. - Es mirstu badā.

Neteikusi ne vārda, viņa paskrēja viņam garām, nolika ēdienu kastes uz rakstāmgalda, izslēdza gaismu, piesteidzās pie logiem, aizvilka aizkarus un piesardzīgi palūkojās ārā.

-    Šķiet, ka man sekoja, - viņa paskaidroja.

-    Ko?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Es gan nebiju pārliecināta, bet… jā.

Durans nostājās viņai līdzās un palūrēja pa aizkaru spraugu.

-    Kas man jāmeklē?

-    Vāģis aiz manējā. Blakus džipam. Melns un spīdīgs.

Viņš paskatījās un redzēja Mercury Cougar, kas bija novietots kādas piecpadsmit pēdas aiz Dodge. Auto bija tukšs vai vismaz tā šķita, līdz viņš pamanīja priekšējā sēdeklī tumsā kvēlojam cigaretes uguntiņu. Durans dziļi ievilka elpu.

-     Ko tagad? - Adriēna jautāja.

Viņš papurināja galvu.

-    Nezinu. - Viņš brīdi klusēja. - Cik cilvēku bija tajā auto?

Viņa mazliet padomāja.

-     Divi… laikam.

Viņš nopūtās.

-     Dod atslēgas.

Saraukusi pieri, viņa tās pasniedza.

-     Viņi nezina, kurā numurā mēs esam, - un nezina pat, vai esam kopā.

Viņš stāvēja, raudzīdamies pa aizkaru spraugu. Beidzot teica Adriēnai:

-     Manuprāt, ir tā - tas otrs pašlaik ir reģistratūrā un taujā par mums. Un, ja tas ir tas pats būdīgais tips, ko mēs satikām vakar, tad reģistrators pateiks viņam visu, ko tas gribēs zināt.

-     Ko tad mēs darīsim?

-    Tas ir pats grūtākais, - viņš atbildēja. - Man nav ne jausmas.

Adriēna novaidējās.

-    Savāc savas mantiņas, - viņš ieteica. - Ja mēs tiksim ārā, tev vajadzēs drēbes.

-    Ja tiksim?!

Viņa skatiens pauda neticību, tomēr viņš atkārtoja:

-    Jā - ja tiksim.

Adriēna izvilka no papīrgroza iepirkumu maisiņu, iegāja vannasistabā un savāca visu, kas bija uz plaukta. Tad iesvieda maisā arī savas drēbes un nostājās pie durvīm, gaidīdama Durana komandu. Vai kādu paskaidrojumu. Vai kaut ko citu, ko varbūt pašlaik gaidīja arī viņš.

Beidzot Durans paziņoja:

-    Viņš ir klāt.

-    Kas?

-     Būdīgais, - viņš paskaidroja, neatraudams skatienu no autostāvvietas. - Tikko iznāca pa durvīm.

-    Ko viņš dara?

-    Sauc savu pārinieku. - Pēkšņi Durans pievērsās viņai. - Mums jāiet.

-    Kāpēc?

-    Jo viņi nāk augšā.

Izskrējusi no numura, Adriēna aiz ieraduma steidzās uz lifta pusi, bet Durans satvēra viņu aiz piedurknes un vilka uz avārijas izejas pusi gaiteņa galā. Atraujot vaļā kāpņu durvis, viņi dzirdēja nošķindam lifta zvaniņu un metās lejā pa betona kāpnēm, lecot ik pa diviem pakāpieniem.

Bet tad Adriēna iekliedzās, saskrienoties ar kādu augumā lielāku svešinieku, kas steidzās augšup pa kāpnēm tikpat ātri kā viņi lejup.

-    Mauka!

Būdīgais ar abām rokām sagrāba Adriēnu aiz apkakles, pievilka sev klāt un trieca pret sienu. Viņa atsitās ar muguru pret mūri, sāpīgi sasitot pakausi. Viņa ievaidējās un noslīga uz grīdas - bet tūdaļ bija klāt Durans un uzbruka pretiniekam ar āķa sitienu, kas trāpīja tam aiz auss. Būdīgais sāpēs un niknumā skaļi iegaudojās, atsitās pret sienu un ar zvērīgu rēcienu metās virsū psihiatram, it kā tas būtu boksa maiss, un atsvieda to pret kāpņu tērauda margām. Trieciena vilnis kā elektrība izskrēja caur visu mugurkaulu, bet visbriesmīgākās sāpēs bija mutē, jo Durans bija iekodis zobos mēli. Viņš sajuta asiņu garšu, bet tikai uz mirkli, jo Būdīgais tūlīt iezvēla viņam pa pieri, liekot galvai neganti iedžink- stēties.

Krītot uz kreiso pusi, Durans instinktīvi sita pretī, bet neveiksmīgi. Acumirklī uzbrucējs bija viņam aiz muguras, apvija savas tēraudcietās rokas ap viņa elkoņiem, tad sažņaudza plaukstas pie pakauša, nospiežot viņu uz grīdas. Durans bija labā fiziskā formā, tomēr viņam šķita, ka rokas tūlīt salūzis kā skaliņi, bet viņš nespēja neko padarīt. Pretinieks bija par piecdesmit mārciņām smagāks, daudz stiprāks un apmēram tikpat ātrs.

Bet tad notika kaut kas dīvains. Durans, pat nedomājot, zibenīgi saliecās viduklī, ar zodu pie ceļiem, tā ka Būdīgais kūleniski pārlidoja viņam pār pleciem. Tas bija cīkstoņu paņēmiens, un tā veiklais izpildījums pašam Duranam bija tikpat negaidīts kā viņa pretiniekam. Kur es to esmu samācījies?

-    viņš nobrīnījās, kad Būdīgā asteskauls triecās pret akmens- cieto grīdu.

Kādu brīdi viņš tur nekustīgi gulēja, bet Durans izmisīgi raudzījās apkārt pēc kaut kā, ar ko iesist pretiniekam, lai to apdullinātu. Taču nekā tāda nebija. Tad Būdīgais pieslējās četrrāpus un pūlējās piecelties kājās. Durans, šausmu pārņemts, soli atkāpās, tad raidīja varenu spērienu naidniekam pazodē - kā pa futbolbumbu. Būdīgā kakls pārlūza ar pistoles šāvienam līdzīgu krakšķi.

Tad iestājās klusums, ko pārtrauca tikai Durana smagā elpa - viņš joprojām bija uzlādēts ar adrenalīnu un sāpju plosīts - un kāpņu laukumiņa stūri gulošās Adriēnas klusā, žēlā kunkstēšana.

Nometies viņai līdzās, Durans palīdzēja viņai atgūties. Aplicis roku viņai ap kaklu, viņš juta, kā no brūces pakausī sūcas asinis, samērcējot matus.

-     Nāc, - viņš mudināja, uzmanīgi pieceļot sievieti sēdus.

-    Mums jāiet.

Viņa negribīgi ļāva Duranam piesliet viņu kājās un stāvēja šūpodamās, turēdamās pie viņa rokām kā pie glābšanas riņķa.

-    Kur ir atslēgas? - viņš noprasīja.

Adriēna norādīja uz iepirkumu maisiņu, kur atradās viņas somiņa un pārējās mantas.

Durans pasniedzās, atvēra somiņu un parakņājās, līdz atrada atslēgas. Tad satvēra viņu aiz rokas un veda lejā pa kāpnēm uz vestibila stāvu. Tur nebija ne reģistratūras darbinieka, ne apsarga.

Ieraugot plašo, tukšo telpu, Adriēna nobijās.

-    Kur ir tas otrs?

-     Meklē savu drauģeli, - Durans atbildēja. - Ejam!

Viņi skrēja uz sāndurvīm, kas veda uz autostāvvietu. Izkļuvuši vēsajā nakts gaisā, viņi metās uz auto, atrāva durvis un ieklupa iekšā. Durans iegrūda atslēgu aizdedzē, iedarbināja motoru un pavēlēja:

-     Piesprādzējies!

-    Ko? - Adriēna neizpratnē raudzījās uz viņu. - Brauc!

Viņš papurināja galvu un ierūcināja motoru vēl skaļāk.

-      Piesprādzējies! - viņš uzkliedza. Tad pasniedzās pār kreiso plecu, pārvilka un piesprādzēja savu drošības jostu.

-     Bet…

Durans neklausījās. Uzlicis roku uz atzveltnes, viņš pagriezies raudzījās ārā pa aizmugures logu.

Pie sevis pukodamās un bailēs drebēdama, Adriēna padevās un piesprādzēja drošības jostu. Tad sakrustoja rokas uz krūtīm un nekustīgi sēdēja, bezcerīgi raudzīdamās taisni uz priekšu.

-    Tur viņš ir, - teica Durans, pamanījis vīrieti ar neprātā ieplestām acīm iznākam no viesnīcas un raugāmies pa labi un pa kreisi.

-    Vai mēs te sēdēsim mūžīgi? - Adriēna neizturēja.

Atbildes vietā Durans ieslēdza atpakaļgaitu. Riepas iekaucās, Dodge izkustējās un ar pakaļgalu triecās pret Mercury priekšgalu. Nošķindēja stikli, pašķīda dzesēšanas šķidruma strūkla, kad Mercury motora pārsegs saliecās, saplacinot motoru un saliecot kliņģerī labo riteni.

Adriēna iekliedzās, durvīs stāvošais vīrs ierēcās - bezpalīdzīgi, ja vien tas ir iespējams. Pārslēdzis braukšanas pārnesumu, Durans steidzās projām no notikuma vietas, atgādinādams:

-     Drošības jostas nav nekāds sīkums, saproti. Tās ir obligātas.

22

Viņi bija izbraukuši no stāvlaukuma un jau gandrīz sasnieguši autostrādi, kad Durans pamanīja, ka lietu nomainījusi dūmaka. Peļķes mirdzēja pazīstamajā puskrēslā, kas lielpilsētā bija nakts tumsas vietā. Tālāk priekšā no starppilsētu maģistrāles atplūda vienmuļa dunoņa, līdzinādamās karstuma viļņiem, kas virmo virs tuksneša lielceļa.

Adriēna ievaidējās. Durans paraudzījās uz viņu.

Pēc izturēšanās šķita, ka viņai smadzeņu satricinājums - viņa te iegrima nemaņā, te atguvās, svārstīgi kā vārgs radio signāls. Tikko viņi bija nokļuvuši uz autostrādes un sāka braukt ziemeļu virzienā, viņa lūdza Duranu apturēt auto, lai viņa varētu ceļmalā izvemties. Pēc tam viņa, šķita, jutās mazliet labāk. Ar skaidrāku galvu.

Taču viņi nerunāja. Ar paroceņos ierīkotajām pogām Durans atvēra auto logus, lai vēsais gaiss palīdzētu koncentrēties. Braucot garām Kapitolija kalnam, viņš pagriezās pret Adriēnu un ieminējās:

-    Vai nedusmosies, ja es kaut ko pateikšu?

Viņa papurināja galvu.

-    Ko tad?

-    Es taču tev teicu.

Viņa samirkšķināja acis. Sarauca pieri.

-     Kā to saprast?

-    Tieši tā - es taču tev teicu.

Adriēna joprojām neko nesaprata.

-    Un ko tu man teici?

-     Neiet uz darbu.

Viņas lūpas pavērās, lai atbildētu, bet tad aizvainoti savilkās. Cik netaktiski sviest sejā tādu atgādinājumu - pat ja viņam bija taisnība. Jo īpaši tāpēc, ka viņam bija taisnība. Un, ja viņš pats to nesaprata… Pēc brīža viņa jautāja:

-    Uz kurieni mēs braucam?

-     Uz Betanibīču.

Viņa neticīgi paraudzījās uz Duranu, un viņš saprata, ka tagad viņa jau jūtas labāk.

-    Vai tu prātu esi zaudējis? Es nevaru braukt uz turieni! Man jāiet uz darbu!

Durans tikai izbolīja acis pret debesīm.

-    Griez apkārt! - viņa pavēlēja.

Durans iesmējās.

-    Es nejokoju! - Adriēna uzstāja. - Brauc malā!

-     Nē.

-     Ko nozīmē - nē? Apturi to sasodīto vāģi! Es to iznomāju. Tas ir mans - ai-i-i! Viņa pastiepa roku un pieskārās ievainojumam uz pakauša. Kad viņš atkal paraudzījās, Adriēna izbrīnā pētīja asins traipus uz pirkstiem.

-    Tas nav droši, - viņa aizvainoti nomurmināja.

-Kas?

-    Būt kopā ar tevi.

Garām aizdrāzās milzīgs kravas furgons, ar gaisa vilni sa- šūpojot auto un saceļot putekļu mākoņus. Krietnu laiku abi ceļabiedri klusēja. Viņi pabrauca garām nobraucamajiem ceļiem uz Annapolisu, un Durans pamanīja pirmās norādes ar kaijas logotipu, kas rādīja ceļu uz Beibridžu.

Pēc brīža Adriēna jautāja:

-     Kāpēc uz Betanibīču?

Durans paraustīja plecus.

-     Bērnībā es tur pavadīju vasaras. Mums bija pludmales namiņš.

Adriēna uzmeta viņam neticīgu skatienu:

-    Droši zini?

-    Jā - protams, droši zinu.

-     Tikai šādas atmiņas nav tava stiprā puse - kas tu esi, no kurienes un tā tālāk.

Priekšā parādījās zaļš plakāts ar brīdinājumu nelietot alkoholu pie stūres. Tiec līdz pludmalei, tas vēstīja. Nākamais plakāts ieteica radio frekvenci, kas raida padomus autovadītājiem. Tad viņi izbrauca caur bremzēšanas joslām, kas veda uz maksas ceļa posteņiem. Mierīgi nobremzējis, Durans pasniedza dežurantam piecu dolāru banknoti, pateicās par izdoto sīknaudu un turpināja ceļu. Pulkstenis instrumentu panelī rādīja 2.49.

Pusceļā pāri Beibridžas tiltam viņš pagriezās pret Adriē- nu un teica:

-    Es atceros to namiņu - pavisam skaidri.

-    Tad pastāsti par to, - viņa atbildēja.

Durans paraustīja plecus.

-    Tam ir nosaukums. Tiem visiem ir nosaukumi - visiem namiņiem Betanibīčas vecākajā daļā.

-    Kas vēl? - jautāja Adriēna.

-     Pilsētiņa kādreiz bija baznīcas nometne. - Viņš paraudzījās uz Adriēnu.

-    Mūsu māju sauca "Miera osta". Tas bija rakstīts - grezniem burtiem - uz koka plāksnes. Blakus ārdurvīm. Sieta durvīm.

-    Cik oriģināli… Ko vēl tu atceries?

-    Skaņu, ar kādu sieta durvis aizcirtās, krāsu, kas lobījās no griestiem virs lieveņa šūpolēm. - Viņš brīdi klusēja. - Es atceros dārzu - tas gan nebija nekāds lielais dārzs. Es atceros puķes: pāris hortenzijas, dažus īrisus, rudbekiju krūmu. Atceros dušu pagalmā - kā pa dēļu spraugām varēja redzēt zemi.

-     Oho, - Adriēna, pati negribot, bija patīkami pārsteigta. - Un kam tā mājiņa piederēja?

Viņi šķērsoja Kentas salu, braucot garām lielveikalu un ātrās ēdināšanas restorānu virknei. Tas viss izskatījās tik pazīstams.

-     Maniem vecākiem, - viņš atbildēja.

-     Duraniem?

-     Es zinu, ko tu domā, bet - jā. Duraniem. Tāds bija viņu vārds.

-     Durani nebija tavi vecāki.

-    Šie "Durani" bija.

Adriēna, pagurusi strīdēties, novērsa skatienu.

Lai gan rītausma vēl bija tālu un aiz veikaliem neko nevarēja saskatīt, Durans kaut kā varēja sajust okeāna tuvumu. Varbūt tā bija apjausma, ka aiz veikaliem vairs nekā cita nav - ne citu ēku, ne siluetu vai apveidu, ne tālu gaismas punktiņu.

-    Es atceros tik daudz ko, - viņš turpināja kavēties atmiņās. - Atceros, kur mēs glabājām atslēgu - zem trešā baltā akmens gar celiņa malu salikto akmeņu rindā. Atceros nobružāto monopola spēli, ko mēs turējām pludmalē. Kādā vasarā pazuda "kurpe", un māte kā traka izmeklējās to pa visām malām. Tā bija viņas mīļākā figūra. - Viņš pasmaidīja. - Viņa mēdza teikt: "Laikam man būs jāsamierinās ar gludekli. " It kā tā būtu milzīga vilšanās.

Viņi ripoja pa Delmarvas pussalas līdzenajiem laukiem, kur apvārsnis bija neredzama līnija starp melno zemi un vēl tumšākajām debesīm. Šur tur slējās skābbarības tvertnes, apūdeņošanas ierīču metāla skeleti dīki rēgojās nopļautajos kukurūzas laukos. Ik pēc dažām jūdzēm viņi pabrauca garām tirdzniecības būdām, kas bija aiznaglotas ar dēļiem, gaidot ziemu, ar roku zīmētās izkārtnes joprojām rēgojās pie noplukušajām sienām:

MUMS IR! DAŽĀDAS MELONES, VISLABĀKĀ KUKURŪZA!!!

Nonācis ceļu krustojumā, kur zīmes rādīja ziemeļu virzienā uz Rehobotu un dienvidu virzienā uz Oušensitiju, Durans apstājās, nezinādams, uz kurieni doties.

-     Brauc pa simt trīspadsmito, - Adriēna ieteica.

-     Bet…

-    Tici man, - viņa atgādināja. - Es kādreiz šeit netālu dzīvoju, atceries?

Durans sarauca pieri:

-     Nē.

-    Ak, jā, pareizi, - viņa ironiski piezīmēja. - Tev bija sastāstīts, ka mēs dzīvojam tālāk uz dienvidiem. Kur tas bija? Alabamā?

-     Dienvidkarolīnā, - atbildēja Durans.

-    Griez pa kreisi.

Pēc kādām četrdesmit piecām minūtēm viņi brauca caur Dentonu Delavēras štatā un vizinājās garām mājai, kurā, kā apgalvoja Adriēna, viņas ar Nikiju bērnībā dzīvojušas. Tā bija glīta ķieģeļu rančo ēka ar vinila auto nojumi un pastkasti, kas apgleznota ar vīteņaugu lapām. Pagalmā mājas priekšā bija pāris koku, kuru apaļajiem vainagiem bija nogrieztas galotnes, lai tās neskartos pie elektrības, vadiem.

Vēl pēc pusstundas viņi jau bija Betanibīčas pievārtē, un apvārsnis sāka sārtoties saullēktā. Durans juta pieaugam satraukumu. Kad viņš redzēs pludmales namiņu, kad stāvēs tā durvju priekšā - viņš atkal būs atguvis savu pagātni. Nenoliedzami. Viņš varēs parādīt to Adriēnai - baltos akmeņus un pagalma dušu, mazo dārziņu. Pat ja māja laika gaitā būs mainījusies, tā tomēr būs tāda pati. Par to viņš nešaubījās.

Drīz vien viņš paziņoja par ierašanos.

-    Tuvojamies Betanibīčas totēma stabam!

Pēc minūtes viņi nogriezās ap stūri, un tur tas bija - milzīgs kiča simbols, kas iezīmēja Galvenās ielas un šosejas 1- A krustojumu. Piebraucot tuvāk, viņš ieskatījās kokā grebtā indiāņa garenajā sejā. Tā bija kā atkalredzēšanās ar senu draugu. Sirds sažņaudzās nostalģijā, atceroties, kā bērnībā kopā ar tēvu, ievērojot paši savu rituālu, viņi, tuvojoties šim krustojumam, aurojuši indiāņu kaujas saucienus.

-     Kad tu pēdējo reizi biji šeit? - Adriēna jautāja.

Viņš padomāja, bet…

-    Nezinu. Tad es vēl biju mazs puika.

Kad iela izbeidzās, nonākot līdz pakāpieniem uz pludmales celiņu, Durans iegriezās pa kreisi citā ielā, kas stiepās paralēli jūras krastam.

-     Vai tu domāji, ka mēs varētu šeit apmesties? - Adriēna jautāja. - ja jau tu neatceries, kad pēdējo reizi biji vasaras namiņā, tad tas laikam vairs nepieder jūsu ģimenei, vai ne?

Viņai, protams, bija taisnība, bet viņš nezināja, ko teikt - un tas šķita savādi pat viņam pašam. Viņš nekad nebija iedomājies par šo namiņu. Vai tas joprojām pieder viņam? Vai vispār kādreiz ir viņam piederējis? Tā vajadzētu būt, bet viņš nevarēja droši apgalvot. Šis jautājums nekad nebija ienācis prātā. Bet tagad, ja tā padomā - nē, viņš nav te bijis kopš vecāku nāves. Vienīgās atmiņas par šo vietu bija bērnības atmiņas. Yahtzee un Boggle, monopols un plunčāšanās viļņos.

Bet gan jau viss noskaidrosies, Durans nodomāja, līdzko viņš ieraudzīs māju.

Dažas mājas, kurām viņi brauca garām, bija modernas un būvētas uz pāļiem, lai pasargātu tās no viesuļvētrām. Tās bija daudz lielākas nekā vecie namiņi ar sarežģītiem daudzlīme- ņu balkoniņiem. Vējā plivinājās auduma karogi - ar bākām, krabjiem, saulessargiem, spokiem. Jaunās mājas viņš nepazina, bet viss pārējais bija tieši tāpat kā viņa atmiņās - līdz pat nekustamo īpašumu piedāvājumu izkārtnēm pie daudzu māju piebraucamajiem ceļiem. Izīrē: Anna Liota, Hikmena nekustamie īpašumi. Izīrē: Konora nekustamie īpašumi. Tās pašas vecās firmas. Tās visu vasaru uz nedēļām izīrē pludmales mājas - kad to īpašnieku ģimenes šeit neuzturas. Viņš pūlējās atcerēties, vai viņa ģimene pavadīja šeit visu vasaru, bet nevarēja.

-    Kā tad ir? - Adriēna atgādināja.

-Kas?

-    Es tev jautāju…

-     Nezinu, - viņš samulsis paskaidroja. - Nezinu, kas notika ar "Miera ostu" pēc manu vecāku nāves.

-    Tev būtu jāzina…

-    Es tikai gribu to redzēt, - viņš uzstāja. - Turklāt - tā ir tepat blakus.

Nogriezies pa kreisi uz Trešo avēniju, viņš sāka skandēt numurus:

-     Simt trīspadsmit. Simt vienpadsmit. Tā ir piektā māja pa kreisi. Tieši… tur.

Tas bija vecs, mazliet noplucis namiņš. Plāksne ar nosaukumu pie staba līdzās celiņam viegli šūpojās vējā.

Džila ligzda

Durans izkāpa no auto un raudzījās uz māju. Arī Adriēna izkāpa un pienāca viņam līdzās. Spirgtajā gaisā vēdīja jūras smarža, un pavisam tuvu bija dzirdama okeāna viļņu šalkoņa.

-     Mainīts nosaukums, - Adriēna secināja. - Tā ari ir atbilde uz mūsu jautājumu. Šo māju ir nopircis kāds, vārdā Džils.

Durans papurināja galvu.

-    Tā nav īstā.

-    Ko?

Pielicis roku pie pieres un aizvēris acis, viņš atsauca atmiņā visu, kā šim namiņam nebija: lieveni visapkārt mājai, platos koka pakāpienus pie ārdurvīm, otrā stāva jumta logus. Viņš pūlējās izprast, kā māja viņa iztēlē varētu mainīties - pārvērsties, lai atgādinātu ēku viņu priekšā - šauru koka namiņu ar diviem pakāpieniem pie durvīm, bez lieveņa, bez jumta logiem. Bez hortenzijām un akmeņiem, kur paslēpt atslēgu.

-    Tā nav īstā, - viņš atkārtoja.

Pēc Adriēnas ierosinājuma viņi gandrīz stundu braukāja šurpu turpu pa Betanibīčas vecā rajona ielām. Varbūt viņš ir sajaucis adresi. Varbūt māja ir nojaukta. Varbūt. Tomēr, lai kā viņš pūlējās iekļaut savu atmiņu māju apkārtējā ainavā, tas neizdevās. "Miera osta" bija tikai iedomu tēls.

-     Ak dievs, - novaidējās Adriēna, kad viņi apstājās, lai iedzertu kafiju, un viņa tuvāk aplūkoja sadragāto Stratus pakaļgalu. - Tas gan man dārgi izmaksās.

Viņa nervozi iesmējās.

-     Protams, par piecpadsmit dolāriem dienā negadījumu apdrošināšana nav spēkā.

-     Es samaksāšu.

Viņa papurināja galvu.

-      Neraizējies. Pārskaitīšu no savas kredītkartes. Tikai… būs jākārto milzu formalitātes.

Ieejot kafejnīcā "Sapnis", viņiem pievērsās visu apmeklētāju ziņkārīgie skatieni.

-    Ak vai, kas jums noticis? - iesaucās viesmīle, pamanījusi sakaltušās asinis Adriēnai aiz auss.

-    Sasitu galvu, - viņa atbildēja un devās uz dāmistabu.

Kamēr viņa bija tur, Durans domīgi raudzījās savā latte

kafijas tasē. Tagad viņš zināja, ka notiek kaut kas neizskaidrojams un drausmīgs - viņš nav tas, par ko pats sevi uzskatīja, viņa atmiņas ir svešas. Vismaz atmiņas par senākiem laikiem.

Bet pagājušās nakts notikumi gan bija īsti. Par to viņš nešaubījās, jo sāpēja visas maliņas. Ribas smeldza, un savainotā mēle apgrūtināja runāšanu. Un tas vēl nebija viss - viņa iztēle nespētu radīt skaņu, kas joprojām viņu vajāja, - krak- šķi, ar kādu pārlūza uzbrucēja kakls, kad viņš tam iespēra pa zodu.

Šis troksnis bija īsts, tāpat kā sāpes, ko viņš juta, un tāpat kā sāpes tas neatstājās. Tātad tas viss bija reāls.

Bet Sidvela? Vai viņš mācījās Sidvelā - vai bija tikai uz salidojumu? Jo uz šo pasākumu viņš tiešām bija aizgājis - viņš atcerējās pieklājīgos sveicienus, atcerējās, kā Ādams Boumens nopēta viņa vārda plāksnīti. Viņš atcerējās skolu, bet vai tā atcerējās viņu? Ne gluži.

-    Izlietoju visus papīra dvieļus līdz pēdējam, - apsēzdamās paziņoja Adriēna. Viņas mati bija slapji, bet asinis bija izmazgātas.

-    Tev jāaiziet pie ārsta, - Durans ieteica. - Tu stipri sasities.

Viņa papurināja galvu.

-     Man nekas nekait. Tikai jāapsien šalle.

Hikmena nekustamo īpašumu firmā - to arī ierosināja Adriēna - viņi apjautājās par māju ar nosaukumu "Miera osta", kas piederējusi Duranu ģimenei. Aģente, vārdā Triša, pastāstīja, ka esot uzaugusi Betanibīčā un, šķiet, pazīstot tur visus, tomēr neatceroties nekādu Duranu ģimeni un pavisam noteikti neesot neko dzirdējusi par māju ar nosaukumu "Miera osta".

-     Vismaz tā man šķiet, - viņa paskaidroja. - Taču es nevaru zināt pilnīgi visu.

Viņa piedāvāja ieskatīties datorā.

-     Pat ja ar šo īpašumu nodarbojas Konors vai kāda cita firma, datorā to varēs redzēt, - viņa solīja, klabinādama taustiņus.

Taču mājas nebija.

-    Vai nevēlaties kādu citu? - aģente piedāvāja. - Šajā gadalaikā tīri laba izvēle. Zemas īres maksas. Vai sameklēt jums kādu?

Durans jau gribēja celties no krēsla, bet tad Adriēna viņu pārsteidza.

-     Protams, - viņa atbildēja, uzmetot skatienu Duranam. - Neko pārāk lielu vai dārgu - tikai, lai darbotos tālrunis.

Triša paklabināja taustiņus, noklikšķināja peli un aplūkoja rezultātus.

-    Varētu piedāvāt jums mājiņu kvartāla attālumā no pludmales… divas guļamistabas un kabeļtelevīzija.

-    Cik tas maksās?

-    Trīssimt piecdesmit nedēļā.

Durans atslīga krēslā, gandrīz neklausīdamies, kā Adriē- na kārto darījumu. Lai gan viņa seja bija mierīga un ķermenis nekustīgs, viņš jutās tā, it kā karātos virs bezdibeņa. Likās, jo vairāk viņš atklāja par sevi, jo mazāk zināja. Jo vairāk meklēja, jo mazāk atrada. Un tagad, sēžot nekustamo īpašumu firmas birojā savas iedomātās bērnības iztēlotajā rotaļu valstībā, viņam šķita, ka visa viņa dzīve - attiecības ar pasauli un pašam ar sevi - slīd projām un izzūd nebūtībā, uz neatgriešanos.

Es izgaistu, viņš nodomāja. Lai kas es ari būtu…

23

"Jūras vilnis" bija bālzils Keipkodas stila namiņš Ceturtajā ielā, tikai kvartāla attālumā no pludmales.

Šis pieticīgais vasaras miteklis bija iekārtots ar salasītām mēbelēm un rotāts ar amatieru gleznotām jūras ainavām pie sienām. Gaisā bija jaušama viegla, bet noturīga pelējuma dvaka. Durans viesistabā atlaidās uz pītā dīvāna un mulsi raudzījās griestos.

Adriēna virtuvē apsēdās, lai sastādītu sarakstu.

1. Slovs - viņa uzrakstīja un nopūtusies atlaidās krēslā. Vajadzēja piezvanīt uz darbu. Sen jau vajadzēja to izdarīt - no nekustamo īpašumu firmas biroja vai kāda maksas tālruņa pa ceļam. Tagad jau bija pusvienpadsmit, un viņa jau skaitījās ne tikai nokavējusi, bet pazudusi bez vēsts. Tāpēc noteikti bija jāpiezvana, tikai… ko lai saka? Ko viņa varēja teikt, lai visi viņu nenoturētu par prātā jukušu?

Viņa iztēlojās, kas pašlaik notiek darbā. Ieskaitot visus praktikantus, stažierus un tiesas reportieri, uz Makeligota iztaujāšanu būs sapulcējies vismaz ducis cilvēku. Sākumā visi nodomās, ka viņa kavējas, un neņems to ļaunā. Kādas piecpadsmit minūtes visi papļāpās, bet tad sāks sapīkt. Nervozi raudzīsies pulkstenī, apmainīsies ar pārsteigtiem un raižpil- niem skatieniem. Kur Adriēna pazudusi? Ceru, ka nav noticis nekas slikts! Ļaudis sāks zvanīt pa tālruņiem, iet pēc kafijas, lasīt avīzes, pārskatīt savas piezīmes. Pēc pusstundas (labākajā gadījumā) prasītāja advokāte noliks savas piezīmes un piecelsies - lai gan Bete vēl nopūlēsies, zvanīdama Adriēnai uz mājām un Slovam uz Sandjego. Kas ir? Kā to saprast - viņa nav ieradusies?

Viņa dzirdēja, kā Durans pieceļas un ieslēdz televizoru. Pa virtuves durvīm atskanēja smieklu ieraksta šaltis.

2.   Piezvanīt Bilam Felovsam - par atmiņas liecinieka vārdu un tālr. Nr.

3.   Apdrošināšanas sab. - par Durana Nikijas kasetēm.

4.   Iepirkšanās - pārtika, drēbes, matu suka.

5.

Piektā punkta nebija. Patiesību sakot, nebija jēgas vēl kaut ko pievienot sarakstam, kamēr viņa nav nosvītrojusi pirmo punktu. Tā dēļ kavējās viss pārējais. Tāpēc viņa sakoda zobus, pavēlēja sev "Saņemies!" un sastādīja Betes numuru. Tad gaidīja, kad atskanēs signāls, - gandrīz sagaidīja un nolika klausuli.

Ne tāpēc, ka baidītos. Viņa gluži vienkārši nezināja, ko teikt. Iejūtība nebija Kērtisa Slova stiprā puse. Gluži pretēji - ziņu par Adriēnas bārenes bērnību viņš uzņēma bažīgi, ar aizdomām, it kā viņa būtu atzinusies, ka sirgst ar kādu nelāgu un, iespējams, lipīgu slimību. Ko tad viņš teiktu, uzzinot, ka Adriēna apmetusies pludmales namiņā kopā ar maniaku, bēgot no slepkavas, kas nogalinājis divus cilvēkus, - turklāt viens no tiem bija šīs firmas detektīvs? Un ja viņa vēl piebilstu, ka tas viss ir saistīts ar viņas māsas neseno pašnāvību, ko izraisījušas viltus atmiņas par izvarošanu sātanis- tu rituālos…

"Slovs, Holijs" bija sena un cienījama Vašingtonas firma. Vairākums tās juristu bija Ivy League22 augstskolu absolventi.

Tie bija godkārīgi ļaudis, mērķtiecīgi ļaudis - priecīgi, laipni un uzticami. Viņi neapmetās lētās viesnīcās. Viņi nebija bāreņi. Un nekādā gadījumā viņi nedevās "bēgļu gaitās". Tāpēc…

Ja vilcināsies, vieglāk nekļūs, Adriēna atgādināja sev un atkal ķērās pie tālruņa.

Bete atbildēja pēc pirmā signāla.

-    Bete! Te es - Adriēna.

-    Ak dievs, Skaut! Kas tev noticis?

-     To ir grūti paskaidrot.

Nervozs smiekliņš.

-    Kaut nu tā būtu. Vai tu apjēdz, kāda katastrofa te ir? Piecpadsmit cilvēki, to vidū divi partneri… jau gandrīz stundu… stāv te… skatās cits uz citu, un… Vecais ir nikns. Pasaki, ka tevi notrieca mašīna! Saki, ka tevi nogalināja! Vai tā bija? - vina cerīgi apjautājās.

-     Nē.

-    Kas tad?

-     Bija tāds… ārkārtas gadījums.

-    Kāds ārkārtas gadījums?

-     Pēkšņs ārkārtas gadījums. - Pirms Bete paguva turpināt viņu tirdīt, Adriēna steidzās paskaidrot, kur atrodas Ma- keligota iztaujāšanas fails. - Tas nav vēl pilnībā noslīpēts, - viņa piebilda. - Es gatavojos vēl pastrādāt pie tā viesnīcā…

-    Kādā viesnīcā?

Izlikdamās nedzirdam šo jautājumu, Adriēna turpināja.

-     Tas ir manā datorā, mapē Asfalts. Es to laikam nosaucu…

-     Pagaidi - tu gribi teikt, ka šodien nemaz nenāksi? Ko lai es saku Kērtisam?

-     Es viņam piezvanīšu.

-    Un ko teiksi? Ka tev bija "ārkārtas gadījums"?

Adriēnai kolēģe šķita drīzāk ziņkārīga nekā noraizējusies.

-    Tieši tā.

-    Bet viņš gribēs zināt, kāds ārkārtas gadījums - ne tikai "pēkšņs". Ar "pēkšņu" nepietiks.

-    Tad es pateikšu, ka tās bija "sieviešu darīšanas".

-Kas?

-     Tu dzirdēji.

-     Bet es pat nezinu, ko tas nozīmē, - iebilda Bete. - Tas ir - ko tam vajadzētu nozīmēt.

-    Nezinu, bet es pazīstu Slovu, un tici man - viņš nejautās.

Nolikusi klausuli, viņa sakoda zobus un piezvanīja Slo- vam uz Sandjego - viņai par lielu prieku, Slova nebija birojā. Tāpēc viņa atstāja ziņu:

Kērtis? Adriēna Koupa. Lūdzu, atvainojiet par šorītu, bet… bija ārkārtas gadījums, tādas… sieviešu darīšanas un… tagad viss atkal ir kārtībā. Pārcelšu iztaujāšanu uz citu laiku, kad varēšu. Un centīšos vēlāk jūs sazvanīt. Visu labu!

Pēc tam viņa piezvanīja Bilam Felovsam, kurš, viņai par lielu pārsteigumu, nekā nezināja par rīta skandālu.

-    Es pats tikko atnācu, - viņš paskaidroja. - Ko gribēji?

-     Vai atceries to šķiršanās lietu, pie kuras strādāji, kad stažējies pie Nelsona?

Bils bridi padomāja un atbildēja:

-     Nē.

-    Man šķiet, ka tā bija šķiršanās lieta. Vīrs strādāja SEC…

-    Ā, tu domā - Brūstera lietu?

-Jā!

-    Tā nebija tikai šķiršanas lieta. Bet kāpēc tu jauta?

-    Tev bija kāds liecinieks eksperts-psihologs vai kas tamlīdzīgs. Daudz ko zināja par atmiņu.

-    Jā, tieši tā.

-    Nu, lūk, - Adriēna turpināja. - Es gribēju pajautāt tev viņa vārdu…

-     Rejs Šovs! - iesaucās Felovss. - Neiropsihiatrijas zvaigzne!

-    Vai zini, kur viņu varētu atrast?

-     Cik man zināms - Kolumbijas universitātes Medicīnas fakultātē.

-    Un viņš tiešām ir tik gudrs? - viņa pārjautāja. - Atmiņas jomā.

-     Izcils. Viņš uzrakstīja Enearta ierakstu.

Viņa iesmējās.

-     Nu labi, bet… vai viņš bieži uzstājas tiesā?

Tagad bija Felovsa kārta iesmieties.

-    Tu domā - vai viņš ir profesionāls liecinieks?

-Jā.

-     Ne. Manuprat, Brustera lieta bija viņa pirmā uzstāšanās. Un ari tad viņš liecināja tikai tāpēc, ka bija mācījies kopā ar to vīru.

-    Tad viņš ir tas, kas vajadzīgs, - Adriēna nopriecājās.

-     Noteikti. Uzgaidi, es sameklēšu viņa numurus.

Numuri tika atrasti, tad Adriēna pateicās un nolika klausuli. Aiz durvīm ik pa brīdim atskanēja smieklu ieraksts. Ko lai viņa saka šovam? Un ko viņa cer no tā iegūt?

Doktor, es esmu kopā ar šo vīrieti, kurš domā, ka ir psihologs, bet viņš tāds nav. Viņš ārstēja manu māsu, bet viņa izdarīja pašnāvību, un kopš tā laika kāds mēģina mani nogalināt, vai varbūt mūs abus, es īsti nezinu. Katrā ziņā viņš nav tas, par ko sevi uzskata - tas cilvēks arī ir miris -, un es cerēju, ka jūs varētu palīdzēt viņam atgūt atmiņu, lai mēs varētu saprast, kas īsti notiek, - un tad varbūt es varētu atgūt savu dzīvi.

Hmm… Varbūt labāk nevajag. Ja es viņam to visu sastāstīšu pa tālruni, viņš uzreiz ziņos trakomājai. Man zvana kāda vājprātīgā…

Vina atšķīra bloknotā jaunu lappusi un pašā augšā uzrakstīja Šovs. Tad pabungoja ar zīmuli pa bloknotu un pievienoja: Jurists-Felovss-Brūstera lieta.

Viņa nopūtās. Ja vien viņa zinātu kaut mazliet vairāk par to Brūstera lietu, tas visu atvieglotu. Tad viņa neizskatītos kā no gaisa nokritusi. Vienkāršākā iespēja uzzināt būtu paskatīties Nexis datu bāzē.

Nikijas piezīmjdators bija mašīnā. Lai piekļūtu interneta mājaslapai, kur ir arhivēti vairāk nekā piecu tūkstošu laikrakstu un žurnālu pilni teksti pēdējo divdesmit gadu garumā, bija vajadzīgs juridiskās firmas lietotājvārds un parole. Tos viņa zināja no galvas. Tāpat kā visi pārējie. Lietotājvārds bija 1SLOVS1, tāpat kā Kērtisa auto numura zīme. Bet parole bija - praavas - "lielā bosa" kārtējais jociņš.

Izgājusi no virtuves, lai dotos pēc datora, viņa šķērsoja viesistabu, kur Durans gulšņāja uz dīvāna. Viņa apstājās, lai palūkotos, ko rāda televizors. Dženija Džonsa.

-    Vai tu bieži skaties šādus raidījumus?

Brīdi padomājis, viņš paraustīja plecus.

-    Laikam gan.

Viņš bija tik vienaldzīgs, it kā būtu sazāļots līdz nemaņai. Tas bija dīvaini. Tik dīvaini, ka atsauca atmiņā Ģertrūdes Steinas23 piezīmi par Ameriku (vai tikai par Berkliju?), ka pašā Amerikā tās patiesībā nemaz nav. Tāpat bija ar Du- ranu televizora ekrāna priekšā. Viņa paša tur patiesībā nemaz nebija.

Izņēmusi no sārtās somas māsas datoru, viņa novietoja to uz virtuves letes un gaidīja, kad tas būs gatavs darbam. Vispirms vajadzēja pa e-pastu aizsūtīt Betei un Slovam ziņojumu par Makeligotu - tad vismaz viņi redzēs, ka Adriēna nav slinkojusi.

Meklēdama datorsomā ārējo modemu, viņa atrada košļājamās gumijas Orbit paciņu, divas sārtas matu sprādzes un mazu pudelīti ar tabletēm. Lai gan pudelīte izskatījās līdzīga aptiekā nopērkamajām, uz tās nebija ne numura, ne ārsta vārda. Uz etiķetes bija rakstīts tikai:

#2

Nikola Salivana Lietot pēc ārsta norādījumiem

Bet apakšā, Nikijas plašajā rokrakstā - Placebo 2. Kas? Adriēna atvēra pudelīti. Zāles - viņa izbēra tās plaukstā - bija kapsulas, pildītas ar pelēcīgi brūnu pulveri. Uz tām nebija ne farmācijas firmas logotipa, ne citu apzīmējumu. Kas tās bija? Vitamīni? Varbūt. Taču pudelīte nebija tāda kā vitamīniem. Un Placebo 1 ? Vai tas bija domāts kā joks?

Viņa nolika pudelīti uz letes, nolēmusi vēlāk pajautāt Du- ranam. Bet vispirms - Nexis.

Viņa datorsomā atrada modemu, pievienoja to un pārlādēja datoru. Tad pieslēdzās Nexis-Lexis datu bāzei ar savas firmas lietotājvārdu un paroli. Internets darbojās lēni, un pagāja pusstunda, lejupielādējot vajadzīgos materiālus - doktora Sova biogrāfiju laikrakstā New York Times, dažus rakstus par atmiņu un pāris īsāku ziņu par Brūstera šķiršanās lietu.

Šovs bija piecdesmit septiņus gadus vecs, beidzis Eras- ma vidusskolu, Bruklinas koledžu un Jeilas universitātes Medicīnas fakultāti, kur studējis neirobioloģiju un psihiatriju. Fotogrāfijā bija redzams labsirdīgs vīrietis ar kuplām uzacīm, tērpies džemperī ar augstu apkakli un tvīda sporta jakā. Biogrāfijā bija teikts, ka Šovs ir "izcilākais bioloģijas pētnieks" Kolumbijas universitātes mācību un atmiņas neirobio- loģijas centrā, kā arī populārs pasniedzējs Medicīnas fakultātes Psihiatrijas nodaļā. Regulāri publicē rakstus žurnālā The New England Journal of Medicine, reizēm arī plašam lasītāju lokam paredzētos žurnālos, piemēram, Harper's un Atlantic.

Visi viņa raksti bija pieejami Nexis datu bāzē, un Adriēna lejupielādēja tos disketē. To paveikusi, viņa veselu stundu lasīja par tiešo un netiešo atmiņu, kognitīvo nobīdi, hipnozi un hipotalāma lomu ilgstošajā un īslaicīgajā atmiņā.

Nekas īsti nepalika prātā.

Tad viņa pievērsa uzmanību Brūstera lietai, kas bija sīki iztirzāta kādā vecā žurnāla American Lawyer numurā.

Šovs bija aizstāvības liecinieks. Tika apspriests jautājums par Brūsteras kundzes "ar palīdzību" atgūtajām atmiņām par vīra it kā vardarbīgo izturēšanos, par kuru citu liecību nebija.

Atbildot uz Sokrāta Nelsona jautājumiem, šovs centās izskaidrot mācīšanās un atmiņas savstarpējo saistību. Neiro- biologs paskaidroja, ka atmiņas ir dinamiskas, nevis statiskas, un tām ir fizioloģisks pamats. Citiem vārdiem sakot, tās mainās, un izmaiņas notiek fiziskā un šūnu līmenī.

- Ja tas nenotiktu, - viņš skaidroja tiesai, - mēs neko nevarētu iemācīties. - Kā piemēru Šovs minēja sarežģīto uzdevumu iemācīties atsist beisbola bumbiņu. Šis uzdevums ir saistīts ar vismaz trim dažādiem atmiņas veidiem - moto- risko atmiņu, vizuālo atmiņu, secīgo atmiņu - un katra no tām darbojas citā smadzeņu apvidū.

Vairākums cilvēku tā arī neiemācās īsti labi atsist beisbola bumbiņu. Taču arī pašu vienkāršāko iemaņu apgūšanai nepieciešami atkārtoti mēģinājumi, pūliņi, kuros tikko veiktais mēģinājums tiek salīdzināts ar iepriekšējo. Tāds arī ir fizisko iemaņu apguves mērķis - tehnikas noslīpēšana, pamatojoties uz pieredzi. Un tas ir iespējams tāpēc, ka ikviens mēģinājums atsist bumbiņu izmaina pašas atmiņas neiroloģisko struktūru. Kad iesācējam spēlētājam beidzot izdodas trāpīt pa bumbiņu, attiecīgie neironi iekodē šo informāciju kā veiksmīgu mēģinājumu. Un no šā brīža saglabātie dati kļūst par sava veida šablonu visiem turpmākajiem mēģinājumiem atsist bumbiņu.

- Tas ir tikai veselais saprāts. Jauna pieredze pārveido atmiņas. Mēs to saprotam instinktīvi, - liecināja Sovs, - bet, iespējams, nesaprotam to, ka tas pats mehānisms, kas ļauj mums mācīties, tas ir, atļauj modificēt atmiņu - tas arī ļauj atcerēties pagātni sagrozītā veidā.

Kad mēs ar sievu atceramies kādu kopīgu notikumu - koncertu, strīdu, ceļojumu -, mēs reti kad atceramies to vienādi. Ar procesa, ko dēvē par "apkopošanu", palīdzību atmiņas par koncertu ietekmē atmiņas par citiem koncertiem, to skaitā televīzijā un filmās redzētiem koncertiem, pat par tādiem, par kuriem esam tikai dzirdējuši. Un visu šo atmiņu detaļas savstarpēji mainās vietām - tā ka mūsu atmiņas par Linkolna centrā pavadītu pēcpusdienu ietekmē redzētā dokumentālā filma par Vudstokas festivālu un arī tas, ko esam lasījuši par Vāgneru, - pat nepieminot sapni par delfīniem, kas peld teātrī La Scala.

Mehānisms darbojas šādi: visas atmiņas ir savstarpēji savienotas ar neironu maģistrālēm. Bet, tā kā nav divu cilvēku ar vienādu pieredzi, katram no mums ir unikāla atmiņu un neironu savienojumu matrica. Tāpēc, kad mēs ar sievu ejam uz koncertu, mums ir līdzīga, bet atšķirīga pieredze un tātad arī līdzīgas, bet atšķirīgas atmiņas par vienu un to pašu notikumu. Un ne tikai tas - tā kā pašas atmiņas ir pakļautas pastāvīgai turpmākai attīstībai, manas sievas atmiņas par koncertu kādu dienu var kļūt pilnīgi neatpazīstamas - vismaz man.

Par spīti prasītāja advokāta iebildumiem, šovs tālāk pieminēja dažādus eksperimentus saistībā ar aculiecinieku liecībām, citēja Elizabeti Loftesu24 un citu zinātnieku darbus. Pētījumos tika atklāts, ka, lai gan vairākums cilvēku - "plašāka sabiedrība, ārsti, juristi, pat psihiatri"- tic uzskatam, ka "atmiņa" ir atsaukšanas procedūra, īstenībā ir pavisam citādi. Patiesībā "atmiņa" ir notikuma rekonstruēšana prātā. Tas izklausās pēc "matu skaldīšanas", paskaidroja Šovs, taču "atšķirība ir milzīga un būtiska".

Svarīgākais ir tas, ka šādas "rekonstrukcijas" nav uzticamas. - Atmiņa ir romānu autors, nevis fotogrāfs, - šovs paziņoja tiesai.

Lai ilustrētu šo apgalvojumu, Šovs pastāstīja par eksperimentu sēriju, kurā studentiem tika parādītas īsas filmiņas un pēc tam uzdoti maldinoši jautājumi par redzēto. Kad apmēram pēc nedējas studenti tika iztaujāti vēlreiz, vairākums bija iekļāvuši savās atmiņās arī šos maldinošos datus. Tagad viņi "atcerējās" to, ko viņiem jautāja, lai gan nebija to redzējuši.

-    Citiem vārdiem sakot, - secināja Šovs, - viņi izveidoja pseidoatmiņas.

Adriēnai sāka sūrstēt acis - lai gan laiks bija apmācies, istaba bija spožas gaismas pārpilna, un Nikijas piezīmjdatoram nebija aktīvās matricas ekrāna. Vai viņa ir gatava zvanīt šim cilvēkam? Varbūt ir, varbūt nav.

Piecēlusies viņa izstaipījās un devās uz ārdurvīm. Izgājusi laukā, viņa dziļi ieelpoja mitro gaisu un okeāna smaržu.

Tas viss ir saistīts ar atmiņu, viņa atgādināja sev. Ar Nikijas un Durana murgu stāstiem. Doktors Šovs ir Atmiņas karalis, un, ja viņš nespēs palīdzēt, tad neviens cits ari ne. Bet vai viņš būs ar mieru?

Ievilkusi vēl krietnu malku sāļā gaisa, viņa atgriezās virtuvē, pa ceļam paiedama garām Duranam.

-    Vai gribi kafiju? - viņa apjautājās.

Durans tikai papurināja galvu, iegrimis "ziepju operas" māksloto kaislību vērošanā.

Virtuvē viņa pagatavoja tasi šķīstošās kafijas un apsēdās pie piezīmjdatora. Pieslēgusies internetam, viņa veica Dog- pile meklējumu, ievadot vārdu pseidoatmiņa. Jau pēc brīža tika atrasts desmitiem lapu, kas lielākoties bija saistītas ar hipnozes pielietošanu, lai "atgūtu" atmiņas par izdomātu seksuālu izmantošanu - tieši tas bija noticis ar Nikiju. Izrādījās, ka šī parādība jau kļuvusi par īstu epidēmiju un strīdi ap to bija karsti. Bija pat bezpeļņas organizācijas, kuras cīnījās viena pret otru - Viltus atmiņas fonds, kas centās atmaskot šos apgalvojumus, un "Ticiet bērniem", kas centās tos aizsargāt.

Adriēna atcerējās, ka Nikija savā testamentā šai - otrajai - organizācijai novēlējusi naudu.

Atmiņu atgūšana tagad jau bija kļuvusi tik izplatīta (un tik strīdīga), ka Nacionālā psiholoģijas asociācija bija izdevusi vadlīnijas. Pirmkārt, psihoterapeitiem jāuzmanās, lai neapzināti nevirzītu savus klientus uz sen apspiestu - patiesībā nekad nenotikušu seksuālās izmantošanas gadījumu "atcerēšanos".

Otrā vadlīnija ieteica psihoterapeitiem atcerēties - ja tiks uzsākta tiesāšanās, ar uzvedinošu tēlu vai hipnozes palīdzību atgūtās atmiņas tiesā, visticamāk, tiks apšaubītas. Tā kā ir pierādīts, ka šīs "atmiņas uzlabošanas" metodes veicina cilvēka pakļaušanos iespaidošanai un pseidoatmiņu veidošanos, lielākā daļa apdrošināšanas sabiedrību tagad pieprasa, lai šāda veida seansi tiek ierakstīti kasetēs psihoterapeita aizsardzībai.

Un tieši šis drošības pasākums palīdzēja uzvarēt Brūstera lietā. The American Lawyer rakstīja:

Šova komentārs par psihoterapeita seansu ar Brūsteras kundzi ierakstiem bija īpaši dzēlīgs.

-     Viņš pieglaimojas viņai, - profesors teica tiesai. - Ja ieklausāmies viņa uzdotajos jautājutnos, kļūst skaidrs, ka viņš netieši ierosina scenārijus - un viņa tos pieņem. Šis process kļūst par īstu sazvērestību, savdabīgu pseidoterapeitisku sazvērestību, kad viņa papildina scenārijus un viņš ar prieku pieņem šos papildinājumus, atalgojot klienti ar precīzi aprēķinātiem līdzjūtības un apsveikumu uzplūdiem.

Adriēna izslēdza datoru, piecēlās un izstaipījās. Okeāna bangu dunoņa viņai jau sāka krist uz nerviem.

Viņa uzsauca Duranam:

-    Tu neguli?

Viņš parādījās virtuves durvīs, izspūris un samiegojies.

-    Puslīdz.

-     Vai atceries, tu pieminēji kasetes ar ierakstiem? - viņa jautāja.

-    Apdrošināšanas sabiedrībai?

Adriēna pamāja ar galvu.

-    Varbūt tu varētu piezvanīt un apjautāties par tām. Varbūt viņi varētu atsūtīt kopijas.

Durans neizpratnē paraudzījās uz viņu.

-    Tu domā… tūlīt.

Adriēna nopētīja viņu ar stingru skatienu.

-    Jā… tūlīt gan. Ja vien neesi pārāk aizņemts…

Viņš ieskatījās pulkstenī un laiski pasmaidīja.

-    Šķiet, ka pašlaik man ir brīvs brītiņš.

Atgriezies viesistabā, viņš paņēma pulti un izslēdza televizoru. Tad piegāja pie tālruņa un piezvanīja uzziņu dienestam. Pēc piecām minūtēm viņa dzirdēja Durana balsi: - Tikai nepārslēdziet manu zvanu uz automātisko atbildētāju, sapratāt? Jo es jau vienreiz uz to piezvanīju. Paskatieties, lūdzu, Savstarpējās vispārējās nodrošināšanas sabiedrību! S- V-N. Savstarpējā vispārējā nodrošināšana. Akciju sabiedrība, sabiedrība ar ierobežotu atbildību vai kā citādi. - Viņš kādu laiku klusēdams klausījās, tad nolika klausuli.

-    Kas noticis? - jautāja Adriēna.

-     Nevaru sadabūt šīs sabiedrības tālruņa numuru. Nesaprotu, kā tas var būt, jo es taču zinu adresi. Divas vai trīs reizes nedēļā es sūtu uz turieni kasetes. Starp citu… - Viņš paplikšķināja pa savas sporta žaketes kabatu. - Viena man vēl ir līdzi.

Viņš izņēma kaseti no žaketes iekškabatas un nolika to uz letes.

-     Man tā arī neizdevās to nosūtīt, bet… es zinu adresi: Ameriku avēnija tūkstoš septiņi simti piecdesmit divi, tūkstoš simt deviņpadsmitais birojs. Tas ir… Manhetenā.

-     Es paskatīšos, - ieminējās Adriēna un pievērsās datoram. - Tam jābūt Anywho lapā..

-     Savstarpējā vispārējā nodrošināšana, - Durans atgādināja. - Nevis apdrošināšana, bet…

-    Es zinu, - viņa atbildēja. - Dzirdēju.

Kamēr modems pieslēdzās internetam, viņa paņēma da- torsomā atrasto zāļu pudelīti un parādīja to, turēdama ar īkšķi un rādītājpirkstu.

-    Vai tu kaut ko zini par šo? - viņa noprasīja.

Durans paņēma pudelīti un aplūkoja to, kamēr Adriēna internetā meklēja apdrošināšanas firmu. Tad viņš nolika pudelīti atpakaļ uz letes un papurināja galvu.

-     Varbūt tie ir kādi klīniskie izmēģinājumi, - viņš ieminējās. - Lai gan… Placebo 1 ? Šaubos.

-    Varbūt viņa ārstējās pie homeopāta, - minēja Adriēna.

-    Tu domā?

Viņa ielika pudelīti kabatā un paraustīja plecus. Varbūt iedošu tās zāles kādā laboratorijā izanalizēt, viņa nodomāja. Zilā josliņa ekrāna apakšmalā beidzot bija gausi aizpildīta, un ekrānā parādījās apdrošināšanas sabiedrību saraksts. Pavisam bija deviņas sabiedrības, kuru nosaukumos dažādās kombinācijās bija vārdi Savstarpējs, Vispārējs un Nodrošināšana. Taču "Savstarpējās vispārējās nodrošināšanas" nebija, un Ņujorkas štatā nebija arī nekā tamlīdzīga.

-     Paskaties, - viņa teica, kad Durans pārliecās viņai pār plecu un ielūkojās ekrānā. Viņa paritināja sarakstu tālāk. - Vai ir vērts tām zvanīt?

Viņš papurināja galvu.

-    Nē. Cits nosaukums, cita adrese. Nav vērts. Ja vajadzētu, mēs varētu aizbraukt uz Ņujorku, bet…

-     Kas vispār ir šajā kasetē? - viņa apjautājās, uzsizdama pa to ar nagu.

-    Klients. Kāds holandietis. - Pateicis šos vārdus, viņš nobālēja. - Ak kungs! Kāda šodien diena?

-     Pirmdiena.

Viņš bija satriekts. Apcirtās uz papēža. Atkal pagriezās atpakaļ. Ar pirkstiem pieglauda matus.

-    Tas nav labi, - viņš paziņoja.

-Kas?

-    Es esmu izlaidis konsultāciju! - Durans pacēla skatienu pret griestiem un nopūtās.

-     Ko tu neteiksi.

Viņš nesaklausīja ironiju viņas balsī. Nekas tāds viņam nebija ne prātā.

-     Šādi pazust - nevaru iedomāties, ko viņš tagad darīs. Klienta un psihoterapeita attiecības… dažkārt tās ir vienīgās attiecības, kurām viņi uzticas! Un, ja šī uzticība tiek pievilta…

-     Zeme izsauc Duranu! - Adriēna ar pirkstiem parādīja, ka šis vārds ir ielikts pēdiņās. - Tu nemaz neesi psihoterapeits, atceries? Un vispār neesi arī Durans. Mēs nezinām, kas tu esi. Tu esi… "cilvēks ar psihiskiem traucējumiem" ar viltus dokumentiem. Tas holandietis? Vari man ticēt, viņam klāsies labi arī bez tevis!

Durans, it kā apjucis, kādu bridi raudzījās uz Adriēnu, tad atkrita uz dīvāna pie televizora.

-    Vai zini? - viņš atcirta. - Tu reizēm spēj būt tāda maita, ja vien pacenties.

Šī piezīme tā pārsteidza Adriēnu, ka viņa nespēja valdīt smieklus. Viņam, protams, bija taisnība.

Tad viņš atkal ieslēdza televizoru un patvērās aiz čalošanas aizsega. Tas bija kaut kāds sarunu šovs - Dženija Džon- sa, Rikijs Leiks vai Sallija Džesija - Adriēna nepazina to dalībniekus. Un tie viņu neinteresēja. Taču kaut kas interesants tur savā ziņā bija. Pāris tenku vāceles, ļaunā priekā smīnēdamas, sēdēja krēslos. Viņu acis iemirdzējās, kad sievietes skatītāju zālē šūpojās un viļņojās, grimasēs saviebtām sejām, kliegdamas, aurodamas un acis bolīdamas.

Kā viņš to nosauca? Adriēna iedomājās. Kādu terminu Šovs minēja? Pseidoterapeitiskā sazvērestība… Tiešraidē jūsu viesistabā.

24

Viņai nepatika zvanīt nepazīstamiem cilvēkiem.

Tā nebija gluži fobija, tomēr zināma nepatika, un tāpēc viņa allaž mēdza novilcināt šo netīkamo pasākumu. Gandrīz vienmēr šī novilcināšana nāca par ļaunu viņai pašai. Tāpat arī šodien - ja viņa būtu agrāk piezvanījusi Šovam, tas nebūtu jādara tagad. Nebūtu jāzvana vakarā. Un nebūtu jāzvana uz mājām, kas savā ziņā bija vēl grūtāk. Taču viņa ar Duranu bija aizbraukusi uz lielveikalu nopirkt dažas nepieciešamās mantas (bet tādu bija daudz), un tagad pulkstenis bija jau bez piecpadsmit astoņi.

Viņa negribīgi pacēla klausuli un sastādīja numuru, domādama: ja viņš neatbildēs pēc otrā signāla, likšu nost klausuli. Ja neatbildēs pēc otrā signāla, tad viņš droši vien ir aizņemts, droši vien…

-    Rejs šovs. - Balss bija dobja un skanīga.

Viņa samulsa, tad atguvās:

-     Labvakar!

-    Jā? - Viņa balsī bija jaušamas šaubas, it kā viņš domātu, ka viņa grib kaut ko pārdot pa tālruni.

Adriēna dziļi ievilka elpu un ķērās pie galvenā.

-     Doktor Šov, - zvana Adriēna Koupa no firmas "Slovs, Holijs". Man jūsu numuru iedeva Bils Felovss.

-    Ak tā? Un kā tad Bilam klājas?

-     Paldies, labi! Lieliski. Viņš teica: "Kad zvanīsi doktoram šovam, pasveicini viņu no manis. "

Šovs iesmējās.

-    Bils ir lielisks puisis.

-    Tas tiesa.

-    Tātad! - Šovs noprasīja, kad laipnību apmaiņa bija galā. - Kā varu jums palīdzēt?

-    Vispār… es cerēju, ka jūs atļausiet man atvest pie jums kādu cilvēku.

Klusums klausulē.

-     Tas ir ļoti neparasts gadījums, - Adriēna turpināja, -

un…

-    Nezinu, ko Bils jums teica, - šovs viņu pārtrauca, - bet… man nav laika liecināšanai tiesā. Es to darīju tikai vienreiz, lai izpalīdzētu senam studiju biedram, bet tas arī viss. Jūs jau zināt, kā mēdz teikt: "Vienreiz ir piedodams, bet divreiz jau par daudz."

Adriēna pieklājīgi iesmējās.

-     Es visu saprotu, un Bils jau teica, ka Brūstera lieta bija īpašs gadījums. Bet šoreiz ir pavisam kas cits.

-    Ak tā?

-    Jā. Kā jau teicu, cerēju atvest pie jums kādu cilvēku…

-    Paga, paga! Jūs domājāt - pacientu? - Šo vardu viņš izteica tā, it kā Adriēna piedāvātu atvest plļknābi.

-Jā.

Skumjš smiekliņš.

-    Tad gan diez vai varēšu palīdzēt. Esmu aizņemts ar pētījumiem un pasniedzēja darbu un pacientiem man neatliek daudz laika. Zinu, ka tas izklausās briesmīgi, bet…

-     Es nelūdzu jūs uzņemties šā pacienta ārstēšanu, doktor. Es tikai cerēju, ka jūs varētu sniegt… "provizorisku novērtējumu". Tas ir ļoti neparasts gadījums.

Viņš neticīgi kaut ko norūca.

-    Kā tā?

Uzmanīgi, viņa nodomāja. Nepasaki pārāk daudz, citādi tūlīt pa durvīm ienāks vīri ar trakokrekliem.

-     To grūti paskaidrot pa tālruni, bet… vīrietis, par kuru es stāstu, ir nonācis pilnīgā maldu varā.

-    Vai vina prāta spējas darbojas?

-Jā.

-    Cik augstā līmenī?

-    Viņš uzskata sevi par psihoterapeitu.

-    Tiešām! - Šova pārsteigums bija tikpat skaidri sajūtams kā pirmītējā neticība.

-    Jā. Tas vien nebūtu tik ļauni, taču viņš arī ārstē cilvēkus.

-    Ak tā. - Acumirklī Šova balsī asumu nomainīja lietišķība. - Atvediet viņu ceturtdien, - viņš pavēlēja. - Es varu viņu pieņemt desmitos. - Tad viņš nosauca adresi, un Adriēna nolika klausuli ar labi padarīta darba apziņu.

Iegājusi viesistabā pie Durana, kurš malkoja alu, viņa paziņoja:

-    Es sarunāju tikšanos ceturtdienas rītā…

-    Ar ko?

-    Ar neiropsihiatru. Ņujorkā.

Durans neticīgi paraudzījās uz viņu.

-    Un kāds no tā būs labums?

Adriēna paraustīja plecus.

-     Es domāju, ka profesionāļa viedoklis var noderēt.

-    Viedoklis par ko?

-    Par tevi.

-    Par mani? - viņš jautāja.

Adriēna pamāja ar galvu, gatavodamās gaidāmajiem iebildumiem. Man tiekas nekait - viss ir kārtībā! Drīzāk…

-    Laba doma, - viņš piekrita.

Nākamajā rītā viņa piecēlās agri, apmeklēja nelielo iepirkšanās centru uz dienvidiem no pilsētas un nopirka lētu kasešu magnetofonu. Atpakaļceļā uz "Jūras vilni" viņa iegriezās kafejnīcā "Sapnis" un nopirka sev un Duranam kafiju un kruasānus.

Kad viņa iegāja mājā, Durans iznāca no virtuves, ar plaukstu pieglauzdams matus un žāvādamies - it kā būtu tikko piecēlies.

-    Mēs varētu paklausīties kaseti, - viņa ierosināja.

-     Kādu kaseti?

-    To, kuru tu neaizsūtīji pa pastu.

-    Ak tā, - viņš sarauca pieri. - To.

-    Kas noticis?

Viņš papurināja galvu.

-    Tas ir sarežģīti.

-Kas?

-    Pirmkārt, pastāv ētikas jautājumi. Henriks ir mans klients, un, kad viņš runā ar mani, tam jāpaliek noslēpumā. Tā, it kā es būtu mācītājs.

-    Tu gribēji teikt - tā, it kā tu būtu psihoterapeits.

Viņš izlikās nedzirdam ironisko piezīmi.

-     Un otrkārt - tu iesūdzēji mani tiesā, tāpēc… diez vai man būtu tev kaut kas jāatklāj.

-     Es nesūdzēšu tevi tiesā.

-    Kāpēc ne? Tu taču gribēji.

-    Bet vairs negribu. Atsaukšu sūdzību tūlīt, kad… kad viss atgriezīsies ikdienas sliedēs.

-    Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka viss ir sagājis šķērsām. Es nevaru vienā dienā iesūdzēt tevi, bet jau nākamajā apmesties ar tevi vienā viesnīcas numurā. Tas neizskatās labi. Turklāt viss ir daudz sarežģītāk, nekā es sākumā domāju.

Durans bridi padomāja. Tad beidzot piekāpās:

-    Nu labi, tikai tev nav jāzina, kas ir šis klients. Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Es vienīgi gribu dzirdēt, kā tu strādā.

Vīrieša balss bija dobja un mazliet dreboša, angļu valodas prasme nevainojama, taču bija jūtams holandiešu akcents. Durans, atlaidies atzveltnes krēslā pretī dīvānam, klausīdamies ierakstu, raudzījās griestos.

-    Tu viņu pat esi redzējusi, - viņš ieminējās.

-    Esmu?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Kad pirmo reizi biji atnākusi uz manu kabinetu. Adriēna pūlējās atcerēties.

-    Mums bija seanss, - Durans atgādināja. - Liela auguma puisis. Gaišiem matiem.

Adriēna pasniedzās pie magnetofona un noregulēja skaļumu. Viņa sarauca pieri, nespēdama atsaukt atmiņā Dura- na klientu.

-    Tu uzkliedzi viņam - atceries? Ieteici pamosties.

-    Ak tā… jā.

-    Un nosauci mani par… Viņa pamāja ar galvu.

-    Es biju izsista no līdzsvara. Tagad klusu - es gribu klausīties. - Viņa mazliet patina kaseti atpakaļ un pagrieza skaļāk.

Durans: Tagad domājiet tikai par elpošanu. Tā-ā-ā, labi. Elpojiet kopā ar mani… labi! Ļoti labi. Vai jūtat mieru, Hen- rik? Tas piepilda mūsu ķermeņus, līdz pat ādas virskārtai. Un, kad mēs izelpojam - šī sajūta vēl vairāk pastiprinās. Tā. Jā, tieši tā. Izjūtiet gaisu - kā tas nāk un aiziet. Vai zināt, kur mēs esam, Henrik? Henriks: Drošajā vietā.

Durans: Pareizi. Mēs esam drošajā vietā. Uz klints. Es dzirdu, kā skalojas mazie vilnīši, tieši zem mums. Un jūrā pūš viegls vējiņš. Vai jūtat, kā tas glāsta matus? Henriks: Un kaija. Virs galvas.

Durans: Pareizi. Mums virs galvām debesīs lidinās kaija. Henriks: Tas ir jauki.

Durans: Tagad jums jāatceras tā nakts, kad jūs braucāt… jūs braucāt savā mašīnā… uz Votkinsa ieleju. Vai atceraties to, Henrik?

Mazā kasete lēni griezās.

Henriks: Tas bija vēlā pēcpusdienā - saulainā laikā. Es gāju garām konfekšu veikalam…

Durans: Nē, diez vai tā bija. Man šķiet, ka jūs negājāt kājām. Varbūt kāds jūs veda ar auto? Vai atceraties, kā sēdējāt mašīnā? Naktī? Henriks: Jā.

Adriēna pameta skatienu uz Duranu, kurš, izslējies un iztaisnojis kājas, sāka klausīties uzmanīgāk.

Durans: Un kam pieder tas auto? Henriks: …Es … es neatceros. Durans: Varbūt tas bija jūsu vecāku auto? Henriks: Jā. Bija.

Durans: Lieliski. Un kas tad notika? Henriks: Bija gaismas. Durans: Kādas gaismas?

Henriks: Es nodomāju, ka tie ir priekšējie lukturi, bet… Durans: Es jau jums teicu, Henrik - jūsu tēvs tā nodomāja. Jums bija septiņi gadi. Jūs nezinājāt, ko domāt. Un tad gaisma bija visur. Jūs peldējāt tajā, atceraties? Henriks: Jā. Jā, protams.

Durans: Kāda tā bija - vai varat pateikt, kāda tā bija, Henrik?

Henriks: Nezinu.

Durans: Tā bija līdzīga starmetim, vai ne? Henriks: Jā! Man krūtīs. "Tā bija kā… starmetis man krūtīs!"

Adriēna izslēdza magnetofonu un raudzījās uz Duranu, kurš sēdēja uz pašas krēsla maliņas un izskatījās satriekts.

-    Tu to visu saceri, - viņa paziņoja.

Viņš pamāja ar galvu.

-     Tas ir kā scenārijs, - viņa teica.

-    Zinu.

-     Un tāda ir "ārstēšana"?

Viņš papurināja galvu.

-     Nē. Tas ir… kaut kas cits. Es nezinu, kas tas ir.

-    Un tas puisis - ko viņš domā?

Durans noklepojās.

-    Viņš ir pilnīgā maldu varā. Domā, ka viņu nolaupīja cit- planētieši no lidojošā šķīvīša. Viņš domā, ka viņa sirdī ir tārps, kas dod viņam pavēles.

Adriēnai uznāca īsi un nikni smiekli, kas aprāvās tikpat pēkšņi, kā sākušies.

-    Ko tu dari ar šo cilvēku?

Durans uz brīdi bija zaudējis runas spējas. Tad atkal noklepojās un teica:

-    Izklausās, it kā es censtos padarīt viņu traku.

-    Tāpat kā Niko, tikai ar citu stāstiņu.

Viņš nezināja, ko teikt.

Viņa pasniedzās, nospieda atskaņošanas pogu un klausījās, kā Durans ieved savu klientu arvien dziļāk un dziļāk neprāta džungļos. Pēc pusstundas, kad seanss bija beidzies, viņa nospieda pogu Stop un paraudzījās uz Duranu.

-    Es nesaprotu, - viņa atzinās. - Kāpēc tu piebāz cilvēkiem galvu ar visām šīm… stulbībām?

-     Nezinu.

-    Varētu padomāt, ka tu viņus gatavo Džerija Springera šovam! Mana māsa domāja, ka viņu desmit gadu vecumā izvaroja velns, bet šis puisis - Henrijs…

-     Henriks.

-    Vienalga! Šis puisis domā, ka viņam galvā ir lentenis…

-     Sirdī.

-     Beidz! Es neesmu tava paciente!

-     Es zinu, bet…

-     Kas noticis, dakter?

Viņš papurināja galvu, meklēdams īstos vārdus. Beidzot atzinās:

-     īsti nezinu. Tikai - tas neesmu es - to nesaku es.

-    Ko?

-    Tas ir, esmu, taču… Es šādi nerunātu ar klientu.

-    Tu dzirdēji savu balsi.

-    Es zinu, bet…

-    Kas ir? Tas esi tu? Tas neesi tu? Kā tad īsti ir? Kā ir?

Viņš brīdi klusēja. Beidzot noteica:

-    Jā. Tā ir. Tieši tā.

Tovakar Durans izgāja nopirkt vakariņas un pēc pusstundas atgriezās ar ceptu cāli, plastmasas trauciņiem ar kartupeļu salātiem un - pudeli atdzesēta Chardonnay. Viņi klusēdami ēda virtuvē pie pelēka ugunsizturīgās plastmasas galda, kura metāla maliņa atgādināja Adriēnai virtuves galdu Dēka un Marlēnas mājā.

Beidzot viņa piecēlās, krēsla kājām skaļi nočerkstot uz grīdas.

-    Es uz brīdi iziešu, - viņa paziņoja.

-    Vai vēlies, lai eju līdzi? - Durans piedāvājās.

-    Nē. Man jāpadomā.

Rāmais nakts gaiss bija patīkami svaigs. Bet Adriēnai bija grūti aptvert domu, ka Durans tīšuprāt ievilināja Nikiju neprāta valstībā, apstrādājot viņu gluži tāpat kā to vācieti (vai kas viņš bija).

Un tieši tad, kad šis vīrietis bija sācis viņai iepatikties (viņam bija jauka humora izjūta un labs paradums izglābt Adriēnu no nelaimes)… Tieši tad, kad viņš bija sācis Adriēnai iepatikties (viņš tiešām bija izskatīgs - garš, slaids, ar samērīgiem sejas vaibstiem un kobaltzilām acīm)… Tieši tad, kad viņš bija sācis Adriēnai iepatikties, viņš arvien vairāk un vairāk sāka atgādināt… Rasputinu.

Viņa aizgāja līdz dēļu celiņa galam un jau gribēja griezties atpakaļ, tomēr nokāpa pa koka pakāpieniem līdz pludmalei. Smiltis sabirs kurpēs, bet tas viņu neuztrauca. Nakts bija brīnumskaista - zvaigznes spoži mirdzēja kā tikko noskalotas, mēness kā spodra, vēsa lode izklāja melnajos ūdeņos tīra sudraba joslu. Paisums bija uzplūdis. Viļņi, klusi dunot, vēlās pret krastu un atkāpās, nočaukstot oļos.

Durans, viņa domāja. Ko viņš dara? Savā ziņā viņš ir tikpat neaizsargāts kā savulaik Nikija - vai vismaz tikpat apjucis. Viņa novilka kurpes un, nesdama tās rokā, sāka staigāt pa ūdens malu, bradādama sīkajos vilnīšos. Kāpēc tādi murgi? - viņa brīnījās. Tie nebija ne oriģināli, ne ari īpaši interesanti. Citplanētieši un izvarošana sātanistu rituālos. Muļķības. Neviens tādas runas neuztver nopietni - vismaz vairs ne, ja vispār kādreiz.

Un tārps? Sirdī? Tikai nevajag…

Tas būtu bezjēdzīgi, ja nebūtu nāvējoši, - bet tas bija nāvējoši. Bija nogalināts Bonilla un arī viņa slepkavas pārinieks. Un arī tas tips viesnīcas kāpnēs. Un arī viņa jau būtu mirusi, ja nebūtu… Durana.

Viņa murmināja pie sevis un papurināja galvu. Neko nevar saprast. Kāpēc Nikijai bija ierocis - turklāt tāds ierocis? Kas bija tās… ierīces Durana kaimiņu dzīvoklī? Un ko viņi meklēja viņas mājoklī?

Viņa to nevarēja iedomāties. Vienīgie, kam viņas dzīvoklī bija kāda saistība ar Nikiju, bija māsas pelni. Ja iebrucēji meklēja šauteni, tās tur nebija. Tā joprojām bija Nikijas dzīvoklī, glabājās sienas skapī. Vēl atlika vienīgi…piezīmjdators.

Taču viņa jau bija izskatījusi tā mapes un failus, un nekā īpaša tur nebija. Adrešu grāmatā līdztekus viņas un Durana adresēm vēl bija kāds ducis vārdu, bet neviens no tiem neizcēlās ar ko īpašu - Ramons, banka, pāris ēstuvju, kas piegādā ēdienus mājās. Džeka veterinārārsts. Bija vēl daži citi vārdi, kurus viņa neatcerējās, taču arī tie bija gluži "caurspīdīgi". Manikīra salons, mājkalpotāju serviss. Tādā garā. Nebija nekādu mīļoto vīriešu, ko varētu vainot viņas pašnāvībā, vai ierakstu, kas liecinātu par Nikijas dalību Džordž- taunas kārtības sargu vienībā vai sieviešu snaiperu asociācijā.

Tomēr…

Atgriezusies mājā, viņa ieraudzīja, ka Durans ir nomazgājis traukus un sakārtojis virtuvi. Blakusistabā viņa dzirdēja televizoru - moža balss nobēra kādu tekstu, atsaucās smieklu šaltis -, bet iegājusi, atrada Duranu aizmigušu uz dīvāna.

Ienesusi datoru virtuvē, viņa novietoja to uz galda un nospieda ieslēgšanas pogu. Tad atlaidās krēslā un gaidīja, līdz dators būs gatavs darbam.

Pēc minūtes ielādes rituāls bija galā, un viņa pieslēdzās Nikijas AOL lietotājkontam, izmantojot automātisko paroles pazīšanas funkciju. Drīz vien viņa jau bija iekļuvusi "Pasta centrā", caurskatīja saņemtos jaunos sūtījumus, vecos sūtījumus, aizsūtītos… un, protams, neatrada nekā interesanta. Pāris biļetenu no Travelocity; daži jaunumu žurnāli no Džeka Rasela terjeru asociācijas; reklāmas no E*Trade un pāris e-tir- gotāju piedāvājumi - vitamīni, kosmētika, pārtikas piedevas. Un tas ari viss.

Izgājusi no AOL, viņa atgriezās uz Windows pamatvirsmas un noklikšķināja uz Nikijas grāmatvedības programmas Quicken ikonas. Viņai bija neskaidrs nodoms "sekot naudai", taču šī programma laikam vienkārši bijusi iekļauta Windows komplektā, kad Nikija iegādājusies datoru, jo tā ne reizi nebija lietota.

Programmā Microsoft Outlook bija kalendārs, un, ja Nikijas dzīvesveids kaut nedaudz līdzinātos Adriēnas paradumiem, tas būtu visai daiļrunīgs liecinieks. Adriēnas kalendārs bija pārpilns ar visdažādākajām darba darīšanām, atgādinājumiem. Tajā viņa sekoja savam svaram un uzskaitīja noskrietos attālumus. Tajā bija atgādinājumi par dzimšanas dienām, termiņiem un daudz ko citu. Turpretī Nikijas kalendārs bija tikpat skops kā viņas dzīve. Bija norādīti Du- rana, manikīra salona, veterināra apmeklējumi. Un ik pēc divām nedēļām vienkāršs ieraksts: A - šeit, 7.00 vakarā vai A - pie viņas 8.00 vakarā - atgādinājums par viņu kopīgajām vakariņām, pārmaiņus viesojoties vienai pie otras (tiesa gan, Adriēna tagad apjauta, ka visai bieži no tām izvairījusies). Bet tas arī viss. Kalendārā neatklājās, ka Nikija slepus iet baznīcā, pielūdz sātanu vai apmeklē atbalsta grupu sātanis- ma rituālos cietušajiem. Viņa arī nebija apmeklējusi šaušanas nodarbības.

Kopumā datorā atrastie faili sagādāja vilšanos, bet tajos nebija arī nekā pārsteidzoša. Pēc atgriešanās no Eiropas Nikijas dzīve bija neticami atturīga. Viņa devās skrituļot, staigāja ar Džeku un gandrīz vienmēr bija viena. Ja nemin Du- rana apmeklējumus, viņa gandrīz neko nedarīja, ja nu vienīgi skatījās televīziju. Tāpēc patukšais kalendārs nebija liels pārsteigums.

Taču līdz ar to radās neizbēgams jautājums - kāpēc tad Nikijai vispār bija vajadzīgs dators? Viņai būtu pieticis ar paciņu līmlapiņu. Tāpēc varbūt dzīvokļa postītāji nemeklēja datoru. Varbūt kaut ko citu. (Vai arī viņa ir kaut ko palaidusi garām.)

Apspiežot žāvas, Adriēna vēlreiz pārskatīja kalendāru, mēnesi pa mēnesim, meklēdama kaut ko - jebko - neparastu. Taču nekā tāda nebija. Zobārsts jūlijā, brauciens uz dzīvnieku viesnīcu oktobrī, atgādinājums noskatīties televīzijā kādu koncertu.

Adriēna sarauca pieri. Dzīvnieku viesnīca?

Atgriezusies pie oktobra ierakstiem, viņa noklikšķināja uz 19. datuma, atverot logu.

Tēma: Džeks jāved uz dzīvnieku viesnīcu.

Vieta: Ārlingtona.

Sākums: Sv., 10. 07.

Beigas: Piektd., 10. 12.

Adriēna atlaidās krēslā un apjukusi raudzījās šajā logā. Nikija taču nemēdza nekur braukt - kāpēc viņa aizveda Dže- ku uz dzīvnieku viesnīcu? Viņa atsauca atmiņā pagājušo mēnesi. Bija pāris dienas - tagad viņa atcerējās -, kad viņa mēģināja sazināties ar Nikiju, bet viņas tālrunis neatbildēja. Ko tas viss nozīmē?

Viņa atcerējās, ka bija noraizējusies - vai vismaz tik noraizējusies, lai aizsūtītu e-pasta ziņu, uz kuru Nikija neatbildēja, tāpat kā nelikās ne zinis par atstātajām ziņām automātiskajā atbildētājā. Adriēna jau gatavojās braukt pie māsas, bet tad Nikija beidzot piezvanīja, izturēdamās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Kur tu biji?

Nekur.

Nekur?

Es biju aizņemta. Aizmirsu tev piezvanīt.

Adriēna mēģināja atcerēties datumu. Oktobris. Oktobra sākums. Ap to laiku. Viņu pēkšņi pārņēma tāds kā ļauns prieks, reizē ar apjausmu, ka māsa viņai melojusi. Datora ekrānā redzamais neatbilda viņas vārdiem: Džeks jāved uz dzīvnieku viesnīcu. / Kur tu biji? / Nekur.

Viņa izslēdza datoru, piecēlās no krēsla, nožāvājās un izstaipījās. Nikijai bija slepena dzīve. Kaut kur.

No rīta viņu pamodināja lietus grabināšanās - stiprs lietus -, apslāpētā bangu dunoņa un arī neierastas sajūtas, guļot uz kaila matrača zem asas segas.

Gultas veļa nebija iekļauta namiņa īrē, bet viņai tas neienāca prātā, kad viņa ar Duranu devās iepirkties. Toties bija pāris noplukušu pludmales dvieļu, tāpēc vismaz dušā nomazgāties varēs. Galva sāpēja, un, uzmanīgi aptaustot pie- tūkumu, viņai šķita, ka tas kļuvis vēl jutīgāks nekā iepriekšējā dienā. Izcēlusi kājas no gultas, viņa ieskatījās pulkstenī un izbrīnā samirkšķināja acis - bija jau gandrīz pusdienlaiks!

Viņa aši uzvilka T kreklu un sporta šortus, lai gan lietus neļāva doties skriet. Durans bija piecēlies jau pirms vairākām stundām. Viņš sēdēja uz dīvāna, nomazgājies un noskuvies, ar televizora pulti rokā. Kad viņa ienāca istabā, viņš nospieda skaņas izslēgšanas pogu.

-    Sveika! - viņš teica.

-    Tu gan daudz skaties televīziju, vai ne?

Tas bija retorisks jautājums, taču Durans neuztvēra ironiju. Viņš brīdi padomāja par to. Tad atbildēja:

-    Jā, skatos gan.

It kā tā būtu kāda atklāsme.

Viņš izslēdza televizoru un nometa pulti uz dīvāna.

-    Vajadzēja pamodināt mani, - teica Adriēna.

-    Kāpēc? Ārā gāž kā ar spaiņiem.

-    Mums vēl daudz kas jāpadara pirms braukšanas uz Ņujorku.

-     Piemēram, kas?

-    Vispirms kafiju, - viņa atbildēja, pagriezās un devās uz virtuvi uzlikt vārīties tējkannu. Uz letes bija Melitta plastmasas konuss un paciņa filtru. Ielikusi konusā filtru, viņa uzlika to uz zilas tases un iebēra pāris ēdamkarošu kafijas.

-     Vai tu zināji, ka Nikija kādreiz kaut kur brauc? - viņa jautāja.

-     Kādā ziņā? - Durans pārjautāja, pievienodamies viņai virtuvē.

-     Vai viņa vispār izbrauca no pilsētas - cik tev bija zināms?

Durans iegrima domās.

-     Tas varēja būt oktobra sākumā, - Adriēna turpināja. - Apmēram desmit dienas pirms… - Tējkanna iesvilpās, neļaujot viņai pabeigt teikumu. Viņa uzlēja verdošo ūdeni maltajai kafijai.

-     Viņa neatnāca uz seansu, - Durans atcerējās. - Ap to laiku.

-     Vai viņa bieži mēdza tos izlaist? - Adriēna gribēja zināt.

Viņš papurināja galvu.

-     Nē. Gandrīz nekad.

-    Vai zini, uz kurieni viņa devās?

Durans paraustīja plecus.

-     Nē, bet… viņa atgriezās iedegusi. Atceros, ka pajokoju par to. Apjautājos, kur viņa bijusi.

-     Un?

-    Viņa teica, ka bijusi pludmalē.

-     Kurā? - taujāja Adriēna.

-    Viņa neteica. Un es arī neuzstāju.

-    Kāpēc ne?

-    Viņa negribēja to sīkāk apspriest. Bet man laikam drīzāk bija vienalga.

Vējš pieņēmās spēkā, un lietus izvērtās par iespaidīgu negaisu. Aiz logiem uzplaiksnīja zibens, pēc tam tos satricināja pērkona dārds. Acumirkli šķita, ka debesis sabrūk pār galvu.

-      Nikija šausmīgi baidījās no zibens, - Adriēna ieminējās.

-    Viņa man to neteica.

-    Tiešām? - Bērnībā viņa āva kājās teniskurpes, jo tām ir gumijas zoles. Un slēpās pagrabā.

Arā vējš norāva slēģi un sāka dauzīt to pret mājas sienu. Durans steidzās ārā piestiprināt to, bet Adriēna notvēra viņu pie durvīm un vilka aiz rokas atpakaļ.

-     Vai tu esi traks? - viņa noprasīja, un abi sāka smieties kā bērni, neparastā piedzīvojuma satraukti.

Viņas plauksta joprojām bija uz viņa rokas, un īsu mirkli šķita, ka sekos skūpsts. Bet tad pie paša loga atskanēja apdullinošs rībiens - gaismas nodzisa, Adriēna salēcās, un māja pēkšņi iegrima drūmā krēslā.

Atguvusi elpu, Adriēna norija siekalas un izdvesa:

-     Elektrība pazuda.

Durans pasmaidīja.

-    Kādu brīdi man šķita, ka pasaules gals klāt.

Tā nu viņi spēlēja šahu, kas šķita gana drošs un neprasīja īpaši daudz gaismas. Durans ar radošu izdomu aizstāja trūkstošās figūras ar dažādiem priekšmetiem - bandiniekus ar pudeļu korķiem, torņus ar sālstrauciņiem. Adriēna nebija šīs spēles lietpratēja, un Durans, spēlējot bezrūpīgi un izklaidīgi, uzveica viņu dažu minūšu laikā.

-    Tu droši vien esi jau iepriekš to spēlējis, - Adriēna ieminējās.

Durans paraustīja plecus.

-    Tā šķiet gan.

-    Vari man ticēt, - Adriēna teica, sakārtodama figūras lauciņos. - Es neesmu nekāda dižā šahiste, bet Geibs… - Viņa aprāvās. - Man reiz bija draugs, kurš ar to aizrāvās pavisam nopietni, darbojās kādā klubā vai kur. Un viņš mēģināja man iemācīt, tā ka… es neesmu galīga nemākule. - Mirkli padomājusi, viņa pagrieza galdiņu otrādi un nolika atpakaļ nokritušās figūras. - Šoreiz, - viņa izrīkoja, - tu spēlē ar melnajiem. Un neesi tik pieklājīgs. Pacenties mani sakaut pa īstam.

Tā viņš arī darīja. Un ātri vien. Vienīgā aizkavēšanās bija tad, kad Adriēna apdomāja savus gājienus. Durana gājieni bija gandrīz automātiski, it kā viņš katru situāciju zinātu no galvas, turpretī Adriēnai bija jādomā par visām lamatām un cilpām, ko viņš bija izlicis. Pēc viņas devītā gājiena Durans pacēla skatienu un paziņoja:

-     Mats.

Adriēna paraudzījās uz galdiņu un papurināja galvu.

-     Neredzu.

Viņš paraustīja plecus.

-    Tur tas ir.

Viņa velreiz paskatījās un sarauca pieri.

-    Kur?

-    Nāk tev tieši virsū.

Viņas skatiens šaudījās no vienas figūras pie citas. Beidzot viņa paraudzījās uz Duranu ar aizdomām.

-    Par ko mēs runājam? - viņa noprasīja.

Durans atbildēja ar neizpratnes pilnu skatienu.

-     Par šahu, - viņš teica. - Par ko tad citu? - Tad kā garāmejot nokāva viņas bandinieku un līdz ar to aizšķērsoja ceļu viņas karalim. Vēl pēc diviem gājieniem spēle bija galā.

Ceturtās šaha partijas vidū vējš norāva slēģi. Vēja nestas lietus šaltis gāzās pret stiklu.

-    Izdari kaut ko man par prieku, - Adriēna ieminējās, atlaidusies krēslā.

-    Aizver acis un pasaki, kas tev ienāk prātā, domājot par šahu.

Durans paklausīja. Aizvēra acis un iegrima domās.

-    Nu? - mudināja Adriēna.

-    Šaha galdiņš, - viņš atbildēja. - Un figūras.

-     Tas labi, bet…

-    Melnas un baltas. Sarkanas un melnas.

-    Kas vēl?

Viņš vēl mazliet padomāja.

-    Rums.

Viņa izbrīnā samirkšķināja acis.

-    Rums?

-    Jā. Tā garša. Asa. Un… aromāta buķete - kā konjakam, kā tā piepilda plaušas.

Adriēna nezināja, ko teikt.

Uz mirkli viņš sajuta rokā smago glāzi, redzēja dzēriena tumšo virsmu, vienu mazu ledus gabaliņu, kas peld tajā un izkūst, izzūdot nebūtībā.

-     Kas vēl? - Viņas balss, šķita, atplūda no tālienes.

-    Karstumu. Es atceros, ka spēlēju karstumā, karstā laikā, krekls līp pie muguras.

-Kur?

-     Nezinu. Tās pat īsti nav atmiņas. Drīzāk tās ir… kā atmiņas par atmiņām.

-    Kas vēl?

-    Mūzika. - Viņš pat piešķieba galvu, it kā ieklausīdamies, taču šī kustība izjauca radušos noskaņu, un viņš atvēra acis un paraudzījās uz Adriēnu.

-     Paliec vēl turpat, - viņa lūdza.

Viņš mēģināja, bet atmiņas bija zudušas, un beidzot viņš tā arī pateica.

Tagad lietus bija pierimis un debesis pamazām sāka noskaidroties dzeltenīgi pelēkos toņos.

-    Tas gan bija savādi, - noteica Durans. - Kā tādā spiritisma seansā.

Adriēna atlaidās krēslā un vēroja viņu, grozīdama pirkstos torni.

-    Un tas bija viss, ko tu varēji atcerēties? Rums, karstums un mūzika?

Viņš papurināja galvu.

-    Es jāvu veidoties brīviem iztēles tēliem, tās drīzāk bija sajūtas, nevis kas cits. Bet - jā, tas bija viss, ko atcerējos.

Adriēna sarauca pieri un juristes balsī noteica:

-    Vai tas tev nešķiet dīvaini, ka Nikijai bija tā ieilgusi am- nēzija un viltus atmiņas, un tev arī tāpat?

Durans šķita apjucis, it kā vēlētos atbildēt, bet nespētu. Beidzot viņš noteica:

-    Mums ir atšķirīgi viedokļi.

-    Tu dzirdēji sevi ierakstā, vai ne?

-    Jā, bet…

-     Un?

Viņš nopūtās.

-    Tu domā, ka man ir amnēzija?

-    Es ceru, ka tā ir.

Durans sadrūma.

-    Kāpēc tu tā saki?

-    Jo tas ir mazākais ļaunums no diviem, - viņa atbildēja.

Kamēr pēcpusdiena tuvojās vakaram, Adriēna darbojās ar māsas datoru. Pēc kādas stundas sāka mirgot bateriju gaismas signāls, un viņa izslēdza datoru.

-      Kas ir ar viņas kredītkaršu pārskatiem un norēķinu kontu? - jautāja Durans.

-    Ja viņa oktobrī bija izbraukusi no pilsētas…

īsi pirms pieciem Adriēna piezvanīja uz māsas banku un pieprasīja pēdējo sešu mēnešu pārskatu un čeku kopijas. Bankas darbiniece nebija atsaucīga, bet viņas priekšnieks beidzot piekrita nosūtīt dokumentus uz klientes "reģistrēto adresi". Tas ari bija viss, ko viņi varēja.

Klausīdamies sarunu, Durans apbrīnoja Adriēnas neatlaidību.

-    Tu gan esi uzstājīga, - viņš uzslavēja, kad viņa bija nolikusi klausuli.

-     Kā jau tu teici, es varu būt īsta maita. - Tad viņa pasmaidīja un ierosināja:

-    Iziesim ārā.

Visur mētājās lapas un nolauzti koku zari, sakrituši uz ielām un zālienos. Gaiša koksne kā svaigas brūces rēgojās uz tumšajiem koku stumbriem zaru lūzuma vietās. Tālumā gaudoja sirēnas. Un gaiss bija neparasti svaigs un spirgts kā jau pēc lietusgāzes.

Novilkuši kurpes, viņi staigāja pa pludmali, kur smiltīs mētājās spēcīgo viļņu izskalotas drazas, krabju skeleti, virvju un makšķerauklu gabali, robainas putuplasta atlūzas, koka gabali un beigtas zivis.

Kad viņi atgriezās namiņā, Adriēna devās skriet. Tā kā Durans nebija nopircis sporta apavus, viņš palika viens un, sēdēdams virtuvē, pūlējās aptvert zaudējuma izjūtu, kas viņu pārņēma, kad viņi nogriezās ap stūri, apstājās "Miera ostas" priekšā - un mājas tur nebija. Viņš nespēja izteikt vārdos savas izjūtas, bet viņš jutās tā, it kā būtu izgājis uz kāpņu laukumiņa un atklājis, ka kāpņu nemaz nav, un viņš pēkšņi brīvā kritienā gāžas lejup tukšumā. Vienīgais, kam viņš varēja uzticēties, īsti uzticēties, bija šis mirklis - šeit un tagad. Pasaule acu priekšā - nevis tāda, kāda tā bija vai būs, bet ir pašlaik.

Virtuve. Šis brīdis. Pat atmiņas par šaha spēli ar Adriēnu - lai cik detalizētas tās būtu, lai cik nesenas tās būtu - nebija uzticamas. Viņa atmiņas par "Miera ostu" ari bija bagātas ar detaļām. Un tomēr "Miera osta" bija tikai iedomu tēls - tikpat nereāls kā "Džefrijs Durans". Tāpēc pastāvēja iespēja, ka ari Adriēna ir tikai ilūzija. Tāpat kā vakardiena un aizvakardiena. Niko. De Grots. Un Torņi. Tas viss ir viņa iztēles ainas. Vai Dieva.

Varbūt…

-    Tas bija burvīgi, - iesaucās Adriēna, ienākdama pa durvīm, starojot dzīvespriekā.

Viņš vēroja, kā šī tik ļoti reālā sieviete ielej no krāna glāzi ūdens un, pacēlusi skatienu pret griestiem, iztukšo to lielos, lēnos malkos. Viņa skatiens slīdēja pār viņas augumu, vietām uzkavējoties, tad dodoties atkal tālāk, it kā viņa būtu bagātīgs mielasta galds.

Iztukšojusi glāzi, viņa nolika to uz letes un uzmeta Du- ranam jautājošu skatienu.

-    Maksāšu peniju par tavām domām, - viņa paziņoja.

Viņš atvēra muti, lai atbildētu. Tad pārdomāja.

-    Nu nē, - viņš atbildēja.

Tikko Adriēna bija iznākusi no dušas, iezvanījās tālrunis, un viņa pacēla klausuli.

-    Ak tā, - viņa teica. - Protams… jā. Jā, ir. Pazuda pirms trim, četrām stundām. Uztvērusi Durana neizpratnes pilno skatienu, viņa aizsedza klausuli ar plaukstu un čukstēja: - Triša.

Nekustamo īpašumu aģente.

Tad viņa atkal ierunājās klausulē.

-     Jā… nē. Nē, tas nekas. Man somiņā vienmēr ir mazs lukturītis. - Viņa paberzēja matus ar dvieli un iesmējās. - Jā, tāda es esmu. Mana iesauka ir Skauts. - Viņa pasniedzās un kaut ko pierakstīja. - Labi, ja gadīsies kāda ķibele, zvanīsim jums. - Viņa nolika klausuli.

-     Par ko ir runa? - Durans gribēja zināt.

-     Pagrabā ir kanalizācijas sūknis, - viņa paskaidroja. - Kad pazūd elektrība, tas nedarbojas, un pagrabs applūst. Tas var sabojāt krāsni. Ir kaut kāds ģenerators, kuram jāiedarbojas automātiski, bet tas ne vienmēr notiek. Tāpēc viņa lūdza, vai mēs varētu noiet lejā un nospiest avārijas slēdzi. - Adriēna iegāja guļamistabā un atgriezās ar mazu plastmasas kabatas lukturīti, ko nēsāja līdzi somiņā. Abi kopā viņi nokāpa lejā.

Tas pat nebija īsts pagrabs. Tikai pazemes telpa ar zemes un grants pamatu. Ieeja tajā bija no ārpuses, mājas sētas pusē divviru metāla durvis veda uz īsām betona kāpnēm. Ad- riēna gāja pa priekšu.

-    Diezgan spocīgi, - viņa nomurmināja, vērsdama tumsā lukturīša blāvi oranžo gaismas staru.

-     Kanalizācijas sūknis ir tur, - teica Durans, norādot uz kādu ierīci pie dienvidu sienas. Adriēna piegāja pie tā un noliekusies nospieda slēdzi. Sūknis noklaudzēja un ierūcās.

Neilgi pēc deviņiem elektrība atgriezās. Viņi sveču gaismā ēda picu un dzēra alu, bet tad pēkšņi iekvēlojās puse mājā esošo gaismekļu. Acumirkli viņi jutās kā fotogrāfa zibspuldzes apžilbināti. Viņi sastinga, kad atdzīvojās televizors un ierunājās pilnā skaļumā, smieklu ieraksta pavadījumā.

Duranam tas šķita uzjautrinoši, taču, ieraudzījis izmisumu Adriēnas sejā, viņš apklusa. Viņas acis pieplūda asarām.

-    Kas noticis? - viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu un novērsa skatienu, lai noslēptu asaras.

-    Kas ir?

Beidzot viņa izdvesa:

-    Kad es meklēju Nikiju viņas dzīvoklī… gaismas bija nodzisušās… no īssavienojuma. No sildītāja. Un tad Ramons salaboja drošinātājus un… pēkšņi es viņu ieraudzīju. Vannā.

-    Sāka plūst asaras. Viņa novērsa skatienu.

-    Man ļoti žēl, - teica Durans.

Viņš nomazgāja traukus - nebija jau daudz -, bet Adriēna atgriezās pie datora. Karšu lapā viņa atrada norādes, kā nokļūt doktora -Šova kabinetā Ņujorkā. Pēc tam viņa sāka meklēt viesnīcu, pukodamās par dārdzību.

Doma par naudu sarūgtināja Duranu, jo līdz šim Adriēna bija samaksājusi lielāko daļu viņu izdevumu. Viņam nebija līdzi čeku grāmatiņas, bet bankas kartes viņam nebija nemaz. Adriēna nespēja tam noticēt.

-    Bankomātu kartes ir visiem.

-    Torņu pagrabā ir bankas nodaļa, - paskaidroja Durans.

-     Kad man vajadzēja skaidru naudu, es gāju uz turieni.

Adriēna cītīgi klabināja datora taustiņus, bet Durans pārvācās uz dzīvojamo istabu. Viņš visu laiku apspieda vēlmi skatīties televīziju, jo zināja, ka Adriēnai tas nepatīk, taču viņu bija pārāk nogurdinājušas visas neskaidrības, kas veidoja viņa dzīvi. Viņam vajadzēja paglābties no domām. Televīzija tur lieliski varēja līdzēt.

-     Nesaprotu, kā var maksāt tādu naudu tikai par vietu, kur pārnakšņot, - Adriēna ieminējās, kad viņš gāja tai garām. - Paņemšu līdzi dažas adreses. Varbūt nemaz nevajadzēs palikt pa nakti.

-    Vienalga, - Durans atbildēja un, atkritis uz dīvāna, paņēma televizora pulti. Pārslēdzot kanālus citu pēc cita, viņš beidzot izvēlējās "Darmu un Gregu". Atlaidās dīvānā. Un pazuda savā pasaulē.

25

Viņi atstāja māju nakts tumsā kā zagļi, pie stūres sēdēja Adriēna.

Visu ceļu viņa brauca, ieslēgusi kruīza kontroli, tā ka spidometra rādītājs bija sastindzis pie sešdesmit piecu jūdžu atzīmes. Brauciens bija patīkami vienmuļš un, par laimi, bez piedzīvojumiem - un gandrīz visu laiku klusējot. Katrs bija iegrimis savās domās. Sekojot priekšējo lukturu gaismas kūļiem ziemeļu virzienā, Adriēna raizējās par darba kavēšanu, bet Durans, sēdēdams blakus, bezrūpīgi lūkojās tumsā. Aizverot acis, pavisam viegli varēja iztēloties, ka viņš dodas ilgā atvaļinājumā kopā ar mīļoto sievieti. Pat tad, kad uzausa saule un pelēcīgā agrā rīta gaisma apspīdēja drūmo Ņūdžersi- jas priekšpilsētu ainavu, Durana oma sašļuka tikai nedaudz.

Beidzot Dodge pa Linkolna tuneli ieripoja Midtaunā, kur viņi nogriezās uz ziemeļiem, uz Augšējo Vestsaidu. Kad viņi atrada doktora Šova nosaukto adresi, Adriēna vēl piecpadsmit minūtes riņķoja pa tuvējo apkārtni, meklējot vietu, kur atstāt auto. Beidzot vieta atradās.

-     Neciešu maksāt par auto novietošanu, - viņa paskaidroja

-      Nemaz nebrīnos, - atbildēja Durans. - Mēs to droši vien nevaram atļauties, kad esam jau iztērējuši tik daudz benzīna.

Šova kabinets atradās divdesmit trešajā stāvā dūmakaina stikla debesskrāpī, kas tā uzcelšanas laikā, ap 1965. gadu, droši vien bija jaunākais modes kliedziens. Tagad tas šķita bēdīgs un nokvēpis, it kā tā labākie laiki būtu sen pagājuši.

Pats kabinets bija drīzāk mājīgs, nevis kārtīgs - sienas rotāja gleznas, diplomi un piemiņlietas - visas turklāt mazliet iešķībi. Grāmatas un papīri bija sakrauti kaudzēs uz visām horizontālajām virsmām, vienīgi ne uz grīdas, jo to sedza izsmalcināti Austrumu paklāji.

Doktors izskatījās omulīgs kā holandiešu tēvocis. Drukns vīrs ar ūdeņaini brūnām acīm zem kuplām uzacīm un maigu, gandrīz skumju smaidu. Sveicis viesus ar stingru rokasspiedienu, viņš aicināja tos apsēsties uz mīksta dīvāna.

Viņš bija tērpies velveta žaketē, haki krāsas biksēs, sporta kurpēm kājās, bet ap roku, virs krekla piedurknes, bija aplicis košsarkanu plastmasas Sivatch pulksteni. Tā ciparnīca bija tik milzīga, ka Durans jau no tālienes varēja saskatīt, cik tas rāda. Adriēna zināja, ka doktoram ir pāri piecdesmit, taču viņa seja bija gluda kā bērnam un neparasti līksma.

-    Kafiju?

Viesi neatteicās, un tad bija laiks ķerties pie galvenā.

-     Mani ieinteresēja tas, ko jūs teicāt pa tālruni, - iesāka Šovs. - Varētu pat teikt, ka es kolekcionēju neparastus atmiņas zuduma gadījumus. Tāpēc iesākumā vislabāk būtu vēlreiz izrunāt visu to, ko jūs pieminējāt tālruņa sarunā. Vispirms, - viņš turpināja, ar brūnajām acīm vērojot Adriēnu, - pastāstiet, kad šis vīrietis pirmo reizi parādījās jūsu radara ekrānā. Un pēc tam, - viņš piebilda, noliecot galvu uz Du- rana pusi, - pievērsīsimies jums.

Šovs sakrustoja kājas, atbalstot potīti uz ceļgala, un atlaidās krēslā, aizlicis rokas aiz galvas, it kā gatavotos tā nosēdēt visu dienu.

Viņi beidza sarunu divpadsmitos, kad Šovs izteiksmīgi izstaipījās krēslā, norādot, ka laiks pārtraukumam.

-    Tas tiešām ir apbrīnojams gadījums, - viņš atzina, - taču pat psihiatriem ir jāēd. Es iesaku šādu plānu - man tagad jāiet pusdienās ar meitu, bet pēc tam pusdivos ir tikšanās. Ja jūs atnāksiet trijos, es veikšu ievada interviju, un tad redzēsim, ko darīt tālāk.

-     Kas ir ievada intervija? - Adriēna gribēja zināt.

-    Nu tā… - Šovs paplivināja gaisā plaukstu.

-     Saruna par veselības stāvokli, - paskaidroja Durans. - Operācijas, reiboņi, alerģijas…

-     Un nelielas pārbaudes, - piebilda Šovs. - Visparastākās - TAT, MMSE…

-    Un ko tas nozīmē? - jautāja Adriēna.

Šovs paraustīja plecus.

-      Nosaukumi nebūs daudz saprotamāki par saīsinājumiem. Bet tie ir paņēmieni, kā noteikt pacienta psihopatolo- ģisko stāvokli, identificēt kognitīvos traucējumus un tematiskās uztveres līknes - tādas lietas.

Adriēna pamāja ar galvu, bet Durans bija sapīcis. Vai viņš rīkojās pareizi, piekrizdams nākt šurp? Vai viņš tagad kļūs par šā ārsta izmēģinājuma trusīti?

Šovs piemiedza viņam ar aci.

-     Nešaubos, ka Durana kungs zina par pārbaudēm tikpat daudz kā es, vai ne?

Durans paraustīja plecus.

-     Es zinu, kādas tās ir, - viņš atbildēja, - taču man nav bijusi īpaša vajadzība pielietot tās savā praksē.

-     Es gan ļoti uzticos pārbaudēm, - paziņoja Šovs. - Un, ja mums būs laiks, varbūt izmēģināsim arī Beka depresijas inventarizāciju. - Pamanījis nemieru Durana sejā, viņš steidzās to mierināt. - Tikai, lai noskaidrotu stāvokli.

-     Es saprotu, - atbildēja Durans, - taču… mēs runājam par manu atmiņu, nevis veselo saprātu. Par atmiņu.

Šovs pašūpoja galvu, it kā šī atšķirība nebūtu svarīga.

-     Ja viss, ko jūs man pastāstījāt, ir patiesība, tad, nenoliedzami, kaut kāda disfunkcija ir. Pārbaudes ir tikai pētījumu līdzekļi. Un vispirms mums jānoskaidro, vai jūsu amnē- zija ir organiska vai adaptīva, traumas… vai kā cita sekas. - Viņš sasita plaukstas. - Jātiek skaidrībā, ar kāda veida kaiti mums ir darīšana.

-    Un kādas tās varētu būt? - taujāja Adriēna.

Šovs pacēla plaukstas pret griestiem.

-     Pagaidām nav iespējams to pateikt. Amnēzijai var būt visdažādākie cēloņi - no sitiena pa galvu līdz epilepsijai, pārmērīgam stresam vai - negribu jūs biedēt - smadzeņu audzējam. Tā var ari būt histērijas paveids.

-     Histērijas?

Šovs saviebās.

-     Tas ir novecojis termins. Pamatā ir runa par adaptīvo amnēziju, tādu amnēziju, kurai ir psiholoģiski - nevis fizioloģiski - cēloņi. - šovs salika kopā plaukstas un palūkojās pār pirkstu galiem. - Protams, robežas var būt izplūdušas. Bet, vispārīgi runājot, histēriskā amnēzija pakļaujas sarunu terapijai. Mūsdienās ir tendence klasificēt to kā disociatīvu traucējumu. - Ieskatījies pulkstenī, viņš veikli pielēca kājās. - Jebkurā gadījumā pārbaudes parādīs mums skaidrāku bildi.

Viņš paplēta rokas un pavadīja viesus līdz durvīm.

-    Tiekamies trijos.

Viņi aizgāja apraudzīt auto (soda kvīts nebija), iemeta naudu skaitītājā un dažu kvartālu attālumā no Šova prakses atrada delikatešu veikalu, kur notiesāja sviestmaizes ar pastrami un marinētiem dārzeņiem, piedzerot Dr. Brown's Cel- Ray sodas dzērienu. Durans šķita nobijies, jutās nelāgi, kļuvis par kāda cita ārsta pacientu. Atmiņā visu laiku skanēja doktora šova "skaitāmpantiņš": kognitīvie traucējumi, disfunkcija, histērija.

-    Kas noticis? - noprasīja Adriēna, uzdurdama uz dakšiņas marinēta gurķa šķēlīti.

Durans papurināja galvu.

-    Ja viņš mēģinās iemest mani miskastē, - viņš noteica, - es tinos projām.

-     Miskastē?

-    Tas ir klīnisks termins, - viņš paskaidroja.

Tā kā viņu rīcībā vēl bija vairāk nekā stunda, viņi nolēma iegriezties "Savstarpējās vispārējās nodrošināšanas" birojā.

-    Ja tu pats palūgsi, viņi noteikti iedos tev Nikijas kasešu kopijas, - teica Adriēna. - Tu taču esi viņu klients, vai ne?

Aizbraukuši ar metro un piecus kvartālus pagājuši kājām, viņi nonāca galamērķī, taču tas nebija tāds, kā cerēts.

Izrādījās, ka šajā Ameriku avēnijas adresē atrodas Box 'n Mail firma, kas pārdod iepakojuma materiālus un kartona kastes, kā arī nodarbojas ar iepakošanu nosūtīšanai pa UPS, FedEx un pastu. Šajā Box 'n Mail filiālē kā papildu pakalpojums bija ari pasta saņemšana - pastkastīšu iznomāšana cilvēkiem, kuri nevēlas saņemt sūtījumus mājās.

Izrādījās, ka "Savstarpējās vispārējās nodrošināšanas" birojs Nr. 1119 patiesībā ir četras reiz sešas reiz vienpadsmit collas liela atvilktne. Tās saturu aizsedza presēta metāla durvis.

Adriēna un Durans gaidīja rindā aiz sievietes, kas sūtīja paciņu savam dēlam. Kad pienāca viņu kārta, Adriēna jautāja, kā var sazināties ar "Savstarpējo vispārējo nodrošināšanu".

Ierēdnis bija rosīgs lempis ar gariem gaišiem matiem.

-    Tikai viena iespēja, - viņš atbildēja. - Uzrakstiet viņiem vēstuli.

-     Bet ir taču saraksts, vai ne? Jābūt taču kādam līgumam jums ar viņiem!

Darbinieks papurināja galvu, atkal pievērsa uzmanību paciņai uz letes un prasmīgi aizlīmēja to ar līmlenti.

-     Vai jūs nevarētu vismaz pateikt mums tālruņa numuru? - Adriēna mēģināja izlūgties. - Tas ir ļoti svarīgi, man noteikti jārunā ar šiem cilvēkiem.

-     Kundzīt, - atbildēja kalpotājs, - kā jūs domājat, kāpēc cilvēki nomā tos tur?

Viņš ar rokas vēzienu norādīja uz pastkastīšu rindām. Tas bija tikai retorisks jautājums, tomēr Adriēna atbildēja.

-    Lai būtu vieta, kur saņemt pastu.

Darbinieks paraudzījās uz viņu, tad pagrozīja rokās paciņu, aplūkojot to no visām pusēm. Beidzot iemeta to baltā plastmasas kastē, uz kuras ar roku bija uzrakstīts UPS.

-    Viņi tās nomā, lai varētu diskrēti saņemt pastu. Diskrēti, - viņš atkārtoja. - Ja jums vajag kāda abonenta tālruņa numuru, piezvaniet uz četri, viens, viens.

-    Šī adrese nav katalogā, - Adriēna atbildēja. - Es jau to izmēģināju.

Ierēdnis sērīgi pasmaidīja.

-     Tāpēc jau saku - uzrakstiet viņiem vēstuli. Ja viņi gribētu ar kādu runāt, tad drīzāk nenomātu mūsu pastkasti.

Viņi atkal aizgāja pie auto, lai iemestu naudu skaitītājā, un, atgriežoties Dr. Sova kabinetā, Adriēnu palūdza pasēdēt priekštelpā vai…

-    Es labāk iešu paskriet, - viņa nolēma. Paņēmusi no mašīnas sporta apģērbu, viņa pārģērbās dāmistabā blakus Šova kabinetam, tad ar liftu nobrauca lejā, atstājot psihiatru un Duranu divatā.

Viņai patika skriet Centrālajā parkā. Attālums apkārt tam bija gandrīz ideāls - ap sešām jūdzēm, turklāt bija tik pasakaina sajūta, skrienot debesskrāpju pakājē, koku paēnā.

Viņa skrēja veselu stundu un pāris reižu apmaldījās, iznākot no parka pavisam citā pusē. Ikreiz viņa devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pukodamās: Muļķe tāda! Un ja tu būtu sastiepusi potīti? Vajadzēja paņemt līdzi naudu - vismaz tik daudz, lai varētu piezvanīt. Un vispār jāskatās uzmanīgāk.

Sekretдre - stilīga jauna sieviete ar zili lakotiem nagiem un ar hennu krāsotiem matiem - aizgāja sešos. Kad viņa bija projām, Adriēna piegāja pie rakstāmgalda un no viņas tālruņa rezervēja numuru vienā no iepriekšējā vakarā interne- tā atrastajām viesnīcām. Tad pārģērbās un sāka lasīt Newsweek. Līdz pusastoņiem viņa bija izlasījusi New York, People, līdz pusei New Yorker un sāka jau raizēties, ka noticis kas nelāgs. Viņa divreiz piecēlās no dīvāna un piegāja pie Šova kabineta durvīm paklausīties. Taču biezās durvis apslāpēja runātāju balsis.

Abi vīrieši iznāca no kabineta tikai bez piecpadsmit deviņos, un, izdzirdot viņu balsis, Adriēna satrūkās un pielēca kājās tik raižpilna un nepacietīga kā slimnieka radiniece slimnīcas uzgaidāmajā telpā.

Šovs uzsmaidīja viņai un šķita priecīgi satraukts. Bet Du- rans bija noguris, bāls un nomocījies, ar bārdas rugāju ēnu uz zoda.

-    Tās gan ir nepatīkamas, - skaidroja ārsts, - bet nav sāpīgas. - Pievērsies Adriēnai, viņš pacēla plaukstas pret griestiem un atvainojās, ka licis tik ilgi gaidīt.

-     Esmu pilnīgā neizpratnē, - viņš paziņoja, - bet ieintriģēts vairāk nekā jebkad. Neko tādu vēl neesmu redzējis! Un, kā jau teicu Džefam, vēlos rīt no rīta veikt dažas pārbaudes. Neko pārāk apgrūtinošu…

Adriēna sarauca pieri.

-    Bet kaut kāda nojausma taču jums ir. Jūs runājāties stundām ilgi.

Šovs nopūtās, saāķēja kopā pirkstus un izstiepa rokas virs galvas. Aizvēra acis un pagrozīja galvu, izvingrinot kaklu. Tad nolaida rokas un izkustināja plecus. Beidzot noteica:

-    Varbūt apsēdīsimies?

Viņi apsēdās.

-     Tas viss ir ļoti savādi, - iesāka Šovs. - Vispirms mani ieinteresēja, cik ilgi pastāv tas, ko es sākumā noturēju par amnēziju, bet…

-    Jūsu domas mainījās, - Adriēna uzminēja.

Šovs pamāja ar galvu.

-     Un ko jūs domājat tagad?

-     Es domāju, ka nezinu, ko domāt. Varu godīgi teikt, ka nekad neesmu saskāries ar kaut ko līdzīgu Džefrija prātam. Viņš nezina gandrīz neko par savu pagātni, bet tas, ko zina, drīzāk ir iekalts no galvas, nevis paša piedzīvots. It kā viņš būtu izlasījis grāmatu par sevi un iegaumējis visus sīkumus.

Adriēna paraudzījās uz Duranu.

-    Es esmu aizraujošs gadījums, - Durans noteica ar rūgtu ironiju. - Rejs man par godu nosauks jaunu slimību. Durana sindroms.

Šovs pasmaidīja.

-    Ja es jautāju Džefrijam par kādu notikumu viņa pagātnē, ko viņš atceras, viņš ikreiz par to stāsta pilnīgi vienādi, pieminot vienus un tos pašus sīkumus tādā pašā secībā.

-    Un tad?

-     Tie ir kā anekdotes - iegaumēti stāstiņi, nevis īstas atmiņas. Savā ziņā tas nav nekāds retums. Mēs visi vairāk vai mazāk sagrozām atmiņas, lai tās atbilstu kādam mērķim, izpušķojam tās, lai paši šķistu pievilcīgāki, vecāki - mīlošāki, un tā tālāk. Bet Džefrija gadījumā atmiņas nav izpušķotas, bet iekaltas akmenī. - Pamanījis Adriēnas neizpratni, Šovs paskaidroja: - Es lūdzu Džefu atcerēties noteiktus gadījumus viņa bērnībā, tādus, kurus parasti nemēdz izpušķot.

-     Piemēram? - jautāja Adriēna.

-     Nu… - Viņš paplivināja gaisā plaukstas. - Kā jūs zaudējāt pirmo zobiņu. - Viņš apklusa un uzmundrinoši pamāja ar galvu. - Kā tas tika uzņemts jūsu ģimenē?

Adriēna piesarka.

-     Es nezinu…

-    Zināt gan. Padomājiet par to. Kad jums sāka izkrist piena zobi, vai tas tika uztverts kā dzīves sīkums? Vai ari tam tika pievērsta liela uzmanība? - Psihiatrs salika plaukstas kopā, ar pirkstu galiem pieskaroties lūpām.

Adriēna brīdi padomāja.

-     Mana ģimene, - viņa nervozi iesāka. - Vispirms jāteic, ka tas ir visai izplūdis jēdziens. Bērnībā mani mētāja apkārt pie dažādiem audžuvecākiem.

-     Par to šoreiz nav runa, - iebilda ārsts, nepacietīgi gaidīdams atbildi. - Lai kur un pie kā jūs bijāt, jums izkrita pirmais piena zobiņš. Sāksim ar to. Kas notika?

Adriēna cieši aizmiedza acis, izlikās, ka sasprindzina atmiņu, lai gan pati nesaprata, kāpēc tā tēlo, - jo viņa to atcerējās gluži labi. Beidzot viņa sāka stāstīt:

-    Es dzīvoju pie vecmāmiņas, un viņa to pārvērta par ļoti svarīgu notikumu, lai gan tas nemaz nebija viņai raksturīgi.

-     Turpiniet.

-    Viņai bija mazs māla trauciņš. īpašs trauciņš zoba formā.

Durans iesmējās.

-    Tiešām! Un tam bija vāciņš ar eņģēm un uzrakstu "Zobu feja". Man tas šķita brīnišķīgi, - teica Adriēna. - Lai gan tagad, ja tā padomā… tas šķiet mazliet dīvaini. - Viņa nervozi iesmējās.

-     Turpiniet!

-    Zobu ielikām trauciņā, bet trauciņu es paliku zem spilvena, un, no rīta pamostoties, es vienmēr tajā atradu dolāra banknoti - saritinātu mazā rullītī. Vecmamma nenojauta par manu mantkārību - es biju gatava pati izraut visus atlikušos piena zobus.

-     Redzat nu, - Šovs teica, ar plaukstu norādot uz Adriē- nu. - Jūs lieliski atcerējāties. Pilnīgi pareizi. Zoba izkrišana ir pārejas rituāls, un gandrīz katram par to ir kādas atmiņas. Tikai ne Džefrijam. Viņš par to neatceras itin neko.

Viņš pameta skatienu uz Duranu, bet tas paraustīja plecus.

-     Kā jau stāstīju Džefam, man ir vesels saraksts ar līdzīgiem mazsvarīgiem atgadījumiem. Tas, ko mēs visi esam pieredzējuši, - pusdienošana pamatskolā, friziera un zobārsta apmeklējums. Varu sniegt desmitiem kolektīvās atmiņas piemēru, kas raksturīgi visu cilvēku - vai vismaz amerikāņu - dzīvesveidam. Bet… - šovs ar nožēlas pilnu smaidu pievērsās Duranam, - mūsu draugs tikpat labi varētu būt nācis no Marsa. No visiem manis pieminētajiem gadījumiem - to bija tieši ducis - Džefrijs atsaucās tikai uz diviem. - Viņš pacēla gaisā divus pirkstus kā miera zīmi. - Viņš atceras gājienu uz pludmali Betanibīčā kopā ar vecākiem. Un vēl atceras, kā nopūtis svecītes uz dzimšanas dienas tortes. Viss pārējais - tukšums, un tas ir pavisam citādi, nekā es biju domājis.

Adriēna nesaprata.

-    Kāpēc? Mēs zinām, ka viņam ir amnēzija.

Šovs lēni pašūpoja galvu.

-     Jā, bet mēs zinām arī, ka viņš mēdz aizstāt trūkstošās atmiņas ar sagudrotiem stāstiem. Un tieši tas padara šo gadījumu tik interesantu - viņš ir "divdabis". Un nevis kurš katrs "divdabis". Durana kungs ir pārliecināts, ka viņa atmiņas ir patiesas, - tāpēc viņš izturēja jūsu pieminēto melu detektora pārbaudi un tāpēc arī tik naivi aizveda jūs uz neesošu pludmales namiņu. Tas viss atbilst tam, ko es esmu uzzinājis šajā pēcpusdienā. Kad jautāju Džefam par jau minētajiem nenozīmīgajiem notikumiem, viņš pat nemēģināja kaut ko sagudrot. Tikai atcerējās vai neatcerējās. Galvenokārt ne.

-    Bet ko tas nozīmē? - Adriēna gribēja zināt.

-    To, ka viņš nav krāpnieks.

-Un?

-    Ka viņš cieš gan no amnēzijas, gan maldiem. - Šovs pievērsās Duranam. - Vai neiebilstat, ka es tā jūs apspriežu?

Durans pabolīja acis.

-     Viss kārtībā. Mēs ar Adriēnu esam seni draugi. Kopš viņa vairs nesūdz mani tiesā.

Šovs šķita pārsteigts.

-    Jūs sūdzat viņu tiesā?

Adriēna papurināja galvu.

-     Nē. Gribēju iesūdzēt. Tagad vairs ne.

Doktors vairs pie tā nekavējās.

-    Tātad mēs veicām dažus no klīniskajiem testiem, ko minēju jau iepriekš.

-Un?

-    Viss ir kārtībā - izņemot pacientu. - Viņš pasmaidīja. - Tāpēc es viņu hipnotizēju.

Adriēna sarauca pieri.

-    Bet… man šķita, ka jūs esat hipnozes pretinieks.

-    Nepavisam. Tas ir noderīgs paņēmiens, un es cerēju, ka tas palīdzēs viņam mazliet atslābināties. Mazliet atlaidīs bremzes.

-    Un tā arī bija? - jautāja Adriēna.

-     Nē, pat hipnozes ietekmē viņa atmiņa bija kā balta lapa. Bet ar tiem gadījumiem, kurus viņš atcerējās - gājienu uz pludmali, dzimšanas dienas torti (un pirmo dzimšanas dienas ballīti) -, ar tiem bija vēl interesantāk.

-    Kā tā?

-     Viņš pastāstīja tieši tos pašus stāstus. Tieši tos pašus. Gandrīz vārdu pa vārdam. It kā skaitītu no galvas dzejoli vai teiktu runu.

-    Un ko tas nozīmē? - jautāja Adriēna.

Doktors Šovs papurināja galvu.

-     To es vēl nevaru pateikt. Taču gribu veikt dažas pārbaudes, lai mēs varētu izslēgt iespējamības.

-     Piemēram, kādas?

-    Hipotalāma bojājumus.

-    Un šis pārbaudes - kādas tās ir? - jautāja Adriēna.

-    Datortomogrāfija. Pozitronu emisijas tomogrāfija. Magnētiskā rezonanse.

Tagad Adriēnas acis iepletās.

-    Šaubos, vai Durana kungam ir nauda…

-     Viņš ir apdrošināts, - atbildēja Šovs. - Mēs pārbaudījām.

-    Tiešām? - viņa neticēja. "Savstarpējā vispārējā nodrošināšanā?"

-    Nē, - atbildēja Durans. - Man ir Traveler's. Tā otra apdrošināšana bija tikai pret ārstēšanas kļūdām - ar kasetēm.

Šovs piecēlās, piegāja pie sekretāres galda. Atvēris pēc kārtas vairākas atvilktnes, viņš beidzot izņēma karti, dažus papīrus un pasniedza tos Duranam.

-     Kas tie ir? - Adriēna jautāja, raudzīdamās viņam pār plecu.

-     Slimnīcas karte, kurā parādīts, kur atrodas laboratorija. Piekrišanas veidlapas. - Tad Šovs ieskatījās pulkstenī un saķēra galvu. - Ak, Jēziņ, - viņš iesaucās. - Nu gan dabūšu brāzienu!

-    Atvainojiet, - taisnojās Adriēna, savākdama savas sporta kurpes un piesvīdušo sporta tērpu.

Psihiatrs mierinoši pamāja ar roku.

-     Nebūs jau pirmā reize. - Visi kopā viņi izgāja pa durvīm un devās uz liftu.

-    Vai jūs mēdzat būt nervozs, Džefrij? Klaustrofobija uznāk?

Durans paraustīja plecus.

-    Kā lai es zinu?

Šovs klusi iesmējās.

-      Ja jums šķiet, ka nevarēsiet izturēt MRI, pasakiet tehniķim. Viņš jums iedos kaut ko, kas palīdzēs nomierināties.

26

Viesnīca bija nožēlojams ūķis.

Viņu numuru "ar virtuvīti" Durans raksturoja kā "klīniski depresīvu". Tas šķita noplucis un bēdīgs, jo pārāk daudz kalpojis par naktsmājām ļaudīm, kas tikai nesen "atbrīvoti". Sagrabējušās gultas bija pārsegtas ar aizdomīgiem šenila pārklājiem, kas, spriežot pēc dažām tumšākām švīkām, kādreiz bijuši oranži, bet tagad kļuvuši blāvi dzeltenīgi. Grīdu visā tās platībā klāja notraipīts paklājs, stūri bija novietots zems galdiņš. Ar cigarešu dzēšanas degumiem izraibināts sinepju krāsas krēsls stāvēja pie nokvēpušā loga. Tam līdzās uz iebūvēta skapīša lepojās Sony Trinitron televizors ar divdesmit septiņu collu ekrānu.

Minivirtuvītē aiz ugunsizturīgās plastmasas letes bija izlietne, kas ilgojās pēc jaunas emaljas kārtas, mazs, bet skaļi dūcošs ledusskapis un Sears skapīšu rinda, kuros glabājās Me- lamine šķīvju un tasīšu krājums.

Adriēna atvēra ledusskapi un ielūkojās tajā. Par laimi, tur nekā nebija, vienīgi ledus gabaliņu trauks, kas šķita pašdarināts, izlocīts no alumīnija folijas.

-    Man te riebjas, - viņa paziņoja.

Durans palika krēslu zem durvju roktura.

No rīta viņi ar metro aizbrauca uz Paštenas medicīnas centru, kur viņus moži sagaidīja rentgena nodaļas darbinieki. Āzijas izcelsmes reģistratore atvēra bīdāmo lodziņu un plati uzsmaidīja Duranam.

-    Jā, - viņa teica. - Durans. Jūs esat ieradies uz pārbaudēm, vai ne? Es pasaukšu Viktoru.

Jau pēc brīža pa durvīm iznāca latīņamerikānis ar asiem sejas vaibstiem. Viņš bija ģērbies zilganzaļā ķirurga tērpā, Un viņa seja atsauca atmiņā acteku mākslas darbus.

-     Atdodiet Melisai piekrišanas veidlapas, - viņš teica, - un tad varēsim sākt. - Tad viņš pievērsās Adriēnai. - Jūs esat Durana kundze?

Viņa juta, kā vaigos ieplūst sārtums.

-    Nē, - viņa pārāk steidzīgi iebilda. - Tikai draugs.

-    Jums diez vai ir vērts palikt šeit un gaidīt, - viņš paskaidroja. - Jo tas būs diezgan ilgi. Varbūt atnāciet ap četriem?

Kad Adriēna bija aizgājusi, viņi pārbaudīja Durana galvenos veselības stāvokļa rādītājus un ieveda viņu apskates telpā gaidīt uzaicinājumu. Telpu rotāja ar pasteļkrāsu uzzīmēta ģeometriska raksta josla sienas un griestu saskares vietā. Pie vienas sienas bija Normena Rokvela25 grafika, kurā bija attēlots laipni smaidošs ārsts baltā halātā ar stetoskopu rokās tuvojamies bailēs trīcošam zēnam, kura pārāk īsais slimnīcas krekls atsedza kailu dibengalu.

šis salkanais bērnu ārsta tēls atsauca atmiņā laiku, kam nebija gandrīz nekā kopīga ar pasauli, kurā Durans bija nokļuvis. Rentgena centrs bija mūsdienīgākās tehnikas valstība, pārpilna datoriem, gaismas diodēm, osciloskopiem un pelēcīgas krāsas iekārtām, kas šķita reizē modernas un aizvēsturiskas.

Pirmā bija datortomogrāfija.

Duranam bija jāapguļas uz vēdera, atbalstot galvu uz zoda. Viņam mutē ielika kādu gumijas priekšmetu, kurā viņam bija jāiekožas, lai labāk varētu noturēt galvu uz vietas. Kustēties nedrīkst, viņu brīdināja. Tā nu viņš gulēja kā baļķis, pēkšņi tik saasināti sajuzdams katru niezēšanu un kņudēša- nu, apņēmības pilns nekustēties, klausīdamies māsiņas-teh- niķes-karsējmeitenes nemitīgajā tērgāšanā.

Runādama viņa darbināja ierīci, kas virzījās pa sliedēm viņam ap galvu, uzņemot četrdesmit astoņus viņa galvaskausa šķērsgriezuma attēlus. Ierīce pārvietojoties draudīgi dūca, un bija grūti noturēties nesaraujoties, kad tā ar troksni apstājās, grabēja un klikšķēja, ierakstot attēlu.

Klausoties māsiņu-karsējmeiteni, Duranam ienāca prātā, ka viņas balss tonis ir tieši tāds, kādā parasti uzrunā suņus un mazus bērnus.

Pēc datortomogrāfijas indiešu izcelsmes sieviete paņēma Durana karti ar krāsu kodiem un aicināja viņu telpā, uz kuras durvīm bija uzraksts:

ULTRASKAŅAS MAGNĒTISKAS REZONANSES CAURSKATE

Šoreiz viss nenoritēja tik gludi.

Ultraskaņas iekārta bija garš galds, kas tiek ievirzīts lielā cilindrā, kas atgādināja zārku. Tehniķi to dēvēja par "magnētu". Duranam uz galvas tika uzlikta tāda kā futbolista ķivere, kas bija piestiprināta pie plastmasas režģa, kas sedza viņa seju. Māsiņa iedeva viņam kādu ierīci saziņai - ja uznāk klaustrofobija, jānospiež trauksmes poga. Tad viņam piekodināja gulēt mierīgi un nepievērst uzmanību iekārtas du- nēšanai.

Lai tā arī būtu. Pagaidām viss kārtībā.

Tad māsiņa nospieda pogu, un galds iebrauca cilindrā, kas aprija Duranu. Raugoties caur plastmasas režģi, viņa acis atradās apmēram astoņu collu attālumā no cilindra griestiem, bet tad galds tika pacelts, un cilindra virsma rēgojās tikai pāris collu virs viņa sejas.

Viņš dziļi ievilka elpu. Tu esi drošajā vietā, viņš teica sev un tūlīt nospieda trauksmes pogu - no visa spēka. Atskanēja trauksmes signāls. Atskrēja māsiņa. Galds tika atkal nolaists lejā un izripināts no cilindra.

Mediķi čukstus apspriedās, tad Durans atkal atgriezās apskates telpā. Tur jauns vīrietis ar noskūtu galvu un zelta riņ- ķīti nāsī iešļircināja viņam kaut ko un solīja, ka tas palīdzēs nomierināties. Tā arī bija. Atlikušais rīta cēliens un arī daļa pēcpusdienas pagāja ne gluži kā sapnī, bet kā dokumentālā filmā. Uz maza ekrāna. Melnbaltā. Bez teksta.

Durans neatcerējās, cik pārbaudes tika veiktas vai cik reizes viņa vēnas tika iztaustītas.

Pēdējā pārbaude bija PET caurskate. Acteks Čārlijs - tā viņu dēvēja klīnikā - paskaidroja Duranam, ka PET nozīmē pozitronu emisijas tomogrāfija.

- Mēs jūs izgaismosim ar šo, - viņš teica un paņēma šļirci no alumīnija paplātes. - Tas ir radioaktīvais izotops, - viņš pavēstīja. - Izgaismo jūsu smadzenes, lai dakteris varētu redzēt, kas notiek. - Viņš ar nagu viegli uzsita pa šļirci un lika Duranam apgulties uz galda, kas bija apklāts ar papīru.

Durans paklausīja un gandrīz nejuta adatas dūrienu.

Pēc divām stundām viņš nelielā klīnikas konferenču telpā satikās ar Adriēnu un doktoru Šovu.

Pie izgaismotiem ekrāniem bija piesprausts ducis attēlu - Durana smadzeņu šķērsgriezumu. Ar rādāmo kociņu rokā šovs gāja no viena attēla pie cita, norādīdams uz mazu, spožu punktiņu pelēkajā masā.

-     Lūk, šeit, - viņš teica. - Un šeit. Un šeit. Un arī šajā var redzēt!

-    Izskatās pēc rīsu graudiņa, - brīnījās Adriēna.

-    Kas tas ir? - jautāja Durans.

Šovs brīdi padomāja, tad sarauca pieri un atbildēja:

-    Es nezinu. - Tad vēl mazliet padomāja un paraustīja plecus. - Varu pateikt, kas tas nav, - viņš piebilda. - Tie nav audi. Nav ne kauli, ne nervi. Tā nav ne miesa, ne asinis. Tāpēc jāteic, ka tas ir "svešķermenis", - tā mēs saucam šādus objektus, ko esam apskatījuši no visām pusēm un tomēr nevaram saprast, kas tie ir. - Ārsts apklusa un sarauca pieri. Viena no dienasgaismas lampām pie griestiem čirkstēja. - Vai neatceraties kādu galvas savainojumu? - viņš cerīgi apjautājās Duranam. - Varbūt autoavāriju? Vai esat bijis armijā? Vai lidmašīnas katastrofā?

Durans saviebās.

-     Neko tādu neatminos.

Šovs pasmaidīja.

-     Ļoti jocīgi.

-     Pagaidiet, - Adriena pievērsās šovam. - Vai jūs domājāt, ka tāpēc? Ka tas…

-     Ka viņa stāvoklis varētu būt fiziska savainojuma sekas? - Šovs pacēla rokas un savilka seju pārspīlēta apjukuma grimasē. - Teiksim, tā ir… pagaidu hipotēze. - Viņš norādīja uz attēliem pie ekrāniem. - Psiholoģijas un neirobioloģijas vēsturē ir daudz piemēru, kā fiziski savainojumi ietekmē atmiņu. Patiesībā liela daļa vērtīgākās informācijas par atmiņu, kas ir mūsu rīcībā, nāk no negadījumiem - briesmīgiem negadījumiem, kuros smadzenes tiek sakropļotas. Un tas nav arī nekāds brīnums. Jo šādus eksperimentus slimnīcā veikt nevar. - Šovs ritmiski pabungoja pa galdu ar rādāmo kociņu, tad nolika to.

-     Vai ir iespējams, - jautāja Adriēna, - ka tas svešķermenis… traucē Džefa atmiņai darboties?

Šovs paraustīja plecus.

-    Pilnīgi, - viņš atbildēja. - Pat ļoti iespējams.

-    Bet droši pateikt jūs to nevarat, - ieminējās Durans.

-     Ja neesmu to apskatījis, tad ne. - Pamanījis Adriēnas vilšanos, viņš tai līdzjūtīgi uzsmaidīja. - Atmiņa ir ļoti savāda parādība, - viņš paskaidroja. - Cilvēki mēdz iedomāties, ka mēs glabājam atmiņas smadzenēs līdzīgi kā bibliotekāri glabā grāmatas, citu citai līdzās, sakārtojot noteiktās kategorijās. Taču tā nav. Mēs to zinām, jo ir veikti eksperimenti - daudz eksperimentu. Un esam uzzinājuši, ka atmiņas nav lokalizētas, bet izkliedētas. Līdzīgi dūmiem, tās izplūst smadzenēs. Tāpēc, ja iemāca žurku orientēties labirintā un pēc tam sakropļo tās smadzenes, ka tā tikko var paskriet, tā tomēr vēl atcerēsies ceļu no A līdz Z. Varbūt ne tik ātri, tomēr atcerēsies.

-    Jūsu gadījumā visinteresantākais ir tas, - turpināja Šovs,

-     ka nav vērojamas atmiņas zuduma parastās pazīmes. Jūsu īslaicīgā atmiņa nav bojāta. Un šķiet, ka ir saglabājusies arī spēja veidot ilgstošās atmiņas.

-    Un kāda ir jūsu teorija? - jautāja Durans.

-    Man nav teorijas, - atbildēja Šovs. - Ir tikai priekšmets.

-     Viņš ar rādāmo kociņu viegli uzsita pa vienu no attēliem pie gaismas paneļa. - Tas priekšmets.

Raugoties attēlā, Duranu pārņēma prieka vilnis. Ārstam varbūt ir taisnība. Tas varētu daudz ko izskaidrot. Protams, ne visu - Edija Bonillas slepkavību ne. Bet… daudz ko.

-    Un ko mēs darīsim tālāk? - Durans gribēja zināt.

Šovs vilcinājās.

-    Tas ir atkarīgs no jums, - viņš atbildēja.

-    Kā tā?

-    Mēs varētu ieiet iekšā, - paskaidroja ārsts. - Izņemt to. Paskatīties, no kā tas ir izgatavots. Noskaidrot, kas tas ir.

-    Vai tas ir bīstami? - jautāja Adriēna.

šovs ritmiski uzsita pa galdu ar rādāmo kociņu, tad arvien lēnāk, lēnāk… Pašūpoja galvu augšup, lejup.

-    Ne pārāk. Šim apvidum ir salīdzinoši viegli piekļūt, jūs būsiet pussēdus stāvoklī, un mēs iekļūsim dobumā caur deguna dobumu.

-    Caur degunu.

Šovs pārstāja bungot un uzsita ar rādāmo kociņu pa otras rokas plaukstu.

-    Jā. Jums būs vajadzīgas dažādas antibiotikas, bet citādi, manuprāt, tas ir tīrais nieks.

-    Tomēr risks pastāv, - Adriēna neatlaidās.

Šovs pamāja ar galvu.

-    Risks ir vienmēr.

-     Piemēram, kāds? - taujāja Durans.

-    Optiskā nerva bojājums.

-    Viņš var kļūt akls?

-     Tas ir ļoti, ļoti maz ticams. Es vairāk raizētos par noplūdi.

-    Kādu noplūdi? - brīnījās Adriēna.

-     CSF. Smadzenes peld smadzeņu šķidrumā. Šādā operācijā… - Viņš paraustīja plecus.

-    Jēziņ, - nomurmināja Durans.

-    Letāls iznākums ir mazāks par vienu procentu.

Durans un Adriēna klusēja.

-     Protams, - turpināja psihiatrs, - nevēlamas sekas var būt ari tad, ja mēs to atstāsim. Tas var izraisīt vietēju infekciju vai pietūkumu - PET attēlos redzams tāds savāds… iekaisums apkārt šim priekšmetam. - Viņš pārcilāja kaudzi lielu krāsainu Durana smadzeņu uzņēmumu. Krāsas bija spilgtas - tumšsarkana, sārta, safīrzila -, piešķirot Durana smadzenēm psihodēlisku izskatu, kā attēliem, ko varētu drukāt uz retrostila T krekliem.

Doktors novietoja fotogrāfa lupu uz viena no attēliem.

-     Šeit. Iekaisums skaidri saredzams. Paskatieties!

Adriēna un Durans pēc kārtas palūkojās. Durans redzēja

mazu dzeltenu punktiņu, ko apņēma tumšsārts oreols.

-    Un ko jūs vēlaties darīt? - jautāja Durans.

-     Izlūkot stāvokli, paraudzīties, vai iespējams iekļūt un izkļūt, nenodarot lielus kaitējumus. Ja varēsim, izņemsim to. Noskaidrosim, kas tas ir.

-    Un operāciju veiksiet jūs? - jautāja Adriēna.

šovs papurināja galvu.

-     Atradīšu kādu ar prasmīgākām rokām. - Viņš pagriezās pret dokumentu skapjiem, kas atradās aiz muguras, atvēra atvilktni, izņēma mapi un izvilka no tās dažus papīrus. - Ņemiet, - viņš teica, pasniedzot tos Duranam. - Piekrišanas veidlapas. Iesaku izlasīt tās rūpīgi. Izgulieties labi un… piezvaniet man no rīta.

Kvartāla attālumā no viesnīcas viņi atrada kubiešu un ķīniešu ēstuvi un atgriezās savā numurā ar rīsu un pupiņu trauciņiem un sešām pudelēm Tsing Tsao alus.

Kamēr Adriēna lika šķīvjus uz mazā stūra galdiņa, Du- rans ieskatījās piekrišanas veidlapās.

-    Es varu kļūt akls, - viņš pavēstīja. - Vai pārvērsties līdz nepazīšanai. Šis man patīk vislabāk - "kognitīvās funkcijas zaudējums".

Adriēna pasniedza viņam alu un apjautājās:

-    Ko tas īsti nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka es varu kļūt par idiotu.

-    Ak dievs! - Adriēna iesaucās. - Es nezinu… - Viņa uzmeta Duranam bažīgu skatienu.

-    Kas ir?

Viņa papurināja galvu.

-    Negribu neko teikt. Negribu uzņemties atbildību.

Ēdiens bija fantastisks.

-     Ķīniešu un kubiešu apvienojums, - brīnījās Adriēna. - Man tas nebūtu ienācis prātā. Diez kā tas varēja rasties.

Durans paraustīja plecus.

-    Rietumindijā ir daudz ķīniešu, - viņš paskaidroja. - Vismaz Jamaikā un Haiti. Tāpēc tikpat labi tie var dzīvot ari Kubā.

Adriēnas irbuļi palika gaisā pusceļā.

-    Kā tu zini?

-    Kā to saprast - kā es…

-     Pavisam vienkārši, - viņa atbildēja. - Padomā par to. Vai tu esi tur bijis? Jamaikā? Kārību salās?

Viņš brīdi padomāja.

-    Jā, šķiet, ka esmu. Vismaz Haiti.

-    Nu tad padomāsim par to! Mēģini kaut ko atcerēties.

Izgaršojis vēl vienu karoti risu un pupiņu, viņš aizvēra acis un iemalkoja alu. Beidzot viņš ierunājās:

-     Liela balta māja. Veranda. Palmas. Aiz loga bija dzirdams satiksmes troksnis, vienmuļa motoru rūkoņa. Kad sacēlās stiprs vējš un locīja palmas, - viņš stāstīja, - tā nebija maiga skaņa - vēja šalkoņa lapās. Tie bija īsti brīkšķi. - Mirkli klusējis, viņš turpināja: - Kāds dārznieks ikreiz pirms vētras kāpa kokos… - Viņš apklusa.

-    Kāpēc? - mudināja Adriēna.

-    Nogriezt kokosriekstus, lai tie krītot nesapostītu verandu.

-     Turpini, - rosināja Adriēna. Viņa nolika irbuļus. - Tāpat kā toreiz, kad mēs spēlējām šahu. Atceries? Rums, karstums…

Pretī sēdošā Durana seja bija tik mierīga, tikai maza grumbiņa starp uzacīm liecināja par atmiņas piepūli. Pēkšņi viņš pielēca kājās, plaši ieplestām acīm.

-    Kas noticis?

Viņš papurināja galvu, novērsa skatienu un pāris reižu dziļi ievilka elpu.

-     Dažkārt… kad es sāku kaut ko atcerēties… es redzu to telpu, un tā mani biedē līdz nāvei.

-    Kādu telpu?

Viņš papurināja galvu un piegāja pie loga. Paraudzījās ārā.

-     Es nevaru par to runāt.

-    Tev ir jāvar.

Viņš joprojām lūkojās ārā pa logu, it kā meklēdams kaut ko. Pēc brīža viņš ierunājās:

-     Es mēģinu iztēloties krāsu.

-    Kādu krāsu?

-    Telpas krāsu. Tā nav dzeltena, bet… okera tonis. Un visur ir asinis. - Viņš smagi nopūtās. - Es tiešām negribu par to domāt.

-     Bet tev ir jādomā, tieši tas tev ir jādara - jādomā par to. Turpini! Varbūt…

-     Nē!

-    Labi, - atbildēja Adriēna, atkal paņemdama irbuļus. Viņa vilka tos caur sarkanīgo mērci un tad centās notvert kādu melnu pupiņu.

-       Piedod, - taisnojās Durans. - Es nespēju. Tas ir… Nezinu. Neprotu izskaidrot.

-    Tas nekas, - Adriēna it kā vienaldzīgi atteica. - Kā gribi.

-    Paklau…

-    Es tikai domāju, ja tev ir šādu atmiņu paliekas, tas nozīmē, ka tur ir noticis kaut kas svarīgs, un tāpēc tev vajadzētu papūlēties tās atgūt.

Durans kādu bridi klusēja. Atpakaļ atsukāto tumšo matu šķipsna bija nokritusi uz pieres, un viņš ar pirkstiem atglauda to.

-    Varbūt neprotu īsti labi izskaidrot, bet… es nespēju par to domāt. Nespēju to izturēt.

Adriēna nopūtās.

-    Es ieraugu to telpu un… šķiet, ka tūlīt nomiršu, - viņš paskaidroja. - It kā es gribētu nomirt.

Viņa papurināja galvu, it kā lai mainītu sarunas tematu.

-    Tev laikam tāpat pietiek, par ko lauzīt galvu, - viņa ieminējās.

Viņš šķita apjucis.

-    Tiešām?

-    Jā, par smadzeņu operāciju. - Viņa uzdūra uz irbulīša melno pupiņu, bet tad centās apslēpt šo neveiksmīgo salīdzinājumu, savandot pārējo ēdienu uz šķīvja.

-    Vai tu vienmēr tā dari? - Durans pēc kāda brīža bezrūpīgi ievaicājās.

-    Kā tad?

Viņš norādīja uz Adriēnas izveidotajām mazajām risu un dārzeņu kaudzītēm.

-     Jo doktoram Freidam bija dažas ļoti interesantas domas par šādām izdarībām.

Viņa iesmējās.

-     Spēlējos ar ēdienu, - viņa atbildēja, sastumjot ēdienu vienkopus un izlīdzinot to. - Mani nelabvēļi teiktu, ka tā ir vienīgā spēlēšanās, uz ko esmu spējīga.

-    Tev ir nelabvēļi?

Viņa pārvilka slīpu krustu ēdiena četrstūrim, sadalot to četros trijstūros.

-     Mj-ā-ā.. "Es neprotot priecāties. īsta darba bite. Tikai par darbiem vien domājot."

Durans iesmējās.

-    Manuprāt, taviem nelabvēļiem skauž.

Viņa pasmaidīja. Teica:

-    Paldies. - Nodomāja: Ak vai.

Viņa tiešām sāka pieķerties šim vīrietim. Viņai tas patika arvien vairāk - un varbūt pat ne tikai patika (bet tā būtu īsta katastrofa). Droši vien Stokholmas sindroms26 , viņa nodomāja. Lai gan Durans nebija sagrābis viņu par ķīlnieci, viņi abi bija kļuvuši par šīs dīvainās situācijas ķīlniekiem, un bija tikai dabiski, ja viņai radās tāda sajūta, it kā viņi abi būtu kāda… komanda. Viņa pārvilka ar īkšķi pār Tsing Tsao pudeles aprasojušo sānu, noslaukot mitrumu. Tad pacēla pudeli un iztukšoja to.

Pēc stundas viņa, virtuvē mazgādama traukus, dzirdēja, ka Durans zvana pa tālruni. Aizgriezusi krānu, viņa nolika šķīvi uz režģa un ieklausījās.

-    Jā, dakter, - viņš teica. - Džefs Durans zvana… jā. Labi, paldies. Zināt, es tikai gribēju pateikt - es visu pārdomāju un… esmu ar mieru.

27

Šovs piezvanīja astoņos no rīta, pamodinot Adriēnu, bet Durans tikai paslēpa galvu zem spilvena.

-     Mēs varētu darīt to otrdien, - pavēstīja ārsts. - Sarunāju Niku Alalinu - viņš ir neiroķirurgs - un vervēju pārējo komandu. Būs mazliet jāpapūlas, bet… viss būs kārtībā.

Adriēna izcēla kājas no gultas un piecēlās sēdus.

-     Otrdien?

Šovs nojauta vilšanos viņas balsī.

-     Labākais, ko varēju sarunāt, - viņš paskaidroja. - Un pat tas…

-     Lai būtu otrdien, - izlēma Adriēna. - Tikai… es domāju, ko mēs visu šo laiku darīsim. Ņujorkā dzīve ir tik dārga un - vēl trīs dienas…

-    Tad brauciet mājās! Sakiet Džefam, lai brītiņu atvelk elpu, bet jūs… droši vien ar nepacietību gaida "Slovs, Holijs".

-     M-m-jā-ā…

Viņi iebrauca Betanibīčā pievakarē un vispirms iegriezās lielveikalā.

-    Kaut es prastu pagatavot kaut ko īpašu, - ieminējās Adriēna, iegādādamās ceptu cāli, - pārdevējs prasmīgi atbrīvoja to no metāla dakšām un ielika maisiņā ar alumīnija folija oderi. Viņi devās tālāk gar plauktiem un apstājās, lai paņemtu iepakotus salātus. - Bet patiesība ir tāda, - viņa turpināja, - ka tu diez vai būtu sajūsmā par tādiem ēdieniem, no kā mēs pārtikām mājās.

-    Kādiem? - Durans gribēja zināt. - Tu domā maltās gaļas kukulīšiem? Man garšo maltās gaļas kukulīši.

-    Tā jau būtu augstākā pavārmāksla. Es vislabāk piepra- tu gatavot kartupeļu sautējumu, - atbildēja Adriēna. - Un hamburgerus. Tunču tārpiņus. Cāli karaļa gaumē. Un zini - to zefīru un kokosriekstu desertu, ko vienmēr kāds atnes kā cienastu? Tas man īpaši garšoja.

-    Kas ir tunču tārpiņi? - brīnījās Durans. - Izklausās kā…

-     Labāk nejautā. Vajag nūdeles un sēņu krēmzupu. Un daudz Ritz sauso cepumu.

Atgriežoties namiņā, novietojot pagalmā auto, dzirdot un sajūtot pazīstamo grants čirkstoņu zem riepām, Adriēnu pēkšņi pārņēma prieks, mānīga (viņa atgādināja sev) mājās pārnākšanas sajūta.

Pēc kopīgām vakariņām viņa uzvilka džinsus un džemperi un kopā ar Duranu devās pastaigā gar jūru, par spīti aukstumam. Viņai tā patika jūras smarža, viļņu duna un to izkustināto sīko akmentiņu grabēšana. Bet aukstums bija stindzinošs. Elpas mākonīši bija redzami gaisā, un, to pamanījusi, viņa nodrebinājās. Durans aplika roku viņai ap pleciem un pielieca galvu, slēpjot seju no jūras vēja. Uz mirkli Adriēna sastinga, bet tad nomierinājās un ļāvās siltumam, viegli piekļaujoties viņam.

Pēc brīža viņa iejautājās:

-    Vai tu uztraucies par to operāciju?

Durans paraustīja plecus.

-    Tu būtu traks, ja neuztrauktos.

Viņš klusi iesmējās.

-    Par to jau ir runa, vai tad ne?

Nogājuši pārsimt jardus, viņi atgriezās mājā, pastaigas uzmundrināti.

-     Es gribu vēlreiz to izpētīt, - paziņoja Adriēna, apsēzdamās pie ēdamistabas galda ar Nikijas datoru. - Tur noteikti ir kaut kas tāds, ko esmu palaidusi garām. - Viņa gaidīja, kad dators būs gatavs darbam. - Tu kaut ko no tiem saproti?

Durans paraustīja plecus.

-    Varu paskatīties. - Viņš noliecās Adriēnai pār plecu.

-     Es esmu izrakņājusi visu, ko vien varēju iedomāties, - kalendāru, adrešu grāmatu, grāmatvedības programmas. Atvēru katru failu, ko vien atradu, bet neuzgāju nekā.

-    Vai ieskatījies interneta pagaidu failos?

Viņa iepleta acis.

-     Nē.

Durans apsēdās viņai blakus.

-     Dodies uz Starts, pēc tam - Uzstādījumi. Tad - Vadības panelis. - Adriēna paklausīgi virzīja kursoru. - Tagad noklikšķini uz interneta ikonas un… redzi, kur rakstīts "Interneta pagaidu faili", noklikšķini uz pogas Uzstādījumi un…

-    Skatīt failus?

Viņš pamāja ar galvu. Adriēna noklikšķināja, un parādījās logs, pilns ar interneta adresēm, ko varēja sakārtot pēc nosaukuma, adreses un pēdējās piekļuves.

Viņi kopīgi pārskatīja adreses, ritinot lappusi uz leju. Līdztekus ierastajiem sīkfailiem, reklāmām un GIF attēliem bija arī daudz URL adrešu, bet daudzām no tām bija piekļūts tikai vienu vai divas reizes:

cookie: jacko@jcrew.com cookie: jacko@washingtonpost.com http:llwivw.travelocity.com http:ll www.mothernature.com http://www.theprogram.org http://www.jcrew.com http://www.victoriassecret.com http://www.theprogram.org

-     Kas ir tas? - jautāja Durans, norādot uz ierakstu, kas parādījās bieži:

cookie: jacko@theprogram.org

Adriēna papurināja galvu.

-    Izskatās, ka viņa tur iegriezās katru dienu.

Durans pamāja ar galvu.

-    Un kas ir Jacko? - viņš jautāja.

-     Džeks - viņas suns, - Adriēna paskaidroja. - Viņa laikam nosauca datoru tam par godu. - Viņa turpināja ritināt sarakstu.

cookie:jacko@theprogram .org cookie: jacko@coexpress.com http://www.theprogram.org http://www.theprogram.org http://www.theprogram.org http://wzvw.mothernature.com h t tp:// www.jcrew.com h ttp://www. theprogram .org

-     Katru dienu, - secināja Adriēna. - Dažkārt pat divreiz dienā. - Viņa paraudzījās uz Duranu. - Pamēģināsim?

Viņš pamāja ar galvu.

Adriēna aizvēra vadības paneļa logu, noklikšķināja uz AOL ikonas un gaidīja savienojumu. Beidzot atskanēja fona troksnis, dūcieni un pīkstieni - viņa bija tīklā.

-    Alu gribi? - pieceldamies apjautājās Durans.

-     Protams, - viņa atbildēja. Novietojusi kursoru lodziņā ekrāna augšpusē, viņa ierakstīja theprogram.org un nospieda taustiņu Return. Pēc mirkļa Durans atgriezās ar divām pudelēm Hop Pocket Ale, nolika tās uz galda un apsēdās. Adri- ēna nepacietīgi šūpoja kaju zem galda. - Neciešami ilgi velkas, - viņa nomurmināja.

Dokumenta pārsūtīšana 1% 5% 33%

Un pēc tam:

Nezināms serveris Apraksts:

Nevar atrast serveri " www.theprogram.org " URL adresē "http:// www.theprogram.org/ ". Traffic Server versija 1.1.7

Nikni novaidējusies, viņa aizvēra logu un mēģināja vēlreiz, ierakstot adresi tieši tāpat kā pagaidu interneta failu mapē. Nospieda pogu Meklēt. Atkal sākās lapas ielāde. Malkodama alu, viņa vēroja, kā aizpildās šaurā zilā josliņa ekrāna apakšmalā. 24% 25% 32%. Beidzot logs nomirgoja, un atkal parādījās tas pats paziņojums:

Nezināms serveris

Apraksts:

Nevar atrast serveri…

Adriēna klusībā nolamājās un nopūtās. Iedzēra lielu malku alus.

-     Varbūt pamēģini tu? - viņa ieminējās. - Es tūlīt atnākšu. - Tad viņa piecēlās, izstaipījās, nožāvājās un izgāja no istabas.

Atgriezusies viņa apsēdās blakus Duranam un jautāja:

-    Vai es izlaidu kādu svītriņu vai…

Durans aizrautīgi klabināja taustiņus, neklausīdamies viņā. Aizvainota viņa palūkojās viņam pār plecu ekrānā - un ieraudzītais bija kā ledaina ūdens šalts uz muguras. Ekrānā zibēja, ņirbēja attēlu un tekstu jūklis, joņodami tik ātri, ka viņa nespēja tiem izsekot. Neviens to nespētu. Tas viss kustējās nedabiskā ātrumā, kaut kādas nemuzikālas elektroniskas skaņas ritmā.

-     Kas tas… Ko tas nozīmē? - viņa noprasīja, bet Durans joprojām neatbildēja.

Tad attēls ekrānā nodrebēja, pierima, apstājās. Uz smaragdzaļa fona parādījās paziņojums:

Sveiks, Džefrij

Durans kaut ko uzrakstīja un nospieda taustiņu Return.

Kur tu esi?

Durans atkal ierakstīja īsu ziņojumu un nospieda taustiņu Return.

-    Kas tas ir? - Adriēna taujāja. - Ko tu dari?

Paldies, Džefrij

"Paldies, Džefrij?"

-    Ar ko tu sarunājies? - Adriēna noprasīja.

Durans pārvietoja kursoru uz AOL logotipu un veica du- bultklikšķi. Dators atbildēja ar parasto atsveicināšanos.

-    Vai tā bija tā pati mājaslapa?

Taču Durans joprojām neatbildēja. Viņš izslēdza datoru un paņēma kaut ko no letes - to viņa iepriekš nebija pamanījusi. Tā bija ar maziem kvadrātiņiem apdrukāta plastikāta loksne.

-    Kas tas? - viņa jautāja, sniegdamās pēc loksnes, ko Durans turēja rokā apņēmīgi un stūrgalvīgi kā mazs bērns. Klusēdams un pilnīgā nopietnībā viņš neļāva Adriēnai atņemt viņam loksni.

-     Kas tas ir? Parādi! - viņa uzstāja, veltīgi vilkdama loksni uz savu pusi. Pēc brīža Durans izbeidza šo mēmo cīniņu, ar brīvo roku saspiezdams viņas plaukstas locītavu tik spēcīgi, ka Adriēna sāpēs ieelsās.

-     Ei!

Neklausīdamies viņas vaimanās, viņš spieda stiprāk un stiprāk, līdz Adriēnas ceļi saļodzījās. Kad viņa saļima uz grīdas, Durans citu pēc cita atlieca viņas pirkstus. Tad atbrīvoja plastikāta loksni no viņas tvēriena un rūpīgi ielika to Ni- kijas datora instrukciju grāmatā, pārbaudot, vai tā ir paslēpta pilnībā. To paveicis, viņš ielika grāmatu vienā no datorso- mas sānu nodalījumiem un aizvilka rāvējslēdzēju.

Novietojis datorsomu uz grīdas, viņš paraudzījās uz Ad- riēnu ar smaidu, kas lika viņai atrauties. Tas bija tukšs smaids kā izgrebtam ķirbim - plats un nedzīvs smaids kā tuksnesis.

Jēziņ, viņa nodomāja. Kas viņam lēcies? Viņa tvēriens bija mežonīgs. Ja nu viņš gribēja ko vairāk, nevis tikai plastikāta gabalu? Ja nu… Pirmo reizi viņu pārņēma bailes no šā vīrieša, tās uzbruka pēkšņi kā sitiens pa vēderu, negaidīti un apdullinoši. Kājas kļuva vārgas un ļenganas. Vēl pirms brīža tik jauks un sirsnīgs… Viņa atcerējās ap pleciem aplikto roku pastaigā jūras krastā. Bet tūdaļ pēc tam… Tik viegli var aizmirst, ka viņš ir vājprātīgs. Psihopāts.

Viņa īsi ievaidējās, un, to dzirdot, Durans, iedams uz viesistabu, atskatījās.

-    Tev nekas nekait? - viņš apjautājās.

Viņa acīs joprojām bija tas pats nedzīvais skatiens, un viņš kustējās kaut kā dīvaini, it kā slīdēdams pa labi ieeļļotām sliedēm. Bet viņa balss - tā bija pilnīgi normāla, un tas biedēja, jo smaids bija tik auksts un nedzīvs, acu skatiens tik tāls un atsvešināts, it kā viņš raudzītos kādos nezināmos padebešos.

Adriēna pamāja ar galvu.

-    Jā, viss labi, - viņa izdvesa, atbalstījusies pret ēdamistabas galdu.

Paraustījis plecus, Durans iegāja viesistabā. Apsēdās uz dīvāna. Ieslēdza televizoru.

Jāzvana Šovam. Tūlīt. Iedzērusi malku alus, viņa sāka meklēt somā papīra lapiņu, uz kuras bija pierakstījusi psihiatra mājas un darba tālruņa numurus. Atradusi saburzīto papīrī- ti pašā somas dziļumā, viņa to nogludināja un ķērās pie zvanīšanas. Tad pastiepās, lai palūkotos, vai Durans viņu nevēro, bet viņš bija iekārtojies uz viesistabas dīvāna, iegrimis televīzijas kārdinošajā spožumā un nebeidzamajā jautrībā.

Šovs atsaucās pēc ceturtā signāla, un tūlīt pēc viņa atbildes Adriēna pavēstīja:

-    Mums ir sarežģījumi.

-    Kas noticis?

-     Durans, - teica Adriēna. - Viņš mani nobiedēja. - Viņa atstāstīja visu notikušo, juzdamās diezgan muļķīgi, jo, izteikts vārdos, šis atgadījums nemaz tik briesmīgs nešķita.

-    Vai esat jau kādreiz redzējusi šādu… apmātību?

-     Nē, - viņa atbildēja.

-    Un ko viņš tagad dara? Tā kā jūs runājat čukstus, pieņemu, ka viņš nezina, ka zvanāt man. Vai viņš ir nomodā? Pie apziņas?

-    It kā. Viņš skatās televīziju. Taču, doktor, viņš ir kā apdullis. Es viņam esmu kā nedzīvs priekšmets, kā tukša vieta. - Šovs kādu brīdi klusēja - Adriēnai tas šķita tik ilgi, ka viņa nenocietās un iejautājās: - Un… kā jums šķiet, ko tas nozīmē?

-    Nezinu, - atbildēja Šovs. - Izklausās pēc transa stāvokļa. Un jūs sakāt, ka viņš sēdēja pie datora, kad…

-Jā.

-    Nu tad, iespejams… tā varbūt viņu pakļāvis kads ritms…

-    Ritms pakļāvis?

-    Ko izraisījusi mirgošana.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

-     Es runāju par mirgojošas gaismas ritmu, kas ir sinhronizēts ar smadzeņu elektriskajiem ritmiem. To sauc par pakļaušanu.

-    Skaidrs, bet mēs taču neesam diskotēkā, doktor!

-    To es saprotu. Bet jūs teicāt, ka viņš strādāja ar datoru.

-Jā.

-     Nu tad… Lielākā daļa monitoru pastavīgi mirgo, jo tie atsvaidzina videosignālu. - Viņš apklusa, tad jautāja: - Vai tai interneta lapai bija arī kāda skaņa, vai tikai…

-    Kaut kāda skaņa bija, - Adriēna atbildēja. - Elektroniskā mūzika vai… varbūt tikai troksnis, lai nu kā, bet kaut kas skanēja.

Šovs kaut ko norūca.

-    Kas ir?! - uztraucās Adriēna.

-    Tas varētu būt monitora bojājums, bet… varētu būt vainīga arī interneta lapa. Tas ir ļoti izplatīts panēmiens…

-Kas?

-    Tas, par ko mēs runājam - ritmiska gaismas pulsēšana apvienojumā ar noteiktas frekvences skaņām.

-    Lai panāktu - ko?

-    Izraisītu transa stāvokli. Šamaņi to dara jau tūkstošiem gadu, sitot bungas pie ugunskura. Lai gan es ļoti negribētu pieļaut iespēju, ka ir tāda mājaslapa…

-      Bet…

-    Ļaujiet man ar viņu parunāt, - Šovs ierosināja.

-    Tiešām?

-    Jā. Ir vērts pamēģināt.

Adriēna dziļi ievilka elpu, pagriezās un uzsauca Duranam tik "ikdienišķi" cik spēdama:

-    Džef, doktors šovs grib ar tevi mazliet parunāt.

Kad Durans neatbildēja, Adriēna iegāja viesistabā, kur viņš sēdēja uz dīvāna un skatījās televīziju. Pamanījis Adriē- nu, viņš nospieda skaņas izslēgšanas pogu un pacēla skatienu. Viņa seja bija neizteiksmīga un savādi sastingusi kā maska.

-    Tev zvana, - paziņoja Adriēna.

Saruna bija ilga, varbūt kādas divdesmit minūtes, galvenokārt runāja Šovs. Durans sēdēja ar aizvērtām acīm un ik pēc brīža klusi un neskaidri izdvesa:

-    Mh-m-m… - vai - Jā-ā-ā. - Beidzot viņš nolika klausuli uz galda un plati nožāvājās.

-    Adriēna? Doktors Šovs laikam gribēja parunāt arī ar tevi. - Viņa balss skanēja tāpat kā parasti, tikai miegaina. - Es esmu pārguris, - viņš paskaidroja, pasniegdams viņai klausuli. - Tūlīt nolūzīšu. - Nožāvājies viņš pagriezās un aizslā- ja uz guļamistabu.

Adriēna pārsteigta vēroja viņu pazūdam gaiteņa galā.

-     Ko jūs izdarījāt? - viņa satrauktā čukstā noprasīja.

-    Hipnotizēju viņu, - atbildēja Šovs.

-    Pa tālruni?

-    Jā. Nemaz nebija tik grūti. Viņš jau bija transā.

-     Un…

-    Devu viņam pāris posthipnotisku ieteikumu - vai viņš aizgāja gulēt?

-Jā.

-    No rīta viss bus kartība. Viņš būs izgulejies un atkal jutīsies labi.

-     Paldies, doktor!

-     Ja viņš jūs vēl kādreiz sāk biedēt - es gan šaubos, vai tā būs, bet, ja tomēr - vislabāk uzreiz atkāpieties. Neriskējiet! Zvaniet man, un es ar to nodarbošos.

Atsveicinājusies no ārsta, Adriēna iegāja virtuvē izdzert glāzi ūdens, tad atkal atgriezās viesistabā, lai vēlreiz palūkotos uz plastmasas loksni, kuras dēj sākās cīniņš ar Du- ranu.

Izņēmusi loksni no datora rokasgrāmatas, viņa redzēja, ka uz tās ir uzdrukāts režģis, gandrīz kā uz milimetru papīra, tikai laukumiņi bija drīzāk taisnstūra, nevis kvadrāta formā. Pavisam bija kādi divi vai trīs simti šādu rūtiņu, un, spriežot pēc izmēra, loksne acīmredzot bija paredzēta novietošanai Nikijas datora ekrāna priekšā.

Tik tiešām. Pašā laikā. Loksnes stūros pat bija nelieli caurumiņi, kas atbilda izciļņiem uz monitora korpusa. Savietojusi tos, viņa redzēja, ka loksne veido caurspīdīgu pārklājumu visa ekrāna lielumā.

Nostiprinājusi loksni, viņa ieslēdza datoru, pieslēdzās AOL un devās uz to pašu mājaslapu.

Nezināms serveris

Atkal tas pats. Un ari no režģa nebija nekāda labuma, tā smalkās līnijas tikai šķērsoja kļūdas paziņojumu. Viņa nopūtās. Durans laikam bija devies uz kādu citu mājaslapu, kamēr viņa vannasistabā ķemmēja matus. Tad viņa atcerējās Durana nesen ierādīto viltību un, mazliet pameklējusi, atrada interneta pagaidu failu ikonu. Protams, viņa vēlējās noskaidrot, kur īsti bija iegriezies Durans - kādā interaktīvā lapā ar paziņojumu Sveiks, Džefrij. Tai būtu jābūt otrajai sarakstā, taču tā nebija - pirmā un otrā adrese bija vienādas.

http:/l ■ www.theprogram.org http:/l wiuw.theprogram.org

Tas apbēdināja Adriēnu, jo tā bija tā pati muļķīgā lapa, kuru bija apmeklējusi arī Nikija, - lapa ar kļūdas paziņojumu. Kādu brīdi viņa raudzījās uz šiem burtiem, gudrodama, ko tie varētu nozīmēt, tad nodomāja: Varbūt Durans izdzēsa adresi… Taču nē, viņš to neizdarīja. Viņa taču vēroja, kā viņš iziet no AOL un izslēdz datoru. Pēc tam viņi sāka strīdēties. Tātad…

Viņai bija vajadzīgs datorspecs. Un viņa zināja, kur tādu atrast.

Karls Dobkinss bija slavens ar to, ka gulēja tikai četras stundas, tāpēc, ja izdotos viņu sazvanīt, viņš būtu ar mieru parunāt arī tagad. Bija maz ticams, ka viņš pašlaik būs darbā, taču ar Kārlu neko nevarēja droši zināt. Tāpēc viņa piezvanīja uz firmu, ievadot viņa numuru balss pasta sistēmā, kas pāradresēja zvanu iekšējā komutatora sistēmā. Darbā viņš nebija, un Adriēna neatstāja ziņu. Viņa zināja, ka Karls dzīvo Potomakā kopā ar Kerolainu Stentoni, kas bija partnere firmā. Bete reiz bija tur viesojusies un (indīgi) raksturoja viņu māju šādi: "Mil-zī-ga! Viltus Tjūdoru stilā. Dārzs nav iekopts." Adriēna uzziņu dienestā atrada numuru un piezvanīja.

Viņa cerēja, ka klausuli nepacels Kerolaina. Nebija īstais brīdis pratināšanai, kur viņa pazudusi. Un viņai paveicās.

-     Hallo, hallo!

Viņa atviegloti nopūtās.

-    Kari! Sveiks! Adriēna Koupa zvana.

-    Sveiks, Skaut! Kas noticis? Tu jau droši vien zini - darbā visi tevi lamā.

-     Par to es nešaubos. - Iestājās ilgs klusuma bridis, ko viņa nemēģināja aizpildīt.

Beidzot Dobkinss apjautājās:

-    Un kā es varu tev līdzēt?

-    Tu varētu manis dēļ būt ģēnijs.

Karls laiski, omulīgi nosmējās.

-    Mierīgi. Tieši tā ir mana stiprā puse.

Adriēna pastāstīja par saviem pūliņiem izpētīt Nikijas ceļojumus kibertelpā.

-    Un es devos uz kādu lapu, kur viņa, šķiet, iegriezās gandrīz katru dienu, - dažkārt pat divreiz dienā -, bet tā neveras vaļā.

-    Kā to saprast - "neveras vaļā"?

-    Parādās kļūdas paziņojums "Nezināms serveris".

Karls bridi padomāja.

-    Vai kāda no jums nelietoja Unix? Varbūt ir kāda nesaderības vaina?

-     Es lietoju to pašu viņas datoru. Un tas ir visparastākais. Viņai bija AOL lietotājkonts - nekā eksotiska.

-    Klau - vai tu vari vienlaikus runāt ar mani un ieiet in- ternetā?

-    Nē, - viņa atbildēja. - Man ir tikai viena līnija.

-    Pagaidi mirklīti. Ieiešu savā darbistabā. - Pēc brīža viņš atkal ierunājās. - Vai tu klausies?

-     Protams!

-     Labi, dodamies ceļā. - Viņa dzirdēja Kārlu zibenīgi klabinot taustiņus. - Tūlīt pieslēgšos… tā, tagad saki tās lapas adresi.

Adriēna pa burtiem nosauca adresi.

-    Theprogram - vienā vārdā - punkts - org.

-     Uzgaidi. Ielādējas.

-    Tā vienmēr sāk ielādēties. Bet nekad nenonāk galā.

-     Eh! - iesaucās Dobkinss. - Tev taisnība. Paskat tik! - Kādu brīdi viņš klusēja.

-     Kari?

-     Dīvainākais ir tas, ka lapa ir atvērusies.

-     Kā to saprast?

-     Tas nav kļūdas paziņojums, - paskaidroja Dobkinss. - Tā arī ir pati mājaslapa. Kad tajā nokļūst, tas arī ir viss.

Gandrīz veselu minūti abi klusēja, pārdomādami šo savādo parādību.

Beidzot Dobkinss apjautājās:

-     Vai tava māsa nebija iesaistījusies kādos… hmm… aizdomīgos darījumos?

Adriēna atcerējās šauteni. Un sameloja.

-    Nezinu - kāpēc tu jautā?

-     Internetā ir dažas slēgtas un slēptas mājaslapas, kurās nevar iekļūt bez paroles vai atslēgas.

-    Tu domā - līdzīgi kā pornogrāfijas lapās?

-     Nē, ar tām uzreiz viss skaidrs. Es runāju par tām lapām, kurām ir it kā neuzkrītoša fasāde…

-    Piemēram?

-    Piemēram, Bībeles citāts - vai kļūdas paziņojums Bet ir jāzina, kā tikt tam garām.

Adriēna apdomāja Dobkinsa teikto.

-     Bet… kāpēc kādam būtu tāda jāierīko?

-    Varbūt tas ir joks. Varbūt hakeru niekošanās, lai paspīdētu ar savu prasmi. Vai arī kaut kas nelikumīgs.

-     Piemēram, kas?

-    Nezinu… bērnu pornogrāfija. - Kad Adriēna gribēja iebilst, viņš steidzīgi turpināja: - Es tikai izsaku pieņēmumus. Man nav ne jausmas, kas tas ir.

Adriēna brīdi klusēja, tad izstāstīja par plāksni ekrāna priekšā.

-    Vai tā varētu kaut ko nozīmēt? - viņa jautāja.

-    Jā! Noteikti varētu. Vai mēģināji ar to paniekoties?

-     Mazliet. Bet nekur netiku.

-     Varbūt pamēģini vēlreiz? - viņš ieteica. Tad brīdi padomāja un apjautājās:

-     Vai tas tev kaut ko līdzētu, ja es uzzinātu, kam tā mā- jaslapa pieder?

-    Kas?

-    Tā mājaslapa, - viņš atkārtoja. - Vai tev noderētu zināšana, kur tā atrodas un ar kādu vārdu reģistrēta?

Adriēna nespēja noticēt, ka viņš to jautā. Par ko viņš vispār domā?

-     Jā, protams! - viņa atbildēja. - Tas pat ļoti atvieglotu manu uzdevumu.

-    Varbūt šajā ziņā varēšu tev palīdzēt, - Dobkinss turpināja. - Mēs darbā saņemam daudz surogātpasta, un esmu tīri labi iemanījies izsekot tā sūtītājus. Man ir programma, kas lielā ātrumā veic grafisko maršruta izsekošanu, virzoties atpakaļ no viena datora uz citu, pārbaudot mezglpun- ktus…

-    Paga, Kari, tu jau sāc aizrauties!

-    Ko… tiešām? Sapratu - ļoti smieklīgi. Tagad klausies - cik ilgi tu vēl būsi nomodā?

-     Nezinu… kādu stundu? - Patiesībā viņai miegs nebija ne prātā.

-    Saki numuru. Es tev piezvanīšu, kad būšu kaut ko uzzinājis.

Nolikusi klausuli, viņa noņēma no datora ekrāna caurspīdīgo lokano plāksni un rūpīgi ielika atpakaļ somā. Tad pārdomāja un nolēma to noglabāt tur, kur Durans netiek klāt. Sarullējusi loksni, viņa ielika to somiņā, kuru vienmēr turēja savā istabā.

Tad sagatavoja visas nākamajā dienā vajadzīgās mantas un novietoja pie ārdurvīm. Kaut kā, pat apzināti par to nedomādama, viņa bija pieņēmusi lēmumu attiecībā uz darbu - rit no rīta viņa brauks uz Vašingtonu. Ne uz biroju (pēc notikumiem viesnīcā viņa nedrīkstēja birojā rādīties). Bet, ja piecelsies diezgan agri - teiksim, sešos -, viņa notvers Slo- vu mājās. Viņš nekad neieradās darbā agrāk par 10.15, tāpēc, ja viņa nokļūs pilsētā līdz pusdesmitiem, varbūt varēs paskaidrot priekšniekam, kas notiek. Un paglābties no darba zaudēšanas.

Vismaz tāda bija viņas iecere, un tā noteikti bija labāk, nekā nīkt Betanibīčā, gaidot, kad Durans atkal nojūgsies.

Beigusi kravāt mantas, viņa izberza virtuves izlietni un noslaucīja visas darba virsmas, sabēra atkritumus maisā, iznesa to ārā un iemeta konteinerā. Tad iezvanījās tālrunis, un viņa steidzās atpakaļ istabā atbildēt.

-    Skaut! - Tas bija Karls.

-    Čau!

-    Dabūju tev ziņas. Par to lapu ar kļūdas paziņojumu.

-    Oho! Tu gan esi malacis! Stāsti, stāsti, stāsti…

-    Vari man ticēt, tas nebija nekāds vieglais darbiņš.

-    Ticu.

-     Nezin kāpēc viņi ir pamatīgi nomaskējušies…

-     Stāsti!

-     Tā atrodas Šveicē. Kaut kāda iestāde ar nosaukumu Prudhomme klīnika. - Viņš nosauca to pa burtiem. - Pilsētā ar nosaukumu Špīca. - Viņš nosauca pa burtiem arī to. - Vai tas tev kaut ko izsaka?

-    Ne pārāk. Lai gan mana māsa… viņa guva… galvas savainojumu, būdama Eiropā, un kādu laiku pavadīja arī Šveicē. Tikai es īsti nezinu, kur.

-     Es ievācu ziņas par to klīniku. Tā darbojas kopš tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrā gada. Specializējas ēstgribas traucējumu ārstēšanā. Vai tavai māsai bija anoreksija?

-     Nē. Viņa kādu laiciņu bija komā. Bet, kad pamodās… viņai bija amnēzija.

Karls vīlies kaut ko norūca.

-    Tad varbūt tā nemaz nav īstā klīnika. - Tad viņa balsī atkal ieskanējās cerība. - Pagaidi - vai viņa nelietoja narkotikas? Jo šajā klīnikā nodarbojas arī ar narkomānu rehabilitāciju - tā saucamajiem atkarības pakalpojumiem.

-    Nu… nezinu, vai viņa bija atkarīga, bet… jā, lietoja.

-    Ak tā? Tad jau saskan.

Viņa pateicās Karlam par palīdzību un nolika klausuli, nolēmusi beidzot iet gulēt, lai varētu piecelties sešos.

Viņa izstaigāja visas istabas, aizslēdza durvis, izslēdza apkuri un lampas. Tad uzstādīja modinātāju un ielīda gultā, bet, guļot zem segas, bija jādomā par Prudhomme klīniku. Varbūt visa šīs mājaslapas "maskēšanās", kā Karls to sauca, ir saistīta ar medicīnas iestādes privātuma politiku. Vai tas varētu būt kāds turpmākas aprūpes protokols, kur bijušie pacienti piesakās, lai saņemtu atbalstu? Viņa nopūtās. Ja arī tā bija, tad Nikija nekad to netika pieminējusi. Un ko nozīmēja Du- rana dīvainās izdarības? Kāda viņam saistība ar klīniku? Mā- jaslapa kaut kādā veidā ir interaktīva, un viņam tā izraisīja transu. Un kas tie bija par attēliem, kas zibēja un ņirbēja?

Neko nevar saprast. Itin neko.

28

No rīta viņa atstāja zīmīti Duranam, paskaidrojot, ka piecēlusies agri un aizbraukusi uz Vašingtonu pēc Nikijas pasta - māsas izrakstītajiem čekiem un kredītkaršu atskaitēm. Atgriezīsies ap pieciem ar pāris steikiem un cietkoksnes oglēm grilam. Viņa atcerējās, ka Duranam nav naudas, un atstāja divdesmit dolārus.

Nopērc pudeli kabernē, labi?

A.

Viņa nepieminēja to, ka vispirms gatavojas satikt Kērtisu Slovu, jo zināja, ka Duranam tas nepatiks. Viņa gan vēl nebija padomājusi, ko īsti teiks priekšniekam. Bet kaut kas bija jādara. Viņa nedrīkstēja tā ņemt un pazust. Bet nedrīkstēja arī rādīties birojā - tas bija skaidrs pēc viesnīcā notikušā. Turklāt šodien Slovs nemaz neies uz biroju. Šodien ir svētdiena, tāpēc viņa šefu notvers mājās. Vismaz tā viņa cerēja.

Braucot pa plašajiem Delmarvas līdzenumiem un vērojot, kā debesis atpakaļskata spogulī kļūst arvien gaišākas, Adri- ēna gudroja, ko lai saka - un mēģināja dažādas runas, izsmejot un izmēdot pati sevi.

Patiesībā, Kērtis, vislielākais brīnums notika pagājušajā nākties gulēju uz savas lāviņas klostera slimnīcā, kur rūpējos par veciem ļaudīm un slimniekiem… Nē, Slovam par vecajiem un slimajiem nospļauties. Taču viņš cienīja savus kolēģus, kuri ziedoja naudu katoļu labdarībai, tāpēc varbūt tā: Kērtis, man parādījās vīzija - Svētā Jaunava, tāpēc man vajadzīgs atvaļinājums, lai nodotu tālāk viņas vēsti. Nē. Tas arī nederēs.

šādi joki viņai uzlaboja omu, tomēr patiesībā no gaidāmās tikšanās bija atkarīga viņas nākotne, tāpēc sakāmais bija rūpīgi jāapsver. Man vajadzīgs advokāts, viņa teica sev. Un nevis kurš katrs, bet tiesu advokāts - Džonijs Kohreins vai Sacīkšu zirgs Heinss. īsts aizstāvis. Taču viņai tāda nebija. Tāpēc viņa nonāca neizdevīgā pozīcijā, būdama spiesta atgriezties pie patiesības.

Galu galā viņa nemaz nebija vainīga. Gluži pretēji - pagājušajā nedēļā viņa pat riskēja ar dzīvību, lai tiktu uz darbu, un gandrīz gāja bojā. Turklāt pēc māsas nāves viņa nemaz tik bieži nekavēja darbu. Gluži pretēji - viņa gandrīz gadu bija strādājusi sešdesmit stundas nedēļā bez atvaļinājuma vai slimošanas, nākot uz darbu arī brīvdienās un svētkos. Viņa piekrīt, ka izjaukusi liecinieka iztaujāšanu, bet to vienmēr var pārcelt. Ļaunākajā gadījumā viņa ir citiem sagādājusi neērtības, to viņa no sirds nožēlo, taču viņai nebija citas iespējas.

Un tā visu laiku - no septiņiem līdz astoņiem un no astoņiem līdz deviņiem viņa vingrinājās un slīpēja savu aizstāvības runu, bet aiz loga laukus nomainīja priekšpilsēta, pēc tam Beltveja un pilsētas satiksme, - un tad jau viņa bija sagatavojusi sakāmo.

Kērtisa Slova māja bija miljoniem dolāru vērts savrup- nams Springvelijā - zaļā paradīzes stūrītī pašā pilsētas sirdī, netālu no Rokkrīkas parka. Adriēna bija tur bijusi tikai vienreiz un arī tad darba uzdevumā - aizvedusi Slovam no biroja portfeli. Viņa neatcerējās mājas numuru, taču šajā visdārgākajā Vašingtonas rajonā nebija daudz māju, un Slova lepno namu viņa bija labi iegaumējusi.

Jirži Kovačs, kas strādāja firmas Losandželosas birojā un vienreiz mēnesī ieradās Vašingtonā uz sapulcēm, apgalvoja, ka šis nams esot precīza maršala Tito Bledas ezera villas kopija. Trīs stāvus augsta, ar balti apmestām sienām un neoklasicisma stila logiem, tā slējās uz lēzena pakalna aiz bukšu dzīvžogiem un lokveida piebraucamā ceļa ar strūklaku centrā. Novietojusi auto aiz Slova 700. sērijas BMW, Adriēna izkāpa un, šķērsojusi piebraucamo ceļu, piegāja pie nama durvīm, juzdamās kā bērns atrakciju parkā pirms lēciena no augstākā tramplīna.

Palīgā, viņa nodomāja, viegli pieklauvēdama pie smagajām koka durvīm. Varbūt tā nemaz nav tik laba doma, varbūt…

- Adriēna! - Slovs parādījās durvīs, tērpies brūnās vel- veta biksēs un olīvzaļā džemperi, ar neslēpta izbrīna izteiksmi sejā. - Ko tas…? Nāc iekšā - nestāvi aukstumā! - Plašāk pavēris durvis, viņš ielaida Adriēnu un vedināja viņu cauri hallei uz viesistabu, kur divi lieli atzveltnes krēsli bija novietoti viens otram pretī uz ķīniešu paklāja pie kaļķakmens kamīna. - Vai viss kārtībā? Uzgaidi mirklīti, likšu Amoritai atnest kafiju…

Viņa satraukti gaidīja, pētīdama Slova krievu ikonu kolekciju, līdz ienāca glīta latīņamerikāniete ar kafijas servīzi uz sudraba paplātes. Adriēna ielēja sev tasīti un iemalkoja, kamēr atgriezās Slovs, likdams uz rokas milzīgu Breitling pulksteni.

-     Kas lēcies? - viņš noprasīja, neveiksmīgi mēģinādams tēlot "savējo" vai ko tamlīdzīgu.

-    Tas ir sarežģīti, - atbildēja Adriēna, - bet šķiet, ka man ir vajadzīgs atvaļinājums.

Slovs atkrita atzveltnes krēslā un sarauca pieri.

-    Atvaļinājums… Vai mēs nevarētu parunāt par to birojā?

-    Tur jau tā nelaime, - paskaidroja Adriēna. - To tiešām nevar.

Slova seja savilkās neticības un neizpratnes grimasē.

-    Kāpēc!?

-     Es nevaru iet uz turieni. Ja jūs ļautu man paskaidrot…

Un viņa paskaidroja. Pēc iespējas skopāk izklāstīja visu,

veltot savai bērnībai pusminūti, pēc tam pārlecot pie māsas slimības Eiropā. Slovs domīgi klausījās, saraucis uzacis, malkodams kafiju un līdzjūtīgi saviebdamies, kad Adriēna pastāstīja par māsas līķa atrašanu. Viņš tiešām klausījās kā apburts. Taču, lai viņš pārsteidzīgi nenospriestu, ka Adriēnai vajadzīgs brīvs laiks sērošanai (viņa zināja, ka tas būtu jurista necienīgi), viņa pārgāja pie māsas bīstamajām attiecībām ar Duranu, Bonillas noalgošanas, viņa noslepkavošanas, policijas neticības un… vārdu sakot, pavēstīja visu piedzīvojumu stāstu, ieskaitot notikumu viesnīcā un Durana gaidāmo operāciju. Beigusi stāstīt, viņa nolika tasīti un piebilda:

-     Tagad jūs redzat: es tiešām kādu laiku nedrīkstu rādīties darbā. Jo - lai cik melodramatiski tas neizklausītos - kāds cenšas mani nogalināt.

Slovs atlaidās krēslā, dziļdomīgi mādams ar galvu. Beidzot viņš nolika tasi un apakštasi, paliecās uz priekšu un paziņoja:

-    Tātad… tev ir romāns ar to puisi?

Adriēna jutās bazpalīdzīga.

-    Vai to tu gribēji teikt? - noprasīja Slovs.

-    Nē, - viņa iebilda. - Nekā tamlīdzīga. Tas ir…

Viņas priekšnieks kaut ko norūca.

-    Ļauj man kaut ko paskaidrot - šaubos, vai vēl kāda juridiskā firma šajā pilsētā tik ļoti rūpējas par saviem darbiniekiem kā mēs. Ja kāds sēro par mirušiem tuviniekiem, mēs neesam nekādi necilvēki - palaidīsim grožus vaļīgāk. Taču tas… tā jau pat vairs nav nekāda vaļība! Policija? Lēta viesnīca? Attopies, sieviete, kas tālāk? Treileru parks? - Slovs neticīgi un nosodoši pašūpoja galvu un piecēlās.

-     Bet, - iesāka Adriēna, - jūs nesaprotat…

-    Saprotu gan, - atbildēja Slovs. - Atmetot sīkumus, jāatzīst, ka tev ir "nosliece uz negadījumiem". - Viņš pacēla pirkstu, lai uzsvērtu savus vārdus. - Juristiem tāda īpašība nav ieteicama. - Viņš brīdi klusēja. - Man jāpadomā, - viņš noteica un sasita plaukstas, liekot saprast, ka saruna beigusies.

Un ne tikai saruna, Adriēna nojauta. Viņa baidījās, ka, par spīti visiem pūliņiem, tūlīt sāks raudāt. Apspiezdama asaras, viņa sekoja priekšniekam uz ārdurvīm, kur tas atkal pievērsās viņai.

-     Varbūt tev tiešām noderētu atvaļinājums, - viņš ieminējās. - Atpūties un pārdomā visu. Saliec pa plauktiņiem. Pēc tam… redzēsim, ko darīt.

Adriēna pamāja ar galvu, iekodusi zobos apakšlūpu, lai ar sāpēm apslēptu pēkšņo vājuma brīdi.

-     Paldies, - viņa atbildēja, apveltīdama bosu ar saulainu smaidu.

-     Likšu Betei pārņemt asfalta lietu. Viņai gan nav pats asākais prāts, taču… viņa ir darbā. Un pašlaik man jāņem par labu tas, kas ir.

Adriēnas smaids un sausās acis izturēja tikai līdz piebraucamā ceļa galam, kur viņa izplūda asarās. Viņa bija tik ilgi un grūti strādājusi. Un tagad, kas bija tagad? Kā viņš to nosauca? Vēl sliktāk par vaļību.

It kā viņa karātos virs bezdibeņa malas.

Viņa brauca gar Rokkrīkas parku līdz P ielai un nokļuva Džordžtaunā. Novietojusi auto stāvlaukumā līdzās Dean & DeLuca's, viņa iegriezās iedzert latte pie viena no mazajiem galdiņiem garajā stiklotajā telpā blakus pārtikas veikalam. Lai cik sadrūmusi viņa bija pēc sarunas ar Slovu - nākamgad viņa droši vien vairs nestrādās firmā -, viņa jutās atvieglota, ka tā vismaz jau ir aiz muguras. Atvieglota arī tāpēc, ka vairs nebija jālauza galva par asfaltu vai aizbildināšanos

Slova priekšā. Galu galā, ja padomā, varbūt tā ari labāk. Ir ari citi darbi, viņa atgādināja sev.

Izdzērusi kafiju, viņa iegāja veikalā un nopirka maisu ciet- koksnes ogļu un divus steikus, ko pārdevējs iesaiņoja ledū. Viņa salika pirkumus auto bagāžniekā un kājām devās uz māsas dzīvokli, kas atradās divu kvartālu attālumā.

Ramons šveicara formas tērpā stāvēja vestibilā, salicis rokas aiz muguras un šūpodamies uz papēžiem. Pamanījis Ad- riēnu, viņš atplauka platā smaidā un atvēra durvis.

-    Labdien! - viņš iesaucās. - Priecājos jūs redzēt. Atnācāt pēc pasta?

Viņa nodrebinājās, lai nokratītu aukstumu, un pamīņājās, lai sasildītos.

-    Jā, un ari mazliet uzkopt. Kā klājas Džeko?

-     Labāk nekā jebkad! Un - vai zināt ko? Es "sekoju savai sirdij". Kā Nikija teica.

-    Viņa tā teica?

-    Jā. Mēs aprunājāmies - neilgi pirms… tā notikuma. Un es pieņēmu to lomu.

-    Kādu lomu?

-     Skorsēzes filmā. Es esmu "šveicars numur divi - Ramons Kastro de Vega". Kā izklausās?

-    Oho!

-    Tā nu es tagad domāju - varbūt pieteikšos kādā vietējā teātrī, vai zināt?

-    Kāpēc ne?

-    Lai nu kā… Pasta sūtījumi ir dzīvoklī, virtuvē uz letes. Es tos tur noliku. Atslēgu vajag?

-     Nē, - atbildēja Adriēna. - Man ir.

Ramons pavadīja viņu līdz liftam, nospieda pogu un pielika roku pie cepures.

-    Pateikšu Džeko, ka jūs par viņu apjautājāties!

-    Tas būtu jauki, - viņa atbildēja.

Tad viņa jau bija augšā, tuvojās māsas dzīvoklim, domādama: Kaut kas jādara ar viņas pelniem. Kaut kas…

Ieejot dzīvoklī, viņu pārņēma bēdu vilnis, kas bija tikpat spēcīgs kā negaidīts. Varbūt vainojams bija viss pārdzīvotais stress, varbūt dzīvoklis ar nokaltušajiem augiem un sasmakušo gaisu. Lai kāds būtu cēlonis, skumjas satrieca viņu kā lavīna. Jau otro reizi šajā rītā acīs saskrēja asaras. Izgājusi uz balkona, viņa stāvēja stindzinošajā aukstumā un apraudāja savu māsu, rūgtām asarām aizmiglojot skatu uz augstceltnēm otrā upes krastā.

Pēc dažām minūtēm viņa vairs nespēja izturēt aukstumu. Atgriezusies dzīvoklī, viņa ķērās pie darba. Miteklis izskatījās drūms, un nekārtība šķita kā necieņa Nikijas piemiņai. Agrāk vai vēlāk Adriēnai būs šeit jāsakopj, un varbūt viņa pati jutīsies labāk, ja paveiks to tūlīt. Ledusskapī bija īsta miskaste - oda pēc saskābuša piena un aizdomīgām atliekām ķīniešu ēdienu trauciņos. Mētājās sačervelējušās apeteīna mizas un jogurta trauciņi, apauguši ar kažokādai līdzīgu pūku. Viņa sameta visu zaļā atkritumu maisā, iznesa to gaitenī un iesvieda atkritumu lūkā. Tad izstaigāja visas istabas ar tīrīšanas līdzekļa smidzinātāju un papīra dvieļu ruļļiem, slaukot putekļus no galdiem un plauktiem. To paveikusi, viņa sakoda zobus un devās uz vannasistabu, kur policija bija atstājusi īstu haosu. Visur bija piebārstīts ar pirkstu nospiedumu noņemšanas pulveri, jo, kā paskaidroja policisti, līdz viņas māsas nāves oficiālai atzīšanai par pašnāvību notikuma vieta bija jāizpēta tāpat kā slepkavības gadījumā.

Augi uz balkona bija nokaltuši, bet Adriēnai nebija spēka stiept tos uz atkritumu lūku. Tāpēc viņa tikai salika tos vienkopus terases stūrī, kur tie vismaz nekrita acīs.

Vēl atlika ierocis. Viņa bija daudz par to domājusi. Ja Niki- ja pati to bija pirkusi, tad kur un kad? Varbūt to var izsekot. Tam noteikti ir sērijas numurs vai kas tamlīdzīgs. Šķērsojusi māsas guļamistabu, viņa atvēra sienas skapi un pasniedzās pēc koši zaļā futrāļa.

Bet tā tur nebija.

Vispirms viņa nodomāja, ka aizmirsusi, kur futrālis atradās. Pacēlusi gultas pārklāju, viņa ielūkojās zem tās un redzēja… tikai putekļu kamolus un pāris grāmatas papīra vākos. Piecēlusies viņa izgāja hallē un pārmeklēja tur sienas skapi, tad ieskatījās viesistabā, zem dīvāniem un izmeklējās visur. Taču ierocis bija pazudis. Futrālis bija liels, zaļš, to nevarēja nepamanīt… bet tagad tas bija pazudis.

Vai - pareizāk sakot - nozagts. Lai kā viņai nepatika doma, ka būs tas jāņem rokās, apjausma, ka kāds svešinieks ienācis Nikijas dzīvoklī un paņēmis to… uzdzina šausmu drebuļus. Līdzīgi, kā notika Durana dzīvoklī, kad pazuda Bo- nillas līķis.

Tas atgādināja, ka viss ir nestabils un nenozīmīgs kā dzīves melnraksta uzmetums, kas pakļauts pastāvīgām, bet neredzamām izmaiņām. Domājot par to, uzmācās nelabums… it kā viņas apziņa - viņas dzīve būtu tikai dekorācijas kāda cita iecerētai izrādei.

Ramons atgādināja viņai par vēstulēm (ko viņa, protams, bija aizmirsusi augšā) un, kad viņa jau otrreiz devās projām, laipni pamāja atvadas. Viņa apsvēra domu aiziet uz savu dzīvokli, kaut vai tikai lai paņemtu Nikijas pelnus, taču nolēma, ka tas būtu pārāk bīstami. Galu galā viņa atgriezās Be- tanibīčā īsi pēc sešiem.

Durans bija možā noskaņojumā. Viņa tam pastāstīja par Nikijas dzīvokļa uzkopšanu un šautenes pazušanu, bet ne par tikšanos ar Slovu. Viņa aizsūtīja Duranu uz lielveikalu pēc gatavajiem salātiem un Pola Ņūmena mērces. Viņi pagalmā uz grila uzcepa steikus un atvēra Glass Mountain Cabernet pudeli, ko Durans bija nopircis dienā.

Viņš bija pacilātā noskaņojumā, ar nepacietību gaidīdams atbildes, ko operācija noteikti sniegs. Viņam bija arī priecīgi jaunumi - cik vien viņš sevi atcerējās, viņš ikreiz bija juties nelāgi, izejot no dzīvokļa. Viņš pastāstīja par pārciestajām panikas lēkmēm un agorafobijas uzplūdiem.

-     Tagad tas viss ir pārgājis, - viņš pavēstīja. - Dienām ilgi neko tādu neesmu jutis - kopš apmešanās viesnīcā Com- fort Inti.

-    Un kā tev šķiet, kāpēc tā? - jautāja Adriēna.

Viņš papurināja galvu.

-     Nezinu. Bet tu taču redzēji visu to mašinēriju blakus dzīvoklī, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-     Varbūt, - viņš ieminējās, "tā kaut kā… nezinu… ietekmēja mani?"

Adriēna nesaprata.

-    Kā tā?

Viņš paraustīja plecus.

-     Droši nevaru pateikt. Zinu tikai to, ka tagad jūtos pavisam citādi. Labāk. Vairāk esmu es pats.

Adriēna domīgi pamāja ar galvu, tomēr nespēja pretoties kārdinājumam.

-    Un tas būtu…?

Durans pasmaidīja.

-    Tad jau redzēs.

Viņa jau gulēja, kad izdzirdēja to skaņu, - brīnums, ka vispār saklausīja, ja jūra nebūtu tik mierīga un klusa, viļņu duna būtu to apslāpējusi. Bet nakts bija bez vēja, jūra rāma kā dīķis, bet viņa pati - pusmiegā un nemierīga, nokauda- mās ar smagām domām.

Skaņa, kas viņu pamodināja - kluss, bet skaidrs metālisks čīkstiens -, šķita nākam caur grīdas dēļiem. Un nezin kāpēc tas viņu izbiedēja. Kāds ir zem gultas, viņa nodomāja. Nē, tā bija neprātīga iedoma. Nekustīgi gulēdama tumsā, saspringti ieklausīdamās, viņa apjauta, ka skaņas avots atrodas tālāk. Kāds ir pagrabā.

Tad pagāja krietns brīdis - kādas divas minūtes -, kad nebija dzirdams nekas. Viņa jau gandrīz nosprieda, ka tās bijušas tikai iedomas, bet tad pēkšņi apjauta, ka aiz istabas durvīm kāds stāv. Kā viņa to nojauta, viņa nevarēja pateikt. Nebija ne skaņas, ne gaismas. Tomēr… tur kāds bija.

Un tad durvis atvērās. Viņa nevēra vaļā acis, tomēr juta, ka ienācējs viņu vēro. Durans? Droši vien. Tomēr tam bija grūti noticēt. Viņi tikko bija paēduši kopīgas vakariņas, un, lai ko viņa varētu teikt par šo vīrieti, šādas izdarības nebija viņa garā. Tas bija kāds cits. Bet kas?

Šķita, ka pagāja vesela mūžība - lai gan viņa nevarēja noteikt, vai tā bija viena minūte vai piecas. Tad viņai šķita, ka atskan vēl viena skaņa, nevis no durvju puses, bet atkal no pagraba. Vai viņai rēgojās? Varbūt. Varbūt ne. Vai nav vienalga… Tā nekustīgi guļot, varēja sajukt prātā. Un tomēr… tā bija viņas vienīgā priekšrocība - noslēpums, ka viņa ir nomodā.

Pēc brīža viņa piesardzīgi pavēra acis, izliekoties, ka miegā kustas skropstas. Viņa pamanīja gaismu durvju spraugā un apgaismotu plecu. Tad durvis ar klusu klikšķi lēnām aizvērās un gaisma pazuda.

Tas arī bija viss. Viņa atkal dzirdēja jūras viļņu nebeidzamo šalkoņu. Varēja pat saklausīt neskaidru satiksmes troksni no šosejas A-l sešu kvartālu attālumā. Viņa pūlējās sadzirdēt soļus mājā, skaņas pagrabā, ārdurvju aizvēršanos. Taču nekā nebija - tikai parastais vienmuļais jūras un tālās šosejas troksnis. Tikpat labi viņa varētu būt iemūrēta kamerā.

Tā nu viņa gulēja, izgaismotajā pulksteņa ciparnīcā vērodama aizritam laiku. Beidzot, kad bija pagājušas sešas minūtes, aiz loga tikko dzirdami iečirkstējās grants. Piecēlusies viņa pieskrēja pie loga, ar pirkstu pavēra žalūzijas un palūkojās ārā skaņas virzienā.

Tā nāca no kvartāla tālākā gala. Soļi uz grantētā celiņa. Aizvērās mašīnas durvis. Ierūcās motors. Vērīgi ielūkodamās, viņa blāvajā mēnessgaismā pamanīja pazibam metālu, kad pa ieliņu garām aizslīdēja kāds auto un pazuda tumsā.

-    Vai dzirdēji kaut ko?

Viņa apsviedās apkārt kā dervišs un satrūkās, redzot Du- ranu savas istabas durvīs. Viņš bija basām kājām un šķita samiegojies, taču Adriēna pamanīja, ka viņš ir apģērbies.

-    Kāds te bija, - viņa teica.

-    Mājā?

-     Pagrabā, - viņa paskaidroja. - Un pēc tam mājā. Man šķiet, viņš meklēja datoru.

Durans pamāja ar galvu.

-Un?

-    Ko?

-    Vai viņš to atrada? Kas ar viņu notika?

-    Nezinu. Iešu paskatīties.

Tad viņš kaut kā viltīgi pasmaidīja - Mi/o pasaulīt, viņa attapās. Es esmu vienā apakšveļā - un gāja uz viesistabu. Adriēna uzrāva džinsus un svīteri, tad Durans iesaucās:

-    Tas tepat ir - uz galda!

Ienākusi viesistabā, viņa redzēja, ka mājā viss ir tāpat, kā bija pirms gulētiešanas. Izskatījās, ka nekas nav aiztikts vai pārvietots. Piegājusi pie loga, viņa redzēja, ka ari auto joprojām atrodas savā vietā.

-    Varbūt man tikai rēgojās, - viņa ieminējās.

-    Diez vai, - iebilda Durans. - Es arī kaut ko dzirdēju.

-     Man šķita, ka tas ir pagrabā, bet… tagad es vairs īsti nezinu.

Viņi pārbaudīja visas istabas, taču tajās it kā nekas nebija aiztikts. Beidzot Durans uzāva kurpes un paņēma jaku. Viņi abi izgāja ārā un apgāja apkārt mājai līdz pagraba metāla durvīm.

-    Nenāks par ļaunu paskatīties, - viņš noteica, atvērdams vienu durvju pusi.

-    Tā arī bija tā skaņa! - viņa čukstēja, kad durvis nočīkstot atvērās. - Tā mani pamodināja.

-    Hmm… - viņš norūca.

Adriēna sekoja Duranam lejā pa kāpnēm tumsā. Nokāpis lejā, viņš sāka iet uz priekšu, izstieptām rokām meklējot gaismas slēdža vadu, kas karājās no griestiem. Atradis to, viņš ieslēdza gaismu un paraudzījās apkārt.

Tā bija īsta pazemes bedre ar spokainu nišu zem lieveņa. Pie vienas sienas bija sakrauti saliekamie sauļošanās krēsli ar alumīnija cauruļu kājām un pītiem sēdekļiem. Pie pretējās sienas karājās virves, daži dārza darbarīki un arī appelēju- šas glābšanas vestes un pludmales rotaļlietas.

-     Es neko neredzu, - teica Adriēna.

-     Es arī ne, - atbildēja Durans. Viņi pagāja garām krāsnij, tad ūdens sildītājam. Griesti bija tik zemi, ka Duranam bija jāpieliecas, un matos ķērās zirnekļu tīkli. Ielūkojies nišā zem lieveņa, viņš piešķieba galvu un pieskārās viņas rokai.

-    Kas ir? - viņa jautāja.

-    Vai saod gāzes smaku?

-     Man deguns ciet, - viņa paskaidroja. - Tie putekļi Ni- kijas dzīvoklī.

Durans norūca:

-    Šķiet, tā ir gāze. - Pēc mirkļa piebilda: - Tā ir gāze.

-    Zvanīsim nekustamo īpašumu aģentei, - Adriēna ieteica, pagriezdamās uz durvju pusi. - Man ir bail no gāzes. Kādam tā jāsalabo.

Viņa dusmīgi parāva gaismas slēdža vadu un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

-     Adriēna! - iesaucās Durans. - Pagaidi! Es nekā neredzu!

Viņa iesmējās un atvainojās.

-    Man šķita, ka tu nāc man tieši aiz muguras. - Pagriezusies viņa pavicināja roku gaisā, cerēdama atrast vadu. Tas gan prot bēguļot! Beidzot atradusi vadu, viņa to parāva.

Durans stāvēja, domīgi saviebies, it kā gatavotos šķaudīt.

-    Pagaidi mazliet, - viņš ierunājās klusi un steidzīgi. - Izslēdz to!

-    Ko?

-    Izslēdz, es teicu!

Adriēna paklausīja, šoreiz cenzdamās neizlaist vadu no rokas.

-      Dīvaini, - Durana balss dobji skanēja tumsā. - Kaut kāds… spīdums… nāk no nišas. Ieslēdz atkal gaismu.

Viņa paklausīja un, atgriezusies pagrabā, piegāja viņam līdzās stūrī. Viņš bija notupies, atspiedies uz betona balsta un lūkojās nišā. Adriēna sekoja viņa skatienam.

Un tad arī viņa to pamanīja - lūgšanu svecīti, kas mirgoja tumsā.

Viņi nesaprata, ko teikt. Tā nu viņi raudzījās un vēroja, kā mainās svecītes liesma - tā kļuva spožāka, izstiepās kā zila kolonna ar oranži kvēlojošu degli vidū. Tad liesma pazuda, atstājot tikai kvēlojošo degli. Durans sagrāba Adriē- nu aiz rokas un piecēlies rāva viņu uz durvju pusi. Skarbā tvēriena nobiedēta, viņa uz mirkli atcerējās iepriekšējo vakaru, kad viņš bija saspiedis viņas plaukstas locītavu, lai atņemtu plastmasas loksni. Tikai šoreiz viņš rīkojās vēl mežo- nīgāk, raudams sievieti uz durvju pusi.

-    Paklau! - viņa iesaucās. - Pagaidi!

Pūloties ar kājām sataustīt pamatu, viņa tika uzvilkta augšā pa kāpnēm kā lelle, uz betona pakāpieniem sāpīgi apdauzot potītes un stilbus. Tad viņi jau bija ārā, svaigā gaisā, un vīrietis rāva viņu tālāk pa ieliņu uz jūras pusi, skrienot tik ātri, ka viņas kājas tikko skāra zemi.

Un tad tas atskanēja - dobjš rūciens, kam sekoja apdullinošs dārdiens un sprādziena vilnis, no kā aizkrita ausis. Tad gaiss viņiem aiz muguras izšķīda ugunīgu putu mākonī, kas piepūtās kā balons. Tagad viņa skrēja pati, sirdij dauzoties pakausī. Viņi uzdrošinājās apstāties, tikai sasnieguši pludmali. Pagriezušies viņi ieraudzīja liesmu stabu izlaužamies caur mājas jumtu.

-     Bet… kā tu zināji? - viņa izdvesa.

-    Tu redzēji, kā… svece… uzliesmo spožāk, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Propāns ir smagāks par gaisu, tāpēc tas nogulsnējas uz grīdas un… uzkrājas. Viņi bija nolikuši sveci nišā uz paaugstinājuma, tāpēc, kad gāze līdz tai nokļuva, tās jau bija uzkrājies diezgan daudz. Tu redzēji, kā liesma nodziest, jo skābeklis vairs nebija atlicis. Tikai gāze. Mums paveicās.

Durana uzmanību atkal piesaistīja māja. Atskanēja jau citādi trokšņi - spalgi krakšķi, saplīstot logiem, karstumā kūstoša metāla spindzoņa. Ik pa brīdim uguns, ierūcoties skaļāk, paziņoja par jauna medījuma atrašanu. Tad apdullinoši iegaudojās sirēna, saucot brīvprātīgos ugunsdzēsējus.

Adriēna sāka drebēt, pati nesaprazdama, no kā - no aukstuma vai šoka. Viņi mēģināja mūs nogalināt, viņa nodomāja. Atgrieza gāzi un izslēdza signāllampiņu. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Gaisā uzšāvās dzirksteļu stabs. Tad aizdedza svecīti kā tādā aizlūgumā. Es to dzirdēju, viņa nodomāja, troksni pagrabā. Un tad viņi ienāca paskatīties - pārbaudīt, vai es esmu istabā.

-     Viņi mēģināja mūs nogalināt, - viņa aizsmakušā balsī noteica, uguns atspīdumā piesarkušu seju.

Durans pamāja ar galvu.

Viņš aplika roku Adriēnai ap pleciem, un abi kopā sāka soļot atpakaļ uz mājas pusi. Tagad sirēnas gaudoja visā pilsētā, arvien vairāk tuvodamās. Pēkšņi Durans saspringa, apstājās un uzsita sev pa gurnu. Tad atviegloti pasmaidīja.

-    Auto atslēgas, - viņš paskaidroja.

Kļuva arvien karstāk. Starp mājām viņi redzēja joņojam pirmo ugunsdzēsēju mašīnu - sirēnai gaudojot, bākugunīm mirgojot. Bākuguņu atspīdums zibēja debesīs - dzeltenas, sarkanas, dzeltenas, sarkanas. Viņi pagāja garām vīrietim, kuram zem biezās jakas rēgojās pidžamas bikses. Viņš stāvēja, aplicis roku ap pleciem sievietei rītakleitā un pūkainām rītakurpēm kājās. Kad Adriēna un Durans gāja viņiem garām, viņi vēroja degošo māju. "Kā lāpa," vīrietis klusi noteica. Tad sabruka daļa jumta, iekrītot mājā ar klusu būkšķi un saceļot liesmu un dzirksteļu šaltis.

Durans atslēdza auto durvis un nospieda otru durvju atvēršanas pogu. Adriēna dzirdēja noklikšķam slēdzeni, raudzīdamās uz mājas vraku un liesmām, kas plosījās tā melnajās ribās. Vienā ielas pusē temperatūra laikam bija 130 grādi27 , bet otrā tikai 3028 .

Durans izkāpa no auto un, soļiem čirkstot grantī, apgāja apkārt, lai atvērtu otras durvis. Pieskāries rokturim, viņš nolamājās un atrāva roku.

-    Rāpies iekšā vadītāja pusē, - viņš ieteica. - Šīs durvis ir karstas kā krāsns.

Braucot projām, viņa pagriezās sēdeklī un teica:

-     Policijas iecirknis laikam ir kaut kur ūdenstorņa tuvumā.

-    Mēs nebrauksim uz turieni, - atbildēja Durans.

Adriēna paraudzījās uz viņu kā uz prātu zaudējušu (protams, tāda iespējamība pastāvēja).

-     Mums jāiet uz policiju, - viņa uzstāja. - Mēs nevaram bēguļot mūžīgi…

-     Labāk būs, ja neiesim, - iebilda Durans, nogriezdamies uz šosejas, kas veda ārā no pilsētas.

-    Kāpēc?

-    Jo mums izdevīgāk būt mirušiem.

Viņa pagrieza galvu un nopētīja Durana atspulgu logā.

-    Kā to saprast? - viņa jautāja.

-     Būs labi, ja viņi domās, ka ir mūs novākuši. Tā mēs ilgāk paliksim dzīvi.

29

-    Tas neizdosies, - vina paziņoja.

-    Kas?

-    Izlikties par mirušiem.

Durans noregulēja atpakaļskata spoguli, lai rītausmas saule nespīdētu acīs.

-    Kāpēc?

-    Jo auto ir pazudis. Tas liek domāt, ka mēs nebijām mājā. Un avīzēs rakstīs, ka neviens nav gājis bojā.

Durans paraustīja plecus.

-    Vismaz iegūsim kaut vai vienu dienu.

Vēl pēc pāris jūdzēm Adriēna atkal uzrunāja Duranu.

-    Braucam uz Vašingtonu, - viņa ierosināja.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka mums ir laiks, un tāpēc, ka es gribu aizbraukt uz savu dzīvokli. Paņemt dažas mantas.

Durans skeptiski paraudzījās uz viņu.

-    Tu teici, ka mēs iegūstam vienu dienu.

-    Jā, bet… ja nu es kļūdos? Turklāt man pat nav ne jausmas, kā viņi mūs atrada.

-    Es gan zinu, - atbildēja Adriēna.

Durans uzmeta viņai aizdomu pilnu skatienu.

-    Zini? Kā?

-    Tu viņiem pateici.

-    Es? Kam pateicu?

-    Tu pateici viņiem, kur mēs esam, - iesaucās Adriēna. - Tu biji internetā… kādā sarunu forumā vai tamlīdzīgā vietā.

Durans uzmeta viņai skatienu, lai pārliecinātos, vai Adriēna nejoko. Taču nē. Viņa bija pati nopietnība.

-    Ko tu runā? - viņš brīnījās.

-    Aizvakar vakarā. Tu pārbiedēji mani līdz nāvei.

-    Tiešām?

-    Tu biji kādā vājprātīgā internetā lapā. Tur zibēja visādi attēli, un tad… parādījās tādi kā AOL ātrie ziņojumi.

-    Kas!?

-    Tici man.

-    Nu… un kas tur bija rakstīts? Tagad bija viņas kārta paraustīt plecus.

-     Nezinu - labrīt vai kas tamlīdzīgs.

-    Un viss?

Viņa papurināja galvu.

-     Nē. Tur bija rakstīts "Sveiks, Džefrij!". Pēc tam jautājums, kur tu esi. Un tu kaut ko ierakstīji.

-    Ko es ierakstīju?

-     Nezinu. Tas neparādījās ekrānā. Bet viņi jautāja, un tu atbildēji. Ko es varu zināt - varbūt tu paziņoji arī pasta indeksu un norādi uz autostāvvietu.

-     Nestāsti nu!

-    Es runāju nopietni, - viņa uzstāja.

-    Kāpēc tu mani neapturēji?

-     Es mēģināju! Un bija tā… Nezinu. It kā tu nebūtu pie pilna prāta. Nepavisam. Man bija jāzvana doktoram Šovam.

-    Ko?!

-    Es biju nobijusies no tevis! Un viņš tevi pa tālruni hipnotizēja, - viņa pastāstīja. - Tu neatceries?

Durans papurināja galvu un nodomāja: Tas nenotika. Citādi es to atcerētos. Jo mana īslaicīgā atmiņa ir kārtībā. Šovs tā teica. Un tas nozīmē, ka Adriēna melo, vai arī… manī ir vēl kāda slēptā puse. Džekils un Haids. MPD. Jēziņ… Instrumentu panelī atskanēja pīkstiens, un viņš paraudzījās uz benzīna rādītāju.

-    Mums jāapstājas, - viņš paziņoja.

Viņi atrada degvielas uzpildes staciju Bridžvilas tuvumā, taču uzpildes sūknis neparko negribēja pieņemt Durana MasterCard. Durans lūdza palīdzību Adriēnai, bet viņa nobālēja, apjauzdama:

-    Mana somiņa palika mājā! Man nav ne graša pie dvēseles!

Durans piezvanīja uz kredītkartes aizmugurē norādīto numuru, kas sākās ar 800, ievadīja konta numuru un izvēlējās balss pasta iespēju, lai uzzinātu par kartes "pieejamo kredītu". Taču ierakstīta balss paziņoja, ka viņa konts esot "iesaldēts", un lūdza gaidīt savienojumu ar "klientu apkalpošanas" pārstāvi. Viņš paklausīja, un pārstāvis pavēstīja, ka esot saņemts ziņojums par viņa kartes zādzību.

-     Mēs jums izsniegsim jaunu karti pēc… divām vai trim darba dienām. Tā jau tiek izgatavota.

Durans nespēja tam noticēt.

-     Paklausieties, - viņš teica, - karte ir pie manis. Tā ir man rokā. Es neesmu ziņojis par zādzību.

-    Kāds ziņoja.

-    Pajautājiet, kāds bija manas mātes pirmslaulību uzvārds.

-    Mums tas nav…

-    Jums taču ir kontroljautājumi. Uzdodiet tos!

-     Atvainojiet, Durana kungs, bet, ja ir ziņots par kartes zādzību, ir jāizsniedz jauna.

-     Paklausieties, man ir tikai… - viņš ieskatījās makā, - …divi dolāri. Esmu ceļā. Izbeidzies benzīns. Vai ir kāda iespēja…

-     Nē.

-    Ko?

-    Atvainojiet - mēs neko nevaram darīt. Jums būs jāgaida jaunā karte.

Atgriezies pie mašīnas, Durans iepildīja benzīnu par diviem, komats, divdesmit astoņiem dolāriem un paskaidroja notikušo Adriēnai.

-     Banka visu sačakarējusi, - viņš pukojās.

Viņa papurināja galvu.

-    Diez vai. Tā viņi rīkojas vienmēr, kad saņem ziņojumu par kartes zādzību.

-    Jā, bet…

-     Interesanti, kas to paziņoja…

Viņa to pateica tā, it kā būtu aizdomas, ka Durans to izdarījis pats. Un varbūt tā arī bija.

Viņi tika līdz Beltvejai, tad panelī atkal atskanēja pīkstiens un iedegās degvielas līmeņa brīdinājuma signāls. Adriēna rādīja Duranam ceļu pa sarežģītiem līkločiem garām Kapitoli- jam un tālāk pa 16. ielu. Kad līdz dzīvoklim bija atlikusi tikai nepilna jūdze, auto noraustījās un motors noslāpa. Pieaicinājuši palīgā pāris latīņamerikāņu, kas gaidīja autobusu, viņi iestūma Dodge preču iekraušanas zonā Meridianhil- las parka malā.

-     Kas noticis tavam autiņam, vecīt? Sadauzīji un vēl iebrauci ugunī?

Viesnīcas stāvlaukuma sadursmē sadragātais bagāžnieks sagādāja Adriēnai nebeidzamas galvassāpes. Viņa bija dzirdējusi, ka, sasitot nomātu auto, var iekulties lielās nepatikšanās. Viņa nemēdza melot, taču bija piekodinājusi Duranam, lai nekādā gadījumā neatzīstas, ka viņš ir bijis pie stūres. Tas visu vēl vairāk sarežģītu.

Tagad viņa sekoja Duranam auto otrā pusē, kur jaunie paziņas, šūpodami galvas, vēroja krāsojumu. Tas bija… apsvi- lis.

-    Velns un elle! - nopukojās Durans.

-     Draudziņ, tev tas vāģis mazliet jāpielabo. - Latīņame- rikānis sāka rakņāties pa kabatām. - Paņem manu vizītkarti - es to izdarīšu par labu cenu.

-    Tas ir nomāts, - novaidējās Adriēna.

-    Tiešām? - Otrs svešinieks nošūpoja galvu. - Ak vai. Viņi jums noplēsīs septiņas ādas. - Abi vīri vēlreiz aptaustīja auto durvis un skumji grozīja galvu.

Adriēna uzrakstīja zīmīti un palika to zem vējstikla tīrītāja. Pakāpās tālāk. Pārlika zīmīti redzamākā vietā. Noteica:

-    Tik un tā no soda naudas neglābšos.

Latīņamerikāņi iesmējās.

-    Viņi aizvilks to vāģi.

Duranam bija jāpiepūlas, lai tiktu līdzi Adriēnai straujajā gājienā uz viņas dzīvokli. Nobijusies no soda naudas vai - vēl ļaunāk - auto aizvilkšanas, viņa gandrīz skrēja. Tā nu viņi pieveica jūdzi kādās divpadsmit minūtēs.

Viņus ielaida nobažījusies Spīrsas kundze, aplikusi lielu priekšautu.

-    Adriēna! Kur jūs bijāt pazudusi? - viņa iesaucās.

-    Es pazaudēju atslēgu. Vai drīkstu ieiet caur veļas mazgātavu?

-     Protams, - atbildēja saimniece, pametot cerīgu skatienu uz Duranu.

-    Ak, atvainojiet. Džef, - tā ir Spīrsas kundze.

-    Vai vēlaties tasi tējas? - piedāvāja saimniece.

-     Nē, paldies, - atbildēja Durans.

-    Mums jāsteidzas, - atzinās Adriēna un devās pa gaiteni uz durvīm, pa kurām varēja iziet uz pagraba kāpnēm. Adriēnai ejot pa priekšu, abi izgāja caur nelielu noliktavas telpu, kas atradās līdzās viņas dzīvoklim. Atvērusi durvis, viņa apstājās tik pēkšņi, ka Durans gandrīz uzskrēja viņai virsū.

-    Ak kungs!

Viņa bija aizmirsusi, cik drausmīgi te izskatās. Istabā bija īsta postaža. Visa Adriēnas mantība - grāmatas, videokasetes, dīvāna spilveni, drēbes, kompaktdiski, kurpes, segas, dvieļi, vāzes - bija izmētāta pa grīdu. Bet visam pāri kā baltas viļņu putas bija izsvaidītas neskaitāmas papīra lapas.

Kaut ko nikni murminādama, viņa lavījās garām saplēstiem traukiem, katliem un pannām, lai tiktu līdz durvīm istabas pretējā pusē. Tās bija iesprūdušas, bet, pagrūdusi ar plecu, Adriēna atvēra tās un izspraucās cauri, bet Durans palika turpat, ziņkārīgi vērodams viņas valstību.

Par spīti grautiņam, mājoklis šķita daudz dzīvāks nekā viņējais. Tur bija romantiski plakāti, kas vēstīja par seniem laikiem un tālām vietām (Biarica un "Austrumu Ekspresis"), un ierāmētu TinTin vāku sērija.

Viņš noliecās un pacēla kādu grāmatu, kas, viņam par pārsteigumu, izrādījās Lonely Planet šrilankas ceļvedis. Viņš pacēla citu - "Pārgājieni Turcijā". Vēl vienu - "Maurīcija, Reju- niona un Seišelu salas".

-    Vai tu daudz ceļo? - viņš apjautājās.

-    Nē, - viņa atbildēja, iznākdama no blakusistabas. - Vispār nekur.

Durans pārdomāja to, lavierēdams viesistabas gruvešos.

-    Kāpēc? - viņš jautāja.

-    Nav naudas. - Viņa apklusa. - Vai neesi redzējis mūzikas lādīti?

Viņš paraudzījās apkārt un papurināja galvu.

-    Un tu? - viņa atjautāja.

-    Ko - es? - Durans nesaprata.

-    Vai tu daudz ceļo? Vai esi daudz kur bijis?

Viņš brīdi padomāja.

-    Jā, laikam gan.

-Kur?

Viņš paraustīja plecus.

-     Nezinu.

Adriēna istabas otrā malā piegāja pie neliela rakstāmgalda, pasniedzās zem tā un izvilka mazu inkrustētu koka lādīti, kas bija nokritusi uz grīdas. Atskanēja melodija Plaisir d'Amour, kad Adriēna atvēra vāciņu un izņēma divas kredītkartes un pasi.

-     Voilā!

-    Vai mēs kaut kur brauksim? - viņš jautāja.

-     Šis ir mans vienīgais personas dokuments, - viņa paskaidroja. - Visi pārējie izkūpēja dūmos.

Viņa pārlaida skatienu postažai. Nodomāja, ka pāris stundu viņi abi varētu veltīt uzkopšanai, taču tas bija bezcerīgi. Haoss bija milzīgs. Būs vajadzīga vesela nedēļa. Taču būs pietiekami daudz laika tam pievērsties, kad visi uztraukumi būs galā, viņa sev atgādināja, jo darba viņai vairs nebija. Viņa izvilka no kaudzēm dažus derīgus apģērba gabalus un paķēra no vannasistabas Mason Pearson matu suku.

Lai izvairītos no Spīrsas kundzes, viņa izveda Duranu ārā pa sētas durvīm. Viņi aizgāja līdz Mauntplezentas avēnijai un Motores Sabrosa veikalā nopirka galonu benzīna, bet, atgriežoties pie auto, viņus gaidīja soda kvīts uz rožaina papīra.

-    Atkal simts dolāru! - novaidējās Adriēna. - Drausmas!

-     Viņa piecirta kāju, Durans iesmējās, vēl vairāk nokaitinot Adriēnu. - Ko tas nozīmē, - viņa noprasīja, iekāpdama mašīnā, - ja vienīgais, kam šīs stulbās pilsētas vadība pievērš uzmanību, ir auto novietošana?

Durans pašūpoja galvu.

-    Tas laikam ir mūsu līdzšinējās civilizācijas gals.

Operācija bija paredzēta astoņos nākamajā rītā, tāpēc Durans pavadīja nakti Kolumbijas Prezbiteriāņu slimnīcā, atstājot Adriēnu vienu viesnīcā Mayflower.

Ierodoties neiroķirurģijas nodaļā, Duranu sagaidīja uzņemšanas māsa, kas izsniedza viņam pidžamu un halātu. Viņam ap roku tika aplikta plastmasas aproce un ierādīta divvietīga palāta gaiteņa galā. Māsiņas skraidīja šurpu turpu, vai ik stundu mērīdamas viņam temperatūru un asinsspiedienu, bet istabas biedrs, aprīkots ar dažādām caurulītēm un vadiņiem, nekustīgi gulēja komā.

Vakarā iegriezās Šovs kopā ar neiroķirurgu Niku Alalinu

-     trusim līdzīgu vīriņu ar sārtu degunu, lieliem zobiem un smalku balsi.

Šovs viņus iepazīstināja, un Durans ievēroja, ka ķirurga rokas ir neparasti baltas, - it kā tās tiktu glabātas kastē, kad netiek lietotas. Gari un muskuļaini pirksti kā pianistam - tīri un nevainojami manikirēti. Mākslinieka rokas.

Ārsti jau otro reizi izskaidroja viņam operācijas norisi.

-      Doktors Šovs veiks nelielu iegriezumu jūsu augšējā smaganā, tieši zem deguna. Tad izveidos tuneli caur deguna dobumu. No šā brīža viņš kļūst par novērotāju. Es sēdēšu speciālā krēslā, - stāstīja Alalins, - blakus galdam, ar kājas pedāli regulējot ķirurģisko mikroskopu, lai monitorā varētu tuvumā redzēt, ko daru ar rokām. Objekts atrodas hipotalāmā29 , un mēs to izņemsim.

-    Cik daudz laika tas prasīs? - jautāja Durans.

-    Trīsdesmit vai četrdesmit minūtes. - Brīdi klusējis, viņš turpināja. - Gandrīz visu operācijas laiku jūs sēdēsiet ar atpakaļ atliektu galvu - pusnesamaņā.

Durans nobālēja, bet Šovs pasmaidīja.

-    Jūs neko nejutīsiet, - ārsts viņu mierināja. - Vieglu nelabumu nākamajā dienā, bet tas arī viss.

-     Es tikai gribēju vēl ko pajautāt, - ieminējās Alalins. - Par jūsu iepriekšējo operāciju. Ko varat pastāstīt par to?

-     Nesaprotu, ko jūs domājat, - atbildēja Durans.

Neiroķirurgs sarauca pieri.

-    šī jums nav pirmā reize, - viņš paskaidroja. - Šeit, zem lūpas, ir rēta. - Pasniedzies viņš satvēra pirkstos Durana augšējo lūpu un pacēla to, lai parādītu Šovam. Kad šovs pamāja ar galvu, viņš atkal to atlaida.

Durans bez skaņas kustināja lūpas. Tad beidzot ierunājās:

-    Man šķiet, ja man būtu bijusi smadzeņu operācija, es to atcerētos.

šovs pamāja ar galvu.

-     Protams, atcerētos - ja vien neciestu no amnēzijas…

-    Bet tāda vaina laikam ir.

-    Laikam gan.

Šovs iedeva Duranam parakstīt vēl vienu piekrišanas veidlapu, bet tad abi ārsti aizgāja, jo piezvanīja Adriēna, lai apjautātos, kā viņam klājas.

Saruna nebija ilga. Iedzertais valiums sāka iedarboties jau pēc pirmajiem vārdiem. Tomēr, pēc desmit vai divdesmit minūtēm noliekot klausuli, Duranam šķita, ka viņš bija Adriē- nas balsī kaut ko saklausījis - it kā viņa būtu par to norūpējusies, patiesi norūpējusies. Vai tas var būt?

Nu nē.

No rīta tieši astoņos slimnieku kopējs aizveda Duranu uz operāciju zāli, kur viņam izdarīja vairākas injekcijas, padarot viņu nekustīgu un vienaldzīgu. Operācija sākās pēc kādām desmit minūtēm un noritēja, cik nu Durans varēja spriest, tieši tā, kā Alalins bija to aprakstījis.

Gandrīz visu laiku viņš turēja acis aizvērtas, vienaldzīgi ieklausoties neskaidrajās ārstu balsīs un dažādo ierīču ritmisko skaņu simfonijā. Viņš neko nejuta, bet nojauta, ka apkārt norisinās kustība, mainās gaisma un ēnas, Alalinam pieliecoties tuvāk vai attālinoties.

Viņš dzirdēja klikšķus un šķindoņu, ņemot un noliekot instrumentus uz metāla paplātēm. Ārstu teiktie vārdi brīžiem izklausījās kā nesakarīgas skaņas, un viņam nebija ne jausmas, par ko tie runā.

Kādā brīdī Šovs it kā teica: "Radašei pie semafora", un Alalins atbildēja: "Dirapsu viltojums."

Pāris reižu viņš atvēra acis un redzēja, kā operāciju zāles gaismas mirgo un vizuļo kā zvaigznes. Tas bija gandrīz skaisti - gaismas pulsēšana vienā ritmā ar ierīču skaņas neskaidro simfoniju.

Un tad Alalins skaidri un saprotami paziņoja:

-    Dabūju!

Kāds atvieglojumā skaļi nopūtās.

Un tad viņš dzirdēja Šovu iesaucamies:

-    Dievs žēlīgs! Kas tas, ellē, ir?

Doktora Alalina seja pamazām parādījās arvien skaidrāk, iznirstot no gaismas joslām un atgūstot savu apveidu. Durans redzēja, cik izteiksmīgi ārsts kustina lūpas, bet skaņa, šķita, kavējās nokļūt līdz viņa ausīm.

-     E-f-f-f. - Gluži kā alfabēta burts. Durans vēlējās turpināt šo skaitāmpantiņu:

-     Gā, hā, i… - Taču mute bija pārāk sausa. Bet tad viņš attapās, ka ārsts uzrunā viņu: - Džef!

-     Ko? - Šķita, ka mute ir pilna ar zobu pastu.

-    Vismaz runāt viņš var, - Alalins atviegloti noteica. Viņš atkal noliecās pār Duranu, un truša purniņam līdzīgā seja šķita mazliet izplūdusi - tik tuvu viņš bija.

-    Sakiet, Džef, kāds ir jūsu uzvārds?

Durans apdomāja jautājumu. Viņš atcerējās, ka atrodas slimnīcā, atcerējās operāciju. Tā laikam jau galā. Un viņš to pārcietis veiksmīgi. Nav pagalam, nav akls un nav arī kļuvis par dārzeni.

-    Džef? - Smalkā balss bija pacietīga. - Sakiet - vai atceraties savu uzvārdu?

Durans pamāja ar galvu.

-     Kāds ir jūsu uzvārds, Džef?

-     Dur-r-ns.

Pēkšņi viņam līdzās uzradās Adriēna un teica:

-    Sveiks, vecais… - Viņš juta viņas plaukstu savā rokā un saspieda to.

Doktors Šovs paziņoja:

-    Esmu tavs parādnieks, Nik, - tas bija sasodīti lieliski!

Durans nekustīgi gulēja, ļaudams Adriēnai turēt viņa roku un klausīdamies ārstu tērzēšanā. Alalins teica:

-    Ziņo man visus jaunumus. Es ļoti gribu zināt, ko teiks laboratorija.

-     Noteikti, - atbildēja Šovs.

Durans mēģināja piecelties sēdus, bet acu priekšā viss sašūpojās un nošķiebās pa kreisi. Viņš aizvēra acis un pieķērās pie gultas malām.

-     Mierīgi, - Šovs brīdināja. - Tikai nesteidzieties. Jums šorīt bija smadzeņu operācija.

Durans pasniedzās pēc Adriēnas rokas, atrada to un cieši satvēra plaukstā.

-    Kas tas bija? - viņš jautāja.

-    Jūs domājat - jums galvā? -Jā.

-    To uzreiz nevar pateikt, - atbildēja Šovs.

-    Kā tā?

-     Tas tiek analizēts, - paskaidroja Adriēna. - To aizsūtīja uz laboratoriju izpētīt.

-    Izpētīt? - Durans brīnījās.

-     Ļaujiet man pastāstīt, ko es biju domājis atrast, - ieminējās Šovs.

-     Labi.

-     Man šķita, ka tā būs kāda skava vai kas tamlīdzīgs. Jo vairāk tāpēc, ka redzējām - jums jau ir bijusi operācija - vai kas tamlīdzīgs. Bet, ja ne, tad varbūt tā būs lodes šķemba vai kāda autokatastrofas brīdī trāpījusi atlūza. Kaut kas tāds, kas nav pamanīts iepriekšējā reizē, ņemot ārā.

-    Un? - jautāja Durans.

-    Tas ir kaut kas cits, - teica Adriēna.

Durans raudzījās te uz viņu, te uz ārstu.

-    Kas? - viņš jautāja.

Šovs savilka lūpas aizvainotā grimasē.

-    To mēs nezinām. - Kad Durans gribēja iebilst, Šovs viņu pārtrauca: - Toties mēs zinām, ka tas nebija tur nokļuvis nejauši.

Durans sarauca pieri, ar skatienu sekojot Šovam, kad tas piegāja pie loga.

-     Kā to saprast?

-    Tas ir implants.

-    Kas? Kāpēc? - Durans atkal neveiksmīgi pūlējās pieslieties sēdus.

-    Aha! Tas - tas ir īstais jautājums. Kad Niks to izņēma, man šķita, ka tas ir stikla gabaliņš - jo tā tas izskatās. Tad mēs to aplūkojām ar mikroskopu…

-     Un?

-     Tas ir kaut kas cits, - atbildēja Šovs. Tajā ir kaut kādi vadi. Tas ir kaut kāds mikroskopisks aparāts.

Durans ievaidējās.

-     Mēs to aizsūtījām uz Pielietojamo materiālu laboratoriju, - paskaidroja Sovs.

-    Viņiem ir biomedicīnisko komponentu…

-    Jūs gribat teikt, ka izņēmāt kaut ko no manas galvas, un ļums nav ne jausmas, kas tas ir?

Šovs pasmaidīja.

-    Nē, to es negribu teikt. Es zinu, kas tas ir - smadzeņu implants. Jautājums ir - ko tas dara? Vismaz pagaidām tā mērķis nav skaidrs.

-     Nav skaidrs ari tas, ko jūs sakāt, - iebilda Adriēna. - Par ko mēs runājam? Kādas ir iespējas?

-    Godīgi sakot? - atbildēja Šovs. - Neminot dažus pavisam agrīnus izmēģinājumus ar dzīvniekiem Parkinsona slimības ārstēšanai, vienīgie man zināmie implanti ir tikuši izmantoti lēkmju mazināšanai - smagu lēkmju gadījumos.

-    Un jums šķiet, ka man arī ir tādas? - jautāja Durans.

-    Gluži pretēji - neesmu redzējis ne mazākās pazīmes.

Kādu brīdi visi klusēja. Tad Durans iejautājās:

-    Cik ilgi jāgaida rezultāti?

-    Trīs vai četras dienas, - atbildēja Šovs.

-    Vai tad es jau varēšu staigāt?

Šovs iesmējās.

-    Tad jūs jau būsiet ārā.

-    Jūs jokojat, - šaubījās Adriēna.

Psihiatrs papurināja galvu.

-     Nepavisam.

-    Tie ir patīkami jaunumi, - Durans nopriecājās.

-     Nepateicieties man - pateicieties plānotajai aprūpei. - šovs pasmaidīja. - Bet, kamēr gaidīsim, es ļoti vēlēšos noskaidrot, vai tam… objektam… bija kāda saistība ar jūsu am- nēziju. Ņemot vērā tā novietojumu, tas ir visai iespējams. - Viņa acis iemirdzējās. - Ceru, ka jūs sāksiet šo to atcerēties. Sarīkosim dažas pārrunas. Ja būsiet gatavs, varbūt sāksim jau rit.

Pēc operācijas Durans apjauta, ka viņu pārņēmusi savāda pacilātība, kas bija tikpat reāla, cik grūti aprakstāma. Viņš kaut kā jutās vieglāks, it kā visu laiku bijis pakļauts kāda gravitācijas spēka ietekmei, bet tagad pamazām sāka no tās atbrīvoties.

Pirmajā dienā viņš nogulēja divpadsmit stundas, mēģināja skatīties televīziju, taču nebija noskaņojuma, tad vēl mazliet pagulēja. Adriēna piezvanīja no viesnīcas, lai apjautātos, kā viņš jūtas, un pavēstītu, ka atradusi lētu autostāvvietu rietumpusē - "tikai piecpadsmit kvartālu attālumā no viesnīcas".

Otrās dienas rītā kāds slimnīcas ārsts lika viņam veikt veselu virkni pārbaudes uzdevumu, kuru mērķis bija dažādu nervu funkciju - taustes, garšas, ožas un redzes - darbības noteikšana. Tika novērtēta viņa iegaumēšanas spēja, kustību iemaņas un secīgās atmiņas. Durans veica Bendera galveno testu, un, kad tas bija galā, ārsts ierosināja viņam pastaigāt pa gaiteņiem.

-    Tikai neskrieniet, - viņš jokoja. - Ejiet mierīgi. Ja apreibst galva, apsēdieties. Bet vispār… kustieties, tas jums nāks par labu

Pēc pusdienām slimnīcā iegriezās Šovs "mazliet pavingrināt atmiņu" un apjautāties, kā Duranam klājas.

Durans pastāstīja, ka jūtas tā, it kā no pleciem būtu novelts smags slogs, taču atmiņa diemžēl nav atgriezusies.

-     Tas nenotiek tā, - paskaidroja šovs. - Pat tad, ja zaudētas tādas pamatprasmes kā, piemēram, redze, arī tad pēc stimulu atgriešanās paiet laiks, līdz cilvēks iemācās tās saprātīgi izmantot. Ja cilvēks kopš dzimšanas bijis akls, bet tagad viņam atjaunota redze, ļoti iespējams, ka viņš sākumā atdursies pret sienām vēl vairāk nekā iepriekš. Kāpēc? Jo viņš ir pielāgojies aklumam. Atradis drošu veidu, kā ar to sadzīvot. Ja šis aklums tiek atņemts, viņš nokļūst spožas gaismas un krāsu jūklī, kas viņam neko nenozīmē. Tas nozīmē, ka ir vajadzīgs laiks, lai iemācītos apstrādāt informāciju. Jūsu gadījumā, lai gan vēl neesam noskaidrojuši, kāda bijusi trauma, jūs acīmredzot esat atradis iespēju izdzīvot, aizstājot savu īsto personību ar šo "Džefriju Duranu". Tā kā mēs neesam mēģinājuši izjaukt šo uztveres filtru, visai iespējams, ka tas turpinās pastāvēt, līdz tiks vājināts.

-    Un kā tas notiks?

-     Pamēģināsim hipnozi, atsauksim jūs pagātnē ar uzvedinošo tēlu palīdzību, redzēsim, kas iznāks. Kaut ko mēs par jums jau zinām. Adriēna teica, ka jums patīkot šahs, un… šķiet, Kārību jūras reģions jums kaut ko nozīmē, un… jūs laikam protat būrāt.

Durans pasmaidīja.

-     Man ir laba doma, - viņš ieminējās. - Varbūt iznomāsim jahtu un pa ceļam uz Jamaiku uzspēlēsim dažas partija s?_

Šovs iesmējās.

-     Nekārdiniet mani!

Pēc divām stundām Šovs atlaidās krēslā vienā no konsultāciju telpām gaiteņa galā. Tā bija tīra un patīkama istaba, kas nemaz neatgādināja slimnīcu, - ar izkliedētu apgaismojumu, muzeja plakātiem un mīkstām mēbelēm ap hromētu kafijas galdiņu.

Psihiatrs sakrustoja kājas un sajuta sev pievērstu Durana skatienu.

-    Zinu, ka esat vīlies, - viņš teica, - tomēr, manuprāt, mēs kaut ko esam panākuši.

-     Ko tad? Es atcerējos burāšanu? To es atcerējos arī agrāk.

Šovs pielieca galvu uz sāniem.

-      Nē, neatcerējāties. Ne tā kā tagad. Jūs neatcerējāties, ka piedalījāties regatē. Neatcerējāties, ka burājāt sacensībās. Tas nozīmē, ka savulaik nodarbojāties ar burāšanas sportu. Ņemot vērā jūsu vecumu, iespējams, ka studiju laikā. Tas jau mums dod pamatu, ar ko strādāt tālāk.

-     Piemēram, kādu?

-    Šķiet iespējams, ka jūs kādā savas dzīves posmā dzīvojāt ūdens tuvumā. Varbūt mācījāties skolā, kurai bija sava burāšanas komanda.

-     Varbūt, - atkārtoja Durans, - tikai varbūtības…

-     Jāizmēģina katra iespēja, - turpināja ārsts. - Amnēzijas gadījumos parasti visas atmiņas neatgriežas uzreiz. Tās ataust apziņā tikai pa daļām un bieži vien visai lēni. Turklāt parasti tieši tas notikums, kas izraisījis traumu un amnēziju - autokatastrofa vai kas cits, kuram it kā būtu jābūt spilgtā atmiņā, atgriežas pats pēdējais. Ja vispār atgriežas.

-     Kādreiz tas nenotiek?

-    Visai bieži. Tā kā šis konkrētais atgadījums nav saistīts ar citām atmiņām un asociācijām, tas bieži vien tā arī paliek zudis uz visiem laikiem.

-    Tiešām.

-    Tāpēc nezaudējiet dūšu. Patiesībā jūs ciešat no tik dziļas norobežošanās, ar kādu es vēl nebiju sastapies. Lai ar to sadzīvotu, jūs esat izgudrojis sevi no jauna. Tagad mūsu uzdevums ir panākt, lai jūs atceraties, kas patiesībā esat. Tas jums liks saskarties ar daudzām pārciestām traumām. Tas nebūs viegli. To es varu pateikt jau tagad.

-    Kā tā? - jautāja Durans.

-     Es sastopos ar lielu pretestību - dziļu pretestību. Pat būdams transā, jūs visu laiku izvairāties no visa, kas varētu saistīt jūs ar jūsu īsto pagātni. Pretošanās ir nopietna.

-    Kāpēc gan tā?

Šovs pasmaidīja, sirsnīgi un mierinoši raugoties uz slimnieku.

-    Kaut kas ar jums ir noticis. Kaut kas tāds, ko jūsu prāts nespēj pieņemt. Varbūt tas bija burāšanas negadījums, kad noslīka jums tuvs cilvēks. Varbūt jūs jutāties vainīgs. Varbūt bijāt vainīgs. - Psihiatrs bridi klusēja. - Tā ir tikai viena iespēja, - viņš piebilda. - Ko var zināt? - Viņš atkal apklusa. - Rīt pamēģināsim kādu citu ceļu.

Pēc vakariņām Durans atkal mazliet pastaigāja pa gaiteņiem un parunāja pa tālruni ar Adriēnu. Tad apsēdās palasīt Šova atstāto burāšanas žurnālu. Skaistās laivas sagādāja patiesu prieku, bet dažkārt skatiens pievērsās kādai detaļai fonā - ainavas daļai vai skrejošam cilvēkam - un šķita, ka sauli aizsedz mākonis. Viņu pārņēma drūms nemiers un…

Viņš nosvieda žurnālu un ieslēdza televizoru.

Noskalojusies dušā pēc ilga skrējiena aukstumā pa parku, Adriēna noslaucījās un uzvilka apakšveļu. Tad uzģērba svārkus, džemperi un pagatavoja tasi kafijas mazajā virtuvī- tē līdzās durvīm. Piegājusi pie rakstāmgalda, viņa paraudzījās pa logu uz plašo būvlaukumu ar dziļo būvbedri. Tad apsēdās un, malkodama kafiju, sāka šķirot māsas pastu.

Viņa to bija gandrīz aizmirsusi. Ar biezu gumijas saiti apsietie sūtījumi jau vairākas dienas bija mētājušies Dodge aizmugurējā sēdeklī. Tagad bija pienācis laiks tos aplūkot.

Pirmo viņa atvēra bankas aploksni. Tajā bija Nikijas bankas pārskatu un čeku samazinātas fotokopijas, kurās nebija nekā tik interesanta, kā Adriēna bija cerējusi. Nikija mēnesī bija tērējusi ap 4500 dolāriem - reizēm par 500 dolāriem vairāk vai mazāk. Laiku pa laikam, ik pēc dažiem mēnešiem kontā tika elektroniski ieskaitīta vēl kāda summa, piemēram, šā gada septembrī trīs tūkstoši, bet pirms tam - februārī- gandrīz astoņi tūkstoši. Pārskatā nebija minēts šo pārskaitījumu avots, tāpēc Adriēna uz Mayflower papīra lapiņas pierakstīja: Pārskaitījumi - no kurienes?

Tas drīzāk nebija nekāds lielais noslēpums, jo Adriēna domāja, ka zina šīs naudas izcelsmi - māsas vienošanos ar Rīdlu ģimeni. Bonilla bija pieminējis banku Normandijas salās. Viņš pat bija solījis pa faksu atsūtīt informāciju par banku, kas sūta naudu uz Nikijas ASV kontu. Iespējams, ka Eiropas konts tika atvērts tikai ērtības labad, bet iespējams, ka tajā glabājas lielākā daļa Rīdlu atpirkšanās naudas. Katrā ziņā tā bija iespēja ielūkoties Nikijas pagātnē. Diemžēl Bonillam tā arī neizdevās izpildīt savu solījumu. Adriēna uzrakstīja uz piezīmju papīra: Noskaidrot par banku.

Čeki bija gluži ikdienišķi. īre un komunālie pakalpojumi prasīja pāri diviem tūkstošiem. Paliela summa arī par Dura- na konsultācijām. Četrdesmit septiņi dolāri mēnesī par kabeļtelevīziju, pāris čeku veterinārārstam. Maksājumi Visa kartei, čeki Harlow's (Nikijas friziersalonam).

Ar čekiem viss skaidrs.

Nākamā aploksne bija atsūtīta no Chevy Chase bankas - Nikijas Visa kartes izsniedzējas. Adriēna ziņkāri izskatīja darījumus, mēģinot izprast, kas aiz tiem slēpjas, - un tas nemaz nebija grūti. Marvellous Market - 19,37 dolāri. Safeway - 61,53 dolāri. America Online - 19,95 dolāri. Amtrak - 189,60. Blockbuster - …

Kas?

Amtrak ierakstā nebija norādīts ceļojuma galamērķis, bet tas tapa skaidrs no nākamajiem maksājumiem. Hertz (Orlando)- 653,69 dolāri. La Resort Longboutkijā - 1084,06 dolāri. Tommy Bahama's @ St. Armand's Circle - 72,91 dolāri. Moe's Stone Crab - 18,94 dolāri. Viņa paraudzījās uz datumiem.

Restorāns Conch House 08.10 21,03 dolāri

Sarasotas saulesbrilles 09.10 226,05

Visi Floridas (vismaz šķiet, ka Floridas) darījumi bija veikti laikposmā no 7. līdz 12. oktobrim. Nedēļu vai pāris nedēļās pirms Nikijas nāves.

Gluži saprotami. Tieši tad Nikija bija aizvedusi Džeko uz suņu viesnīcu. Adriēna neskaidri atcerējās Durana teikto, ka viņas māsa apmēram nedēļu pirms pašnāvības nebija atnākusi uz konsultāciju, bet, kad viņš to redzējis pēdējo reizi, viņa bijusi iedegusi. Turklāt pati arī teikusi, ka bijusi pludmalē. Kaut kādā pludmalē. Tās nosaukumu viņa neatcerējās vai negribēja teikt.

Bet te nu tā ir - Longboutkija. Kur tā atrodas?

Adriēna iedegās nepacietībā, bet tūdaļ arī sadrūma, jo Nikijas dators bija izkūpējis dūmos Betanibīčas mājā. Ja būtu dators, varētu sameklēt gan pludmali, gan viesnīcu La Resort. Varbūt Mayflower iznomā piezīmjdatorus - tomēr nekā. Reģistratūras darbinieks atvainojās un ieteica doties uz Kin- ko's interneta kafejnīcu. Tā atradās uz tās pašas ielas, kādu divu kvartālu attālumā.

Nakts dežurants koledžas students pieņēma Adriēnas kredītkarti un aktivizēja AOL pieslēgumu. Viņa ievadīja Lycos meklētājā "Longboutkija" un nospieda taustiņu Return. Jau pēc mirkļa viņa raudzījās uz fotogrāfiju, kas bija uzņemta no gaisa un rādīja vienpadsmit jūdzes garu barjersalu pie Floridas krasta. Atvērusi karti, viņa redzēja, ka sala atrodas apmēram stundas brauciena attālumā uz dienvidiem no Tam- pas un ar Sarasotu to savieno dambis.

Neizbēgami radās jautājums: Ko Nikija tur meklēja? Vai viņai bija draugs? Iespējams, bet, ja būtu, tad taču viņa būtu par to vismaz ieminējusies. Kas tad? Kas bija tik svarīgs, lai liktu Nikijai vest Džeko uz dzīvnieku viesnīcu (Adriēna zināja, ka māsa to saukā par "suņu cietumu") un pašai kratīties ar vilcienu uz Floridu. Kāpēc ar vilcienu? Viņai nebija bail lidot.

Viņa bungoja ar kāju pa grīdu. Domāja, gudroja.

Opra. Viņa brauca uz Floridu uz noklausīšanos Opras šovam. ("Velns mani dīdīja!") Bet vai tad Opra nesamaksātu biļetes, turklāt - lidmašīnas biļetes? Un vai tad Opra nav Čikāgā?

Kas vēl?

Patiesība bija tāda, ka visu šo gadu Nikiju interesēja tikai un vienīgi sātaniskā seksuālā izmantošana. Viņa par to vien runāja. Tāpēc… varbūt tur bija kaut kāda konference. "Izdzīvojušo" tikšanās.

Viņa nolēma ieskatīties Nexis datu bāzē, izmantojot "Slova, Holija" lietotājvārdu un paroli. Kad parādījās meklēšanas logs, viņa ierakstīja Longboutkija un sātanisks, ierobežojot meklējumus tikai ar šo gadu. Meklētājs brīdi pagudroja un… neatrada pilnīgi neko. Neviena raksta. Tad viņa pārveidoja meklēšanas noteikumus, aizstājot vārdu sātanisks ar atgūts un atmiņa.

Šoreiz tika atrasti seši dokumenti. Taču pieci no tiem vēstīja par jūras ekoloģijas konferenci, kas notika 9. oktobra nedēļas nogalē Longboutkijas viesnīcā Holiday Inn. Šajā konferencē liela uzmanība bija veltīta tam, kā atgūta lamantīna populācija, paglābjot to no iznīcības, un cik spilgtā atmiņā šis notikums joprojām ir jūras biologiem. Sestais raksts bija par nozagtiem automobiļiem, ko Longboutkijas policijas nodaļai bija izdevies atgūt ar atmiņas mikroshēmu palīdzību.

Adriēna mēģināja meklēt vēlreiz, šoreiz izdzēšot vārdus atgūts un atmiņa. Varbūt jānoskaidro, kas notika Longbout- kijā no 7. līdz 12. oktobrim, un tad varēs kaut ko secināt. Savienot punktus.

Jaunajā meklējumā tika atrasti deviņdesmit astoņi raksti. Viņa izskatīja ātro kopsavilkumu, kur katram no tiem bija parādīts virsraksts, izdevuma nosaukums, datums un autors. Lielākā daļa rakstu nebija noderīgi - paziņojumi par vīna svētkiem, galeriju atklāšanām, tenisa turnīriem un golfa spēlēm. Bet kāds notikums krasi atšķīrās no pārējiem, un virsraksti lika Adriēnas sirdij pamirt.

ŠAUŠANA KŪRORTĀ

MULSINA POLICIJU

SLEPKAVĪBA RATIŅKRĒSLĀ PĀRBIEDĒ ATPŪTNIEKUS

SNAIPERA UPURIS BIJA IEVĒROJAMS, KŪRORTA PASTĀVĪGAIS VIESIS

Tagad viņa saprata, kāpēc māsa braukusi ar vilcienu. Tajā var vest šauteni… Viņa atvēra rakstu, kas bija publicēts Tam- pas avīzē 11. oktobrī.

Vakarvakarā tika nošauts kūrorta pastāvīgais viesis Kel- vins F. Kreins, kurš tobrīd sēdēja savā ratiņkrēslā uz La Re- sort dēļu celiņa, vērodams saulrietu.

Policija pastāstīja, ka 82 gadus vecais Kreins nogalināts ar jaudīgu šauteni, kas acīmredzot aprīkota ar klusinātāju. Tiek uzskatīts, ka šāviens, kas sadragāja vecā vīra mugurkaulu, raidīts no kādas augstceltnes ar skatu uz pludmali.

Kreina nāve tika konstatēta pēc viņa nogādāšanas Žēlsirdīgo māsu memoriālajā slimnīcā.

Policijai tuvi avoti raksturo šo noziegumu kā mulsinošu. "Vecais vīrs mira no vēža," pavēstīja avoti. "Ārsti teica, ka labākajā gadījumā viņam atlicis gads."

Kreina kopēju jamaikieti Levitikusu Bennu policija nopratināja un atlaida.

Adriēna lasīja tālāk, pārskatīdama rakstus, vārdu "snaiperis" un "jaudīga šautene" satriekta. Avīzes rakstīja - ja- maikietis nebija pamanījis, ka viņa aprūpējamais nošauts, līdz ieraudzījis asinis un izdzirdējis kādu kliedzam. "Es nekā nedzirdēju," viņš teica policijai, "un neredzēju nevienu cilvēku ar ieroci." Neviens cits arī neko nebija dzirdējis, tāpēc policija pieņem, ka slepkava izmantojis "slāpētāju". Adriēna atcerējās resno melno cauruli koši zaļajā futrālī zem māsas gultas.

Izmeklēšanu sarežģīja arī tas, ka kopējs bija aizstūmis Kreina krēslu no pludmales līdz baseinam un tikai tad attapies, ka vecais vīrs ir miris. Upura pārvietošana apgrūtināja precīzu viņa atrašanās vietas noteikšanu, kas attiecīgi neļāva pietiekami precīzi noteikt lodes trajektoriju. Tāpēc arī snaipera atrašanās vietu "atlika tikai minēt", teica policija.

Adriēna izlasīja ziņas par slepkavību un pēc tam meklēja turpmākus rakstus, izmisīgi cerēdama, ka noziegums ticis atklāts. Taču, protams, tā nebija. Divas nedēļas pēc slepkavības policijai nebija ne motīva, ne aizdomās turamo, ne noderīgu liecinieku, ne ieroča. Visi bija neizpratnē.

Tāpat kā Adriēna. Šķita acīmredzami, ka viņas māsa iesaistīta šajā noziegumā, varbūt pat arī ir vainīgā, bet… kāpēc?

Atlaidusies pret plastmasas krēsla atzveltni, viņa pacēla skatienu pret dienasgaismas lampām un nožāvājās. Viņa nebija policiste. Nezināja, kā jāizmeklē slepkavība. Taču viņa zināja, ka visbiežāk izmeklēšanā upuris ir tikpat svarīgs kā vainīgais. Turklāt šajā gadījumā viņai bija nenoliedzama priekšrocība salīdzinājumā ar policiju - viņai bija nojausma, kas ir slepkava.

Bet kas bija upuris? Kas viņš īsti bija? Viņa droši zināja tikai to, ka viņas māsa bija braukusi tūkstoš jūdzes, lai to nogalinātu, turklāt, kā visi liecina, viņš bijis mirstošs vecs vīrs, kam patika vērot saulrietus. Kā viņš bija nosaukts virsrakstā?

"Ievērojams pastāvīgais viesis".

Vai ari… nē. Ne tā. Ne gluži.

Viņa atgriezās pie pirmā raksta un uzreiz pamanīja, ka virsrakstā ir komats.

"Snaipera upuris bija ievērojams, kūrorta pastāvīgais viesis". Tas nozīmē, ka viņš bija gan ievērojams, gan pastāvīgais viesis. Nevis tikai vienkāršs večuks, ko visi pazina.

Labi, viņa nodomāja, atkal pievērsdamās datoram. Cik ievērojams? Kāpēc ievērojams?

30

Šovs un Durans sēdēja viens otram pretī Kolumbijas Prez- biteriāņu slimnīcas darbinieku kafetērijā, nepievērsdami uzmanību paplāšu un ēdamrīku šķindēšanai, māsu un ārstu nemitīgajai skraidīšanai. Sienas rotāja no kartona izgrieztas tītaru figūras. Bija Pateicības diena.

šovs ar neizpratnes pilnu skatienu vēroja Duranu pār nūdeļu zupas bļodiņu. Beidzot ārsts sakrustoja rokas uz krūtīm un atzinās:

-     Es īsti nezinu, kā turpināt. - Viņš apklusa. - Nosliece uz norobežošanos arvien vairāk palielinās, nevis samazinās.

-    Tiešām? - brīnījās Durans. Pēc operācijas viņš visu laiku jutās neparasti modrs, it kā pirms tam viņš būtu vērojis pasauli caur miglainām brillēm un dzīvojis miega zāļu iespaidā.

Tagad šī sajūta bija pazudusi. Un, lai gan priecīgais satraukums pamazām pierima, apziņas skaidrība saglabājās. Viss šķita lielāks un spilgtāks, krāsas košākas, skaņas skaļākas un skaidrākas.

Šovs salika kopā pirkstu galus kā lūgšanā. Tad viņš paliecās uz priekšu un atzinās:

-     Es gribētu izmēģināt nātrija pentatolu.

Durans šķita pārsteigts.

-    Patiesības serumu?

Šovs paraustīja plecus.

-     Pavisam mazu devu. Es nezinu, ko citu lai daru, kaut gan vienmēr jau var… nogaidīt. Pagaidām es netieku ne soli uz priekšu. Jūs visu bloķējat.

-    Kā to saprast?

-     Es netieku iekšā. Jūs esat kā melna kaste. Ikreiz, kad mēģinu ieskatīties jūsu pagātnē, atdūros kā pret sienu. Un nekādi nevaru saprast, kāpēc tā.

-    Un jūs domājat, ka nātrija pentatols…

-    Palīdzēs? Jā.

Durans brīdi to apdomāja.

-     Kā jūs varat droši zināt, ka tā ir "pretestība", nevis organiski bojājumi?

-     Jo mēs esam paveikuši mājasdarbu, - atbildēja Šovs. - Nav nekādu smadzeņu bojājumu pazīmju - itin nekādu. Vērojama tikai patoloģiska nepatika.

-    Pret ko?

-    Pret jūsu personību.

Ēzdams zupu, Durans pārdomāja dzirdēto. Tad paliecās uz priekšu un jautāja:

-    Tātad jūs sakāt, ka man ir autoimunitātes slimības psihiatrisks variants?

Šovs samirkšķināja acis. Iesmējās.

-            Tieši tā. Taču mani satrauc ne tikai tas. - Viņš bridi klusēja. - Jūs sāk pārņemt depresija. - Pirms Durans paguva iebilst, psihiatrs turpināja: - Pēc operācijas depresija nav nekāds retums, bet jūsu gadījumā tā ir nedaudz dziļāka, nekā es paredzēju.

Durans papurināja galvu.

-     Es neko tādu nejūtu. Gluži pretēji - esmu tik pārpilns dzīvības.

-    Zinu. Tas ir redzams jūsu sejā. Bet tad tas pazūd un… - Viņš vilcinājās. - Jūs iegrimstat sastingumā. Teikšu atklāti, - Šovs turpināja. - Es raizējos, vai jums nesāk strauji attīstīties maniakālā depresija.

Durans sarauca pieri.

-    Un ja tā notiek?

Šovs ar plaukstu pieglauda matus.

-     Mēs varam atkāpties un sagaidīt laboratorijas slēdzienu, bet… Esmu noraizējies par jūsu turpmāko ārstēšanu.

-    Kāpēc? - jautāja Durans.

-     Mēs neesam neko runājuši par jūsu ikdienas dzīvi, bet jūs nevarat atgriezties pie psihoterapeita darba, jums nav tādas kvalifikācijas.

-    Bet mēs vēl nezinām visu.

Psihiatrs pasmaidīja.

-    Trāpīts! Mēs vēl nezinām visu. Bet, ja tomēr? Vai jūs esat neatkarīgs, bagāts?

Durans brīdi padomāja.

-    Mani vecāki gāja bojā nelaimes gadījumā. Viņi bija apdrošināti.

-    Vecāki - jūs domājat Durana kungu un kundzi?

-    Laikam gan.

-    Aha, - Šovs sarauca pieri. - Bet jums ir pašam sava nauda. Jūsu izdzīvošana nebija pilnībā atkarīga no tiem diviem klientiem. Jo, ja tā būtu, tad jūsu maksai būtu jābūt vēl augstākai nekā manai.

Durans vārgi pasmaidīja.

-     Es neatceros, ka būtu raizējies par naudu. Droši vien var piezvanīt uz banku…

Šovs pamāja ar galvu un noklepojās.

-    Un… hmm… kā ar Adriēnu?

Durans nesaprata jautājumu.

-    Kādā ziņā?

-     Skaidri redzams, ka jūs viens otram patīkat. Es gribēju zināt, kādas ir jūsu attiecības.

Durans sarauca pieri.

-    Viņa ir prasītāja. Es esmu atbildētājs.

Šovs pasmaidīja.

-    Viņa teica, ka esot atsaukusi apsūdzību.

-    Laikam gan.

-    Tad… varbūt jūs varat kādu laiku padzīvot pie viņas?

Tagad bija Durana kārta pasmaidīt.

-    Tas gan nav iespējams, - viņš atbildēja.

šovs šķita apbēdināts.

-    Ir daži sarežģījumi… Adriēna laikam jums neko nav teikusi, bet… mums abiem tagad… ir tāds kā pārejas periods…

-     Pārejas periods…?

-    Jā. Tuvākajā nākotnē.

Šovs brīdi apdomāja dzirdēto, tad atvainojās un piegāja pie kafetērijas rindas. Atgriezies ar svaigas tējas kanniņu, viņš apsēdās un ieminējās:

-     Varbūt pamēģināsim pentatolu jau šopēcpusdien? Lai gan - tomēr ne. Šodien ir Pateicības diena. Sieva mani nosistu. Atliksim to uz rītdienu. Man ir dažas burāšanas kasetes.

-Kas?

-    Audiokasetes - jūras skaņas. Ļoti nomierinošas. Ūdens skalojas pret kuģa korpusu, virves čīkst, buras pland, miglas taures - viss kā pienākas -, turklāt jūs būsiet transā. Tāpēc varēsiet to izbaudīt vēl pilnīgāk.

šovs centās būt asprātīgs, bet Duranam šī doma iedvesa nemieru. Virves čīkst. Buras pland.

-    Kur jūs tādu brīnumu dabūjāt? - viņš jautāja.

-    Ko tad?

-    Tās skaņas.

-    Veikalā New Age Audio. Sešdesmit trešās un Leksingto- na ielas stūrī. - Psihiatrs piešķieba galvu, iemalkoja tēju un pasmaidīja. - Es taču esmu čakls, vai ne?

Atmiņas tika atmodinātas, iztēlojoties jakas, - bet tas bija savādi, jo burājot viņi tās nekad nevilka. Kā jau Šovs bija solījis, Duranu apņēma okeāna skaņas - vijņu šalkas un šļaksti. Aizvēris acis, klausīdamies ierakstu, viņš piedalījās sacīkstēs kopā ar draugiem, grozīja laivas stūri, mazliet atpalika, novērtējot optimālo sasveri un attālumu ceļā uz atzīmes boju. Viņi visi bija tērpušies jakās, taču, kā labi zināms, bu- rājot tās nekad netika vilktas.

-    Par kādām jakām jūs runājat? - noprasīja Šovs.

-    Par komandas jakām… Sacensībās tās nevelk. Tās velk pirms un pēc sacensībām. Un staigājot pa studentu pilsētiņu.

Viņi jau bija mēģinājuši paraudzīties uz studentu pilsētiņu ar Durana acīm, panākt, lai viņš pastāsta, kā tur izskatās, raksturo studentus, ēkas, pasniedzējus, ēku nosaukumus, pieminekļus un statujas. Taču Durans joprojām bloķēja šos pūliņus, piespiežot Šovu pievērst uzmanību šķietami mazsvarīgiem sīkumiem. Emblēmas uz zīmuļiem un piezīmju bloknotiem, pasta indeksi un tālruņa kodi, sporta inventārs…

Un jakas.

-    Kādā krāsā tās ir?

-    Melnas ar baltu.

-    Melnas ar baltu. Tas ir neparasti. Vai jūs to droši zināt? Varbūt jūs pašlaik atceraties fotogrāfiju? Varbūt tās ir tumšzilas.

-    Nē, tās ir melnas. Spilgti melnas. Ar baltiem burtiem.

-     Pastāstiet par tiem.

Taču Duranu pārņēma arvien lielāks nemiers. Viņš gribēja pakustēties, bet nespēja. Ja teiktu, ka nepatika pret savu pagātni ir viņu sastindzinājusi, tas nebūtu tikai tēlains salīdzinājums. Tā izpaudās viņa bailes. Viņš tiešām jutās sastindzis - nosalis un nekustīgs, it kā būtu iesaldēts ledū un pat vielmaiņa būtu palēninājusies. Baidījās pakustēties, baidījās kaut ko nejauši atbrīvot. Bet kāpēc? Viņa prāta loģiskā daļa joprojām izvērtēja viņa reakciju un iebilda pret šīm bailēm. Kā var baidīties domāt par jakām? Kā jakas var kādu apdraudēt?

-     Nesteidzieties, - mierināja Šovs. - Pastāstiet ko vairāk par tām. Vai tām ir pogas vai rāvējslēdzējs? No kāda auduma tās ir šūtas?

-     Nespēju domāt. Nav vietas domām. - Bija atlikušas tikai divas sajūtas - spiediens un aukstums. Panikas uzplūdos viņam šķita, ka galvu no visām pusēm spiež ledus gabali un smadzenes ir sasalušas ragā.

-    Jūs spējat gan domāt. Vai tām ir pogas vai rāvējslēdzējs?

Klusums.

-    Pakārsim jaku jūsu istabā, - ierosināja Šovs.

Tas jau bija vieglāk. Uz āķa karājās jaka, nevis viņš pats.

-     Rāvējslēdzējs, - Durans atbildēja.

-     Lieliski! Vai jakas priekšpusē ir ari kāds rotājums? Vai tikai rāvējslēdzējs?

-    Izšuvums.

-    Kādā krāsā?

-     Balts.

-     Kas tur ir izšūts? Burti? Vārds? - Viņš vilcinājās. - Jūsu vārds?

-    Tas ir lācis, - paziņoja Durans, pārsteigdams pats sevi tikpat joti kā Šovu.

-    Tikai lāča galva? Vai viss zvērs?

-    Tas ir lācis, - Durans atkārtoja.

-     Balts lācis?

Durans pamāja ar galvu, šķiet, runāšana prasīja milzu pūles un ilgu laiku.

-     Polārlācis.

-     Polārlācis, - Šovs gandrīz čukstus atkārtoja. Taču viņš neslēpa savu prieku.

-     Melns ar baltu. Polārlācis, - šovs paziņoja vēlreiz, šoreiz skaļāk - apvaldītā, bet skaidri saklausāmā uzvaras priekā, kas biedēja Duranu.

Polārlācis bija izšūts jakas priekšpusē. Bet mugurpusē, ko viņš tagad varēja iztēloties pavisam skaidri, bija vārdi Bodoinas burāšana. Šādas jakas tika izsniegtas universitātes sportistiem - Bodoinas burāšana, Bodoinas hokejs, Bodoinas futbols.

-     Bodoina, - teica Durans. - Bodoinas koledža.

-    Ak tā, - piekrita Šovs. - Protams. Admirālis Pīrijs. Po- lārlāči.

Tur viņš bija mācījies - Bodoinā, nevis Brauna universitātē. Un nav nekāds brīnums, ka Sidvelas salidojumā neviens viņu nepazina, - viņš taču bija uzaudzis Menas štatā.

Tagad viņš to atcerējās. Viņš mācījās Betelā, Goulda akadēmijā, kur viņa māte bija angļu valodas skolotāja.

Un tad pēkšņi apziņā atausa lieli atmiņu fragmenti, liekot viņa sirdij nodrebēt, - it kā tāla ceļojuma laikā būtu pēkšņi pārstājis darboties kuģa motors. Visa dzīve pazibēja acu priekšā vienā mirklī, kas šķita stundām ilgs, un viņš jutās kā uz nāves sliekšņa. Mirklī - tajā mirklī - viņš bija pārliecināts, ka pārcieš infarktu. Bet tad motors atsāka darboties un viņš apjauta, ka viņu nav piemeklējis infarkts, - tikai Lū Makbraids atgriežas mājās pēc ilgas prombūtnes. Uz brīdi viņu pārņēma sajūsma, bet tad iztēlē atkal atausa kād>< skats. Okera krāsas telpa, tāda kā… lopkautuve, sienas nošķaidītas ar asinīm, bet galvā plosās kāda bezjēdzīga doma: Ak dievs, es viņus visus nogalināju!

Un tad tas pazuda. Iztēles aina pazuda tikpat pēkšņi, kā parādījusies. Steidzīgi atvēris acis, viņš atklāja, ka joprojām atrodas turpat, sēž ērtā krēslā pretī doktoram Šovam, reizē prieka un izmisuma pārņemts. Priecājos, ka zinu, kas esmu, viņš nodomāja. Cik žēl, ka tas biju es.

Pie tā viņi arī palika. Tagad, kad Makbraids zināja savu vārdu, viņš bija pārsteigts, cik labi tas viņam atbilst. Viņš atcerējās savu māti, īsto māti, nevis iedomu tēlu fotogrāfijā viņa dzīvoklī - viņa pacēla dēlu rokās un dziedāja: "Ku-kūi Sveiks, Lū!"

-     Uzgaidiet mirklīti, - pavēlēja Šovs. - Man jāapgriež kasete uz otru pusi.

Viņa vārds bija Lūiss. Lū. Kādu bridi viņu sauca par Maku - un tagad viņš atcerējās, ka vienu semestri draugi viņu saukājuši par Braidiju. Bet Džefs - vārds, uz kuru viņš vēl pirms stundas atsaucās, - bija viņam tikpat svešs kā Horā- cijs vai Etjēns.

-     Labi, varam turpināt, - paziņoja Šovs. - Jūs teicāt, ka jūsu tēvs izcīnīja medaļu olimpiskajās spēlēs. Vai tas bija viss? Es domāju - tas, protams, ir izcils sasniegums. Bet vai viņš vēl kādreiz piedalījās sacensībās?

-    Nē, tikai to vienu reizi. Viņš bija pirmais amerikānis pēc Bila Koha, kas ieguva medaļu ziemeļnieku sporta veidā. Bet viņam bija trīsdesmit četri gadi, kad viņš ieguva to sudraba medaļu. Pēc tam viņš galvenokart strādaja par slēpošanas pasniedzēju.

-Kur?

-     Kādu laiku Kilingtonā. Šugarloufā. Stouvā. Sandiriverā būtu bijis ērtāk, bet tās vēl tolaik nebija.

-    Tas ir Menā? - minēja Šovs.

-    Jā. Tur mēs dzīvojām. Betelā. Viņš trīs vai četrus mēnešus nebija mājās - nedēļas vidū uz pāris dienām iegriezās, ja darba nebija daudz. Vēlāk, kad nāca modē slēpošanas kross, viņš to mācīja Betelas viesnīcā - tā kļuva slavena šajā ziņā.

-    Vai viņi bija laimīgi?

-Kas?

-    Jūsu vecāki.

Makbraids nezināja, ko atbildēt. Tajā brīdī viņu nodarbināja doma, kāpēc viņš pats nav laimīgs, - kāpēc viņu pārņēmušas baiļu trīsas. Beidzot viņš paraustīja plecus.

-     Mums nebija daudz naudas, - viņš teica. - Tā nu arī dzīvojām. Māte grieza no avīzēm kuponus un meklēja izdevīgākas cenas. Privātskolu skolotāji nepelna daudz, un tēva ienākumi bija… neregulāri. Un es arī šaubos, vai māte ticēja viņa godīgumam prombūtnes laikā. Viņš bija diezgan impulsīvs cilvēks. Pat gatavojoties startam olimpiskajās spēlēs, māte nebija kopā ar viņu kā tās sievas, kuras rāda televīzijā.

-    Ak tā?

-     Viņš pameta darbu, lai varētu trenēties, un mātei tas nepatika. Viņa bija stāvoklī - gaidīja mani. Un arī tad, kad viņš iekļuva komandā, mātei nebija nekādu cerību aizbraukt uz Saporo. Tas maksātu pārāk dārgi.

-    Un pēc viņa uzvaras?

-     Nu… Viņš jau nebija pirmajā vietā, un tā nebija simts metru distance. Viņš bija otrajā vietā desmit kilometru biatlona distancē - tāpēc nekādas vērtīgas balvas un prēmijas nepienācās. Manuprāt, māte uzskatīja, ka viņš tā arī nebija kļuvis pieaudzis. Atceros, ka reiz viņš izmežģīja potīti. Tas bija slikti, jo viņš nevarēja strādāt, bet slimības apdrošināšanas arī nebija. Tad mums bija pavisam grūti savilkt galus. Atceros, kā māte stāvēja kāpņu augšgalā un meta lejā rēķinus, bet pēc tam nokāpa lejā paraudzīties, kuri nokrituši ar aprakstīto pusi uz augšu, un tos arī maksāja. - Durans apklusa. - Vai drīkstu iedzert glāzi ūdens?

-     Protams, - atbildēja Šovs un steidzās to ieliet.

Makbraids gan nemaz nebija tik izslāpis. Viņš tikai gribēja iegūt laiku - viņš juta atkal mostamies paniku, dzirdēja, kā trīc viņa balss un sāk zust koncentrēšanās - un tas viss, par spīti saņemtajām zālēm.

-    Paldies, - viņš pateicās un iedzēra mazu malciņu.

-    Turpiniet, - mudināja psihiatrs.

-    Pie kā es paliku?

-     Bija grūti savilkt galus kopā.

-    Jā, - piekrita Makbraids. - Bija grūti, taču māte joprojām bija kā bez prāta viņa dēļ - viņi mīlēja viens otru līdz pat savai nāves stundai.

Šovs uzmeta viņam līdzjūtīgu skatienu.

-    Viņi ir miruši?

Makbraids pamāja ar galvu.

-    Jā. Viņiem uzgāzās kravas furgons.

Psihiatrs bija pārsteigts.

-    Uzgāzās?

-    Uz Ketmousemas ceļa. Šoferis nevarēja novaldīt kravas furgonu, tas sagriezās šķērsām, pārkrita pāri tilta margām uz šosejas. Tieši uz manu vecāku Volvo. Pilnīgi stulbs negadījums

-    Man ļoti žēl.

Makbraids paraustīja plecus.

-    Tas bija sen.

-    Kas par jums rūpējās? Tēvoči un krustmātes?

-    Tādu man nebija. Bet māte bija apdrošinājusi dzīvību. Es biju koledžā, kad tas notika.

-    Un pirms tam? Vai bērnībā jūs bijāt laimīgs?

-     Nezinu. Droši vien. Betelā bija jauki. Man bija draugi. Un es strādāju.

-Kur?

-     Lielveikalā liku preces plauktos, boulinga zālē uzstādīju ķegļus. Vecākajās klasēs piestrādāju par audzinātāju nometnēs. Menā bija daudz nometņu.

Pēcpusdienai aizritot, Šovs aizsūtīja kādu pēc kafijas, pēc tam pēc picas. Vairākas reizes viņš apjautājās, vai Makbraids nav pārāk noguris, lai turpinātu. Taču savādais laiskums, kas bija tik ilgi turējis viņu savā varā, gurdenums, kas ļāva dienām ilgi gulšņāt pie televizora, bija pazudis. Ja neņem vērā briesmu priekšnojautas, kas viņu laiku pa laikam pārņēma, viņš jutās možs un dedzīgi vēlējās atcerēties pēc iespējas vairāk. Zāļu iedarbība bija pārgājusi, un Šovs mudināja turpināt.

Viņi runāja par Makbraida bērnību un koledžas gadiem, par Bodoinu un Stenfordu, kur viņš bija ieguvis doktora grādu psiholoģijā.

-    Mani interesēja pētniecība, - viņš paskaidroja.

-    Tātad jūs nebijāt klīniskais psihologs. Atšķirībā no Džef- rija Durana.

-     Nē, man nebija neviena klienta, nebiju nevienu konsultējis. Vēlāk varbūt es būtu sācis to darīt, bet… Es saņēmu stipendiju pētījumiem, kas ilga kādu laiciņu.

-     Kas piešķīra stipendiju? - jautāja Šovs.

-    Globālo pētījumu institūts. - Makbraids tramīgi sagrozījās krēslā. Noklepojās un sakrustoja kājas.

-     Pastāstiet par to.

-    Tas ir fonds, kas piešķir naudu pētniekiem dažādās jomās.

-     Tātad tā nav vienkārša mācību samaksa kādā augstskolā.

-     Nē. Viņi piešķir stipendiju un samaksā ceļojumu izdevumus. Visai bagātīgi - turklāt tiek iegūta arī popularitāte.

Šovs sarauca pieri.

-     Kāda popularitāte?

Durans mazliet padomāja, tad bezpalīdzīgi paplēta rokas.

-     Atvainojiet, es… laikam esmu apjucis. Mēģinu aptvert, cik ilgi… cik ilgi esmu bijis… projām.

Šovs pašūpoja galvu.

-     Tieši tā notiek ikreiz, kad jūs cenšaties kaut ko bloķēt. Tad jūs uzreiz sākat gudrot, kur sākas Lū Makbraids un beidzas Džefs Durans. Labāk… - Viņš ar labo roku apvilka gaisā apli. - Tikai turpiniet. Jūs runājāt par stipendiju.

Makbraids pamāja ar galvu.

-     Jā, kārtība bija tāda - es apmēram reizi mēnesī sūtīju institūta direktoram vēstuli - tādu kā atskaiti. Institūta direktors tās kopijas izsūtīja dažādiem izdevumiem, kas drīkstēja tās publicēt bez maksas, tikai norādot atsauci uz institūtu. Kopijas tika sūtītas arī zinātniekiem, kas interesējās par attiecīgo jautājumu, un ietekmīgām personām ASV un citās valstīs.

-    Izklausās brīnišķīgi. Kā tur var pieteikties?

-     Nevar. Kāds jūs iesaka - viņi nesaka, kurš tas ir, bet parasti tas ir kāds no profesoriem, kurš arī savulaik saņēmis šo stipendiju. Viņi pāris reižu jūs uzaicina pusdienās un iztaujā, ko jūs darītu, ja būtu diezgan daudz laika un naudas. Pēc kāda laiciņa - ja vien neesat muļķis - jūs piedāvājat savu pētījumu. Viņi izsaka savus ieteikumus, kā šo pētījumu varētu uzlabot, un jau drīz vien kandidātam jāiztur dažādas pārbaudes.

-     Kādas pārbaudes?

-     Līdzīgas tām, ko jūs man likāt veikt. MMPJ, Maijersa- Brigsa tests… Tas prasīja veselu dienu. To es atceros.

Sovs pārsteigumā saviebās.

-    Oho! Kāpēc viņiem tas vajadzīgs?

-     Es jautāju to pašu. Viņi teica, ka šādi var noteikt, vai kandidāts spēj strādāt patstāvīgi - nekādas lielas uzraudzības nav. Viņi tikai uzsit uz pleca un novēl laimīgu ceļu. Un viņi grib pārliecināties, ka šiem cilvēkiem nebūs grūti strādāt ārzemēs - jo tieši tas ir vinu jājamzirdziņš.

-Kas?

-     Strādāšana ārzemēs.

-     Kāda bija jūsu pētījumu joma? - jautāja Šovs. - Ko jūs viņiem piedāvājāt?

Makbraids kautrīgi pasmaidīja.

-    Nosaukums bija "Animistu terapija un Trešā pasaule".

Šovs iepleta acis.

-     Interesanti!

-    Mans mērķis bija izpētīt natīvistu reliģiju psiholoģiskos un terapeitiskos komponentus. Tas nozīmē, ka bija jāizpēta viss - no indiāņu sviedrētavām līdz transa stāvokļa izraisīšanai, debess spīdekļu aptumsumu ietekme un halucinogē- no sēņu dažādie pielietojumi dažādās kultūrās.

-    Un jūs izpētījāt?

-    Jā. Sāku šajā puslodē un… - Makbraida balss aprāvās.

-    Kas ir?

Pēkšņi viņam šķita, it kā kuņģī, spārnus plivinādams, kūleņotu mazs putniņš.

-    Atvainojiet, - viņš teica. - Man sāk zust pavediens.

Šovs sarauca pieri.

-    Ko jūs darījāt?

-    Ilgu laiku pavadīju Dienvidamerikā un Kārību jūras reģionā. Rakstīju par visu ko. Par dziedināšanu ar ticību, San- teria, kas ir ultramaratons kā šaustīšanas un meditācijas veids. Divi mani raksti tika publicēti žurnālā Times.

-    Par ko tie bija? - jautāja Šovs.

-    Viens bija par videospēju garīgajiem aspektiem - jūs jau zināt, meklējumu gaitām. Otrs bija par kopienas dzeršanas spēlēm kā gadalaika negatīvās ietekmes pārvarēšanas veidu.

-    Ko tad tas nozīmē?

Makbraids iesmējās.

-    Es februāri aizbraucu uz Jukonu un piedzēros kopā ar eskimosiem.

-    Un pēc tam?

-    Vairs neuztraucos par auksto laiku.

šovs klusi nosmējās.

-    Jūs pieminējāt Kārību jūras reģionu.

-    Jā. Kādu laiku pavadīju Haiti. Pētīju kadences un tempa lomu posthipnotiskajā suģestijā.

-    Izklausās aizraujoši.

-    Tā ari ir, - atbildēja Makbraids. Viņš ar pirkstu galiem nobungoja uz galda kādu ritmu. Tamtaram, tam, tam! Pieci piesitieni. - Tik īss gabaliņš varētu iedarboties.

-    Tiešām. Nu ko, laikam nav nekāds brīnums. Dzirdes atmiņai ir secības tendence, tāpēc ikreiz, kad tiek uzsākta kāda skaņu virkne, apziņa cenšas šo secību pabeigt. Un kur vēl jūs bijāt?

-    Man bija jābrauc uz Jamaiku.

Šovs gaidīja, kad Makbraids turpinās. Kad viņš klusēja, ārsts iejautājās:

-Un?

Pēkšņi Durans nespēja parunāt. Viņam aizžņaudzās rīkle, iedomājoties lidojumu no Sanfrancisko uz Portoprinsu, vedot mājās kasetes, fotogrāfijas un piezīmes. Lidojums maksāja dārgi, taču dzīvoklī vislabāk veicās rakstīšana, turklāt tā bija iespēja pavadīt laiku kopā ar Džūdiju un Džošu. Viņi varēja atkal būt ģimene - kaut vai tikai dažas dienas mēnesī.

Ziņa par Džūdijas grūtniecību sekoja ziņai par stipendijas piešķiršanu, un viņi bija vienisprātis, ka tādu izdevību nevar laist garām - un tāpēc jācenšas ģimenes dzīvi ar to saskaņot. Viņš atbrauks mājās tik bieži, cik vien varēs.

Pirms Džoša piedzimšanas Džūdija laiku pa laikam uz nedēļu vai dažām dienām ieradās apciemot vīru - ikreiz, kad varēja atrauties no sava mākslinieces darba. Taču, kad Džošs bija nācis pasaulē, šīs tikšanās bija jāpārtrauc - vispirms jau tāpēc, ka viņi to nevarēja atļauties, bet, pat ja varētu, Mak- braida uzturēšanās vietas nebija piemērotas mazam bērnam.

-    Lū? - Doktors Šovs paliecās uz priekšu ar raižpilnu izteiksmi sejā.

Makbraids dzirdēja aiz loga rūcam helikoptera motoru, bet pa ielu tuvojās neatliekamās palīdzības sirēnas gaudošana. Saules stari iespraucās pa žalūziju spraugām, veidojot gaišas joslas uz asinssarkanā austrumnieciskā paklāja.

Nav piemērota vieta mazam bērnam.

-    Lū?

Viņam bija tāda sajūta, it kā gaismēnu raksts būtu pacēlies no grīdas un urbtos viņa smadzenēs. Un sirēnas gaudošana bija izmisīgas, neapklusināmas zīdaiņa raudas.

Bērns.

Viņš dzirdēja šova balsi, bet tā bija pavisam klusa un neskaidra, it kā plūstu no tālienes vai cauri biezām sienām.

-    Džef? Kas notiek? Vai jums nav labi?

Viņš neatbildēja. Viņš atradās okera krāsas telpā. Bērnistabā. Lopkautuvē. Viņam rokā bija beisbola nūja Louisville Slagger, ko Džūdija glabāja lietussargu statīvā pie durvīm. Viņš juta, kā tā sadragā kaulus, pēc tam iegrimst mīkstajā, arbūzam līdzīgajā miesā - vispirms dēlam, tad sievai. Asinis šķīda pa gaisu, aizmiglojot skatu. Viņš slidinājās tajās, klupa un vēzēja nūju, līdz upuri bija pārvērtušies asiņainā putrā.

31

Lai atrastu ziņas par Kelvinu Kreinu, pietika aizbraukt ar taksometru uz Ņujorkas publisko bibliotēku. Pagājusi garām lepnajām akmens lauvām, kas sargāja ieeju, Adriēna uzkāpa trešajā stāvā uz lasītavu un tur uzziņu literatūras plauktā atrada krietni nobružātu rādītāja "Kas ir kas?" izdevumu. Paņēmusi sarkanajos vākos iesieto sējumu, viņa apsēdās pie mahagonija galda blakus vecam vīram ar kuplu matu ērkuli un sāka meklēt ierakstu par Kreinu. Atradusi to, viņa lasīja:

Kreins, Kelvins Flečers.

Filantrops, fonda vadītājs. Dz. 1917. g. 23. jūlijā Pačo- gā, Ņujorkas štatā. 1938. - Jeila universitāte. 1941. - Hār- varda universitātes Juridiskā fakultāte. 1942., 1945. - Advokāts firmā "Donovan, lЈisure" (Ņujorkā). 1945. - Stratēģisko dienestu birojs (SDB), Londona, Brisele, Maj., 1942. -1945. - Centrālā izmeklēšanas grupa (CIG - Vašingtona), 1946.-1947. - Valsts Departaments, ārzemju dienesta virsnieks (Cīrihē), 1947.-1949. - Globālo pētījumu institūts (IGP), sekretārs, kases pārzinis.

1949.-1963. - (Cīrihē) 1964.-1989. - IGS prezidents un kases pārzinis. 1989. - IGS goda prezidents. Goda leģiona ordenis, 1989. Bilderburga biedrības ārējo sakaru padomes loceklis. Klubi: Jeila, Century, Athenaeum. Dzīvesvieta: Long- boutkija, Florida.

Adriēna atlaidās krēslā un pabungoja ar pirkstiem pa atvērto lappusi. Labajā pusē sēdošais vecais vīrs iesāņus palūkojās uz viņu un atkal pievērsās savai grāmatai "Lielās piramīdas noslēpumi".

"Kas ir kas?" jāprot lasīt arī starp rindām, Adriēna nodomāja. Hārvarda un Jeila liecina par naudu. Pēc tam darbs kādā juridiskajā firmā, ko pārtrauca karš. SDB. Tā ir spiegu organizācija. Pēc tam - atgriešanās juridiskajā firmā. Pēc tam atkal spiegošana, tad darbs valsts dienestā Šveicē, kur, spriežot pēc rakstītā, viņš bijis jau iepriekš. Pēc tam darbs fondā. Četrdesmit gadus. Prestiži klubi un apbalvojumi, ko vainagoja bezrūpīgas vecumdienas Floridā.

Ko pāragri izbeidza viņas neprātīgā māsa.

Jāatrod vēl kaut kas. Piecēlusies no krēsla, viņa piegāja pie uzziņu letes un pajautāja, kā atrast periodisko izdevumu lasītavu. Izrādījās, ka tā ir mazliet tālāk tajā pašā gaitenī. Ar bibliotekāres palīdzību Adriēna izvēlējās New York Times, Miami Daily News un Sarasota Star-Tribune mikrofilmu rullīšus. Visos bija tā paša laikposma oktobra, Kreina slepkavības laika - numuri.

Apsēdusies pie lasīšanas aparāta, viņa citu pēc cita pārskatīja nekrologus, līdz sāka veidoties priekšstats par šo vīru - taču ne izpratne par māsas saistību ar to.

īpaši interesantas bija atsauces uz SDB. Spriežot pēc izlasītā, šī organizācija tika nodibināta Otrā pasaules kara sākumā britu izlūkdienesta ietekmē. Tāpat kā Eiropas kolēģi, tā vervējusi aģentus augstākajā sabiedrībā, pēc iespējas izvēloties labāko augstskolu absolventus un prestižāko Volstri- ta firmu darbiniekus. Times rakstīja, ka SDB bija "gan CIP tiešais priekštecis, gan jo īpaši transatlantisks vadošās elites tīkls".

Šo domu vēl vairāk uzsvēra Star-Tribune publicētā fotogrāfiju lappuse, kas nosaukta par "piemiņas veltījumu". Tajā Kreins bija attēlots dažādos dzīves posmos. Jaunībā viņš bija glīts kā filmu aktieris - ar biezām uzacīm, stingru zodu un kuplu tumšu matu vilni, kas Kenedija stilā krita pār pieri. Viņš sarokojas ar Franklinu Rūzveltu; pozē kalnu nogāze pie Gštādes ar Alanu Dalesu; saskandina šampanieša glāzes ar de Gollu; pavada Odriju Hepbernu pa Zagrebas viesni cas "Esplanāde" parādes durvīm. Četrdesmit gadi pavadīti Šveicē. Jurists, spiegs, fonda vadītājs. Kā var notikt tāds karjeras pavērsiens, brīnījās Adriēna. Un pēc tam - Florida. Tur viņš atbalstīja daudzus labus pasākumus, tostarp Sarasotas simfonisko orķestri, Conch-House kūrorta saglabāšanas biedrību un "Dzimto zemi"- ekoloģisku biedrību, kas cīnījās par vietējās floras un faunas pasargāšanu no invazīvām sugām. Šķiet, ka līdz nonākšanai rateņkrēslā tieši šie mērķi un vēl arī golfs bijuši vecā vīra dzīves saturs.

Tas viss ir ļoti interesanti, nosprieda Adriēna, taču tas nepalīdz saprast, kāpēc viņas māsa ar vilcienu aizbrauca uz Flo- ridu un nošāva Kreinu. Viņai uz brīdi pat iešāvās prātā, ka Nikija noturējusi viņu par vienu no tiem vīriešiem, kas bērnībā viņu "piesmējuši", taču tas bija maz ticams. Turklāt, ja var ticēt biogrāfijai, tad visu Nikijas bērnības laiku Kreins dzīvojis Šveicē.

Atgriezusies viesnīcā, Adriēna ieraudzīja, ka tālrunim pie gultas mirgo sarkanais gaismas signāls. Noklausījusies ziņu "Steidzami piezvaniet, jebkurā laikā, Rejs Šovs", viņa piezvanīja ārstam uz mājām.

-    Mums ir atklājums, - pavēstīja Šovs.

-    Lieliski! Nu tad… - Vina noklepojās. - Sakiet, kas viņš

ir?

-    Viņš ir ļoti slims cilvēks.

-      Dakter…

-    Viņa vārds ir Lū Makbraids - Lūiss, ar garo "ū". Tās ir labās ziņas. Sliktās ir tādas, ka viņš ar beisbola nūju līdz nāvei piekāvis savu sievu un dēlu.

-    Ko?!

-     Domāju, ka jūs mani dzirdējāt, lai gan nevar droši zināt, vai tās ir kārtējās fantāzijas vai kas cits.

Adriēna, sēdēdama gultā, atslīga ar pakausi pret sienu.

-    Kur tas notika?

-    Sanfrancisko. - Šovs izstāstīja visu par Makbraida bērnību - no Betelas līdz Bodoinai un Stenfordai, arī par vecāku nāvi. - Gudrs jauneklis - par to nav šaubu. Ar izcilību beidzis augstskolu. Doktora grāds psiholoģijā, prestiža pētījumu stipendija - viņu gaida spoža nākotne. Bet tad…

-    Kas?

-    Pēkšņi aizgāja pa pieskari. Pārcieta kaut kādu psihisku sabrukumu. Piekāva savu ģimeni līdz nāvei. Zvēr, ka narkotikas nav lietojis, taču tā vien šķiet, ka tieši kādi kristāli- ņi30 varēja būt pie vainas.

-    Viņš nogalināja savu sievu? - Adriēna neticēja. Nespēja noticēt.

-    Un arī mazo dēliņu. Trīs mēnešus vecu.

Viņi bridi klusēja. Tad Adriēna iejautājās:

-    Vai viņš tika arestēts? Vai… kā?

-    Vai kā - tiešām! - iesaucās ārsts. - Pacients apgalvo, ka pēc tā brīža viss ir kā miglā tīts. Viņš atceras slepkavību, bet neko vairāk. Pēc tam attapies jau Vašingtonā kā psihoterapeits Džefrijs Durans.

-    Kur tad… viņš tagad ir?

-    Piesiets. Es viņu aizsūtīju uz A-4. Uz stingrā režīma nodaļu.

Adriēna nespēja to iedomāties.

-    Jūs baidāties, ka viņš mēģinās aizbēgt?

-    Nē, es baidos, ka viņš mēģinās padarīt sev galu. Esmu pat pārliecināts par to.

-     Tad… - Adriēna nespēja atrast īstos vārdus, un arī visas domas bija pagaisušas. Beidzot viņa iejautājās: - Kas ir ar to., priekšmetu?

-     Implantu?

-Jā.

-    Tas varētu but daļēji vainojams, bet pagaidām vel neko nevaru jums pateikt. Nav tik viegli noskaidrot, kas tas īsti ir, - žēlojās Šovs. - Es jau trīs reizes zvanīju uz laboratoriju un… nekā.

-     Tad…

-    Es tikšu galā ar laboratoriju, - apsolīja Šovs. - Taču man jāatzīst - ja Makbraida kunga atmiņas par pastrādāto slepkavību ir patiesas, tas daudz ko izskaidrotu - disociāciju, histērisko amnēziju, pat savas personības sublimāciju, uzdodoties par citu cilvēku.

-     Ja…

-    Atvainojiet? - jautaja psihiatrs.

-    Jūs teicāt - ja vina atminas ir patiesas.

-Jā.

Adriēna brīdi klusēja. Tad paņēma viesnīcas pildspalvu, kas atradās līdzās telefonam, un jautāja:

-    Kad tas it kā notika?

-    Pirms pieciem gadiem - Sanfrancisko.

-     Es to papētīšu, - viņa ierosināja. - Un, ja uzzināšu, ka tas atbilst patiesībai…?

-     Tad mums vairs nebūs citas iespējas. Būs jāziņo policijai.

Adriēna zināja, ka viņam taisnība. Taču viņa ari zināja, ka vēl nekas nav pierādīts, tāpēc iesaistīt policiju būtu pāragri. Vēl vakar šis vīrietis, kurš tikko atzinās slepkavībā, bija pavisam cits cilvēks.

-    Es tam nespēju noticēt, - viņa teica.

-     Es arī ne, - atbildēja Šovs. - Nepavisam nespēju. Bet vienu es varu teikt droši.

-     Ko tad?

-    Viņš gan tam tic.

Nākamajā rītā Rejs Šovs sēdēja pie sava Mercedes stūres, netikdams ne no vietas. Ceļā uz darbu viņš bija iekļuvis sastrēgumā, un tagad auto nekustīgi stāvēja vidējā joslā uz Džordža Vašingtona tilta, skaļu signāltauru jūklī. Šovs aizkaitināts izņēma no portfeļa mobilo tālruni, sastādīja numuru, ko zināja tikpat labi kā savējo, un pielika tālruni pie labās auss.

Reimonds K. šovs parasti nemēdza lūgt citiem pakalpojumus. Vismaz ne pārāk bieži, bet retajos gadījumos, kad tas bija nepieciešams, viņš vēlējās, lai lūgums tiktu izpildīts - sevišķi tad, ja potenciālais izpalīdzētājs bija cilvēks, ar kuru viņš jau gadiem ilgi divreiz nedēļā spēlēja skvošu.

Čārlijs Dorgans bija Šova labākais draugs un vecākais fiziķis pētnieks Kolumbijas universitātes inženierzinātņu un pielietojamo materiālu laboratorijā. Šovs bija aizsūtījis viņam implantu analīzei stundu pēc tā izņemšanas no Lū Makbrai- da hipotalāma un trīs stundas pēc zaudējuma Dorganam Manhetenas sporta klubā visos setos.

Nebija pārāk jābrīnās, ka Dorgans vēl nebija devis nekādu ziņu, jo fiziķis bija ļoti aizņemts, apvienojot pasniedzēja pienākumus ar atbildīgu amatu departamentā, kuram bija sarežģīta un izdevīga sadarbība ar vairākām privātām firmām un valsts aģentūrām. Tāpēc Šovs nejutās aizvainots, ja bija spiests pasteidzināt Dorganu. Taču viņš bija nepatīkami pārsteigts, kad tas neatbildēja uz viņa zvaniem.

Un tas viņu tracināja.

Čārlijs viņam bija sens draugs. Viņi vienmēr bija lieliski sapratušies.

Tāpēc viņš zvanīja atkal, šoreiz uz mājām. Septiņos no rīta.

-    Uzmini - kas?

Dorgans kaut ko norūca.

-    Čārlij, tas esmu…

-     Es zinu, kas zvana.

-      Nu tad? - Šovs pajautāja, cik vien spēdams ironiskā tonī.

-    Kas - nu tad?

-    Es gribu zināt par… par to priekšmetu, ko aizsūtīju tev.

Atbildes vietā klausulē iestājās klusums.

-    Hallo? - pārjautāja Šovs.

-    Es klausos, - atbildēja Dorgans.

-    Tas labi, jo…

-    Es tiešām nedrīkstu par to runāt, Rej.

Šovs nodomāja, ka pārklausījies.

-     Ko tu nedrīksti?

-    Es teicu, ka nedrīkstu par to runāt. Un tev arī neiesaku.

-    Neticu savām ausīm, - brīnījās Šovs. - Ko tu…

-     Paklau - man tagad jāsteidzas, - atteica Dorgans. - Nav laika. Parunāsim vēlāk. - Un viņš nolika klausuli, atstādams savu skvoša partneri izbrīnā mēmu ar mobilo tālruni rokā.

Tagad Adriēna jau zināja lauvu vārdus - Pacietība un Neatlaidība. Un zināja arī, kur atrast datoru ar interneta pieslēgumu, lai piekļūtu Nexis. Atradusi brīvu vietu vienā no bibliotēkas datoru telpām, viņa devās uz Nexis mājaslapu un ievadīja firmas "Slovs, Holijs" lietotājvārdu un paroli. Kad parādījās vajadzīgā lappuse, viņa nospieda pogu Meklēt, pēc tam Ziņas. Visbeidzot viņa meklēšanas noteikumu ailē ierakstīja uzvārdu Makbraids, pievienoja Sanfrancisko, 1996 un - drošības labad - 1995 un 1997.

Pagāja pusminūte, līdz ekrānā parādījās dokumentu saraksts. Pavisam bija 204 raksti, kuros tika pieminēts kāds cilvēks, uzvārdā Makbraids, saistībā ar Sanfrancisko attiecīgajos gados. Visvairāk bija pavisam banālu, nekur nederīgu sīkumu. Sabiedrisko attiecību paziņojumi par amatpersonu - dažādu Makbraidu - paaugstinājumiem un aiziešanu pensijā. Ričards Makbraids. Freds Makbraids. Delano Makbraids. Pusducis rakstiņu par futbolkomandu Top 25 (kur iekļauts spēlētājs, vārdā Antuāns Makbraids), kā arī apraksti par vecīgu tiesnesi, populāra restorāna īpašnieku, kā arī Sanfrancisko līča rajona restorānu apskatnieku, kurus vienoja uzvārds Makbraids. Un vēl citi.

Taču nevienā pēdējo desmit gadu laikā Amerikā izdotā laikrakstā nebija pieminēta slepkavība vai dubultslepkavība, ko deviņdesmitajos gados Sanfrancisko pastrādājis cilvēks, kuru sauc Lū Makbraids - vai jebkurš cits Makbraids. Adriē- na paplašināja meklējumu loku, aizstājot Sanfrancisko ar Kaliforniju, un atrada pusduci atbilstību. Taču, paraugoties tuvāk, izrādījās, ka arī tie neattiecas uz lietu. Kāds vīrs, uzvārdā Makbraids, 1996. gadā Fresno bija nošāvis lielveikala pārdevēju. Kāds cits Makbraids bija dzērumā izraisījis autokatastrofu, kurā gājuši bojā divi cilvēki (to ģimenes vēlējās, lai viņš tiktu apsūdzēts slepkavībā, bet tas nenotika). Un tā tālāk.

Un tā joprojām.

Viņa jau juta kārdinājumu atgriezties viesnīcā, piezvanīt Šovam un paziņot, ka arī Durana jaunākā personība, tāpat kā iepriekšējās, bija iztēles auglis. Tomēr, būdama juriste, kas lepojas ar to, ka pārbauda visu un ir vienmēr gatava, viņa vēlreiz pārskatīja pirmo sarakstu.

Tas nemaz nebija tik grūti. Ātrās meklēšanas funkcija izcēla viņas prasītos vārdus katrā rakstā. Tāpēc raksti nemaz nebija īsti jāizlasa - tikai jāpārlaiž tiem skatiens.

Tā viņa arī darīja, virzīdamās atpakaļ no 1997. gada, līdz nonāca pie raksta Nr. 138, kas bija publicēts San Francisco Examiner 1996. gada 16. jūnijā.

IESPĒJAMS, LIDMAŠĪNAS KATASTROFĀ GĀJIS BOJĀ MŪSU PILSĒTAS IEDZĪVOTĀJS Kephaitjēna (Reuters). Pastāv aizdomas, ka gājis bojā Sanfrancisko iedzīvotājs Lūiss Makbraids (26). Glābēju vienības šodien pārtraukušas viņa pazudušās lidmašīnas meklējumus klinšainajos kalnos uz rietumiem no pilsētas.

Makbraids bija vienīgais pasažieris čarterreisa lidmašīnā Cessna, kas otrdienas vakarā pazuda vētrā. Haiti gaisa satiksmes dispečeri Portoprinsā ziņo, ka no lidmašīnas nav saņemti nekādi briesmu signāli.

Apvidus, kur, iespējams, nokritusi Cessna, ir neapdzīvoti kalnaini džungļi. Lidmašīnas meklēšanu apgrūtina ilgstoši nelabvēlīgie laika apstākļi.

Makbraids, Stenforda universitātes absolvents, psiholoģijas doktors, pēdējos divus gadus ceļoja, izmantojot fonda stipendiju. Stenforda universitātes profesors 1ans Hartvigs teica, ka šis lieliskā jaunekļa traģiskais zaudējums" viņu satriecis un apbēdinājis.

Makbraidam nav radinieku.

Attēls: fotogrāfija (Makbraids).

Adriēna atlaidās krēslā un pārdomāja uzzināto. Vai Du- rans tiešām ir Makbraids? Vai tā ir vēl viena zagtā personība? Ja nu viņam šādu lomu ir daudz, un tās slēpjas cita citā kā lellei matrjoškai - un šis Lū Makbraids vēl ir vairāku slāņu attālumā no dziļākās būtības? Ko nozīmē tas murgs par ģimenes piekaušanu līdz nāvei? Avīzēs par to nekā nav, un Reuter ziņa skaidri liecina, ka nekas tāds nav noticis. Ja Makbraids būtu kādu nogalinājis, tas būtu minēts rakstā - un Stenforda universitātes profesors nebūtu nosaucis viņu par "lielisku jaunekli".

Kad Čārlijs Dorgans ieradās darbā, priekštelpā uz dīvā- niņa pie kabineta durvīm viņu gaidīja Rejs Šovs. Ieraudzījis seno draugu, Dorgans nolieca galvu, pamāja sveicienu sekretārei "Pērla! " un iesoļoja savā darba telpā.

Šovs sekoja cieši pa pēdām un aizvēra aiz viņiem durvis.

-     Čārlij…

-    Negribu neko dzirdēt, - paziņoja Dorgans, kā zvērestā paceldams rokas. - Es nedrīkstu par to runāt.

-    Kā to saprast?

-    Tieši tā - mēs nedrīkstam par to runāt. Tu nesaņemsi ziņojumu par to mazo nieciņu, ko atsūtīji, - tāpēc netaujā vairs, ja negribi izjaukt labu draudzību. - To pateicis, fiziķis sabruka krēslā pie rakstāmgalda, pagriezās un pacēla skatienu pret griestiem.

Sovs bezpalīdzīgi iepleta rokas.

-     Es nesaprotu.

-    Tā ir slepena, - paskaidroja Dorgans.

-Kas?

-    Tā ierīce. Tā ir neirofoniskā protēze. Izgatavota no bio- stikla.

-    Tāpēc tā nav redzama ķermeņa imūnsistēmai.

-    Tieši tā.

Tagad bija Reja šova kārta apsēsties. Uzmeties uz ādas klubkrēsla paroceņa, viņš apdomāja fiziķa teikto.

-    Vajadzēja taču brīdināt, ka tā lietiņa ir tik slepena, - pārmeta Dorgans.

-     Es nezināju…

-     Es rādīju to sasodīto verķi visiem, kas tik gribēja skatīties! Un Freds - tu pazīsti Fredu, viņš te ir jau sen - viņš paskatās un saka: - Mēs skolā ar tādiem spēlējāmies. - Un es jautāju, kad tas bija - vai akmens laikmetā? Un viņš smejas un saka: - Jā, un katram laboratorijā bija pašam sava lavas lampa. - Ļoti smieklīgi. Tad es jautāju viņam: kas tas ir? Un šis atbild: - Tā ir neirofoniskā protēze, Čārlij, - bet tagad man tevi jānogalina. - Ha-ha, es saku. Bet viņš uz mani tā ērmoti paskatās. Pavisam ērmoti!

-    Tu joko.

-     Ne vella - viņš ērmoti paskatās un saka: - Nopietni - nopietni, tas verķis nedrīkstēja nonākt pie tevis. Tā bija valdības programma. Ļo-o-ti slepena. Viena no tām programmām, kuras nekad nav bijušas. Eksperimentāla programma.

Šovs sadrūma.

-    Tas nebija eksperiments.

-    Kā to saprast?

-     Es to izņēmu pacientam.

Dorgans vairākkārt samirkšķināja acis. Ar pūlēm ievilka elpu. Un jautāja:

-    Tas ir domāts kā joks?

-     Nē.

Fiziķis saknieba lūpas un dziļi ievilka elpu.

-    Un tūlīt pēc tam pie manis ieradās viesi. - Viņš dramatiski apklusa.

-    Kas? - jautāja Šovs.

-     Kas? Un kā tev šķiet? Vīrs ar cigareti un viņa ļaunais dvīnis - Otrs vīrs ar cigareti.

Šovs iesmējās.

-     Es nejokoju, - uzstāja Dorgans. - Tie veči bija kā tikko nākuši no filmas uzņemšanas laukuma. Garos šineļos un bez jebkādas humora izjūtas.

-    Vai viņi pateica, ko pārstāv?

-    Jā, vispār kaut ko tādu pieminēja gan. Viņi teica, ka esot no Pentagona, - atbildēja Dorgans. - Tikai es pamanīju, ka viņu vizītkartēs reģiona kods ir 301.

-     Un tas nozīmē…?

Dorgans paraustīja plecus.

-    NDA31 ?

Šovs sarauca pieri.

-     Un kāds bija viņu apmeklējuma mērķis?

-    Viņi gribēja uzzināt, kur es dabūju šo ierīci.

-    Un tu pateici viņiem? - Šovs iesaucās ar patiesas vilšanās izteiksmi sejā.

-     Protams, pateicu! Ko tad man vajadzēja darīt, Rej? Viņi mani pārbiedēja līdz nāvei.

-     Un…

Dorgans vilcinājās. Beidzot noteica:

-     Nezinu. Varbūt tagad viesi ieradīsies ari pie tevis.

32

Viņa bija jau gandrīz divdesmit minūtes nosēdējusi priekštelpā, kad Šova kabineta durvis plaši atvērās un iznāca divi vīri ar drūmām sejām, tērpušies garos melnos šineļ- veida mēteļos. Šķērsojuši telpu, viņi, neteikdami ne vārda, izgāja pa gaiteņa durvīm, bet Šovs noraizējies palika stāvam sava kabineta durvīs.

Nosviedusi žurnālu New Yorker uz galdiņa līdzās dīvānam, Adriēna piecēlās un noklepojās.

Psihiatrs izklaidīgi pievērsās viņai. Kādu mirkli šķita, ka viņš sievieti pat nepazīst. Tad viņš beidzot attapās un kā pamodies iesaucās:

-    Adriēna! Ak dievs, nāciet iekšā!

Viņa sekoja ārstam kabinetā un apsēdās viņam pretī pie rakstāmgalda.

-    Vai kaut kas noticis? - viņa jautāja.

Psihiatrs šķita reizē noraizējies un samulsis.

-     Es nedrīkstu runāt par šo apmeklējumu, - viņš atzinās.

-    Kādu apmeklējumu?

-    Par tiem diviem vīriem, kas tikko te bija.

-    Ak tā, - viņa atbildēja, īsti nesaprazdama, ko tas nozīmē.

Šovs sadrūma. Ieskatījās Adriēnai acīs.

-    Jūs man nepateicāt visu, vai ne? Par jūsu draugu.

Viņa nedroši pagrozījās krēslā.

-    Nē, - viņa atzinās. - Visu ne.

-     Bet tagad… tagad ir nepatikšanas.

Adriēna bija satriekta, iedomājoties, ka ievilkusi šo jauko un nesavtīgo cilvēku savu sarežģījumu jūklī. Kopā ar Du- ranu. Makbraidu. Un Nikiju.

-    Man šķita, jo mazāk jūs zināsiet…

-     Viņi pieprasīja Durana slimības vēsturi. Es atteicos viņiem to dot.

-Kas?

-    Tie abi, kas bija atnākuši.

Adriēna bridi padomāja.

-    Un kas viņi ir?

Psihiatrs papurināja galvu.

-     Viņi teica, ka strādājot valdības aģentūrā.

-    Kādā aģentūrā?

-    To viņi neteica.

Adriēna saviebās.

-    Ja viņiem vajag to slimības vēsturi, lai sagādā tiesas pavēsti…

Doktors Šovs pašūpoja galvu un skumji pasmaidīja.

-    Man šķiet, ka tā viņi nemēdz darīt. Viņi grib visu panākt ar spēku.

-    Ak tā.

Psihiatrs visiem spēkiem centās aizmirst netīkamos apmeklētājus.

-    Jūs solījāt papētīt ziņas par Makbraidu. Vai kaut ko atradāt?

Adriēna jutās atvieglota, mainot ja ne sarunas tematu, tad vismaz tās virzienu.

-    Visu atradu! - viņa iesaucās. - Sākot ar to, ka viņš ir tas, par ko tagad uzdodas, - taču viņš tiek uzskatīts par mirušu.

-Ko?

-    Un viņš nav precējies. Nav ne sievas, ne bērna. Nekādas apsūdzības slepkavībā vai kādā citā noziegumā. Nekas tāds nav noticis. - Viņa izņēma no somiņas raksta par lidmašīnas avāriju izdruku un nolika uz rakstāmgalda. - Bildē viņam ir garāki mati, tomēr… var redzēt, ka tas ir viņš.

Šovs uzlika lasāmās brilles, paraudzījās uz fotogrāfiju, pamāja ar galvu, tad uzmanīgi sāka lasīt. Pēc brīža viņš pacēla skatienu.

-    Kā jūs varat droši zināt…

-    Es izskatīju Nexis datu bāzē visus 1995.-1997. gada rakstus, kur minēts kāds cilvēks ar uzvārdu Makbraids, kas dzīvoja Sanfrancisko. Tur bija simtiem rakstu, bet neviens no tiem pat attāli nebija līdzīgs tiem murgiem, ko viņš jums sastāstīja. Un, ja es to kaut kā palaidu garām - bet tas nav iespējams tad tas noteikti būtu pieminēts rakstā par lidmašīnas katastrofu - ja tas vispār notika.

Šovs atlaidās krēslā un pievērsa skatienu griestiem.

-     Bet, ja viņa laulība nebija oficiāli reģistrēta? Un bērnam bija cits uzvārds? Ja nu viņu nemaz neturēja aizdomās par slepkavībām…

-     Doktor! Lūdzu! Jūs jau sākat fantazēt.

Psihiatrs to apdomāja.

-    Jā, laikam gan.

Viņi norunāja nākamajā rītā satikties slimnīcā. Pagaidām Šovs bija devis rīkojumu slimnieku kopējiem turēt Makbraidu piesietu, bet atturēties no turpmākas nomierinošo līdzekļu pielietošanas.

Atgriezusies viesnīcā, Adriēna uzvilka sporta apģērbu, ielika labās kājas kurpē 10 dolāru banknoti un ar liftu nobrauca vestibilā. Strādnieki ņēma nost Pateicības dienas rotājumus. Berzēdams cimdotās rokas, šveicars ar apbrīnu nolūkojās, kā Adriēna iziet ārā stindzinošajā aukstumā.

- Ja es pēc stundas neatgriezīšos, - viņa teica, - sūtiet kādu sanbernāru mani meklēt.

Virs galvas pret debesīm slējās senu ozolu un kalnu kļavu kailie zari. Uz jāšanas celiņu mīkstās zemes mētājās zirgu mēslu čupiņas. Tālāk - lēzens uzkalns, kur ceļš aizved līdz tumšam dīķim Hārlemas tālākajā dienvidu malā. Privātskolu audzēkņi stāvēja bariņos un, noņēmuši kaklasaites, smēķēja, sačukstējās, smējās. Skrituļslidu graboņa uz asfalta. Tālumā - tenisbumbiņu paukšķi. Tad rezervuārs, apjozts ar stiepļu pinuma žogu, aiz tā redzams saulriets. Saules gaisma zibēja caur žogu, kad Adriēna skrēja tam garām, domādama par Makbraidu.

Kā var iztēloties ģimeni, viņa jautāja sev, iztēloties tik spilgti, ka pēc tam jādara sev gals, iedomājoties, ka pats ir šos cilvēkus noslepkavojis? Un kāpēc tagad - kāpēc Makbraidam jāatceras izdomāta un briesmīga pagātne, ja implants ir izņemts?

Tam nebija jēgas. Ja nu vienīgi tāds arī bija mērķis - piespiest "Duranu" izdarīt pašnāvību, ja ierīce tiek izņemta, ja viņš atgūst atmiņu. Savu īsto atmiņu.

Un tagad vēl tie vīri šineļos…

Adriēna ieradās slimnīcā nākamajā rītā, gandrīz pusstundu par agru, atguvusi spēkus pēc ilga miega bez sapņiem. Viņa bija cerējusi redzēt Makbraidu pirms Šova atnākšanas, bet slimnieku kopējs nelaida viņu pār slieksni. "A-4 nodaļā apmeklētāji nedrīkst nākt. Atvainojiet, bet nekādi izņēmumi nevar būt."

Aizkaitinot kopēju, viņa uzstāja, ka pagaidīs turpat.

Doktors Šovs iznāca no lifta desmitos, ar drūmas apņēmības izteiksmi sejā. Viņš uzbļāva vecākajam slimnieku kopējam, kurš negribēja ļaut Adriēnai ieiet pa smagajām durvīm A-4 nodaļā. Pie sienas bija vesela rinda televīzijas monitoru, un katrā no tiem bija redzama maza balta istabiņa, kur gandrīz nekustīgi gulēja viens cilvēks.

-     Doktor Šov, jūs zināt noteikumus…

-    Jums taisnība, - atbildēja Šovs. - Zinu gan. Un, ja mums nebūtu tā jāsteidzas, es pārvietotu pacientu uz citu palātu - bet mums nav laika.

Nav laika? Brīnījās Adriēna.

-    Ja jūs gribat pārkāpt protokolu, - slimnieku kopējs brīdināja, - es domāju…

-    Varbūt vienkārši ziņojiet par mani, - šovs atcirta, soļodams tālāk. - Es viņu tik un tā drīz laidīšu ārā.

-     Laidīsiet ārā? Makbraida kungs nav tādā stāvoklī…

Taču Šovs viņā neklausījās. Ārsts soļoja tik ātri, ka Adriēna gandrīz netika viņam līdzi.

Visām šīs nodaļas palātām bija lieli logi uz gaiteni. Logu stiklā bija iestrādāts stiepļu pinuma siets.

Šovs atvēra kādas durvis un iegāja palātā.

Telpā pie vienas sienas bija iebūvēta konsole ar atvilktnēm, bet pie pretējās - gulta. Pie sienas pretī gultai bija piestiprināts televizors, bet no griestiem lejup raudzījās videokamera. Stūri neliels tualetes pods. Tas arī viss.

Makbraids gulēja gultā, atbalstījis galvu uz diviem spilveniem, vērodams ekrānā ziepju operu. Apmeklētājiem ienākot, viņš pat nepakustējās, un tūlīt arī Adriēna saprata, kāpēc tā - viņa plaukstu locītavas bija ar siksnām piesprādzētas pie gultas.

Adriēna bija sašutusi.

-     Noņemiet tās! - viņa pavēlēja, steidzīgi pieiedama pie Makbraida.

-     Drīz vien, - apsolīja Šovs, saudzīgi noņemdams viņas plaukstu no siksnas. Pienācis tuvāk, viņš uzlika roku uz Makbraida pleca. - Lūis, - viņš ierunājās, - lūdzu, ļoti uzmanīgi klausieties, ko es teikšu.

Atbildes nebija.

-    Tas ir svarīgi, - uzstāja psihiatrs, - un baidos, ka mums nav daudz laika.

Makbraids klusēja, un izskatījās, it kā viņš šo pāris dienu laikā būtu novecojis par daudziem gadiem, pārciešot smagus pārbaudījumus. Viņa seja bija sakritusies, vaigi apauguši ar bārdas rugājiem. Apdzisušās acis izvairījās no Adriē- nas skatiena.

Viņa sarūgtinājumā pasniedzās un izslēdza televizoru.

Makbraids pagrieza galvu pret viņu.

-    Paldies, - viņš noteica. - Man riebjas tā stulbā ziepene.

Adriēna iesmējās, priecīga, redzot kādas - jebkādas -

dzīvības izpausmes no viņa puses.

-    Lūis, klausieties manī, - pavēlēja Šovs.

Slimnieks papurināja galvu un aizvēra acis.

-     Dakter, lieciet man mieru. - Viņa balsī skanēja bezcerība.

-    Es jūs laidīšu brīvībā, - paziņoja Šovs.

Pagāja krietns brīdis, līdz šie vārdi nonāca līdz Makbrai- da nocietinātajai apziņai. Tad viņa plakstiņi noraustījās, acis atvērās un viņš pievērsa Šovam nedrošu skatienu.

-    Bet jums ir jāklausās, - Šovs piebilda.

Makbraids klausījās.

Psihiatrs noklepojās.

-     Tu to neizdarīji! - Adriēna nenocietās. - Tu neesi nevienu nogalinājis.

-     Ļaujiet man to nokārtot, - Šovs iebilda.

Adriēna uzlika plaukstu uz Makbraida vaiga, pagrieza viņa galvu uz savu pusi un ielūkojās acīs.

-     Neesi - es pārbaudīju avīzes. Tas viss ir meli! Nekas tāds nenotika! Nebija ne slepkavības, ne policijas…

Makbraids papurināja galvu.

-     Es zinu, kas notika, mazā. Zinu, ko es izdarīju.

-     Bet tu kļūdies. Tu pat nebiji precējies. Nebija arī bērna! - Viņa apklusa. Vai teikt arī to, ka viņš tiek uzskatīts par mirušu? - Tas ir tāpat kā Nikijai, - viņa paskaidroja. - Viņi tev iedvesuši viltus atminas…

-Kas?

Šis jautājums samulsināja Adriēnu.

-    Kas? - viņš atkārtoja.

Adriēna nezināja, ko teikt. Meklējot palīdzību, paraudzījās uz Šovu. Tas klusēja. Viņa paraustīja plecus.

-     Nezinu, - viņa atzinās. - Kāds.

Makbraids novērsa skatienu.

-    Es to jūtu, - viņš noteica. - Jūtu nūju rokās…

-     Lū, - iesāka Šovs.

Makbraids atkal pievērsās Adriēnai.

-    Tātad tu gribi teikt, ka es esmu ekrāns, uz kura citi rāda savas filmas?

Adriēna apdomāja šo salīdzinājumu. Paraustīja plecus.

-    Jā, - viņa piekrita.

Makbraids paraudzījās uz psihiatru.

-     Pieņemsim, ka jums taisnība. Bet kāda jēga? Kāpēc kādam būtu jāiedveš man, ka esmu nogalinājis savu sievu un bērnu? - Kad Šovs neziņā sarauca pieri, Makbraids nikni pievērsās Adriēnai. - Kāda jēga? - viņš atkārtoja.

Jautājums karājās gaisā, atbalsodamies tukšās un sterilās telpas nemīlīgajā klusumā. Tas bija labs jautājums, grūts jautājums, un pirmajā brīdī Adriēna nespēja atrast atbildi. Bet tad nāca apjausma, cik tā ir vienkārša. Viņa noklepojās.

-    Lai tu padarītu sev galu, - viņa teica. - Tāpat kā Nikija.

Kad siksnas bija noņemtas un Makbraids bija izlasījis Examiner rakstu, šovs paziņoja:

-     Es vēlos jūs atkal iegremdēt transā.

-     Nu nē, paldies, dakter. Tā nu man vienreiz pietiek. Ja neiebilstat…

-    Es nevaru palaist jūs brīvībā, - paskaidroja Šovs, - kamēr neesmu pārliecinājies, ka jūs esat brīvs no posthipnotis- kās suģestijas, lai kāds arī būtu tās avots.

Makbraids, joprojām spītīgi raudzīdamies pretī, pārdomāja to.

-    Teikšu jums pavisam atklāti, - turpināja Šovs. - Pēc visa, ko jūs esat pārcietis, paies ilgs laiks, līdz atgūsieties. Jebkuros citos apstākļos es ieteiktu konsultācijas un terapiju lielos daudzumos. - Viņš apklusa un nopūtās. - Taču tādu greznību mēs nevaram atļauties. Adriēna arī zina, ka pie manis vērsās kādas valdības aģentūras pārstāvji. Viņi apgalvo, ka viņiem esot "noteikšana" šajā jautājumā. Varbūt tā arī ir. Es nezinu. Toties zinu, ka jūsu labklājība viņiem rūp vismazāk. Man pat radās iespaids, ka viņiem par jums vispār nospļauties.

Makbraids apdomāja dzirdēto. Beidzot jautāja:

-    Un jūs domājat, ka man posthipnotiskajā suģestijā kaut kas iedvests…

-     Noteikti! Tāpēc man bija tik velnišķīgi grūti jums piekļūt. Ikreiz, kad jūs tuvojāties savai pagātnei - savai īstajai pagātnei -, sāka iznirt šis drausmīgais rēgs, šis sindroms. Un, kad tas notika, jūs to jutāt un kritāt panikā. Pretojāties vai bēgāt. Spožs plāns. Viņi iedvesa jums tik atbaidošu viltus atmiņu, kas izraisīja nepārvaramu pretestību jūsu īstajai būtībai.

Lai gan siksnas bija noņemtas, Makbraids palika nekustīgi guļam, ieslīdzis bezcerībā.

-     Varbūt jums taisnība, - viņš neticīgi noteica. - Bet, no otras puses, vai nav ticamāk, ka es vienkārši izspruku nesodīts?

-     Nē! - Adriēna iesaucās dusmās trīcošā balsī. - Tas nav ticamāk! Tu taču zini, ka tev tika sačakarēts prāts. Attopies! Tu nenogalināji Ediju, neuzspridzināji māju, neizpostīji manu dzīvokli…

-    Kas ir Edijs? - bažīgi ievaicājās Šovs.

Adriēna neklausījās viņā.

-    Un tu neesi tas, kurš cenšas mani nogalināt.

-    Ak dievs, - nomurmināja Šovs.

-    Tāpēc pieļaut šādu, "ticamāku" izskaidrojumu ir vismaz stulbi, tev tā nešķiet? - viņa noprasīja. Tad sakrustoja rokas uz krūtīm un piegāja pie pretējās sienas.

-    Kas ir Edijs? - atkal jautāja Šovs.

-     To jums labāk nezināt, - atbildēja Adriēna, stāvēdama ar muguru pret ārstu. Pēkšņi viņai kaut kas ienāca prātā. - Uzgaidiet mazliet, - viņa ierunājās, pievērsdamās Šovam. - Man šķita, ka hipnoze ir nekaitīga. Un nav iespējams likt, lai hipnotizētie cilvēki nodara kaut ko ļaunu. Esmu dzirdējusi, ka nevar panākt, lai cilvēks kādam nodara pāri, kur nu vēl izdara pašnāvību.

-     Pasaciņas, - Šovs atmeta ar roku. - Hipnozes speciālistu reklāmas saukļi. - Viņš norādīja uz Makbraidu. - Lūiss var jums pastāstīt visu par to. Viņš pārzina šo jomu.

-    Kā to saprast - pasaciņas? - Adriēna neatlaidās.

Šovs pameta skatienu pulkstenī un ar plaukstu pieglauda matus.

-    Viss atkarīgs no konteksta, - viņš paskaidroja.

-     Kāda konteksta? - Adriēna nesaprata.

-    Piemēram, ja pacients tic, ka piedalās karā un cīnās cēla mērķa vārdā, viņu droši vien var piespiest nogalināt kādu, ko hipnotizētājs nosauc par ienaidnieku. Vai ari, ja iestāsta, ka kāds grib nogalināt viņu un tāpēc ir jāaizstāvas…

-    Sapratu, - atbildēja Adriēna, - taču tas viss ir tikai teorētiski.

-     Ne tikai, - iebilda Šovs. Pievērsies Makbraidam, viņš noprasīja: - Kāds bija tas gadījums? Dānijā?

-    Palle Hārdrups, - atcerējās Makbraids. - Bankas aplaupīšana piecdesmitajos gados, tika nogalināts apsargs. - Adriēna pamanīja, ka Makbraids bija "atdzīvojies", jo saruna bija pārvarējusi viņa vienaldzību.

-    Pareizi! - šovs smaidīdams uzslavēja. - Jums ir lieliska atmiņa.

Pēc mirkļa smaidīja viņi visi. Tad Adriēna šaubīgi uzlūkoja abus vīriešus.

-    Viņa uzvārds bija Hārdaps32 ? Un viņš aplaupīja banku? Vai tas ir kāds psihoterapeitu jociņš?

Makbraids pasmaidīja.

-     Hārdrups, - viņš izlaboja. - Viņu apcietināja pēc bankas aplaupīšanas. Viņš bija nošāvis apsargu. Policija to nevarēja saprast, jo viņam nemaz tik ļoti nevajadzēja naudu un viņš nebija arī varmācīgs pēc dabas. Patiesībā gluži ikdienišķs cilvēks. Godīgs pilsonis. Tā nu jautājums bija - kāpēc viņš to darīja? - Makbraids pameta skatienu uz Šovu, un tas pamāja, liekot viņam turpināt. - Tas nepavisam neatbilda viņa raksturam. Bet tad noskaidrojās, ka Hārdrupu bija hipnotizējis viņa psihoterapeits un pavēlējis aplaupīt banku un nošaut apsargu.

-    Un tiesnesis tam noticēja? - skeptiski kā īsta advokāte noprasīja Adriēna.

-    Jā, noticēja. Jo psihoterapeits atzinās. Teica, ka esot sarīkojis šo noziegumu, lai pārbaudītu savas spējas.

-    Aha, - norūca Adriēna, bez īstas ticības šim stāstam.

-    Tā ir slavena lieta, - piebilda Šovs. - Tā tika pieminēta Mensona prāvā.

-    Kāpēc? - jautāja Adriēna.

-    Jo nozieguma izdarīšanas laikā psihoterapeits nemaz nebija nozieguma vietā. Un tomēr vainīgais, nenoliedzami, atradās viņa ietekmē un pakļautībā.

-    Kā viņš to panāca? - Adriēna gribēja zināt. - Tas psihoterapeits?

-    Vai atceraties, Lū? - jautāja Šovs.

Makbraids pamāja ar galvu.

-    Viņš radīja kādu izdomātu personu, pārdabisku personu, ko nosauca par X. X bija Dieva vietā. Un šis X deva pavēles Hārdrupam.

-    Un viņš paklausīja? - brīnījās Adriēna. - Nošāva cilvēku?

-     Protams, - atbildēja Šovs. - Viņš bija ļoti reliģiozs cilvēks.

Adriēna apdomāja dzirdēto.

-    To jūs saucat par kontekstu, - viņa secināja.

-     Tieši tā. Vismaz pats Hārdrups uzskatīja sevi par dievišķas gribas instrumentu.

-    Un jūs domājat, ka šādi varētu panākt ari pašnāvību?

-     Kāpēc ne? - atbildēja Šovs. - Cilvēki bieži izdara pašnāvību. Attiecīgos apstākļos - piemērotā kontekstā - tā šķitīs godājama un pat saprātīga rīcība. - Viņš pameta skatienu pulkstenī un pievērsās Makbraidam. - Vai esat gatavs?

Makbraids šaubījās.

-    Mums tiešām ir ļoti maz laika.

Makbraids paraudzījās uz Adriēnu un nopūtās.

-    Jā, kāpēc ne?

Šovs pasmaidīja un pievērsās Adriēnai.

-    Vai jūs varētu pagaidīt mūs kafetērijā?… Man jāizdzen ļaunie gari.

Viņa sēdēja kafetērijā pie kvadrātveida galdiņa, studēdama Times biznesa sadaļu, kad telpā iesteidzās Šovs, paiedams garām silto ēdienu vitrīnai. Bija pagājusi gandrīz stunda. Daudzi klātesošie pievērsa uzmanību viņa ienākšanai, vairāki ārsti un māsas sveicināja viņu. Šovs apstājās aprunāties ar maza auguma sarkanmatainu vīrieti ķirurga tērpā, bet pārējiem tikai uzsmaidīja, pamāja ar roku un, izlikdamies, ka skatās pulkstenī, devās taisnā ceļā pie Adriēnas. Bija skaidri noprotams, ka Šovs kolēģu vidū ir labi ieredzēts.

-    Kur ir Lū? - viņa jautāja.

Šovs apsēdās viņai pretī.

-    Drīz vien tiks brīvībā. Es parakstīju rīkojumu par izrakstīšanu, bet… vēl jānokārto papīri. - Viņš apklusa, pēc tam turpināja: - Starp citu, runājot par papīriem, - tas ir jums. - Viņš pastūma pāri galdiņam mapi.

-    Kas tas ir? - jautāja Adriēna.

-     Viņa slimības vēsture. - Atkal brīdi klusējis, ārsts paskaidroja: - Ja pie manis tās nav, neviens nevar to man atņemt.

Adriēna sapīka.

-    Es mazliet šaubos, vai viņu drīkst izrakstīt, - viņa teica.

-    Kā jūs zināt, ka viņam atkal kaut kas neuznāks? Bet ja nu…

-     Paklausieties, - ārsts viņu pārtrauca. - Vienošanās ir tāda. Manuprāt, viņam nekas nekaitēs. Es tiešām tā domāju.

-     Viņš neveiksmīgi centās pasmaidīt. - Nav nekāda iemesla turēt viņu šeit. Un, lai cik interesanta bija mana piedalīšanās… tagad tā ir beigusies. - Viņš bridi noraudzījās uz saviem pirkstiem. - Jūs jau to nezināt, bet priekšniecība mani lamā… - Viņš paraustīja plecus. - Jūs noteikti saprotat - es neesmu noteicējs par sevi. Nepavisam. - Viņš atkal nesekmīgi mēģināja pasmaidīt.

Sova vārdiem bija savs pamats, taču nezin kāpēc tie skanēja nepārliecinoši. Viņš vēlējās, lai Adriēna izrāda sapratni, bet viņai nebija tāda noskaņojuma.

-    Tātad jūs atkāpjaties, - viņa secināja.

Psihiatrs sarāvās.

-    Nē, ko jūs! Bet man ir ari citi pienākumi, un to jūs noteikti saprotat. - Viņš pacēla skatienu pret griestiem un lēni izpūta elpu.

Adriēna piespieda sevi pasmaidīt.

-     Zinu, ka izturos netaisnīgi, - viņa ieminējās. - Jūs paveicāt īstu brīnumu. Taču… es īsti nezinu… ko darīt tālāk. - Viņa atglauda matus no pieres.

-     Varu jums kādu ieteikt, - paziņoja Šovs, taustīdamies pa kabatām. Atradis meklēto, viņš no krekla kabatas izņēma dzeltenu līmlapiņu un pasniedza to Adriēnai.

Viņa redzēja, ka uz lapiņas ir uzdrukāts vārds HealthSource, bet zem tā uzrakstīts kāds vārds.

-    Sidnejs Šapiro… - Viņa pacēla skatienu. - Kas viņš ir?

šovs apdomāja jautājumu.

-    Viņš ir cilvēks, kurš zina visu par tām lietām.

-    Par ko? Jūs domājat - par atmiņu?

Šova sejā parādījās savāda izteiksme.

-    Nē - par jūsu māsu… un Lūisu.

Adriēna joprojām nesaprata.

-    Viņš zina, kas ar tiem notika?

Šovs papurināja galvu un piecēlās kājās.

-    Viņš zina par implantiem, - ārsts paskaidroja. - Par to izmantošanu - arī ļaunprātīgu. Viņš zina par tiem vairāk nekā jebkurš cits pasaulē. - Psihiatrs brīdi vilcinājās, it kā viņam kaut kas būtu ienācis prātā. - Vai varbūt arī ne.

Adriēna raudzījās uz vārdu līmlapiņā.

-    Bet kas viņš ir?

Šovs atkal mazliet padomāja.

-     Viņš ir… pensionēts valdības ierēdnis. - Tad iesmējās. Skumji.

-    Un jūs domājat, ka viņš ar mums runās?

Šovs pašūpoja galvu.

-    Nezinu. Ja parādīsiet šo slimības vēsturi, varbūt runās.

-    Labi, bet… vai jums ir viņa tālruņa numurs?

Psihiatrs atkal papurināja galvu.

-     Viņš dzīvo Rietumvirdžīnijā, netālu no Hārpersferijas. Numuram droši vien jābūt grāmatā.

-    Viss skaidrs, - atbildēja Adriēna. - Sids Šapiro. Izmēģināsim. - Viņa piecēlās un pasniedza Šovam roku.

Viņš satvēra to abās plaukstās.

-    Ja viņš jautā, kur jūs uzzinājāt viņa vārdu…

-    Kas man jāsaka?

Jaukais psihiatrs samocīti pasmaidīja.

-     Nepieminiet mani. Pasakiet, ka dzirdējāt par viņu kādā dokumentālā filmā.

-    Par ko?

-    Šķiet, ta bija par prata kontroli.

Makbraids viņus gaidīja vestibilā, un bija redzams, ka abi vīrieši jau bija atsveicinājušies, jo Šovs tikai viegli pamāja ar roku un aizsteidzās tālāk pa gaiteni.

Varbūt Adriēna tikai to iedomājās, bet Makbraids šķita pārvērties. Viņš bija it kā garāks augumā, un stāja bija reizē atlētiska un atbrīvota. Redzot Adriēnu tuvojamies, viņš tai uzsmaidīja, un arī smaids šķita citāds - ne tik piesardzīgs. Laimīgāks. Un ari viņa skatiens bija citāds. Varbūt tiešām viņam nekas vairs nekait, nodomāja Adriēna.

-    Vai drīkstu izmaksāt tev pusdienas? - viņš jautāja. - Varēsim parunāt par nākotni.

Viņi izgāja ārā, vēsajā un saulainajā dienā.

Adriēna bija spiesta apjautāties:

-    Vai tev ir nauda? Man sāk pietrūkt.

-    Patiesību sakot, - viņš atbildēja, - ir gan. Slimnīca man izsniedza naudu ikdienas tēriņiem. Oficiāli es piedalos pētījumu projektā. Man bija jāparaksta vesela kaudze dokumentu. šķiet, Rejs Šovs ieminējās, ka es vēloties sūdzēt viņus tiesā. - Ietves bija pilnas ar steidzīgiem gājējiem. Tuvojoties krustojumam, Makbraids saņēma Adriēnas roku un turēja to, kamēr viņi šķērsoja ielu. - Jo īpaši tāpēc, - viņš turpināja, - ka visi zina - es satiekos ar savu advokāti.

-    Ar savu advokāti bezdarbnieci, - viņa izlaboja.

-     Mēs abi esam bez darba, - viņš atbildēja. - Tas mūs vieno.

Vina paraudzījās uz Makbraidu. Viņš tiešām bija mainījies. Šī saruna bija pavisam citāda nelā visas iepriekšējās. Varbūt tad viņš nemācēja jokot, varbūt nesaprata ironiju, nezinādams, kas pats ir.

-    Uz kurieni mēs ejam?

-     Pretī Nīdlparkam ir pina colada tirgotava. Septiņdesmit otrās ielas un Brodvejas krustojumā.

-     Izklausās jauki, - atzina Adriēna. - Un pavisam netālu no viesnīcas.

-    Viņiem ir arī hotdogi. Dabiskie, ar kraukšķīgo apvalku.

-    Grilēti, nevis vārīti!

-    Tieši tā! Un īstas sinepes, nevis tā dzeltenā smēre.

-    Tātad tas nozīmē, ka tu pazīsti Ņujorku?

Viņš paraustīja plecus.

-    Es zinu, kur var dabūt labus hotdogus.

Viņi soļoja tālāk, meklēdami taksometru. Pēc brīža Adriēna ieminējās:

-    Vienā ziņā tev ir taisnība.

-    Kādā?

-     Nezinu, vai visa slimnīca ir pārbiedēta, bet Šovs noteikti. Viņš ir pārbiedēts.

-     Jā, man arī radās tāds iespaids. Droši vien tikai viņa nodaļa, kas ir atkarīga no viņa. Viņš ļoti riskēja, šādi rīkodamies.

-    Es saprotu. Ja tu būtu izlēcis pa logu… - Viņas balss aprāvās, un viņa jutās kā muļķe, runādama par pašnāvību. Vēl pirms brīža šis vīrietis bija piesiets pie gultas psihiatriskajā nodaļā.

-    Starp citu, tie murgi ir projām, - viņš paziņoja. - Ar visu beisbola nūju un asinīm. Tagad, kad esmu no tiem atbrīvojies, grūti iedomāties, ka es tam varēju noticēt. Uzņemt to tik nopietni, ka pat sajutu, kā… - Viņš papurināja galvu.

-    Tomēr tu uzķēries, - atgādināja Adriēna.

-Kā?

-     Noticēji.

Viņi bija nonākuši pie nākamā krustojuma. Viņš atkal satvēra sievietes roku, apturēdams viņu, kad garām pie sarkanās gaismas aiztraucās busiņš.

-    Jā, noticēju, - viņš atzina. - Un vienu es zinu droši.

Viņi nokāpa no ietves. Viņš neatlaida Adriēnas roku.

-    Ko tad? - viņa jautāja.

-    Es uzzināšu, kas man to visu iedvesa.

33

Adriēna meklēja Makbraida slimības vēsturē lapiņu, uz kuras Šovs bija uzrakstījis Rietumvirdžīnijā dzīvojošā vīra vārdu, bet tad uz grīdas nokrita fotogrāfija. Makbraids virtuvē gatavoja lēcu zupu no konserviem, kad viņa notupās, lai paceltu attēlu, un… apstulba.

Tā bija 3x5 collas liela Polaroid fotogrāfija, kurā bija attēlots… kas? Viņa pacēla no grīdas attēlu, nolika to uz rakstāmgalda un piešķieba galvu. Kaut kāds… priekšmets. Nepazīstams, tomēr… viņa jau bija to redzējusi. Kur? Un tad pēc brīža viņa atcerējās. Viņa to redzēja savā dzīvoklī uz grīdas, izdemolētajā postažā. Tas bija Nikijas pelnos, mazs, caurspīdīgs nieciņš. Viņa toreiz nodomāja, ka tas ir piesārņojums, kaut kāds kremācijas procesa piederums. Un tomēr doktors Šovs bija to nofotografējis. Kā?

Viņa apgrieza attēlu un atrada otrā pusē zem datuma zīmoga uzrakstu:

Objekts X, 64 x 6 mm, izņemts no hipotalāma Di. Duranam Operēja Dr. N. Alalins.

Viņas elpa aizžņaudzās, apjaušot, ka šis nav viņas dzīvoklī atrastais priekšmets. Vai, pareizāk sakot, tas bija tāds pats priekšmets - caurspīdīga stikla caurulīte ar zelta un sudraba vadiņiem iekšā - apmēram rīsu graudiņa lielumā. Cits, bet tāds pats.

Implants.

Tas nozīmēja, ka tas, kas bija nodarīts Lū Makbraidam, bija nodarīts arī viņas māsai. Elpa aizžņaudzās vēl vairāk, tad viņu pārņēma dusmas un izmisums.

-    Ak dievs! - viņa iekliedzās.

Makbraids pacēla skatienu no zupas katliņa.

-    Kas noticis?

Viņa tikai papurināja galvu, asarām plūstot.

Pamanījis Adriēnu raudam, Makbraids piesteidzās pie viņas. Redzēja, ka viņa vēro implanta fotogrāfiju.

-     Beidz, - viņš mierināja, apskaujot viņas plecus. - Nesatraucies. Tas jau ir izņemts. Viss kārtībā.

-    Tas bija manā dzīvoklī uz grīdas!

Viņas dusmu izvirdums pārsteidza Makbraidu.

-    Ko?

-    Viens cits - tāds pats! Nikijas pelnos - tā vienkārši!

Viņš gribēja jautāt, kā tas tur nokļuvis, bet tad laikā attapās.

-     Tas bija apbedīšanas firmas urnā, - viņa izdvesa, slaucīdama asaras ar piedurkni. Tad viņa šņukstēdama iesmējās: - Un visas tās… stulbības!

-    Kādas stulbības? (Viņš centās izturēties uzmundrinoši.)

-     Par Rīdliem. Un viņas "pārdozēšanu"! Un atpirkšanās naudu. Tāpēc Edijam neizdevās sameklēt naudu. Nekas tāds nav noticis! Tas viss bija meli - tāpat kā tev. - Pēkšņi viņu pārņēma vēlēšanās kādu nogalināt. To ļaundari, kurš bija pārvērtis viņas māsu par robotu, ko viņa satika apavu veikalā, par meiteni, kura pati sevi izcepināja vannā. Nekas vēl nebija beidzies! - Es atriebšos tam maitasgabalam, kas viņai to nodarīja, - viņa nozvērējās.

Makbraids pamāja ar galvu, paraustīja plecus un atgriezās virtuvē.

-    Stājies rindā, - viņš tikai noteica.

Kā doktors Šovs bija paredzējis, Sidneja Šapiro numurs bija Džefersona apgabala tālruņu katalogā. Sakrustotām kājām sēdēdama gultā, dzerdama Guiness alu, Adriēna gatavojās zvanīt viņam. Vismaz pūlējās saņemt drosmi. Zvanīšana svešiem cilvēkiem nebija viņas stiprā puse. Nekad nebija bijusi.

-    Varbūt tu pats varētu piezvanīt viņam, - viņa uzsauca Makbraidam.

-    Velns parāvis! - viņš caur sakostiem zobiem nolamājās, apdedzinājies ar lētā alumīnija katliņa rokturi. Adriēna vēroja, kā viņš pavilka uz leju piedurkni, lai ar to satvertu karsto trauku. Tad pārvietoja to uz aukstā plīts degļa. - Nedomāju vis, - viņš atbildēja.

Nesdams katliņu, viņš no mazās virtuvītes iznāca istabā un ielēja zupu divās baltās bļodiņās, kas stāvēja uz galda. Tur bija arī divi četrstūraini plastmasas trauciņi ar salātiem, saldskābmaizes klaipiņš un daži mazi, folijā iesaiņoti sviesta gabaliņi. Roze, ko viņš bija uzdāvinājis Adriēnai, bija ielikta tukšā kokakolas skārdenē.

-     Mums gluži vienkārši jāaiziet pie viņa, - ieteica Makbraids. - Vakariņas ir gatavas.

Viņa izlēca no gultas un basām kājām nāca pie galda.

-    Tu domā - iet neaicinātiem? Vai tad nebūtu labāk piezvanīt?

-    Protams, tā būtu pieklājīgāk, taču… ko tu domā viņam teikt? Ka vēlies parunāt par prāta kontroli? Diez vai būs labi. Manuprāt, mums vienkārši jāiet pie viņa.

Adriēna paraustīja plecus.

-     Droši vien.

Viņš pacēla savu alus pudeli.

-    Par tevi, - viņš paziņoja. - Paldies par… - Tad viņš uzmeta viņai skatienu un greizi uzsmaidīja. - Nezinu. Paldies par visu.

Viņi saskandināja pudeles.

-     Vienmēr laipni, - viņa atbildēja un piesarka, jo tas izklausījās tik muļķīgi. Ko tas nozīmē - vienmēr laipni? Ko vienmēr laipni? Viņa ari pasmaidīja, viņa skatiens kavējās viņas acīs, tāpēc viņa turpināja smaidīt. Tagad viņš bija tā pārvērties - laiskais, greizais smaidiņš īpaši aizkustināja viņas sirdi. Viņa jau iepriekš bija jutusi neskaidras simpātijas pret šo vīrieti, bet tagad, ikreiz paraugoties uz to, viņu pārņēma… neparastas trīsas. Tas nu viņai nepavisam nebija vajadzīgs - šāds lieks sarežģījums, kas var solīt tikai nepatikšanas. Kāds cenšas nogalināt mani un viņu arī, viņa nodomāja. Esmu zaudējusi darbu. Palikusi gandrīz bez naudas. Un tagad sāku gudrot, ka varētu ar šo puisi… ko? Uzsākt mīlas dēku? Laba doma, Skaut.

Viņa noliecās, iemērca karoti zupā, piesmēla to, virzot uz savu pusi, kā bija lasījusi labas uzvedības grāmatās, un cēla pie mutes. Zupa bija tik karsta, ka viņa to gandrīz izspļāva. Tomēr savaldījās, paķēra alus pudeli un uzdzēra lielu malku.

-    Kas notika? - jautāja Makbraids.

-     Karsta, - viņa atbildēja. - Apsvilināju muti. - Viņa atkal kāri iestrēba alu.

Viņš pieliecās tuvāk.

-     Es zinu tautas līdzekli, - viņš teica, un kādu mirkli viņai šķita, ka šis tautas līdzeklis būs skūpsts. Viņa atkal to sajuta - pēkšņu iekāres uzliesmojumu. Taču vīrietis bija paliecies uz priekšu, nevis lai viņu noskūpstītu, bet lai pieceltos no krēsla. Viņš devās uz virtuvīti un atgriezās ar glāzi piena. Saņemies, viņa pavēlēja sev un iedzēra malciņu.

Makbraids smaidīdams raudzījās uz viņu.

Tas ir Stokholmas sindroms, viņa nodomāja. Lūdzu, mīļais Dievs, - lai tas būtu Stokholmas sindroms.

No rīta Makbraids sēdās pie stūres.

Pa ceļam Adriēna īsumā pastāstīja viņam par Sidneju Ša- piro.

Iepriekšējā vakarā pēc vakariņām - tūlīt pēc vakariņām - viņa bija izgājusi pastaigāties. Makbraids bija pārguris, vēl īsti neatguvies no slimnīcā pārdzīvotā. Viņa nejutās pārliecināta par sevi, atrodoties vienā istabā ar šo vīrieti, tāpēc devās pavadīt vakaru bibliotēkā, izpētot veselu kaudzi grāmatu par CIP.

Nevienā no tām nebija necik daudz par Šapiro, kura vadītā programma bija tik "slepena"- Adriēna secināja: tik "noziedzīga" -, ka visi tās dokumenti tikuši iznīcināti. Iemesls tam bijis Senāta izmeklēšana saistībā ar "iespējamiem cilvēktiesību pārkāpumiem ASV izlūkošanas struktūrās".

Izskatījusi katras grāmatas rādītāju, Adriēna bija izveidojusi aptuvenu šapiro "biogrāfiju"- stipri nepilnīgu, bet ar to bija jāiztiek.

-    Viņš ir studējis Kembridžā, - viņa stāstīja Makbraidam, lasīdama no savām piezīmēm. - Pētniecisko psiholoģiju, tāpat kā tu. Pēc tam Masačūsetsas tehnoloģiju institūtā. Pēc tam kādu laiku pavadījis Korejā - nav zināms, ko viņš tur darījis, bet it kā esot bijis civilais darbinieks armijā (tas bija 1953. gadā). Pēc tam atgriezās Štatos un izveidoja organizāciju ar nosaukumu "Cilvēku ekoloģijas fonds". Tas bija Ņujorkā.

-    Un pēc tam? - jautāja Makbraids.

-      Es vēl neesmu beigusi par to. Šis Cilvēku ekoloģijas fonds it kā skaitījās privāts, taču visa nauda tam ienāca no CIP. Tātad viņš bija NOA.

-Kas?

-     NOA! Tas nozīmē - neoficiāls aizsegs.

Makbraids uzmeta viņai skatienu.

-    Kur tu to visu samācījies?

-    Bibliotēkā - kamēr tu gulēji.

-    Ak tā!

-    Tātad šis fonds bija aizsegs CIP darbībām. Un aģentūra finansēja uzvedības pētījumus - slepenus pētījumus - prāta kontroles jomā. Viņi tos sauca "MkUltra", "Artišoks", "Zilais putns". Un tamlīdzīgi.

-    Un Šapiro tur piedalījās?

-     Viņš to visu vadīja kādus desmit gadus. Pēc tam programma tika slēgta, un viņš tika iecelts par CIP Zinātnes un tehnikas direkcijas vadītāju. Bet viņu darbība bija visai interesanta. Viņi pētīja psihotropās narkotikas, hipnozi, telepā- tiju, smadzeņu skalošanu, psiholoģisku spīdzināšanu…

-      Es redzēju dokumentālo filmu par to, - teica Mak- braids. - Televīzijā. Pirms kāda gada. Viņi eksperimentēja, izmēģināja halucinogēnos līdzekļus ar cilvēkiem, kurus uzskatīja par "godīgu medījumu", - cietumniekiem, garīgo slimnieku patversmju iemītniekiem, aizdomās turētajiem komunistiem, likumpārkāpējiem.

-    Un kas tad notika - viņi tika apdullināti?

-    Jā. Tikai viņi paši to nezināja. Tie nebija īsti klīniskie izmēģinājumi. Tāpēc vairākums no viņiem domāja, ka ir slimi vai jukuši.

-     Protams. Tieši tas šķiet visticamākais.

-     Cilvēki zaudēja prātu. Un vismaz viens zaudēja dzīvību.

-    Kas?

-    Zinātnieks, uzvārdā Olsens. "Kolēģi" viņam slepus iedeva LSD devu - un viņš nojūdzās. Pilnīgi. Vai vismaz tā tika ziņots. Pēc dažām dienām viņš izlēca pa viesnīcas logu.

-    Ak dievs!

-    Vai vismaz tā viņi apgalvoja. Bet tajā dokumentālajā filmā bija teikts, ka viņam, iespējams, kāds palīdzēja.

-    Palīdzēja?

-    Ir pamats ticēt, ka viņu pagrūda.

-    Ak vai.

Viņi brauca pāri Delavēras memoriāla tiltam. Ūdens lejā bija blāvi metāliskā krāsā. Priekšā iedegās košsarkani bremžu lukturi, automobiļiem apstājoties pie maksas iekasēšanas būdām.

-    Tad jau šķiet, ka tev bija taisnība, - secināja Adriēna.

-    Kādā ziņā?

-    Ka vienkārši jābrauc pie viņa. Diez vai pa tālruni izdotos kaut ko sarunāt.

Pie maksāšanas būdas Makbraids iespieda banknoti sievietes pastieptajā rokā. Āra gaiss bija auksts, sievietes roka silta, un viņu saskares mirklis savādi precīzs, it kā ārpus laika esošs. Viņam tas šķita kā apbrīnojams visas tirdzniecības simbols - upes šķērsošana par samaksu naudā, darījums, kas zināms visā pasaulē gadsimtiem ilgi. Upe zem tilta šķita tik milzīga, līkumota, dzīva, un viņš juta tās ūdeņu vēso, mitro smaržu pat caur dīzeļa motoru izplūdes gāzu dvingu. Apkārt bangoja skaņu viļņi, auto motoru rūcieni, tiem turpinot kustību pēc apstāšanās pie posteņiem. Makbraids vēl joprojām brīnījās par savām sajūtām, par to saistību ar uztveri, kas šķita jauna un nebijusi. Pat brauciens pa šoseju, kas parasti visiem liekas garlaicīgs, viņam bija aizraujošs piedzīvojums, kustības un telpas spēle, satiksmes plūsmas nepārtraukta maiņa un pārkārtošanās kā džeza ritmos.

Viņi apmetās "Kalnu namā"- senā viesnīcā, kas atradās kalna nogāzē Hārpersferijā ar skatu uz slaveno aizu, kur sastopas divas upes - Potomaka un šenandoa. Viesnīca bija gandrīz tukša - pārāk vēlu rudens krāsu vērošanai, bet ziemas prieku laiks vēl nebija pienācis. Taupības labad viņi atkal apmetās vienā numurā. Adriēna izvēlējās divvietīgu numuru ar skaistu skatu pa logu un - viņa uzsvēra - divām gultām.

Vecīgs izsūtāmais pavadīja viņus uz numuru un gaidīja pie durvīm, līdz Makbraids iespieda viņa sažuvušajā plaukstā naudaszīmi. Kad vecais vīrs viņus atstāja, viņi izgāja uz balkona un paraudzījās apkārt. No šejienes upes bija redzamas tikai kā sudrabainu pavedienu fragmenti mežiem apaugušo tumšo kalnu vidū.

Vienīgā viņiem zināmā Šapiro adrese bija pastkastītes numurs mazā, vientuļā pilsētiņā Beikertonā. Viņi brauca uz turieni - tā atradās tikai dažu jūdžu attālumā no Hārpersferi- jas - cerēdami, ka varēs kādam apjautāties. Galu galā - cik grūti var būt atrast cilvēku, kas dzīvo pilsētelē ar sešdesmit trim iedzīvotājiem?

Izrādījās, ka tas ir pavisam viegli.

Beikertonu veidoja kādas divdesmit vai trīsdesmit mājas, kas bija izmētātas simt akru platībā kalnainā, mežainā apvidū. Līdztekus mājām un pāris treileriem bija arī baznīca un lauku veikaliņš ar vienu benzīna uzpildes sūkni tā priekšā.

Viņi iegāja veikaliņā, kur pie kases aparāta stāvēja vīrs ar kuplu bārdu, ūsām un rudu matu ērkuli. Visapkārt bija sakrauti trauki ar lētām konfektēm, kastes ar šauteņu patronām un burkas ar marinētām cūku kājiņām un cieti vārītām olām.

Izrādījās, ka pastkastīte adreses vietā neliecina par vēlēšanos paslēpties, kā viņi bija domājuši. Pilsētiņas iedzīvotājiem pasts netika piegādāts mājās, tāpēc katram bija ierīkota sūtījumu saņemšanas kastīte pasta nodaļā.

-    Tur, iekšā, - pārdevējs, to paskaidrojis, norādīja uz durvīm, aiz kurām Makbraids varēja saskatīt kabīnītes, katru ar mazām durtiņām un koda slēdzeni. Pie pasta nodaļas ieejas stāvēja trīs vīri, dzerdami kafiju no putuplasta krūzītēm. Viņi visi bija kupliem matiem, krunkainām sejām un ģērbušies maskēšanās tērpos.

Spriežot pēc viņu izskata, Makbraids varētu domāt, ka viņi apspriež briežu medības vai NASCAR ralliju, bet, pienācis tuvāk, dzirdēja:

-    Tu gribi teikt, ka NASDAQ nav pārkarsis?

Makbraidam gandrīz uznāca smiekli. Tomēr, saglabājot

nopietnu sejas izteiksmi, viņš apjautājās:

-    Vai jūs nezināt, kur es varu atrast cilvēku, uzvārdā Ša- piro?

-    Jūs domājat - Džeimsu Bondu?

Makbraids pasmaidīja.

-Jā.

-    Viņš dzīvo Akmeņlauztuvju ceļa, - teica sīks, izkaltis vīriņš zaļās darba drēbēs un beisbola cepurē ar lopbarības firmas nosaukumu Rimbauld.

-    Un kur tas ir?

-     Izejiet pa galvenajām durvīm un otrā ielas pusē redzēsiet nelielu ieliņu, kas šķērso to, pa kuru jūs atbraucāt. Tas ir Akmeņlauztuvju ceļš. Brauciet pa to apmēram jūdzi un meklējiet kreisajā pusē sarkanu pastkasti. Tā pieder Sidam.

-    Liels paldies!

-     Tiesa gan, varbūt viņš tieši tobrīd būs aizņemts lūgšanā, - piebilda mazais vīrelis. - Tad jums būs jāuzgaida.

-     Nevis lūgšanā, - izlaboja viņa draugs, - bet meditācijā. Tas ir kas cits. Bet Kārsonam taisnība. Ja jūs viņu sastapsiet meditējot, viņš jums ne aci neuzmetis. Šķiet nepieklājīgi, bet tāds nu Sids ir.

-     Vai viņš ir… ticīgs? - jautāja Adriēna. Viņa izbrīnā sarauca pieri. Tas šķita visai apšaubāmi.

-     Budists, - savā laucinieka izrunā pavēstīja mazais vīriņš. - Viens no tiem ebreju budistiem. Viņam esot dikti smaga karmas nasta. - Viņš apklusa. - Jūs skatāties A&cE?

Adriēna smaidīdama pamāja ar galvu.

-    Tad jūs saprotat, par ko es runāju. Šim puisim jāizpērk daudz sūdu.

Pārējie vīri iesmējās.

-     Piedodiet par manu franču valodu, - vīrs turpināja, - bet man šķiet, ka viņš cenšas kaut ko savest kārtībā… - Viņš piesita ar pirkstu pie deniņiem. - Šeit.

Akmeņlauztuvju ceļš bija grantēts un nesenajās lietavās piemircis. Tas vijās caur biezu mežu, kur slaido, jauno kociņu stumbri vēl bija tumši no mitruma. Viņi šūpodamies uzbrauca uzkalnā, kur vēsās ziemas saules stari brīžiem iespīdēja starp tievajiem koku stumbriem. Makbraids pagrieza Dodge piebraucamajā ceļā un jau pēc brīža apturēja to līdzās apbružātam baltam pikapam. Klajumā stāvēja vienkārša baļķu māja. Kādus simt jardus no tās bija paliela ēka, līdzīga siltumnīcai. Pa labi, iežogotās ganībās pastaigājās pusducis lamu. Kad Adriēna un Makbraids izkāpa no auto un soļoja uz mājas pusi, dzīvnieki tipināja viņiem pretī. Tad tālāk - ganību vidū - viņi pamanīja Sidneju Šapiro. Viņš veica kādas lēnas, graciozas kustības, ko Makbraids pazina kā tai ezi.

Par spīti aukstumam, šapiro bija bez krekla, tērpies tikai pelēkās sporta biksēs. Šķita, ka arī kājas viņam ir basas. Viņa kustības bija precīzas un rūpīgi izsvērtas. Adriēna uzmeta skatienu Makbraidam un iepleta acis, taču viņi nebilda ne vārda. Pēc brīža lamas atstāja atnācējus un turpināja plūkt zāli. Dažas piegāja pavisam tuvu Šapiro, bet tas, šķita, neko nemanīja. Vecais vīrs bija kalsns, bet muskuļains, ar bieziem, kupliem melniem matiem. Viņš šķita neparasti veikls un spēcīgs savos septiņdesmit gados - neizturami lēni viņš pacēla sāņus vienu kāju, līdz tā bija izstiepta taisna paralēli zemei, tad graciozi to nolaida, nesteidzīgi un rūpīgi sagriezdams ķermeni spirālē. Tas šķita kā daudzkārt palēnināts balets, un Makbraids kā hipnotizēts vēroja vecā vīra plūstošās kustības. Saule uz mirkli paspīdēja starp mākoņiem, apgaismojot pļaviņu kā skatuvi, un Makbraids pārsteigts ieraudzīja, ka atšķirībā no auguma gadi nebija saudzējuši vecā vīra seju. Tā bija izkaltusi kā ar plānu ādu pārvilkts galvaskauss.

Šapiro beidza vingrošanu, atliecot galvu atpakaļ, nostājies ieplestām kājām un pacēlis izstieptās rokas pret debesīm. Šajā pozā viņš palika apmēram pusminūti, tad lēni nolaida rokas un devās pretī viesiem, uzmanīgi soļodams pa lauku un apstādamies, lai noglaudītu kaklu katrai lamai. Viņš iznāca pa metāla vārtiem, aizbultēja tos un tikai tad pievērsa uzmanību gaidītājiem.

-     Labdien!

-     Labdien… Vai doktors Šapiro? -Jā.

-    Mans vārds ir Lū Makbraids. Ta ir Adriena Koupa.

-     Kā varu jums palīdzēt? - viņš jautāja, raudzīdamies te uz vienu, te otru apmeklētāju. Viņš šķita pat ļoti līdzsvarots, nodomāja Makbraids, būdams cilvēks ar "smagu karmas nastu".

-    Vai zināt… Mēs vēlētos ar jums parunāt.

-    Ak tā?

-    Jā. Es cerēju, ka mēs varētu parunāt par… - Makbraids nezināja, kā labāk pateikt.

-    Par jūsu darbu, - Adriēna viņam palīdzēja.

-     Par manu darbu? - Šapiro pievērsās viņai. Viņa ogļu melnās acis iespīdējās.

-    Es esmu pensijā.

-    Par jūsu agrāko laiku darbu. Par projektu MkUltra.

Šapiro sadrūma, viņa acis dusmīgi iezibējās.

-    Vai jūs esat reportieri?

Viņi papurināja galvu.

-    Es jau tālruņa sarunā paskaidroju tam jauneklim, ka nevēlos vairs piedalīties nekādās dokumentālās filmās. Arī par to - pirmo - filmu neesmu nekādā sajūsmā. - Viņš pievērsa skatienu debesīm, pēc tam atkal Makbraidam. - Lai gan - kā grēku nožēlošana - kas var būt labāks, kā redzēt visu savu mūža darbu pasniegtu kā lētu sensāciju apvienojumā ar liposukcijas klīnikas reklāmām. - Viņš papurināja galvu. - Šādu pazemošanos es nevēlos atkārtot.

-    Mēs neesam nākuši tādēļ, - iebilda Adriēna.

-    Ak tā? - Šapiro atkal paraudzījās te uz vienu, te uz otru. - Kādēļ tad?

-    Mana māsa un… Makbraida kungs… bija upuri.

Šapiro uzmeta viņai neticīgu skatienu.

-    Tas nevar būt, - viņš iebilda. - Tas bija ļoti sen. - Viņš kā atvainodamies klusi iesmējās. - Ja jums šķiet, ka esat prāta kontroles upuris…

-     Nevis es, - paskaidroja Adriēna. - Mana māsa…

-    Tad iesaku - lieciet viņai izslēgt televizoru, un visa "prāta kontrole" pazudīs. Tāds ir mans padoms.

-    Es nevaru viņai neko pateikt, - atbildēja Adriēna. - Viņa ir mirusi.

šapiro nobālēja.

-     Piedodiet. - Viņš brīdi klusēja. - Saprotiet, - viņš turpināja, - šī joma ir pilnībā diskreditēta. Pētījumi tika pārtraukti pirms daudziem gadu desmitiem.

-    Vai tiešām? - iejautājās Makbraids.

Šapiro izlikās to nedzirdam.

-     Tika uzskatīts, ka šai metodei būs spoža nākotne. Un varbūt tā arī būtu bijis. Mēs domājām, ka visi ieguvumi no kosmosa atklājumiem, cilvēku sūtīšanas uz Mēnesi būs niecīgi salīdzinājumā ar to, ko var atrast… - Viņš piesita sev pie pieres.

-    Šeit. - Viņš paraudzījās uz Adriēnu un skumji pašūpoja galvu. - Mēs to saucām par "iekšējo kosmosu". - Viņš nopūtās. - Bet tas bija ļoti sen, un, lai gan es nezinu, cik veca bija jūsu māsa, šis jauneklis tad vēl bija pavisam mazs. - Viņš pasmaidīja, bet acis palika tikpat skumjas. - Un, lai ko ari jūs būtu dzirdējuši, ar bērniem mēs neeksperimentējām. Tāpēc… - Viņš pagriezās, lai aizietu.

-    Vai mēs drīkstam jums kaut ko parādīt? - jautāja Adri- ēna.

šapiro atkal pagriezās pret viņu.

-    Pēc tam - ja vēlēsieties - mēs aiziesim, - viņa apsolīja.

-    Sarunāts, - piekrita Šapiro.

Adriēna sameklēja somiņā implanta fotogrāfiju. Klusēdama viņa pasniedza to Šapiro.

Vecais vīrs, labi neredzēdams, turēja attēlu izstieptā rokā, saviebis seju neticīgā grimasē. Taču drīz to nomainīja samulsums, un viņš pacēla skatienu.

-    Kur jūs to dabūjāt? - viņš noprasīja.

-    Neiroķirurgs to izņēma no manas galvas, - paskaidroja Makbraids. - Pirms nepilnas nedēļas.

šapiro atkal pievērsās fotogrāfijai un krietnu bridi to pētīja. Beidzot viņš mazliet papurināja galvu, atdeva fotogrāfiju Adriēnai un teica:

-     Nāciet iekšā!

34

Paklausot Šapiro mājienam, viņi novilka apavus. Mājiņas interjers bija īsts minimālisma mākslas darbs. Tatami paklāji uz tīri noberztām priežkoka grīdām, sienas tik baltas kā balsinātas. Vienā istabas galā bija zaļa podiņu krāsns, bet vienīgās mēbeles bija zems priežkoka galdiņš un pusducis spilvenu. Uz tā stāvēja ikebanas rotājums - viens balts orhidejas zieds un divi gari, izliekti sausas zāles stiebri.

Šapiro nolika fotogrāfiju līdzās ziedu kompozīcijai.

- Lūdzu, - viņš aicināja, norādot uz spilveniem. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca no nišas aiz rīsu papīra aizslietņa, nesdams paplāti ar zemu bronzas tējkannu un trim mazām tasītēm. Nolicis paplāti uz galdiņa, viņš apsēdās uz grīdas un ielēja tēju. Makbraids apjauta, ka pēc ienākšanas mājā viņi nav bilduši ne vārda.

Šapiro sparīgi uzpūta karstajai tējai, iedzēra malciņu un nolika tasīti. Tad paņēma implanta fotogrāfiju, pacēla to tuvāk gaismai un nopētīja. Beidzot pašūpoja galvu un noteica:

-    Mans mantojums… - Viņa lūpas sāpīgi saviebās.

Adriēna ar galvas mājienu norādīja uz attēlu.

-     Ko šis priekšmets varētu nodarīt cilvēkam? - viņa jautāja. - Konkrēti.

Šapiro paraustīja plecus.

-     Konkrēti? Nezinu. Man būtu tas jāizjauc laboratorijā - un pat tad… Kopš tiem laikiem daudz ūdens aiztecējis.

-     Bet…

-     Ja gribat uzzināt, ko tas dara vai ko var nodarīt, jums būs daudz jāizlasa. Sāciet ar Delgado.

-    Kas ir Delgado? - jautāja Adriēna.

-     Par viņu bija raksts Times pirmajā lappusē - pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, - atbildēja Šapiro. - Šķiet, ka viņš strādāja Jeila universitātē. - Viņš apklusa un iemalkoja tēju. - Bija arī bilde - viņš stāv aplokā ar raidītāju rokā, bet pretī milzīgs bullis, ar kājām kārpīdams zemi. Kā viņam patika izrādīties!

-    Un kas notika? - jautāja Adriēna.

-     Viņš apturēja bulli, liekot tam sastingt uzbrukuma vidū. Ļoti dramatiski. Pēc tam nospieda citu pogu, un lopiņš pagriezās un aizvilkās projām.

-    Tad jau tas bija kaut kas līdzīgs šoka kaklasiksnai, - ieminējās Adriēna. - Vai elektriskajam ganam.

-     Nu nē - nepavisam, - izlaboja Šapiro. - Nekā tik vienkārša. Tā bija pat veselu divu funkciju pārbaude. Ar pirmo pogu ttka iedarbināts elektrods, kas vadīja buļļa kustību centru smadzeņu garozā. Otrā poga iedarbojās uz hipotalāmu, pārvēršot dzīvnieka dusmas par vienaldzību.

Makbraids sapīka. Tas nebija nekas jauns. Viņš vēl studiju laikā bija izlasījis visu par Delgado. Visi to bija lasījuši.

-     Bet ko dara šis? - viņš noprasīja, ar pirkstu uzsitot pa fotogrāfiju.

Šapiro pirmo reizi šķita samulsis.

-     Saprotiet, - viņš taisnojās. - Es esmu dinozaurs. Esmu izstājies no spēles jau pirms… - Viņš aprāvās un pasmaidīja. - Daudziem gadiem. Taču par dažiem tematiem es nedrīkstu runāt. Es parakstīju vienošanos par slepenību. Tāpēc…

-     Hipotētiski, - Adriēna mēģināja pielabināties.

Šapiro nopūtās.

-     Droši vien tā varētu būt… noteiktu ierīču… miniatūra versija. Varbūt kādreiz… tās izmantoja eksperimentos.

Makbraids nicīgi nosprauslājās par vecā vīra izvairīgo runu, ko tas ņēma Jaunā.

Pievērsies Adriēnai, Šapiro paraustīja plecus.

-     Daudz kas par to ir rakstīts arī brīvi pieejamā literatūrā. Cerams, ka neizpaudīšu neko slepenu, ja pateikšu, pēc kā tas izskatās.

-     Un tas būtu?

-     Dziļuma elektrods.

-    Un ko tāds dara?

-    Viņš atkal paraustīja plecus. - Tas ir atkarīgs…

-     No kā? - jautāja Adriēna.

-    No frekvences, uz ko tas ir noregulēts, - ieminējās Makbraids.

šapiro pasmaidīja.

-     Ļoti labi.

-    Un, ja jums būtu jāmin… - iesāka Makbraids.

-     Interesanti būtu četri līdz septiņi megaherci, - atbildēja šapiro.

-    Kāpēc? - jautāja Adriēna.

-    Jo tā ir hipnotiskās EEG frekvence un hipotētiski tā varētu ļaut uztvert viļņus, kas… hmm… varētu pakļaut smadzenes.

-     Pakļaut? - Adriēna atkārtoja šo vārdu, lai pārliecinātos, ka sapratusi to pareizi. To pašu vārdu minēja doktors šovs, kad viņa tam pastāstīja par Makbraida izturēšanos Betani- bīčā, kad viņš bija piekļuvis tai interneta lapai. Programmai, vai kā to sauc.

-    Tas nozīmē, ka smadzenes pieslēdzas kādam noteiktam signālam, - paskaidroja Makbraids. - Mirgojošai gaismai, atkārtotai skaņai - sevišķi tādam, kas iedvests transa stāvoklī. Tad saka - smadzenes ir pakļautas šim signālam.

Šapiro neslēpa atzinību.

-    Jūs esat labi sagatavojis mājasdarbu.

-     Es esmu psihologs, - atbildēja Makbraids.

-     Bet kas tad notiek? - Adriēna gribēja zināt. - Un kāda tam jēga?

-     Tas ļautu, - vecais vīrs paskaidroja, - pastāvīgi atjaunot un pastiprināt transa stāvokli bez nepieciešamības atkārtoti hipnotizēt subjektu.

-    Tātad, ja cilvēkam galvā ir šāds implants, tad… kas notiek? Viņš visu laiku staigā kā hipnotizēts?

-     Vairāk vai mazāk, - atbildēja Šapiro. - Taču tā nebūt nav vienīgā funkcija.

-    Kāpēc? - jautāja Makbraids.

Šapiro ielēja viņiem tasēs tēju, ko Adriēna dzēra tikai pieklājības pēc. Tā garšoja pēc apsvilušām jūraszālēm.

-     Jo viss ir mainījies, - šapiro beidzot atbildēja. - šādā implantā droši vien izmantota nanotehnoloģija. Tajā var iemontēt datora procesorus. Un dievs vien zina, ko vēl.

-    Bet kādā nolūkā?

-     Hipotētiski? Man šķiet, ka šādi var iedvest noteiktus "scenārijus", kas apvienojumā ar hipnozi varētu jau stipri tuvoties… "virtuālai biogrāfijai".

Adriēna un Makbraids apdomāja šo izteicienu.

-    Virtuāla biogrāfija, - atkārtoja Adriēna.

-    Viltus pagātne, bet cilvēkam pašam tā šķistu īsta. Līdz zināmai robežai.

-    Ak dievs! - nomurmināja Makbraids.

Šapiro pasmaidīja.

-     Atmiņa nav nekas vairāk kā ķīmiski un elektriski procesi, ar kuriem nav grūti manipulēt, ja vien zina, kā to darīt. Piemēram, - tas ir visiem zināms fakts - paaugstinot ace- tilholīna līmeni smadzenēs (to var panākt, iedarbojoties uz subjektu ar radioviļņiem ultraskaņas frekvencēs), sinapses kļūs arvien lēnākas un lēnākas, līdz… līdz vispār izbeigsies. Tad vairs nebūs iespējams neko atcerēties. Atmiņas paliek smadzenēs, bet tām nevar piekļūt.

-    Tātad jūs varat izraisīt amnēziju, - ieminējās Adriēna.

-    Tieši tā. Vēl tēju?

Cik civilizēti, nodomāja Makbraids. šis laipnais un prātīgais vecais vīrs cienā viņus ar tēju savā askētiskajā namiņā. Šādos apstākļos pat grūti ienīst viņu par nodarīto ļaunumu, grūti noticēt viņa radītajām šausmām. Grūti, bet ne neiespējami. Makbraids juta apziņas dzīlēs mostamies dusmas, pirmatnēju niknumu. Buļļi. Kaķi. Okera krāsas istaba. Virtuālais Džefs Durans. Viņš labprāt iegāztu pa ģīmi šim glumajam tipam - parādītu, kāds īsti ir vienas plaukstas plaukšķis. Taču viņš teica:

-    Vai drīkstu jums ko jautāt?

-     Blieziet!

Nekārdini mani.

-    Hipotētiski - kā varētu izveidot šādu viltus personību? Pilnu komplektu?

Vecais vīrs nedroši pagrozījās. Pēc brīža atjautāja:

-    Pamatojoties uz to, kas lasīts brīvi pieejamā literatūrā?

-     Protams, - atbildēja Makbraids.

Šapiro bridi apdomāja jautājumu.

-     Droši vien, - viņš iesāka, - vispirms būtu jāveic EEG - reģistrējot viņa smadzeņu viļņus, iedarbojoties uz tiem ar dažādiem stimuliem. Izmantojot to un PET caurskati, varētu sastādīt subjekta smadzeņu karti - tās emocionālos un intelektuālos centrus.

-    Un pēc tam? - jautāja Adriēna.

-      Kad būtu iegūta šī informācija, varētu kodēt audio- grammu komplektu, kas iedarbotos uz šiem centriem, un noraidīt tās ar ELF pārraidēm…

-     Elfu pārraidēm? - Adriēna nesaprata.

-     ELF ir saīsinājums, kas nozīmē "īpaši zemas frekvences radioviļņi". Es jau tos pieminēju - no četriem līdz septiņiem megaherciem.

-    Un kas notiek, kad tas viss ir paveikts? - taujāja Adriēna.

-    Tad tiek mainīta smadzeņu ainava, - atbildēja Šapiro.

-    Un ko tas nozīmē? - jautāja Makbraids.

-     Kā jau es teicu - tas izraisītu dažas ļoti specifiskas, taču pārejošas izmaiņas smadzeņu fiziskajā struktūrā.

-    Un kā tās izpaustos?

-     Tas atkarīgs no audiogrammām, - paskaidroja Šapiro. - Bet viens iznākums būtu amnēzija.

-    Pilnīga amnēzija? - jautāja Makbraids.

Šapiro paraustīja plecus.

-     Varbūt jūs vēl prastu runāt itāliski, bet neatcerētos, kā to iemācījāties un vai kādreiz esat bijis Itālijā.

-     Vai es varētu atcerēties, kas es esmu? - taujāja Makbraids.

Šapiro uzmeta viņam skatienu.

-     Atkarībā…

-    No kā?

-     No tā, ko programmētājs vēlējies panākt. Kad subjekts būtu sagatavots un viņa atmiņa bloķēta, viņam droši vien implantētu neirofonisku protēzi.

-     Protēzi, - atkārtoja Adriēna.

Šapiro ar pirksta mājienu norādīja uz fotogrāfiju.

-     Kādu no tām. Ja jūs aplūkotu tajā attēloto priekšmetu ar mikroskopu, tad noteikti atrastu tajā izolētus elektrodus, kas uztver un apstrādā audiogrammas noteiktās frekvencēs. Protēze ļautu raidītajam signālam apiet iekšējo ausi - auss gliemezi un astoto galvaskausa nervu -, nogādājot ziņojumus tieši smadzenēs.

Makbraids apdomāja to.

-    Tad tas būtu līdzīgi, kā dzirdēt balsis, - viņš ieminējās.

-     Tas būtu, kā dzirdēt Dieva balsi, - izlaboja Šapiro. - Taču implants ir tikai procesa daļa. Programmētājam būtu arī citi instrumenti…

-    Kādi?

-     Hipnoze… sensoru stimulu laupīšana…

-    Un kā tas notiek? - Adriēna gribēja zināt.

Šapiro savilka lūpas, brīdi padomāja, tad atbildēja:

-     Subjekts hipnozē tiktu sagatavots gaidāmajam pārdzīvojumam. Tad viņš tiktu iegremdēts aptumšotā tvertnē ar sālsūdeni, kas uzsildīts līdz cilvēka ķermeņa temperatūrai - ap 98 grādiem33 . Ļoti savāda sajūta - it kā peldot kosmiskajā telpā.

-    Jūs esat to izmēģinājis?

-    Protams, - atbildēja Šapiro. - Esmu izmēģinājis visu. - Bridi klusējis, viņš turpināja. - Apmēram pēc stundas šādā tvertnē vairs nav iespējams noteikt, kur beidzas mana āda un sākas ūdens. Cilvēks it kā… izšķīst. - Viņš norādīja uz Adriēnas tējas tasīti. - Kā cukura graudiņš karstā tējā. Un, kad tas notiek, subjekts kļūst… viegli apstrādājams.

Makbraids klausījās kā apburts, neticēdams savām ausīm, bet Adriēna raudzījās uz bijušo spiegu un iztēlojās savu māsu peldam tumšajā tvertnē.

-     Pēc ilgāka laika…

-    Kas ir "ilgāks laiks"? - noprasīja Makbraids.

-    Diena. Nedēļa. Mēnesis, - atbildēja šapiro. - Galvenais ir tas, ka pēc kāda laika subjekta personība sāk izirt. Tāds pārdzīvojums ir līdzīgs nāvei - pazūd visas sajūtas, vai vismaz tā šķiet. Iedomājieties - atrodoties šādā tvertnē, neko nevar ne redzēt, ne dzirdēt, ne saost, sagaršot, sataustīt. Zūd arī laika izjūta. Ja jums šķiet, ka nav patīkami zaudēt prātu, tad mēģiniet pazaudēt savu ķermeni. - Šapiro apklusa, un viņa lūpas savilkās vieglā smīnā. - Un tomēr dažiem šis pārdzīvojums šķitis… apskaidrojošs.

-    Bet citiem? - noprasīja Adriēna.

Vecais vīrs paraustīja plecus.

-    Citiem - ne.

Makbraids paliecās uz priekšu.

-    Un kas tālāk?

Šapiro iesāņus uzmeta viņam skatienu.

-    Tālāk? Tad jūs nonākat nākamajā līmenī.

-    Un kāds tas ir?

-    Intensificēšana. Kad subjekta personība ir salauzta, viņš ir kā balta lapa. Tad salīdzinoši viegli var iedvest jebkādas "atmiņas".

-    Kā? - noprasīja Makbraids.

-       Mēs izveidotu scenārijus, kas ir saderīgi ar viņa psiholoģisko portretu, un uzņemtu filmas. Subjekts skatītos šīs filmas, vienlaikus zemapziņā saņemot audiogram- mu straumi.

-     Kā kinoteātrī, - ieminējās Adriēna.

Šapiro iesmējās.

-     Nē, - viņš atbildēja. - Daudz interesantāk. Viņam galvā būtu īpaša ķivere, kas aprīkota ar skaļruņiem un kontaktiem. Audio ieeja, audio izeja un tā tālāk. Tad mēs to visu ieslēgtu un…

-    Kas?

-     No subjekta viedokļa tas ir kā sēdēt sešu pēdu attālumā no sešdesmit divas collas liela televizora ekrāna un vērot trīsdimensiju attēlus ar austiņās atskaņotu skaņu. Ļoti iedarbīgi, turklāt tā ir tikai apzinātā daļa. Pievienojiet hipnozi un narkotikas… un tad tā būs kā veidošana no māla. No mīksta māla.

-      Narkotikas, - atkārtoja Adriēna. Viņa atcerējās mazo pudelīti Nikijas datorsomā - Placebo #2. - Kādas zāles?

šapiro saviebās.

-     Visdažādākos psihodeliskos līdzekļus. Labi panākumi bija, lietojot kādu Ekvadoras līdzekli, ko sauc burrandaga. Arī ar ketamīnu, ko biežāk izmanto kā nomierinošu līdzekli dzīvniekiem. Tie abi izraisa disociatīvu amnēziju.

-    Ketamīns, - noteica Adriēna. - Vai tā nav viena no izvarošanas narkotikām?

-    Tieši tā, - atbildēja Šapiro. - Tas ir ļoti iedarbīgs līdzeklis gan vienam, gan otram mērķim.

-    Kā to saprast?

-    Ja vēlas kādu "izmantot", kā mēs to saucām, ketamīns nošķir cilvēku no viņa ķermeņa. Šķiet, ka viss, kas notiek, notiek citā dimensijā. Un nekas nepaliek atmiņā.

-    Šīm narkotikām piemīt amnēzisks efekts?

-    Tieši tā. Pēc izvarošanas - vai kā cita - šķiet, it kā nekas nebūtu noticis. Subjekti neatceras, ka bijuši ūdens tvertnē, neatceras ķiveri galvā, nedz arī bombardēšanu ar "jaunām atmiņām".

-    Tātad jūs uzliktu šim cilvēkam galvā ķiveri. Un ko… šim cilvēkam rādītu? - jautāja Makbraids.

-    Vīrus kapucēs, - nomurmināja Adriēna. - Sātanistus.

Šapiro uzmeta viņai savādu skatienu, tad pievērsās Mak-

braidam, lai atbildētu uz jautājumu.

-     Ir dažādas iespējas.

-    Atkarībā no kā?

-     No tā, kas viņam būtu jāatceras… un kas jāaizmirst.

Makbraids iemalkoja tēju, kas jau bija atdzisusi.

-    Cik ilgs laiks tam būtu vajadzīgs?

Šapiro papurināja galvu.

-    Grūti pateikt. Subjekta personības pārveidošana ir viens process. Jaunas personības veidošana no pašiem pamatiem - pavisam kas cits.

-    Personības pārveidošana, - Adriēna izbrīnā un neticīgi noteica.

-    Tieši tā. - Šapiro, sēdēdams uz spilvena, sakrustoja kājas. - Es gribētu zināt, - viņš jautāja, mainot sarunas tematu, - kādas bija jūsu attiecības… - viņš pievērsās Makbrai- dam, - ar šīs jaunās sievietes māsu?

-     Es biju viņas psihoterapeits, - atbildēja Makbraids.

-    Un vina nāca uz jūsu dzīvokli?

-Jā.

-    Un izrādījās, ka jums abiem bija šīs protēzes…

-    Tieši tā.

šapiro sarauca pieri.

-    Kā jūs to varat tik droši zināt? Vai viņai tika veikta CAT caurskate?

-     Mana māsa tika kremēta, - paskaidroja Adriēna. - Es atradu, implantu viņas pelnos.

Zinātnieks nobālēja.

-    Ak dievs, - viņš nomurmināja. Tad atkal mainīja sarunas gultni, vismaz šķietami. - Sakiet vēl ko, - viņš jautāja Makbraidam. - Vai jūs bieži atstājāt savu dzīvokli?

-    Kā to saprast?

-     Vienkārši - kad jūs praktizējāt kā psihoterapeits - vai jūs bieži gājāt ārā? Vai labāk palikāt mājās?

Makbraids paraustīja plecus.

-    Drīzāk jau sēdēju mājās.

-    Tā jau es domāju, - secināja Šapiro.

-    Kāpēc?

-    Jo, manuprāt, ļoti iespējams, ka jūsu mājā bija kāds kontrolpunkts. Pretējā dzīvoklī…

-    Vai blakus, - ieminējās Adriēna.

-     Stāvu augstāk vai zemāk… Svarīgi ir tas - viņiem bija vajadzīga iespēja pastiprināt signālu. Un vienas no sekām būtu tādas - izejot no signāla darbības zonas, jūs sāktu justies nedroši - ja vien nelietotu zāles. Vai jūs lietojāt zāles?

-    Nē, - Makbraids ar rūgtu ironiju atteica. - Es tikai skatījos televīziju. - Viņš noklepojās. - Tātad jūs gribat teikt, ka cilvēkus var pārvērst par marionetēm, zombijiem…

-    Automātiem, - piebilda Adriēna.

Šapiro pamāja ar galvu.

-    Vienkārši izsakoties - jā.

Adriēna novērsa skadenu, asarām saskrienot acīs.

-     Tātad jūs varat darīt ar tiem visu, kas tik ienāk prātā,

-     turpināja Makbraids.

-     Likt tiem smieties vai raudāt, mesties zem mašīnas riteņiem…

-    Vai iedvest izdomātu bērnību, - turpināja Adriēna.

Šapiro smagi nopūtās. Pacēla plaukstas pret griestiem.

-    Jā. - Viņš strauji ievilka elpu, pastiepa roku un pieskārās ar pirkstu izliektajam zāles stiebram. Atkal izpūta elpu.

-     Saprotiet, - viņš teica. - Es padesi nožēloju savu līdzdalību šajos pētījumos. Un man ļoti žēl, ka mans darbs ietekmēja jūsu dzīvi. Taču es tur neko nevaru darīt.

-    Jūs varat palīdzēt mums saprast, - iebilda Adriēna.

-    Vai dešām?

-    Jā, - viņa atbildēja.

-    Tas bija sen.

-    Es gribu zināt, kas to izdarīja, - uzstāja Adriēna.

Šapiro nolieca galvu.

-     Protams, gribat. Bet kāpēc? Jūs teicāt, ka vēlaties "saprast", bet man šķiet, ka jums padomā ir atriebība.

-     Klausieties, - ierunājās Makbraids. - Varat saukt to, kā gribat, bet… - Viņš apklusa, šķita, ka cauri viņa galvai virzās zema spiediena fronte - vismaz tāda bija sajūta - un, ja viņš nenogaidīs, kad tā pāries, viņš uzliesmos kā zibspuldze tieši Sapiro sejā. Jo viņš izmisīgi ilgojās sagrābt un pamatīgi iekaustīt šo "atdzimušo" budistu ar viņa rāmo pasaulīti un mazajām glītajām tējas tasītēm. Taču viņš paziņoja: - Es esmu īsts grausts.

-    Kas? - Šapiro pārbijās, un ari Adriēna šķita pārsteigta.

-     Es te sēžu jūsu jaukajā mājā, dzeru tēju, - Makbraids turpināja, - un izskatās, it kā man nekas nebūtu noticis. Nav ne asiņu, ne rētu! Pareizi? Nepareizi! Es esmu staigājošs mironis - nopietni! Tie, kas to izdarīja… atņēma man visu. Manu bērnību. Manus vecākus. Manu būtību. Es nekad vairs nebūšu tāds pats kā agrāk. Viņi nolaupīja man visas atmiņas, sagrāva visus sapņus un izniekoja - es pat nezinu, cik - manas dzīves gadus. Pat tagad, mēģinot to atcerēties, atmiņa ir kā balta lapa. Līdz brīdim, kad viņa ienāk pa durvīm un uzkliedz, ka sūdzēs mani tiesā. - Viņš apklusa un dziļi ievilka elpu. - Es tikai gribēju pateikt, ka esmu kaut ko zaudējis… un es nerunāju par grāmatām, mēbelēm un drēbēm.

Šapiro papurināja galvu.

-     Es nemaz negribēju teikt…

-    Un mana māsa? - noprasīja Adriēna. - Tas, kas notika ar viņu, ir vēl ļaunāk nekā slepkavība. Viņi sakropļoja viņas dvēseli - lika nogalināt cilvēku - un noveda līdz pašnāvībai. Ko teiksiet par viņu?

Šapiro aizvēra un pēc brīža atkal atvēra acis.

-    Es tikai vēlos paskaidrot, ka tas, ko jūs darāt…

-     Darām? - pārjautāja Adriēna. - Mēs neko nedarām - tikai uzdodam jautājumus.

-     Tieši tā, - piekrita Šapiro. - Tikai es gribu, lai jūs saprotat, ka tas var būt bīstami.

Visi trīs kādu laiku klusēja. Beidzot Makbraids ierunājās.

-    Es gribu panākt, lai to, kas tika nodarīts man, vairs nevarētu nodarīt nevienam citam.

šapiro gausi pamāja ar galvu. Pievērsās Adriēnai.

-    Jūs teicāt, ka jūsu māsa kādu nogalināja?

Adriēna pamāja ar galvu.

-     Vecu vīru. Ratiņkrēslā. - Viņa brīdi klusēja. - Bet pēc tam māsa izdarīja pašnāvību.

šapiro pasniedzās pāri galdam pēc Makbraida slimības vēstures un, atvēris mapi, sāka lēni šķirstīt lappuses. Pēc brīža viņš pacēla skatienu un ieminējās:

-     Es gribētu parunāt ar jūsu ārstu… ar to Šovu. - Adriē- na un Makbraids saskatījās. - Vai jums ir kādi iebildumi? - jautāja Šapiro.

-     Nezinu, - atbildēja Adriēna, atcerēdamās Šova samocīto smaidiņu un padomu teikt Šapiro, ka viņi par to uzzinājuši no dokumentālās filmas.

Šapiro gandrīz kautrīgi pasmaidīja.

-     Es tikai vēlos pārliecināties, ka jūs tiešām esat tie, par ko uzdodaties, un, tas, ko jūs stāstāt, tiešām ir noticis.

-    Jums ir slimības vēsture, - atgādināja Adriēna.

-     Slimības vēsture, - Šapiro, nicīgi iesmējies, atkārtoja. - Mēs visi trīs te sēžam un spriežam par dzīvu cilvēku viltošanu, un jūs brīnāties, ka es gribu pārbaudīt papīru īstumu?

Galu galā Adriēna nosprieda, ka Rejam šovam nekas slikts nenotiks, ja viņš parunāsies ar Šapiro. Un arī daudz laika tas neprasīs. Šapiro taču vēlējās tikai pārliecināties, ka viņi nemelo.

Šapiro zvanīja virtuvē pa mobilo tālruni. Viņi dzirdēja vecā vīra kluso balsi, taču vārdus nevarēja saprast. Pēc brīža Šapiro atgriezās viesistabā un apsēdās līdzās viesiem.

-    Nu? - jautāja Makbraids. - Ko viņš teica?

šapiro papurināja galvu.

-    Man neizdevās parunāt ar viņu.

-     Bet…

-     Es runāju ar viņa sievu…

Adriēna un Makbraids saskatījās. Šapiro šķita savādi sa- drūmis.

-    Un ko viņa teica? - noprasīja Adriēna.

-     Viņa bija šokā. Teica, ka vakarvakarā pie slimnīcas viņas vīru notriekusi mašīna. Policija meklē tās vadītāju.

Lai gan viņi visi trīs sēdēja uz grīdas, Makbraidam šķita, ka zeme salīgojas un viņš krīt.

-     Bet viņš taču… izveseļosies?

Šapiro paraudzījās uz viņiem.

-     Nē.

Makbraids atnesa un piemeta pavardā malku, kamēr vecais zinātnieks gatavoja sev un viesiem vakariņas - jasmīnu rīsus un pašaudzētus dārzeņus, ko pasniedza kopā ar vecu sarkanvīnu. Vienkāršā maltīte garšoja lieliski. Pie vakariņu galda Šapiro pavēstīja drūmo patiesību par CIP prāta kontroles programmu.

-     Vairākums cilvēku domā, ka tā bija atbilde uz komunistu darbībām Centrāleiropā un Korejā. Bija paraugprāva, kur tiesāja priesteri, vārdā Mindzenti, un daudz runu par "smadzeņu skalošanu". Taču patiesībā programma sākās jau sen pirms tam.

-     Programma? - pārjautāja Adriēna, atcerēdamās inter- neta lapu māsas datorā.

Šapiro sarauca pieri.

-     Tā mēs to saucām paši savā starpā. Bet, lai kā arī to sauktu - nosaukumu bija daudz -, tas sākās Eiropā Otrā pasaules kara laikā, kad SDB meklēja "patiesības zāles", ko varētu izmantot pratināšanā.

Ielējis savā glāzē vīnu, zinātnieks paskaidroja, ka pēc kara projekts izvērsās plašumā, izmantojot tikko izveidotās CIP finansējumu. 1955. gadā jau 125 eksperimenti noritēja valsts labākajās universitātēs un stingrākajos cietumos. Vēl citi pētījumi tika veikti garīgi slimo patversmēs un "civilos apstākļos", izmantojot "nezinošus brīvprātīgos".

-    Ko tad tas nozīmē? - jautāja Makbraids.

-    Tas nozīmē, ka mēs ierīkojām kameras priekamājās un izmēģinājām narkotikas ar to klientiem - viņiem pašiem nezinot, - atbildēja Šapiro. - Tas nozīmē, ka mēs izmantojām narkomānus kā lētu izejvielu - un arī homoseksuāļus. Komunistus. Izvirtuļus. Bandītus. - Viņš apklusa, tad smaidīdams piebilda:

-    Liberāļus un Dodger fanus. - Tad smaids pazuda no viņa sejas, un viņš paskaidroja, ka tajos laikos - aukstā kara mūžīgajā sasalumā - Amerikas politiskais klimats ļāva uzskatīt "personības ar novirzēm" par "godīgu medījumu". - Mums nebija vajadzīga objektu piekrišana, - uzsvēra šapiro, - jo mūsu pētījumi bija slepeni. Tie tika veikti "valsts interesēs"- tas nozīmēja, ka mēs bijām brīvi no parastajiem ierobežojumiem.

-    Tātad tos viegli varēja noslēpt, - secināja Adriēna.

-    Mēs neko neslēpām - viss tāpat jau bija slepens. Un, lai gan dažiem no mums bija ētiskas dabas iebildumi pret narkotiku un medicīnisku procedūru izmēģināšanu ar cilvēkiem bez viņu ziņas… tie vairs nešķita tik svarīgi, apzinoties, ka ir darīšana ar ienaidnieku.

-    Man šķita, ka ienaidnieks bija Padomju Savienība, - ieminējās Makbraids.

-     Protams. Taču aukstais karš plosījās ne tikai ārzemēs, bet arī pašu mājās. Tā bija cīņa par amerikānisko dzīvesveidu - kurā, varat man ticēt, vismaz tajā laikā noteikti nebija vietas gejiem, vājprātīgajiem, narkomāniem vai… pat grēciniekiem. Tie visi bija godīgs medījums.

-    Par kādiem pētījumiem mēs runājam? - Makbraids noprasīja.

Vecais vīrs vilcinājās, brīdi padomāja un paraustīja plecus.

-     Nu ko, - viņš noteica it kā pie sevis, - tas vairs nav nekāds noslēpums. Pirms divdesmit gadiem bija izmeklēšana. Grāmatas un tiesas prāvas.

-    Tieši tā. Tātad par kādiem pētījumiem mēs runājam? - atkārtoja Makbraids.

-     Par narkotikām un hipnozi, telepātiju un psiholoģisko spīdzināšanu. Vērošanu no attāluma. Agresivitātes iepotē- šanu - degradēšana un sāpes.

-    Degradēšana un sāpes? - Adriēna neticīgi pārjautāja.

-     Kā to panākt, kā izturēt, kā izmērīt, - atbildēja Šapiro. - Taču sāpju eksperimenti nebija pārāk produktīvi.

-    Kāpēc? - Makbraids gribēja zināt.

Zinātnieks nopūtās.

-    Mums bija grūti atrast piemērotus psihologus pētījumu veikšanai. Un tie, kurus izdevās atrast, nebija tik objektīvi, kā mums vajadzēja.

Makbraids nesaprata.

-Kātā?

-    Pētījumi visu laiku tika jaukti ar sadismu - tāpat kā narkotiku eksperimentos tika iejaukts sekss. Patiesībā sekss tika iejaukts visur. Un tas ietekmēja rezultātus.

-    Jūs pieminējāt psiholoģisko spīdzināšanu, - atgādināja Adriēna.

Šapiro tramīgi sagrozījās uz spilvena.

-Jā.

-    Un…?

Atvaļinātais CIP aģents apdomāja jautājumu.

-     Par psiholoģisko spīdzināšanu sauc… kā lai to pasaka? Noslēguma eksperimentus, kuros subjektam tiek dotas salīdzinoši lielas psihodēlisko narkotiku devas un tas tiek turēts tumšā un noslēgtā vidē… kur viņam… vai viņai… tiek pastāvīgi atskaņoti ierakstīti vēstījumi.

-     Noslēgtā vidē? - brīnījās Adriēna.

-    Mēs izmantojām morga atvilktnes, - paskaidroja Šapiro.

Makbraids jutās šokēts, bet viņš gribēja noskaidrot vēl

kādu jautājumu.

-    Jūs teicāt - "noslēguma eksperimenti"…

-     Nomirt neviens nenomira, - apgalvoja Šapiro. - Taču arī uz subjektu atveseļošanos mēs necerējām. Un vairākums arī neatveseļojās.

-    Tātad mēs runājam par…

-    Sešsimt mikrogrami LSD dienā, - paskaidroja Šapiro. - No sešdesmit līdz simt astoņdesmit dienām. Tumsā.

Adriēna un Makbraids ilgi klusēja. Beidzot Adriēna nočukstēja:

-    Kā jūs to…

Šapiro ieskatījās viņai acīs un tīši pārprata jautājumu.

-    Cik atceros, lai vienkāršotu uzdevumu, mēs viņai ievietojām katetru, barojām vēnā un veicām kolostomiju.

-    Ak dievs, - nomurmināja Makbraids.

Adriēna nodrebēja un novērsa skatienu. Makbraids papurināja galvu. Šapiro tikai aizvēra acis un sēdēja, izbaudīdams veco sarkanvīnu, uguns siltumu, viesu sabiedrību un savu nožēlu. Kad viņš pēc brīža atvēra acis un ierunājās, mulsinošā kārtā šķita, it kā viņš tos visu laiku būtu vērojis. Pāreja tiešām bija tik pēkšņa, ka Adriēna iztēlojās plēsīgu putnu - ērgli vai vanagu - mirkšķinām spožu aci.

-    Es zinu, ko jūs domājat, - viņš paziņoja.

-    Vai tiešām?

-     Protams, - atbildēja Šapiro. - Jūs domājat, ka es esmu kara noziedznieks.

Abi sarunbiedri klusēja.

-    Ko lai saka, - turpināja Šapiro. - Jums pašiem vajadzēja tur būt klāt. - Viņš iemalkoja vīnu, nenovērsdams no tiem skatienu. - Tagad jau viegli nosodīt to, ko mēs toreiz darījām. Bet patiesība ir tāda, ka programmu izveidoja cilvēki, kuru mērķi bija tīri kā pirmais sniegs.

Adriēna nespēja novaldīties un izbolīja acis pret griestiem.

-     Viņi zināja, ko spēj nostrādāt tādi ļaundari kā Hitlers. Un tāpēc viņi nežēlīgi aizstāvēja brīvību. Es zinu, tas izklausās banāli - "brīvība" vienmēr izklausās banāli -, bet tā ir patiesība. - Zinātnieks apklusa un, atbalstījies uz kreisās plaukstas, pārsteidzoši veikli pielēca kājās. Piegājis pie krāsns, viņš atvēra to, sabikstīja ogles ar krāsns kruķi un iemeta jaunu pagali. - Pašos pirmsākumos mūsu mērķis bija atrast veidus, kā sameklēt un iznīcināt Hitleram un Staļinam līdzīgus cilvēkus, pirms viņi tiek pie varas.

-     Tātad tā bija slepkavu gatavošanas programma, - ieminējās Makbraids.

Šapiro paraustīja plecus.

-    Daļēji. Mērķis bija izveidot aģentus ar kontrolējamu uzvedību, kuri izpildītu uzdevumu, pat ja iznākums ir pretējs pašu instinktiem.

-    Un ko tas nozīmē? - noprasīja Makbraids.

-    Tas nozīmē, ka viņiem būtu vienalga, vai viņi paliks dzīvi vai ne, - minēja Adriēna.

Šapiro negribīgi, bet piekrītoši nolieca galvu.

-    Aģenta izdzīvošana nebija pats svarīgākais jautājums - tikai viņiem bija obligāti jāprot visu noliegt. Ja aģents paliek dzīvs un tiek notverts, tad sākas lielas nepatikšanas. Bet cilvēki tiek notverti. Pirmo reizi ne. Otro reizi ne. Bet gan jau tas brīdis pienāk.

Viņi raudzījās uz veco vīru.

-     Pistole var neizšaut, - viņš paskaidroja. - Policisti var pēkšņi un neizskaidrojami sākt okšķerēt tur, kur it kā nebūtu nekā, ko meklēt. Un drīz vien jūsu aģents aiz pautiem pakārts pie āķa kādas valsts Aizsardzības ministrijas pagrabā, un viņu pratina visi, kam nav slinkums. Tāpēc nopietni pētījumi tika veltīti, lai izveidotu aģentu, kurš spēj visu noliegt.

-     Ļaujiet uzminēt, - teica Makbraids. - Jūs viņus padarījāt trakus.

Šapiro to apdomāja, atgriezdamies pie galda un apsēzdamies savā vietā.

-    Nē. Tādā stāvoklī viņi nespētu darboties. Mēs veltījām daudzus gadus - un arī lielas naudas summas - dažādu am- nēzijas formu pētījumiem un sašķeltas personības izveidošanai. Galu galā mēs nolēmām, ka labākais risinājums būtu viltus atmiņas - bet arī tām bija savi trūkumi. Tās destabilizē personību, tāpēc nepieciešams īpašs psihoterapeits, kas to nostiprina.

Adriēna pameta skatienu uz Makbraidu, tad neizpratnē pievērsās Šapiro.

-    Kas ir viltus atmiņa? - viņa jautāja.

Zinātnieks apdomāja jautājumu. Beidzot paskaidroja:

-    Tā ir atmiņa, kas ir acīmredzami nepatiesa un bezjēdzīga pašos pamatos - tā, lai ikviens, kurš apgalvo, ka tā ir īsta, tiek neglābjami diskreditēts.

-    Nosauciet kādu piemēru, - aicināja Makbraids.

-    Mani nolaupīja citplanētieši un aizveda uz pazemes bāzi Antarktīdā, - atbildēja zinātnieks.

-    Bērnībā mani spīdzināja sātanisti, - piebilda Adriēna.

-     Pilnīgi pareizi, - piekrita Šapiro. - Tas uzreiz raksturo runātāju - šajā gadījumā slepkavai - kā "traku vienpatni". Kā jau noprotat, visi iesaistītie var atviegloti uzelpot.

-    Atviegloti uzelpot? - Adriēna nikni atcirta. - Jūs runājat par cilvēku dzīvi! Par manas māsas dzīvi!

Viņas sašutums pārsteidza veco vīru.

-     Es runāju tikai hipotētiski, - viņš atgādināja. - Turklāt neaizmirstiet, ko es teicu - ja vien jūsu māsa nav daudz vecāka par jums, šai programmai nav nekādas saistības ar viņu.

-     Kā jūs tā varat teikt? - noprasīja Adriēna. - Jūs redzējāt implantu…

-    Mēs zaudējām finansējumu pirms trīsdesmit gadiem, un līdz tam laikam lielākā daļa darba jau bija pārvietota ārzo- nās. Tā nu visam tika pārvilkta svītra. Bija taču sešdesmitie gadi, saprotiet! Katrs idiots šajā valstī veica pats savus prāta kontroles eksperimentus!

Makbraids negribot pasmaidīja.

-    Ko nozīmē - darbs tika pārvietots ārzonās…?

-     Lielākā daļa pētījumu tika veikta universitātēs un pētniecības institūtos. Finansējums tika atmazgāts ar uzticamu fondu un organizāciju starpniecību. Gadiem aizritot, arī aģentūra nonāca Kongresa un preses uzmanības lokā, un daži slepenākie pētījumi bija jāpārceļ uz ārzemēm. Kad Rok- fellera komisija sāka izmeklēšanu, darbība jau bija slēgta. Es drīz pēc tam aizgāju pensijā.

Kādu brīdi visi klusēdami sēdēja, vērojot uguns liesmu atspīdumu uz griestiem un grīdas. Beidzot Makbraids noklepojās.

-     Bet kā tad es? - viņš jautāja. - No kurienes radās im- plants?

Šapiro pašūpoja galvu.

-     Un mana māsa! - uzstāja Adriēna. - Kas notika ar viņu?

Šapiro pacēla plaukstas pret griestiem.

-    Jūs runājat ar nepareizo cilvēku, - viņš atkārtoja. - Ar dinozauru.

-    Manuprāt, es runāju ar cilvēku, kurš negrib skatīties patiesībai acīs - pat ja fakti ir nepielūdzami, - atbildēja Adriēna. - Jūs redzējāt viņa slimības vēsturi. Redzējāt implantu.

-     Es redzēju fotogrāfiju.

-    Jūs domājat, ka mēs to visu esam sagudrojuši? - noprasīja Makbraids.

-     Nē, - atbildēja zinātnieks.

-      Kas… tad? Acīmredzot programma tomēr netika izbeigta, - uzstāja Adriēna.

-     CIP…

-    CIP ar to nebija nekāda sakara. - Šapiro gausi pašūpoja galvu. - Varat man ticēt - ja aģentūra būtu iesaistīta, es to zinātu.

Makbraids pūlējās saprast.

-     Tad…

-    Tad tas ir Frankenšteins, - paziņoja Šapiro.

Adriēna un Makbraids raudzījās viens uz otru, domādami, ka pārklausījušies.

-    Kas? - pārjautāja Makbraids.

-     Frankenšteins. - Vecais zinātnieks iztukšoja otru vīna glāzi un apsēdās ērtāk ar savādu smaidu sejā. - Aģents vai operācija, ko vairs nav iespējams kontrolēt. Kaut kas mūsu izveidots, kas sāk dzīvot pats savu dzīvi.

-    Tātad…? - Adriēna gaidīja, lai Šapiro pabeidz teikumu.

-    Tas ir tikai minējums, - viņš atzina. - Bet, spriežot pēc šā implanta, programma ir nonākusi privātās rokās.

-    Privātās? - atkārtoja Makbraids.

-    Tas nozīmē, ka to ir pārņēmis kāds privātajā sektorā, - vai kāds, kas pārgājis privātajā sektorā. Citiem vārdiem sakot, šķiet, ka pētījumus kāds ir turpinājis pats uz savu roku - ārpus aģentūras.

-    Un kas tas varētu būt? - jautāja Adriēna.

Šapiro paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas.

-    Kaut kam tādam vajadzētu milzum daudz naudas, - domīgi noteica Makbraids.

Sapiro pamāja ar galvu.

-     Tas prasītu miljonus. Bet, no otras puses, naudu vajag visur.

-     Bet kā to iespējams saglabāt slepenībā? - brīnījās Adriēna.

Šapiro apdomāja jautājumu. Beidzot ieminējās:

-     Ierīkot to ārzonā. Saglabāt mazu apjomu. Nodarboties ar to klīnikā, kur ļoti svarīgs ir pacientu privātums. - Zinātnieks saknieba lūpas un aizdomājās. - Vai zināt, - viņš piebilda, - ja viņi visus trīsdesmit gadus pie tā strādājuši - ak, mans dievs!

-    Jūs teicāt, ka viņi ar to nodarbotos klīnikā? - pārjautāja Adriēna.

-Jā.

Viņa paliecas uz priekšu.

-     Tad sakiet - vai esat kaut ko dzirdējis par Prudhomme klīniku?

Zinātnieks sarauca pieri, brīdi padomāja, tad papurināja galvu.

-    Cik atceros, tad neesmu.

Adriēna pievērsās Makbraidam, kurš jautājoši raudzījās uz viņu, nesaprazdams, kas viņai padomā.

-    Un tu? - viņa jautāja.

Makbraids apstulba.

-     Ko - es? Vai esmu par to dzirdējis? - Šis jautājums bija pilnīgi negaidīts - viņam nebija ne jausmas, kas Adriēnai prātā, taču, redzēdams viņas nopietnību, sasprindzināja atmiņu. Pēc brīža viņš atbildēja: - Nē. Ir tas šefpavārs Luiziānā - bet… diez vai par to ir runa. - Viņš apklusa. - Kas tad ir ar to Prudhomme klīniku?

Neklausīdamās viņā, Adriēna atkal pievērsās Šapiro.

-     Jūs visu laiku pieminat "programmu" un… - Viņa uz mirkli apklusa, dziļi ievilka elpu un sakopoja domas. - Pirms dažām dienām, - viņa stāstīja, - kad Lū vēl nebija izņemts implants, es atradu viņu sēžam pie manas māsas piezīmjdatora. Viņš bija pieslēdzies tai bezgala dīvainajai mājaslapai: theprogram punkts org (theprogram raksta vienā vārdā).

-Un?

-     Viņš bija transa stāvoklī - pilnīgi atslēdzies no pasaules. Nereaģēja ne uz ko - tikai uz to mājaslapu. Tā bija interaktīva. Viņš ierakstīja atbildes uz jautājumiem, kas parādījās ekrānā. Viens no tiem bija: "Kur tu esi?"

-    Tas ir ļoti interesanti, - atzina Šapiro, - bet… kāda tam nozīme?

-      Nozīme, - atbildēja Adriēna, - ir tāda, ka nākamajā naktī kāds mēģināja mūs nogalināt. Neviens nezināja, kur mēs esam, tāpēc acīmredzot viņi uzzināja adresi tajā mājas- lapā - Lū pats to paziņoja.

-    Un šī mājaslapa bija…?

-     Es palūdzu kādu draugu - datorspeciālistu - noskaidrot, - teica Adriēna.

-    Un ko viņš uzzināja? - jautāja Šapiro.

-     Viņš teica, ka tā atrodoties kaut kādā vietā ar nosaukumu Prudhomme klīnika. Tā ir mazā pilsētiņā Šveicē.

Šapiro pamāja ar galvu un paraustīja plecus.

-     Pirmo reizi dzirdu.

Adriēna noklepojās.

-    Un ir vēl kas, ko es neesmu pateikusi. - Viņa pievērsās Makbraidam. - Mana māsa nogalināja cilvēku.

-    Ko?

-     Viņa Floridā nošāva kādu vīrieti. Aukstasinīgi noslepkavoja.

Šapiro acis iepletās pārsteigumā un neticībā.

-    Kāpēc jūs to saucat tieši tā? - viņš jautāja.

-    Jo upuris bija vecs vīrs, kas sēdēja ratiņkrēslā un vēroja saulrietu. Viņa to nošāva ar snaipera šauteni - tādu, ar klusinātāju un teleskopisku tēmēkli. Avīzēs bija rakstīts, ka viņa mugurkauls bija pāršķelts uz pusēm.

-    Un… kā jūs to zināt? - jautāja Šapiro.

Adriēna izstāstīja par māsas dzīvoklī atrasto šauteni.

-     Un tu man to pasaki tikai tagad? - iesaucās Makbraids.

-     Es nezināju, ko nozīmē tas ierocis, - viņa paskaidroja,

-     kamēr nebiju izskatījusi viņas kredītkartes rēķinus un atklājusi, ka viņa brauca uz Floridu. Tad es uzzināju, kur viņa bija apmetusies, un izlasīju par veco vīru, kas tika nogalināts tieši tajā laikā, kad viņa arī tur bija. Tu biji slimnīcā - un pēc tam mēs braucām šurp. Es gribēju padomāt par to.

Makbraids iztukšoja savu vīna glāzi.

-    Un kas tad viņš bija? - viņš jautāja. - Noslepkavotais.

-    Avīzēs bija rakstīts, ka viņa vārds bija Kelvins Kreins. Šapiro neviļus sarāvās, gandrīz apgāzdams vīna glāzi.

Adriēna redzēja, ka viņa melnās acis izbrīnā ieplešas.

-    Jūsu māsa nogalināja Kelvinu Kreinu? - viņš jautāja. Adriēna pamāja ar galvu.

-    Jā. Par to nav šaubu.

-    Uzgaidi mirklīti, - it kā pie sevis murmināja Makbraids.

-     Institūtā arī bija kāds Kreins.

-    Ja mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku, tad viņš vadīja Globālo pētījumu institūtu, - paskaidroja šapiro. - Daudzus gadu desmitus.

-     Tieši tā! - iesaucās Makbraids. - Tas bija pirms mana laika, bet… viņa vārds vēl bija uz veidlapām. Goda direktors vai kaut kas tamlīdzīgs. - Viņš apklusa. Tad beidzot izdvesa: - Ak dievs…

Adriēna pamāja ar galvu.

-    Tu. Un Nikija… Kreins un institūts. Tu un Durans, Du- rans un mana māsa, mana māsa un Kreins… tas viss ir saistīts!

Kādu bridi visi klusēja. Adriēna sēdēja sakņupusi, apņēmusi ceļus ar rokām, dziļi iegrimusi domās.

-    Bet kāpēc? - viņa lūdzoši ievaicājās. Ieskatījās acīs abiem vīriešiem. - Džefs Durans, implanti, Kelvins Kreins… mana māsa… - Viņa papurināja galvu. - Kālab tas viss?

Šapiro noklepojās un sāka celties kājās. Makbraidam šķita, ka vecais vīrs ir izsists no līdzsvara.

-     Pietiek, - viņš teica. - Es nemaz nejautāšu, kas ir "Durans". Manuprāt, šī saruna ir aizgājusi tieši tik tālu…

-    Kā jūs viņu pazināt? - apjautājās Adriēna, atguvusi lietišķo toni.

-    Kuru?

-    Kelvinu Kreinu.

Bijušais CIP aģents krietnu brīdi klusēja. Adriēna jau gatavojās atkārtot jautājumu, bet tad viņš ierunājās:

-     Kelvins Kreins bija leģenda. Viens no templiešu bruņiniekiem.

-    Kas tie tādi? - brīnījās Makbraids.

-    Tā viņus sauca - Alana Dalesa tuvākās uzticības personas. Tūlīt pēc kara, kad tika izveidota CIP Dess Ficdžeralds un Ričards Helmss, Kords Meijers un Kelvins Kreins.

-    Tātad… viņš bija CIP aģents, - secināja Adriēna.

Šapiro saviebās, dzirdot šo naivo pieņēmumu, un papurināja galvu.

-     Nē. Kreins apmeklēja pirmizrādi, bet aizgāja pirmā cēliena laikā. - Viņš apklusa. - Vai zināt ko, - viņš ieminējās, - jūs esat jauki cilvēki. Taču tagad jūs tuvojaties ļoti tumšiem noslēpumiem. Varbūt ir īstais laiks atkāpties.

-    Atkāpties? - iesaucās Makbraids. - Viņi grib mūs nogalināt. Kāda velna pēc…

-     Kas grib jūs nogalināt?

Makbraids jautājoši paraudzījās uz Adriēnu, bet viņa paraustīja plecus.

-     Es īsti nezinu, - atbildēja Makbraids.

Šapiro nopūtās.

-     Institūts bija viens no mūsu sadarbības partneriem, - viņš paskaidroja.

-    Kreins aģentūrai bija labs draugs - un pilnīgi uzticams.

-    Tātad viņš arī piedalījās programmā, - ieminējās Adri- ēna.

-    Viņš bija līdzeklis - viens no tiem cilvēkiem, uz kuriem mēs varējām paļauties. Viņš bija bagāts patriots ar labiem sakariem sabiedrībā, bez jokiem - gudrs un prātīgs vīrs. -Ša- piro apklusa. Sadrūma. - Traģiski gan, ja viņa nāve bija tāda, kā jūs teicāt. - Brīdi klusējis, viņš piebilda: - Un ironiski.

-    Ironiski? - brīnījās Adriēna.

Šapiro pamāja ar galvu.

-    Iznāca tā, ka čūska aprija pati savu asti. Kreins gribēja izveidot slepkavību mehānismu dziļi CIP iekšienē. Taču nesaņēma atbalstu.

Adriēna aši papurināja galvu - it kā nespēdama noticēt savām ausīm.

-    Kā jūs to nosaucāt?

-    Par slepkavību mehānismu.

Viņa izbolīja acis.

-    Tas izklausās gandrīz pēc kādas rūpnīcas.

Šapiro pasmaidīja. Vārgi.

-    Mērķis bija atrast - un likvidēt - cilvēkus, kuri apdraud mieru pasaulē. Vai varbūt liberālo demokrātiju - vai amerikāņu dzīvesveidu. Es īsti neatceros, un diez vai arī pats Kreins skaidri zināja, ko īsti. Taču viņš uzstāja, ka jāizveido kāda iekšēja slepena organizācija, kurai būtu tiesības uz slepkavošanu kā valsts varas instrumentu.

-     Un jūs apgalvojat, ka CIP aģenti nevienu nav nogalinājuši? - noprasīja Makbraids. - Un kā tad ar visiem tiem "slepkavām ar kontrolētu uzvedību", par kuriem jūs stāstījāt?

Šapiro papurināja galvu.

-     Tas ir pavisam kas cits - kad es vadīju programmu, tā bija pētniecisks pasākums. Liels un slepens pasākums, kam bija nepieciešamas arī kaujas operācijas - taču slepkavības nebija galvenais mērķis.

-    Un kā tad Kastro? - noprasīja Makbraids.

-     Es saprotu, ko jūs gribat teikt, - atzina Šapiro. - Bet tie bija atsevišķi vingrinājumi - nepavisam ne tas, ko bija iecerējis Kreins. Turklāt tie visi bija neveiksmīgi - un arī tas neatbilda Kreina iecerei.

Makbraids piešķieba galvu.

-     Vai jums nešķiet savādi, ka tik daudz "trako vienpat- ņu" ir veiksmīgi nogalinājuši politiskos līderus, bet CIP ar visiem tās resursiem cieta neveiksmi visos mums zināmajos gadījumos?

Šapiro ieskatījās pulkstenī un piecēlās, liekot noprast, ka saruna beigusies. Viņš sāka novākt traukus.

-     Nu ko, - viņš nopūtās, - tas bija interesanti, bet - ir tumšs, un jums priekšā tāls ceļš.

Makbraids saprata mājienu, piecēlās un palīdzēja piecelties Adriēnai.

-    Patiesībā, - viņš ieminējās, - mēs esam apmetušies "Kalnu namā". Tas nemaz nav tik tālu.

Šapiro papurināja galvu.

-    Es to domāju citādi, - viņš atbildēja. - Ir tumšs, un jums priekšā tāls ceļš. - Pavadījis viesus līdz ārdurvīm, viņš atvēra tās un apstājās. - Piesprādzējiet drošības jostas, - viņš ieteica, tad aizvēra durvis un pazuda skatienam.

36

Brauciens uz viesnīcu bija skaists, kluss un skumjš - Še- nandoa upe mēnesnīcā mirdzēja, un abi ceļabiedri nebilda gandrīz ne vārda, vienas un tās pašas domas pārņemti: Visi, kas nonāk man tuvumā, drīz mirst. Nikija. Bonilla. Šovs. Nāvi- nieku saraksts.

Makbraids turēja stūri ar vienu roku, bet otru bija nevērīgi uzmetis uz sēdekļa atzveltnes. Adriēna saspringti gaidīja un raizējās, vai tiešām viņš to apskaus, vai - vēl ļaunāk - neapskaus. Tiesa gan, nekāds prāta darbs tas nebūtu. Gluži pretēji…

Auto ripoja pa lauku ceļu, bet tālumā kalni un meži tumši slējās pret zvaigžņotajām debesīm.

Atpakaļskata spogulī draudīgi parādījās priekšējo lukturu atspulgs, liekot Makbraidam nodrebēt. Bet tad svešais auto aizrūca garām, un viņi atkal bija vieni.

-    Es iedomājos, - viņš ieminējās, - varbūt tev labāk būtu kaut kur aizbraukt.

-    Uz kurieni?

-    Uz Mēnesi, ja vari dabūt biļetes. Ja ne, tad uz kādu vietu, kur tu varētu labi paslēpties.

Adriēna apdomāja to. Patiesība bija tāda - viņai nebija, kurp doties. Pagraba būcenī Lamonta ielā nevarēja rādīties. Arī darba viņai vairs nebija. Un, zinot Bonillas un Šova likteni, viņa nedrīkstēja apmesties pie draugiem.

-    Es gribu uzzināt, kas notika ar Nikiju, - viņa uzstāja. - Un turklāt es esmu tev vajadzīga.

-     Tiešām? - Makbraids uzmeta viņai skatienu. Mēnessgaismā automobiļa salonā valdīja noslēpumainas gaismēnas kā senā melnbaltā filmā. Viņa tajā bija tik skaista.

-    Jā, - viņa atbildēja. - Tev vajag auto, bet tas ir nomāts uz mana vārda.

Viņš paraustīja plecus.

-    Nu labi, vari palikt.

-    Tik viegli izdevās tevi pierunāt.

Makbraids iesmējās, bet klusībā nodomāja: kā būtu, ja mana roka tagad noslīdētu uz viņas pleciem… Tad no tumsas iznira "Kalnu nams", un īstais brīdis bija garām.

Taču nebija aizmirsts.

Viesnīcas numurā viņš lūdza Adriēnu pastāstīt visu, ko viņa uzzinājusi par Kreinu. Viņa izvilka no ceļasomas papīru kaudzi un pasniedza tos viņam. ^

Galvenokārt tās bija izdrukas no Nexis, to skaitā pāris nekrologu no Washington Post un Sarasota Star Tribune. Viņš rūpīgi tos izlasīja, iegaumēdams organizācijas, kurās Kreins darbojies, un to, ka Sarasotā joprojām dzīvo viņa māsa. Citu pēc citas izskatīdams izdrukas lapas, viņš centās nepievērst uzmanību Adriēnai, kas, sakrustojusi kājas, sēdēja gultā. Telpa bija maza un smacīga, un viņš bija iekārtojies uz neērtā pītā dīvāna līdzās balkonam.

-    Braucam uz Floridu, vai ne? - viņa apjautājās.

-    Jā, tā laikam būs jādara. - Visiem spēkiem viņš pūlējās neskatīdes uz Adriēnu, vērodams ainavu aiz loga. Tālumā, pie upes, mirdzēja divas paralēlas gaismu virtenes - viena balta, otra sarkana, tās plūda pretējos virzienos. Tās te parādījās, te pazuda, ceļam vijoties kalnu ielokos. - Vispirms varētu iegriezties pie nelaiķa māsas, - viņš ierosināja. - Varbūt viņa varēs kaut ko pastāstīt. Aiziet uz tiesu namu - noskaidrot, vai viņš nav bijis iesaistīts kādās prāvās. Ieskatīties viņa testamentā…

-     Hmm… - viņa noņurdēja, izstiepdama rokas virs galvas. - Tātad doma tāda - braucam uz turieni mazliet paokšķerēt.

-    Ja vien tu nevari ieteikt ko labāku, - viņš piekrita, atvērdams balkona durvis, lai ielaistu vēsa gaisa šalti istabā, kas pēkšņi bija kļuvusi tik silta.

Adriēna uztvēra viņa skatienu, raudzījās viņam acīs mazliet par ilgu, tad vēlreiz laiski izstaipījās, iztaisnoja kājas, kustināja pēdas, pacēla kopā saņemtās plaukstas virs galvas. Izlieca muguru, izrādot savu augumu, atverot to viņam.

Makbraids klusībā novaidējās. Piecēlās un izgāja uz balkona.

Padesība bija tāda, ka visu dienu viņš nemitīgi domāja par šo sievieti, juzdamies neprāta apsēsts kā pusaudzis. Gluži kā vidusskolā. Nē - vēl ļaunāk - vidējās klasītēs. Vairākas reizes šīs dienas laikā - pat Šapiro askētiskajā namiņā, pat klausoties viņa šausmu stāstos, pat uzzinot briesmīgo vēsd par Reju Šovu, - viņš bija sajutis nepārvaramas iekāres mokas gluži kā septītajā klasē.

Stāvēdams uz balkona, viņš vēroja automobiļu lukturu gaismas un domāja, kad viņš pēdējo reizi gulēja ar sievieti? To īsti droši nevarēja pateikt, atmiņa joprojām atgriezās tikai pamazām, pa gabaliņam vien. Taču tas bija pirms Džef- rija Durana, to viņš zināja skaidri.

Ko nu, puis, darīsi?

Tā bija rindiņa no Mltlofa albuma Bat Out of Hell, kas atgādināja viņam, cik daudz labas mūzikas viņš palaidis garām, jo Džefs Durans ne tikai dzīvoja celibātā, bet bija arī pavisam citādu skaņu varā. Pat ne mūzikas skaņu - Opras varā.

Ko nu darīsi?

Adriēna bija īsta lapsa, tas nu bija skaidrs. Taču tikpat skaidrs bija arī tas, ka romāns ar Lū Makbraidu viņai pašlaik nepavisam nebija vajadzīgs. Viņa jau bija zaudējusi māsu, darbu un gandrīz - dzīvību, un tas viss viņa vainas dēļ. Nedrīkst nelietīgi izmantot šo situāciju tikai tāpēc, ka viņi nonākuši tik tuvu kopā tik bīstamos apstākļos. Un tomēr…

Tas nav dabiski - gulēt vienā istabā un pieklājīgi turēties pa gabalu vienam no otra. Tā ir cilvēka daba, viņš atgādināja sev, strīdēdamies ar savu sirdsapziņu. Viņi kopā bija tik daudz pārcietuši, turklāt nav runa tikai par seksu - viņam šī sieviete tiešām patika. Viņa bija gudra un glīta, asprātīga un viegli ievainojama. Tā mēdz notikt kara un dabas katastrofu laikā. Cilvēki satuvinās. Kāpēc tad pretoties? Ja var vienkārši… rīkoties!

Taču bija jau par vēlu - vai arī, ja ne par vēlu, tad īslaicīgs pārtraukums. Aukstums bija iedarbojies, un viņš atgriezās istabā, apspiedis savu iekāri. Adriēna joprojām sēdēja turpat gultā, lasīdama viesnīcas sagatavoto Hārpersferijas un tās apkārtnes ceļvedi. Viņa paraudzījās ar biezu tumšu skropstu aizēnotām acīm - nāvējošs skatiens, kas aicināja un vilināja. Viņa graciozi pagrozījās gultā, iekārtojoties ērtāk, izrādot savu augumu tā, ka grūti bija nedomāt arī par citādām tā kustībām. Bez apģērba.

-     Vēroji zvaigznes?

Viņš pacēla skatienu pret griestiem.

-     Nē, - viņš atbildēja. - Es domāju… - Viņš iesmējās. - Tev labāk nezināt, par ko.

Viņa klusi iekunkstējās, un Makbraidam bija jāsaņem viss gribasspēks, lai nemestos gultā viņai līdzās. Ienirstot viņas daiļuma dzīlēs.

Taču viņš noteica:

-     Laikam vajadzētu mazliet pagulēt.

Viņa pamāja ar galvu. Pievilka ceļus pie krūtīm un apvija rokas tiem apkārt. Noslēdzās sevī. Sutīgajā istabā tikšķēja radiators. Šķita, pagāja vesela mūžība, līdz viņa nopūtās un viegli uzsmaidīja.

-    Lai notiek, - viņa piekrita.

Ceļš bija tāls, un viņi pārmaiņus sēdēja pie stūres, braukdami visu nākamo dienu, līdz nonāca galamērķī vēlu vakarā. Viņi apmetās viesnīcā Super 8 un pieprasīja numuru ar divām gultām. Adriēna bija gluži nokaunējusies par savām izjūtām. Viņai pat prātā nebūtu ienācis, ka viņas ķermenis spējīgs uz tik apdullinošu iekāri kā pusaudžu gados.

No rīta viņi devās uz Longboutas viesnīcas La Resort biroju, kur iedegusi blondīne pastāstīja, ka visa Kelvina Kreina mantība jau pirms vairākām nedēļām izvākta no viņa apartamentiem. Paši apartamenti - trīs guļamistabas, skats uz okeānu, visas ērtības - bija pārdošanā. Vai viņus tas interesēja?

Nē.

Viņi brauca atpakaļ pa Armanda loku un iegriezās pusdienās krodziņā Tommy Bahama's, kur notiesāja salātus un gliemeņu biezzupu, apspriezdami turpmāko rīcības plānu. Nākamais pieturas punkts bija Breidentonas tiesas nams, kur viņi piedzīvoja vilšanos. Kreins nebija ne ar vienu tiesājies - vismaz ne Manatī apgabalā. Un arī vecā vīra testaments nebija tik interesants, kā viņi bija cerējuši. Puse viņa īpašuma vienādās daļās tika novēlēta Hārvarda universitātei un Amerikas Vēža biedrībai. Pārējais īpašums tika dāvāts "mīļotajai māsai Teodorai Vilkinsai" un "uzticamajam draugam Marij- kei Vinkelmanei".

Pēc tam viņi iegriezās Breidentonas treileru parkā, kur kopā ar veselu baru rejošu suņu dzīvoja Kreina kopējs ja- maikietis Levitikuss Benns - gara auguma melnādains vīrs ar bezrūpīgu smaidu. Benns bija laipns, bet iebiedēts - un mazliet apvainojies par policijas attieksmi pret viņu.

-     Pirmajā vakarā - Kreina kungs nošauts un piektā nodaļa izložņā manu māju kā ar utu ķemmi. Un ko šie atrod? Mazliet zālītes. Tikai kripatiņu. Pārpalikumus no manas personiskās lietošanas. Bet kā nu saklūp man virsū! It kā šis treileru parks būtu gestapo pagrabi. Bet es gribētu zināt - es jautāju policistiem - kā tas viņiem palīdzēs atrisināt to briesmīgo noziegumu? Paskaidrojiet man to!

Benns ilgi nevarēja aizmirst aizvainojumu, bet, kad beidzot nomierinājās, necik daudz pastāstīt nevarēja.

-    Es biju viņa kopējs, saprotat? Dzīvais motors bagāta večuka ratiņkrēslam. Mēs neko daudz nerunājām. Mēs patiesībā nemaz nerunājām. Tikai: "Labrīt, Levitikus", "Labrīt, Kreina kungs". Tādā garā.

-    Tātad viņš nebija diez cik draudzīgs?

-    Viņš bija klusētājs, saprotat?

Kreina māsa dzīvoja Pārkingtonā - smalku ļaužu pansionātā, kas atradās krāšņa parka ieskautā stikla un mūra ēkā vienā no Sarasotas plašajām, lepnajām ielām. Mājas priekšā bija apjumta terase, kur stāvēja vesela rinda baltu atzveltnes krēslu. Tikai viens no tiem bija aizņemts - tajā, taisni iz- slējusies, sēdēja veca dāma ar īsi apgrieztiem sirmiem matiem. Sudrabotās cirtas krita uz pieres tik līdzeni, ka Adriēnai šķita, tās apgrieztas, mērot ar lineālu. Seja zem šīm cirtām varbūt kādreiz bijusi glīta, bet tagad tās smalkie vaibsti bija pazuduši ļenganās ādas krunkās. Adriēnai šī sieviete atgādināja novecojušu mazuli. Viņa bija tērpusies zilbalti svītrotā kreklveida piegriezuma kleitā ar platu baltu jostu un pieskaņotām baltām kurpēm un somiņu.

Viņiem tuvojoties, sieviete pieslējās kājās.

-    Jūs laikam esat Adriēna un Lū, - viņa teica klusā, patīkamā balsī. - Es esmu Tea - taču neuzstāju, lai jūs mani tā sauktu. Lai būtu Vilkinsas kundze, ja jums neērti uzrunāt tik mūžvecu cilvēku tā, kā pirms politkorektuma laikiem mēdza teikt - kristītā vārdā.

-     Priecājamies iepazīties, Tea, - teica Adriēna, pasniegdama roku un nosaukdama savu vārdu. Uzzinot, ka Teodorai

Vilkinsai ir jau gandriz deviņdesmit un viņa mitinās pansionātā, viņu bija sākušas mākt šaubas. Radās aizdomas, ka Kel- vina Kreina vienīgā dzīvā radiniece nebūs īsti spējīga viņiem palīdzēt. Taču acīmredzot raizēm nebija pamata. - Tas ir Makbraida kungs.

Vecā dāma lūdza viesus apsēsties, bet pati iegāja iekšā paraudzīties, vai varēs "sadzenāt kādu ledustēju". Pēc brīža viņa atgriezās, un viņai pa pēdām sekoja spāņu izcelsmes vīrietis ar paplāti. Tad viņa uzmanīgi atlaidās krēslā. Kad le- dustēja bija salieta glāzēs, viņa pasmaidīja.

-    Nu tā, - viņa noprasīja. - Kā varu jums palīdzēt?

-     Kā jau teicu pa tālruni, - paskaidroja Makbraids, - Ad- riēnai šķiet, ka viņas māsa Niko sarakstījās ar jūsu brāli neilgi pirms viņa nāves. Tagad māsa arī ir mirusi…

-    Man ļoti žēl, - Tea iesaucās.

-     Es cerēju palūgt šīs vēstules, - teica Adriēna. - Kā piemiņu.

Vecā dāma saknieba lūpas un sarauca degunu.

-    Ak vai, - viņa nopūtās. - Diez vai varēšu ko līdzēt. Redziet, mums ar Kalu nebija necik sirsnīgas attiecības.

Adriēna pūlējās neizrādīt vilšanos.

-    Ak tā.

-    Taisni brīnums, vai ne? Te nu mēs esam - māsa un brālis, veca grezele un vecs īgņa - dzīvojām pusstundas brauciena attālumā, bet satikāmies apmēram… - Viņa izstiepa apakšlūpu un sparīgi izpūta elpu, saplivinot sprogas uz pieres - šis paradums laikam bija saglabājies kopš pusaudzes laikiem. - Pāris reižu gadā. Pateicības dienā un Lieldienās. Tik vien spējām viens otru izturēt.

-    Tātad jūs labi nesadkāt.

-    Nepavisam. Kals uzskatīja mani par vieglprāti un nicināja manu vīru. Saukāja viņu par diletantu. (Droši vien viņš tāds arī bija, lai viņam vieglas smiltis.) Tomēr…

-    Un ko jūs domājāt par viņu? - jautāja Adriēna.

-    Par manu mazo brālīti? - Tea atbildēja. - Manuprāt, viņš bija vis… - Viņa apklusa, brīdi padomāja un tad paziņoja: - Manuprāt, viņš bija visaugstprātīgākais cilvēks, ko jebkad esmu satikusi.

-    Tiešām.

-    Jā gan. Protams, viņš bija ideālists, bet tāds bija ari Hitlers. Viņi abi vislabāk zināja, kā visiem citiem jādzīvo. - Viņa pacēla vienu eleganti izliektu uzaci. - Izklausās briesmīgi, bet es nemaz tik ļoti neskumstu par viņu.

-    Va? jūs nebijāt satriekta, kad…

-    Jā, protams, tas taču sacēla tādu troksni. Kaļam tas ļoti nepatiktu. Galu galā tas ir tik banāli - tikt šādi nošautam. Kaļam tas briesmīgi nepatiktu.

-    Vai jūs nevarat iedomāties, kas…

-     Nošāva viņu? - Tea minēja. - Nē. Atvainojiet. Tādam cilvēkam kā viņš var būt daudz ienaidnieku, taču jāatzīst - nespēju iedomāties, ka viņa paziņu lokā varētu gadīties šādi… kovboji. - Viņa apklusa. Paliecās uz priekšu un čukstēja: - Vai esat runājuši ar Memiju?

Adriēna un Makbraids saskatījās.

-    Kas ir Memija? - jautāja Makbraids.

Vecā dāma klukstoši iesmējās un iedzēra malciņu tējas.

-    Memija bija Kala mīļākā.

-    Tiešām.

-    Jā gan. Taču viņa ir pavisam citāda nekā Kals. Man viņa pat tīri labi patika - lai gan nespēju iedomāties, ko viņa bija manā brālī atradusi. Bet viņi bija tuvi draugi visu mūžu. Iepazinās Londonā kara laikā. Viņš darbojās SDB, bet viņa kaut kādā sabiedroto dienestā. Izrādījās, ka bija pat precējusies. - Tea ieķiķinājās. - Es viņu mēdzu saukt par holandiešu meiču, jo… tieši tāda viņa arī ir! Holandiete. Viņas vārds ir Marijke Vinkelmane. Par Memiju viņu sauca Kals.

-    Un viņas vīrs? - jautāja Adriēna.

-    Ak, viņš nomira - nu jau divdesmit gadi pagājuši. Viņš Ženēvā strādāja Sarkanajā Krustā. Sieva arī. Palīdzēja bēgļiem.

-    Skaidrs, - atbildēja Makbraids, lai gan īsti nesaprata.

-     Un tur arī tas sākās, - piebilda Tea.

-    Kas sākās? - nesaprata Adriēna.

-     Viņu romāns. Viņš bija Cīrihē. Ženēva nemaz nav tik tālu. Taču nevaru saprast, kāpēc viņa pēc vīra nāves neapprecējās ar Kalu. Laikam tās šķita liekas klapatas.

-     Kā jums šķiet, vai Memija varētu kaut ko zināt par viņa atstātajiem papīriem? - jautāja Makbraids.

Tea Vilkinsa samaisīja ledustēju, smalki iedzēra malciņu un nosusināja lūpas ar kokteiļu salved.

-    Ja kāds vispār kaut ko zinātu, - viņa paziņoja, - tad tā būtu Memija… Es jums iedošu viņas adresi, un varēsiet apjautāties paši.

-    Vai viņi nedzīvoja kopā? - jautāja Adriēna.

-    Ak dievs, ko jūs! Viņi vienmēr dzīvoja atsevišķi. Memi- jai ir brīnišķīga māja, pašā jūras krastā. Villa Alegre.

Villa Alegre tiešām bija brīnišķīga - zema, plaša ar rožainu ģipsi apmesta māja, ko klāja apaļš jumts no terakotas dakstiņiem. Tā dižojās leknā dārzā - īstā milzu palmu un citu augu vidū.

Arī mājas saimniece ļoti atšķīrās no Teodoras Vilkinsas, lai gan bija gandrīz tās vienaudze. Viņa bija tērpusies šortos, T kreklā un Birkenstock sandalēs. Pat ja viņas kakls bija sažuvis un arī sejas āda zaudējusi tvirtumu, viņa vēl joprojām bija visai glīta. Viņai bija attālu novietotas bālzilas acis, gaiši mati ar sudrabainu sirmumu un paliela, jutekliska mute. Viņa vedināja viesus apkārt mājai uz pagalmu, uz mirkli apstādamās pie neliela baseina, pilna ar dekoratīvajām karpām. - Mans fen šui konsultants uzstāja, ka man tās vajag. Viņš teica, ka mājai nepieciešama kustība. Lai nu kā, bet izskatās satriecoši, vai ne?

Makbraids ar sajūsmu nopētīja zivis. Adriēna tikai pieklājīgi pasmaidīja.

-    Jums tās nepatīk, vai ne, mīļā? - jautāja Memija.

Adriēna paraustīja plecus.

-     Laikam ne pārāk. Nezinu pat, kāpēc.

-     Droši vien vainīgas krāsas, - Memija minēja. - Vai atļausiet jautāt - vai jums patīk Visu svēto dienas priekšvakars?

-     Nē. Man tas nekad nav gājis pie sirds.

Vecā dāma žilbinoši pasmaidīja, priecādamās par savu veiksmīgo minējumu.

-      Nu redzat nu! - Draudzīgi saņēmusi Adriēnas roku, viņa veda to pa akmens plākšņu celiņu uz mājas pusi. Viņa runāja kaut kā savādi, nodomāja Adriēna, izruna vai intonācija… Bet tad viņa apjauta, kas vainas - viņa bija "vieglās burās", kā mēdza teikt Deks. Ne gluži piedzērusies, bet mazliet iereibuši.

Viņa neļāva sākt sarunu, kamēr viesi nebija "ērti iekārtojušies". Viņi apsēdās baltos pītos krēslos zem vīnstīgām apaugušas nojumes un noraudzījās, kā okeāna viļņi skalojas tuvajā pludmalē. Visapkārt šūpojās kāds ducis vēja zvanu. Tad Memija atvainojusies pazuda un pēc brīža atgriezās, nesdama paplāti, uz kuras atradās martini karafe un šķīvis ar sietu, augļiem un cepumiem.

Salējuši dzērienu graciozās glāzēs, iemetusi tajās olīvas un pasniegusi glāzes viesiem, viņa paziņoja, ka tagad esot gatava.

-    Nu tad, - viņa pacēla glāzi. - Priekā. - No pirmā malka viesiem gandrīz aizrāvās elpa. - Ko īsti jūs gribējāt jautāt par Kalu?

Viņi palika pie tās pašas pasaciņas, ka Adriēnas mirusī māsa savulaik sarakstījusies ar Kreinu. Memija teica, ka neko par to nezinot.

-    Viņš nekad netika pieminējis šādu saraksti, taču… - viņa piebilda. - Varbūt arī negribēja teikt.

Visapkārt šķindot vēja zvaniem, viņi runāja par to, kāds cilvēks bija Kelvins Kreins, - šādi pamazām radās izdevība apvaicāties par "ienaidniekiem".

-    Protams, policija man jautāja to pašu, - paskaidroja Memija. - Bet man bija tādas aizdomas, ka viņi tikai pilda savus priekšrakstus, nemaz īsti neklausīdamies manā atbildē. Tāpēc es ari tam īsti neticu. Neticu tam nopietni. - Viņa nokoda mazu kumosiņu siera un noskaloja to ar bagātīgu martini malku. - Taču es zinu, ka Gunārs turēja uz viņu ļaunu prātu.

-    Gunārs? - pārjautāja Adriēna.

Memija papurināja galvu.

-     Gunārs Opdāls. Viņš bija Kala protežē institūtā, bet… Makbraida kungs, kas jums notika?

Makbraids bija apstulbis. Dzirdot Opdāla vārdu, viņš jutās kā saņēmis negaidītu sitienu. Sirds izmisīgi dauzījās, un panikas uzplūdi aizžņaudza elpu. Viņš laikam sarāvās, jo Adriēna uzlika plaukstu uz viņa rokas.

-    Tev nekas nekait? - viņa jautāja.

Gaisa pūsma atkal iešķindināja vēja zvanus.

Viņš papurināja galvu un meloja:

-     Putekļi iekļuva acī.

Adriēna uzmeta viņam savādu skatienu.

Klusībā viņš nodomāja: Ko, pie velna, tas nozīmē? Gunārs Opdāls bija… kāds? Gudrs un inteliģents, tāds cilvēks, ar kuru patīkami kopā pusdienot. Un tomēr, par spīti visam, viņš juta, ka atmiņā slēpjas vēl kaut kas - kaut kas ļoti atbaidošs, gaidīdams savu kārtu iznākt atklātībā. Beidzot viņš noklepojās un pievērsās Memijai:

-    Jūs teicāt…?

-    Jā, es teicu, ka viņiem bija domstarpības - Gunāram un Kaļam.

-    Vai zināt, kādā jautājumā? - jautāja Adriēna.

-     Ne gluži, - atbildēja Memija. Lai gan dzerdama sīkiem malciņiem kā putns, viņa jau bija gandrīz iztukšojusi savu martini glāzi. - Es atstāju Šveici agrāk nekā Kals. Zināmā vecumā kļūst grūd paciest turienes klimatu.

-    Kad Kals aizgāja pensijā?

-     Deviņdesmit trešajā gadā, - atbildēja Memija. - Bet viņu strīds sākās vēlāk. Man šķiet, tas sākās… pirms kāda gada, vai… Varbūt mazliet senāk.

-    Vai tas bija saistīts ar institūtu? - jautāja Adriēna.

Memija pašūpoja galvu, sarauca pieri un atkal piepildīja

savu glāzi no karafes.

-     Droši vien tā ari bija. Tas taču bija vienīgais, kas viņiem bija kopīgs. Un Kals, ari būdams pensijā, vēl piedalījās dažu jautājumu izlemšanā. Kā vienam no dibinātājiem viņam vēl joprojām bija teikšana.

-    Kāda teikšana?

-     Par stipendiātiem, par pētījumiem - un, protams, par klīniku. Viņi veic tik cēlu darbu, palīdzot nelaimīgiem jauniem cilvēkiem. - Brīdi klusējusi, viņa turpināja:

-     Varbūt šīs nesaskaņas ar Gunāru… - Bet tad viņa paraustīja plecus un aprāvās pusvārdā. - To man nevajadzētu teikt. Es taču nezinu. Tie ir tikai minējumi.

-     Pasakiet! Lūdzu! - uzstāja Adriēna. - Mēs tik maz zinām…

-     Es gribēju teikt, ka man šķita - varbūt tas bija saistīts ar naudu, varbūt Gunārs jutās apdalīts. Vismaz tāds iespaids man radās no dažām noklausītām tālruņa sarunām. - Viņa izzvejoja no glāzes olīvu un iemeta mutē.

Makbraids pieliecās tuvāk Memijai.

-    Vai institūtā ir kāds, kas varētu pastāstīt mums par viņu nesaskaņām?

Memija sarauca pieri.

-     Nē, diez vai. Kals bija pēdējais no sākotnējās grupas. Bet visi tie jaunie… es viņus pat nepazīstu.

-     Lū bija institūta stipendiāts, - Adriēna paziņoja, iesāņus uzmezdama skatienu Makbraidam.

-    Vai tiešām? - iesaucās Memija, atplaukdama platā smaidā. - Cik aizraujoši! - Viņa pasniedzās, uzlika meitenīgo plaukstu uz Makbraida rokas un aizbildnieciski paplikšķināja. - Tad jau jūs esat… izcili gudrs jauneklis!

Makbraids pasmaidīja. Memijas skatiens sāka migloties, un vārdi arvien neveiklāk nāca pār lūpām. Varbūt šī sieviete jau bija pastāstījusi viņiem visu, ko zināja.

Arī Adriēna to pamanīja. Memija bija tikusi līdz olīvai otrajā martini glāzē, un tas lika domāt, ka drīz sāks zust sarunas pavediens. Tāpēc bija pēdējais laiks ķerties pie galvenā. Viņa pacēla glāzi, satvērusi aiz kājiņas, saskaloja to un vēroja, kā sašūpojas vijīgais šķidrums. Līcī braukāja Jet Ski, joņojot šurpu turpu un dūcot apnicīgi kā ods. Makbraids stāstīja Memijai par saviem pētījumiem.

Bet ja nu bija kādas tiesu lietas? Viņa jautāja sev. Kā to vislabāk noskaidrot?

-    Vai Kreina kungs atstāja kādus papīrus?

šis jautājums samulsināja Memiju.

-    Kā, lūdzu?

-     Es zinu, ka viņa mantas tika pārdotas, - Adriēna paskaidroja, - bet dažkārt…

-     Jūs neesat pirmā, kas to jautā, - paziņoja Memija, apspiezdama nelielas žagas. - Pēc viņa nāves atnāca kaut kāds valdības ierēdnis un prasīja to pašu. Nejaukais mazais vīrelis! - Viņa atmeta galvu kā pusaudze. - Es teicu viņam - Kals vienmēr citēja kādu bojāgājušu leģionāru. "Pas des cartes, pas des fotos, et pas des souvenirs".

Adriēna bezpalīdzīgi paraudzījās uz viņu.

-    Es mācījos spāņu valodu.

Makbraids pārtulkoja:

-     Nekādu vēstuļu, nekādu fotogrāfiju un nekādu suvenīru. - Viņš skumji pasmaidīja. - Mums tas nemaz nav izdevīgi. Lai nu kā, - viņš nolēma, - esam jūs jau diezgan ilgi aizkavējuši.

-    Jūs bijāt ļoti laipna, - pievienojās Adriēna, pieceldamās kājās un pasniegdama roku vecajai sievietei.

Memija satvēra viņas plaukstu un krietnu bridi turēja to, pētīdama Adriēnu, it kā viņa būtu Vermēra glezna.

-    Jums ir tāda aura, - viņa pavēstīja. Tad iesmējās. - Varbūt tomēr atkal apsēdieties. - Pievērsusies Makbraidam, viņa piebilda: - Kals bija tāds muldoņa - pas des cartes, ko tu neteiksi!

37

Viņa atgriezās pēc dažām minūtēm, atjaunojusi lūpu krāsu, sasukājusi matus un nesdama apbružātu portfeli un mazu fotoalbumu.

- Vēstules viņš mēdza glabāt šeit. - Paraudzījusies apkārt, viņa ieminējās: - Šķiet, ka tuvojas vētra. Varbūt labāk būtu pārvākties uz Floridas istabu. - Pamājusi ar galvu, viņa vedināja viesus pa garu gaiteni uz telpu ar zemiem griestiem, lieliem senlaicīgiem logiem ar žalūzijām un ventilatoru, kas lēni griezās virs galvas.

Aiz logiem, aiz vēja plosīto palmu rindas Meksikas līča zilmelnajos ūdeņos dunēja viļņi ar baltām putu galotnēm. Makbraidam šķita, ka gaiss ir uzlādēts ar elektrību. Turpat līdzās uz flīžu grīdas nočabēja vēja nesta zaļi sarkana raibās kodijas krūma lapa.

Pati telpa bija ērta - tajā bija dažas vecas pītas mēbeles un milzumdaudz augu - gumijkoki, papardes, Ķīnas rozes. Citrusu kociņi lielos glazētos podos. Pie durvīm ziedēja gardēnijas, pildot istabu ar tvanīgu aromātu.

Memija ar fotoalbumu klēpī apsēdās vidū starp abiem viesiem uz maza dīvāniņa. Atvērusi vāku, viņa sāka pa vienai šķirstīt lapas, nekur ilgi neuzkavēdamās.

-    Manu vecāku māja, - viņa paskaidroja. Amstelvēnā.

-    Skaista, - uzslavēja Adriēna, un tā ari bija.

-    Viņi strādāja bankā, - atzinās Memija. - Māte ari. īsta Dolle Mina34 . - Viņa pāršķīra vēl vienu lappusi, vēl vienu, sapņaini lūkojoties attēlos. - Mans brālis Roels. - Viņa nopūtās. - Tik glīts!

-    Vai viņš…?

Memija papurināja galvu.

-    Viņš nomira kara laikā.

-     Kaujā? - jautāja Makbraids.

Viņa papurināja galvu.

-     No tuberkulozes. - Vēl viena fotogrāfija - šoreiz jauna sieviete pie galdiņa kafejnīcā kādā Eiropas pilsētā. - Vai varat uzminēt, kas tā ir? - viņa kautrīgi apjautājās.

Makbraids pasmaidīja.

-    Protams, - viņš atbildēja. - Tā ir Grēta Garbo. Viņu nevar sajaukt ne ar vienu.

Memija skaļi un neviltoti iesmējās.

-    Hā! Jūs gan esat burvīgs! Un tāds melis!

-     Tā esat jūs, vai ne? - jautāja Adriēna. - Jūs esat tik skaista!

-     Bet jūs esat ļoti laipna, - atbildēja Memija. Tad pāršķīra nākamo lappusi. Tur viņa ar pirkstu iebikstīja 5x7 collas lielā momentuzņēmumā, kur pusducis vīriešu pozēja uz elegantas terases, tipiskas Alpu ainavas fonā. - Redziet! - viņa paziņoja.

-    To es gribēju jums parādīt.

Attēls bija tonēts sēpijas krāsā, un vīrieši bija sastājušies divās rindās - trīs stāvēja aizmugurē, bet otri trīs priekšā bija pietupušies uz viena ceļa. Viņi bija ģērbušies vecmodīgos pārgājiena tērpos - golfa biksēs, pusgarās zeķēs, smagos zābakos un rakstainos adītos džemperos. Viņiem aiz muguras bija pasaulē slavenākie kalni.

-    Kals ir priekšā - pašā centrā kā jau vienmēr.

Adriēna vērīgi ieskatījās attēlā, kur bija redzams Kreins

un viņa draugi, atgriezušies no kopīga pārgājiena Alpu kalnos. Viņa uzreiz pamanīja, ka jaunībā viņš bijis glīts vīrietis ar tumšām acīm, platiem pleciem un ērgļa degunu, kas sasaucās ar bedrīti zodā. Pa kreisi no viņa bija liela auguma skandināvs ar platu seju, apaļiem vaigiem un ezītī apgrieztiem gaišiem madem. Bālās acis zem smagajiem plakstiņiem raudzījās tieši objektīvā.

-    Un kas ir tas, - jautāja Makbraids. - Blakus Kreina kungam? - Šis vīrs šķita savādi pazīstams.

-    Tas ir Ralfs, - atbildēja Memija. - Viņš strādāja kopā ar Kalu.

-     Institūtā? - jautāja Adriēna.

-     Protams, - atbildēja vecā dāma. - Gunārs ir viņa dēls.

Viņa izņēma fotogrāfiju no albuma lapas iegriezumiem,

kuros tā bija iestiprināta, un apgrieza otrādi. Tās aizmugurē ar pabalējušu zilu tinti bija rakstīts:

Eiger Monch un Jungfrau No labās uz kreiso: V. Kolbijs, Ž. De Menils, F. Neidžijs Priekšā: T. Bārnss, K. Kreins, R. Opdāls 1952. g. 8. sept.: Palace Hotel Eiger (Murena) Atgriezušies no Schilthorn!!!

-     Un kas ir tie pārējie? - jautāja Makbraids.

Memija pasmaidīja.

-     Spiegi, - viņa paskaidroja.

-     Vai viņi bieži kopā kāpa kalnos? - apjautājās Adriēna.

Memija papurināja galvu.

-    Nē, man šķiet, tā bija vienīgā reize. Bija kaut kādas darba darīšanas. - Viņa brīdi padomāja, tad atcerējusies apņēmīgi pamāja ar galvu. - Zinu! Viņi tikko bija atvēruši klīniku, - viņa paziņoja.

-     Prudhomme klīniku, - minēja Adriēna.

Memija pamāja ar galvu.

-    Jā. Un tāpēc bija nelielas svinības.

-    Kā jūs dabūjāt to fotogrāfiju? - jautāja Makbraids.

-    Dabūju? Es to uzņēmu, - paskaidroja vecā dāma. - Tas ir mans, nevis Kala rokraksts. No tiem laikiem nav daudz viņa bilžu. - Viņa ātri pāršķīra dažas lappuses albumā, līdz atrada meklēto. - Cik man zināms, vēl ir tikai šī - bet varbūt Teai arī ir kādas.

Fotogrāfija bija uzņemta vasarā. Tajā bija redzams savrup- nams dzīvojamajā kvartālā kādā Eiropas priekšpilsētā. Eka Adriēnai atgādināja vēstniecības Masačūsetsas avēnijā Vašingtonā. Abās pusēs lielajām parādes durvīm stāvēja milzīgi akmens puķpodi, kuros bagātīgi kuploja krāšņi augi. Bet pie durvīm stāvēja Kreins, uzlicis vienu roku uz lauvas galvas formā izveidotā klauvēkļa, bet ar otru mājot sveicienu. Līdzās attēlam tajā pašā izlocītajā rokrakstā bija rakstīts:

Ieradies Herr Direktor35 !

Institūts (Kusnahta) 1949. gada 3. jūlijs

-    Vai zināt, - smagi pieceldamās kājās, paziņoja Memija. - Es jūs atstāšu. Man… man laikam vajadzētu apgulties. Ja jums ko vajag…

-    Būs jau labi, - Adriēna viņu mierināja.

Ārā bija sācis līt, lielas lāses sitās pret logu rūtīm. Virs līča ducināja pērkons. Atvēris portfeli, Makbraids izņēma dažas mapes un aploksnes, dzeltenu bloknotu, divas vai trīs brūna papīra mapes, senlaicīgu Hermиs dienasgrāmatu un AARP Bulletin. Viņš pamanīja arī biezu vēstuļu paciņu, kas bija apņemta ar gumijas saiti.

Citiem vārdiem sakot - īsts juceklis, bet daudzsološs. Abi vispirms sniedzās pēc dienasgrāmatas, bet Adriēna bija veiklāka. Atlaidusies pret dīvāna atzveltni, viņa sāka lasīt, bet Makbraids ķērās pie pārējiem papīriem.

Drīz vien viņš saprata, ka nekā interesanta tur nav. Galvenokārt tie bija bankas paziņojumi, rēķini un sarakste ar dažādiem brokeru kantoriem. Hārvarda būvniecības fonds cerēja tikt pieminēts viņa testamentā, bet Sprint aicināja viņu kļūt par tā klientu.

Makbraids pacēla skatienu:

-    Vai ir kas noderīgs?

Adriēna papurināja galvu, aizvēra dienasgrāmatu un nolika to uz kafijas galdiņa.

-     Dzejoļi, - viņa paskaidroja. - Viņš vecumdienās rakstīja dzeju.

-    Tu joko, - Makbraids nespēja slēpt izbrīnu un vilšanos.

-     Paskades pats, - viņa atteica un, noņēmusi gumijas saiti no vēstuļu paciņas, sāka izskatīt tās citu pēc citas. Makbraids turpināja pētīt vecā vīra rēķinus, pats īsti nezinādams, ko meklē. Laiks ritēja.

Pēc brīža Adriēna ziņoja:

-     Tās gandrīz visas ir kvītis. Viņš pirka kurpes veikalā Church's, grāmatas Meinstritā, bet bikses - pie Beecroft & Vane. Zāles pēc receptēm iegādājās Rite-Aid. - Viņa pacēla skatienu. - Man nemaz neveicas.

Makbraids paraustīja plecus un atkal pievērsās fotoalbumam. Atradis attēlu, kur Kreins ierodas institūtā, viņš ilgi raudzījās tajā, pūlēdamies atcerēties.

Adriēna to pamanīja.

-    Kur atrodas Kusnahta? - viņa jautāja.

-     Nedaudz uz ziemeļiem no Cīrihes. Tur ir institūta galvenā ēka. - Viņš apklusa un sarauca pieri.

-    Kas ir? - noprasīja Adriēna.

Makbraids papurināja galvu.

-    Es pūlos "salīmēt kopā" notikumus, saproti? Tikt skaidrībā, kad - tieši kurā brīdī- es kļuvu par Džefriju Duranu. Un pēdējais, ko atceros - pēdējais, ko īsti skaidri atceros -, ir tas, ka esmu institūtā. Biju aizbraucis uz Šveici kaut ko pārrunāt ar Opdālu. Mums bija paredzēts kopā iet pusdienās.

-    Tas ir tas pats, kurš bija sanaidojies ar Kreinu?

Makbraids pamāja ar galvu, tad pāršķīra lapu un aplūkoja grupas foto Alpos.

-    Viņš ir līdzīgs tēvam, - Makbraids secināja. - Opdāls. - Raudzīdamies uz plato seju un acīm ar smagajiem plakstiņiem, Makbraids atkal izjuta neskaidrās bailes, kas bija viņam uzmākušās pirms brīža. Par šādām sajūtām mēdz teikt

-     kāds tikko pārgāja pār manu kapu. Viņš centās to atvairīt.

-     Labāk atkal ķersimies pie darba, - viņš ieteica.

-    Jā. - Lietus sāka bungot pa jumtu, un sudrabainas ūdens šaltis gāzās no tā aiz loga. Adriēna atvēra 8,5x11 collas lielu bieza papīra aploksni, ieskatījās tajā un nolika to atpakaļ uz galda. - Kas tur bija? - jautāja Makbraids.

-    Avīžu izgriezumi, - viņa atbildēja. - Nekrologi un tamlīdzīgi raksti.

Makbraids paraustīja plecus un paņēma dzelteno bloknotu - tas izskatījās tā, it kā nemaz nebūtu lietots. Tomēr, pāršķirstot lapas, uz galda izkrita aploksne - un tad viņš pamanīja, ka bloknota pašās pēdējās lappusēs ir vēstule vai drīzāk vēstules melnraksts.

Atstājis aploksni turpat, viņš pievērsa uzmanību ar roku rakstītajam, daudziem svītrojumiem izraibinātajam sacerējumam bloknota beigās. Tas sākās ar uzrunu: Gunār!

Makbraids aizdomājās. Nevis "Labdien" vai "Sveicināts"- tātad draudzība pagalam. Turklāt - vēl dīvaināk - kāpēc būtu jāsāk rakstīt vēstuli bloknota vidū vai drīzāk pašās beigās? jautājums bija vienkāršs, un arī atbilde nebija tālu jāmeklē: Jo Kreins nēsāja bloknotu visur līdzi un slepus rakstīja sabiedriskās vietās, neļaudams tajā ielūkoties svešām acīm.

Atbilde ir vienkārša.

Makbraids atkal pārtrauca lasīt. "Gunār! Atbilde ir vienkārša…" Bet kāds ir jautājums? viņš gudroja.

Tavs priekšlikums man uzdzen šausmas. "Jērika" ir kaut kas prātam neaptverams, un nespēju iedomāties, kādas viltības liktas lietā, lai to pamatotu. Līdz pat šim brīdim atmiņas par manu kādreizējo pasivitāti ir grūti paciešamas. Viena lidmašīna nogāžas Āfrikā, un miljons cilvēku iet bojā?

Kur bija Tavi pētījumi? Ko Tu domāji? Vai mums vispār jebkad ir bijis kāds stipendiāts Ruandā?

Lai kas arī Tev būtu padomā, es vairs nevēlos būt līdzdalībnieks šādā katastrofā, bet "Jērika" noteikti izvērtīsies par tādu. Tiešām, salīdzinājumā ar to viss iepriekšējais izskatīsies tikai pēc iesildīšanās. Tāpēc jūs nesaņemsiet prasīto parakstu. Ne tūlīt, ne vēlāk. Un, ja Tu tomēr atradīsi kādu iespēju

rīkoties tālāk, apsolu darīt visu, kas manos spēkos, lai nepieļautu "Jērikas" īstenošanu.

Gunār, ļauj man Tev atgādināt dažus pamatprincipus, jo šķiet, ka Tu esi tos aizmirsis. Mūsu uzņēmums tika nodibināts uz Otrā pasaules kara drupām. Pēc šīs katastrofas Rietumi devās aukstā kara virzienā, kas solīja pievienot nākamo kārtas skaitli iepriekšējo pasaules karu masveida slaktiņiem. Lai to nepieļautu, daži no mums apvienojās, lai dibinātu organizāciju, kuru Tu tagad vadi.

Tavs tēvs bija viens no mums. Var pat teikt, ka viņš bija viens no labākajiem mūsu vidū.

Taču mēs visi bijām vienoti - astoņi vīri no astoņām valstīm, kas bija ilgi un grūti pūlējušies brīvības idejas vārdā - vīri no SDB, valsts organizācijām un citiem dienestiem, kuriem bija vienota pārliecība: ir vajadzīgs vēl kāds spēks, kāda trešā ļaužu grupa līdztekus vadoņiem un zinātniekiem, un tiem jāuzņemas pienākums nepieļaut cilvēces kļūdas…

Lai vairs nebūtu Hitleru. Staļinu. Mao.

Nekad vairs.

Mēs uzņēmāmies neiedomājamu risku, vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu rīcībā nekad nav bijušas tādas pilnvaras un aizsardzība, kādas ir pašsaprotamas valsts dienesta pārstāvjiem.

Ja mēs cietīsim sakāvi, tad tā būs smaga un neatgriezeniska, un tad nāks gaismā viss - ne tikai Batista, bet arī Papa un visi pārējie. Vai jūs esat tam gatavi? Šaubos.

Patiesība ir tāda, ka institūts vienmēr ir bijis parapolitis- ka organizācija - trešais spēks, līdzīgs Triādām un mafijai. Visi šie grupējumi sāka savu darbību kā slepeni cīnītāji, kas veic politisku misiju iespaidīgā mērogā. Bieži, varbūt neizbēgami - zaudējuši savu mērķi, citiem vārdiem sakot, beidzot uzvarējuši vai zaudējuši savā cīņā -, viņi nevis izbeidz savu darbību, bet pagrimst, pārtopot noziedzīgos grupējumos.

Un tieši tas, man šķiet, notiek ar institūtu Tavā vadībā. Iesākumā mēs nogalinājām briesmoņus - stingri noteiktus mērķus, par kuriem visi bijām vienojušies. Bet tagad, kad aukstais karš jau sen pieder pagātnei, mūsu mērķi kļūst arvien izplūdušāki. Patiesība ir tāda, ka institūtu vajadzēja slēgt brīdī, kad Gorbačovs lūdza mieru…

-     Palasi šo, - Makbraids pasniedza vēstuli Adriēnai. - Kaut kas neticams.

Viņš vēroja, kā Adriēna lasa, domādams par to, kā institūts izmantoja savus stipendiātus slepenu metožu un paņēmienu pētīšanā, lai atklājumus pēc tam varētu izmantot prāta kontroles operācijās (klasisks piemērs bija viņa paša pētījumi par "animisma terapiju un Trešās pasaules valstīm").

-    Ak dievs, - nočukstēja Adriēna. Pacēlusi skatienu, viņa jautāja: - Bet kas tas par Papa? Viņa tēvs vai… Hemingvejs?

-     Nezinu, - atbildēja Makbraids. - Pašlaik mani vairāk uztrauc "Jērika". - Tad viņš pamanīja aploksni, kas bija izslīdējusi no dzeltenā bloknota. Uz tās bija adrese: Kelvinam Kreinatn Floridā, taču nebija ne zīmoga, ne sūtītāja adreses. Tātad to piegādājis kurjers, nodomāja Makbraids.

Atvēris aploksni, viņš atrada tikai vienu lappusi ar vēstījumu bez paraksta.

Sveicināts, Kal!

Saņēmu Tavu vēstuli vakar pa pastu. Atzīšos, ka mani pamatīgi pārsteidza tajā paustā svētulība un neapdomība. Ko gan Tu domāji, izklāstot uz papīra tādus jautājumus?

Varbūt vecums licis Tev zaudēt modrību, bet vai tiešām tas Tevi padarījis arī tik dievbijīgu? Nav nekādas vajadzības atgādināt man "pamatprincipus", kuru vārdā šis uzņēmums tika dibināts. Es katru dienu dzīvoju saskaņā ar tiem, tāpat kā dzīvoja mans tēvs - un kādreiz arī Tu.

Tāpat nav nekādas vajadzības (un nav arī vēlams) apspriest operāciju, kuru Tu tik neapdomīgi pieminēji savā vēstulē. Tava loma šajos pasākumos sen jau ir beigusies. Es neapspriedīšu ar Tevi notikumus Āfrikā, nedz arī kādus citus pasākumus. Gluži pretēji - esmu pārliecinājies, ka mans lēmums informēt Tevi par operācijām arī pēc Tavas aiziešanas pensijā bija kļūda.

Bet tagad Tu pieļauj vēl lielāku kļūdu, atsakoties parakstīt rīkojumu par ikgadējā finansējuma piešķiršanu no bankas Lihtenšteinā. Noteikums, ka šā finansējuma saņemšanai ir nepieciešami divi paraksti, kā Tu pats labi zini, ir anahronisms, kas saglabājies no tiem laikiem, kad institūts un klīnika bija divas atsevišķas iestādes.

Tāpēc Tava rīcība, izmantojot šādu aplamību, lai uzspiestu savu viedokli, ir necienīga. Un ne tikai necienīga - tas ir

uzbrukums. Ne tikai institūtam, bet arī man. Ļoti lūdzu Tevi

pārdomāt.

Makbraids pievērsās Adriēnai, kas sāka lasīt viņam pār plecu, beigusi iepriekšējo vēstuli, uz kuru bija šī atbilde.

-    Memijai bija taisnība, - viņš secināja.

-    Kādā ziņā? - Viņa vēl nebija tik tālu tikusi.

-     Par naudu. Kreins varēja to "piegriezt". Un stingri turēt viņus visus pakļautībā. - Viņš ļāva Adriēnai lasīt tālāk, līdz viņa pacēla skatienu par zīmi, ka beigusi. Makbraids neko neteica, tikai izklaidīgi raudzījās tālumā. - Par ko tu domā? - viņa apjautājās.

-     Par savu pētījumu stipendiju, - viņš atbildēja. - Tas viss bija tikai iegansts.

-     Pasaki vēlreiz, ko…

-     Es pētīju šamaņu ārstēšanas metodes. Tā to var īsumā raksturot. Visu - no transa dejām līdz runāšanai mēlēs.

-    Nu un tad? Nesaprotu, kā tas varētu palīdzēt programmai.

-     Es gan saprotu. Pētījumiem bija tieši tāds pats mērķis - izmainīt apziņas stāvokli. Narkotikas, hipnoze, transa stāvoklis. Un ne tikai tas. Mani mudināja rakstīt par "Trešās pasaules mesijām" un "masveidīgu pievēršanu ticībai", un es tā arī darīju. Ziņoju par harismātisku ticības dziednieku Brazīlijā, no amata padzītu priesteri Salvadorā, kurš it kā spējot veikt brīnumus, un politiķi - Vasarsvētku draudzes piekritēju… šķiet, Belizā.

-    Un tad?

-    Kāds novāca ticības dziednieku. Nošāva tieši uz skatuves vēža dziedināšanas laikā. Avīzēs bija rakstīts, ka slepkava esot bijis vājprātīgs.

-     Un tu domā…?

-     Pat nezinu, ko domāt, - atzinās Makbraids. Atlaidušies pret dīvāna atzveltni, viņi ieklausījās lietus šalkoņā aiz loga. Pēc brīža Makbraids pasniedzās un sāka likt Kreina papīrus atpakaļ portfelī. Adriēna piecēlās un piegāja pie logiem. Paraudzījās ārā.

-    Sāk jau pierimt, - viņa teica.

Makbraids pamāja ar galvu, tad vēl uz bridi pievērsās biezajai papīra aploksnei, kurā glabājās avīžu izgriezumi. Labajā augšējā stūrī bija uzraksts Kreina rokrakstā: Pirmie ziņojumi.

Atvēris aploksni, viņš izbēra tās saturu uz galda un sāka pārskatīt. Sākumā tas veicās ātri, bet pēc tam lēnāk. Tad - atkal ātri. Tie bija avīžu raksti - daži diezgan gari, citi īsi, papīrs gadu gaitā nodzeltējis un gandrīz sairis. Tur bija nekrologi plašai sabiedrībai nezināmiem cilvēkiem dažādās valstīs un gari raksti par slavenu cilvēku traģisku bojāeju visās pasaules malās. Piemēram, Ruandā:

PAZUDUSI HUTU LĪDERU LIDMAŠĪNA

Pazudusi?

Makbraids izskatīja rakstus citu pēc cita. Beidzot viņš pacēla skatienu uz Adriēnu un noprasīja:

-    Vai lasīji šos?

Viņa atskatījās pār plecu.

-     Ko tieši?

-    Šos izgriezumus.

Viņa balss tonis uzreiz piesaistīja Adriēnas uzmanību.

-     Nē, - viņa pagriezdamās teica. - Tie ir tikai avīžu izgriezumi. Kas tur ko lasīt?

Viņš uzreiz neatbildēja - tikai neticīgi nogrozīja galvu. Pēc tam pacēla skatienu un paziņoja:

-    Man šķiet, ka mēs tikko atradām institūta upuru sarakstu.

Viņi pārrakstīja vārdu sarakstu - un tas bija garš - bloknota lappusē, izplēsa to un devās atsveicināties no Memijas. Viņa sirsnīgi apskāva Adriēnu un, kautrīgi smaidot, apjautājās:

-    Vai atradāt tās vēstules, mīļā?

Adriēna papurināja galvu.

-    Nē. - Vecās dāmas laipnības izraisītā vainas apziņā viņa piebilda: - Vai zināt, Memij, tādu vēstuļu nemaz nebija… Tas bija tikai…

Memija pasmaidīja.

-     Zinu, - viņa atbildēja un saspieda viešņas roku. - Bet nesakiet vairāk neko. Es zinu, kādi bija Kala draugi. Tikai apsoliet, ka nākamreiz, kad būsiet šeit, paliksiet uz pusdienām. Vai norunāts?

Viņi apsolīja.

Pēc pusstundas Adriēna un Makbraids bija atgriezušies Longboutkijā un sēdēja uz terases restorānā, kas piedāvāja "Florību virtuvi". Gaiss bija uz oglēm ceptu steiku, olīveļļas un bagātības aromātu piesātināts. Virs galvas lēni, tikko manāmi griezās ventilatori. Uzraksts uz durvīm vēstīja "CA D'EUSTACE".

Viņi vakariņoja sveču gaismā - svaiga pompano un pudele atdzesēta Sancerre. Netālu tumsā bija dzirdamas okeāna šalkas.

-     Es nezinu pusi no šiem vārdiem, - atzinās Adriēna, ieskatījusies sarakstā.

-    Piemēram, kas ir pirmais - Forestāls?

-    Man šķiet, viņš bija… kas? Pirmais aizsardzības ministrs. Pārcieta nervu sabrukumu - visur rēgojās, ka viņu kāds vajā.

-    Un kas ar viņu notika? - jautāja Adriēna.

-    Izkrita pa logu Betesdas flotes hospitālī. No augšējā stāva. Viņam par godu nosauca lidmašīnu bāzes kuģi.

Adriēna saviebās.

-    Un Lins Biao?

-    Ķīnietis, - atbildēja Makbraids.

-    To es arī būtu uzminējusi, - atteica Adriēna.

Viņš nepievērsa uzmanību ironijai.

-    Tas nav minējums. Es to zinu. Viņš bija Mao otrais vietnieks. Ļoti ļauns cilvēks. Gāja bojā lidmašīnas katastrofā.

Adriēna neslēpa atzinību.

-     Nākamo es zinu, - viņa pavēstīja. - Faisals. Viņš bija Saūda Arābijas princis vai kas tamlīdzīgs.

-     Karalis, - izlaboja Makbraids. - Viņš panāca arābu naftas embargo. Brāļadēls nošāva viņu pieņemšanas laikā. Atceros, kā lasīju par to - karalis stāv un gaida, kad visi viņu bučos uz deguna…

-    Ko?!

-    Vietējā tradīcija. Tā nu brāļadēls sagaida savu kārtu un bučas vietā ielaiž karalim lodi pierē. - Makbraids apklusa, padomāja. - Tas puika mācījās Sanfrancisko universitātē, un pēc slepkavības visi apgalvoja, ka viņš esot zaudējis prātu,

-    arī viņa tautieši. Pēc tam viņi attapās, ka nevarēs viņu sodīt, ja jau viņš ir jucis. Tāpēc pārdomāja, paziņoja, ka viņš tomēr ir pie pilna prāta, un nocirta šim galvu.

-    Kā tu to visu zini? - brīnījās Adriēna.

-    Divas izglītības. Psiholoģija un jaunāko laiku vēsture. - Pasniedzies pēc vīna pudeles, viņš atkal piepildīja glāzes.

-    Te ir kādi sešdesmit vai septiņdesmit vārdi, - viņa teica.

Makbraids pamāja ar galvu.

-     Katru gadu viens vai divi - kopš aukstā kara sākuma.

-     Ieskatījies sarakstā, viņš norādīja uz kādu vārdu. - Tas ir tas vīrs, par kuru es tev stāstīju. Ticības dziednieks.

Adriēna paraudzījās uz neizrunājamo vārdu.

-     Džūodū Gvīmaraiss, - paskaidroja Makbraids.

Adriēna mēģināja izlasīt dažus citus grūtos vārdus.

-    Zia U1 Haks. Parks Čung Hī. Olafs Palme.

Makbraids pārņēma stafeti.

-     Vasfi Tais. Solomons Bandaranaike.

Adriēna vilcinājās.

-    Un viņi visi tika noslepkavoti?

-    Jā - vismaz tie, kurus es zinu. Parks bija Dienvidkorejas prezidents. Viņa izlūkdienesta šefs nošāva viņu pie vakariņu galda. Palme bija Zviedrijas premjerministrs. Kāds novāca viņu, kad viņš kopā ar sievu nāca ārā no kinoteātra.

Adriēna turpināja pētīt sarakstu.

-     Daži vārdi ir labi zināmi, bet lielāko daļu nekad neesmu dzirdējusi, - viņa secināja. - Viljams Tolberts.

-     Libērija, - minēja Makbraids.

-    Un kas ir tas? - jautāja Adriēna.

Makbraids izlasīja vārdu.

-     Albino Lučiani. - Tas šķita pazīstams, tomēr… Lučiani bija viens no viņam nezināmajiem. - Vēlāk varam pameklēt ziņas par viņu, - viņš ieteica un atlaidās krēslā. Tāpat kā Ad- riēnu, arī viņu šis atradums bija pārsteidzis un satriecis. Ik pa brīdim viņš papurināja galvu un klusi nolamājās ar rūgtu smīnu lūpās.

-     Tas ir tikai saraksts, - ieminējās Adriēna. - Tas neko Tsti nepierāda.

-    Zinu.

-     Tā ir tikai kaudzīte avīžrakstu. Varbūt Kreins strādāja pie kāda pētniecības projekta.

Makbraids pamāja ar galvu.

-    Jā, droši vien tā arī ir. Droši vien viņš "strādāja pie kāda pētniecības projekta". - Viņš brīdi klusēja. - Vai tu tam tici?

Viņa papurināja galvu.

-     Nē, - viņa atzinās. - Manuprāt, tas ir upuru saraksts. Un tas nozīmē, ka mēs esam līķi.

Viņš saņēma Adriēnas roku savā plaukstā. Viņa izskatījās nobijusies - un kā gan citādi? Viņš arī bija nobijies. Viņi būtu nolemd nāvei arī tad, ja būtu uzzinājuši patiesību kaut vai par vienu no šīm slepkavībām.

-     Tagad es saprotu, ko viņš gribēja teikt. - viņa ieminējās.

-    Kurš?

-    Šapiro. Viņš teica, ka šī lieta ir tumša, bet zini ko? Viņš tikai minēja. Viņš nemaz nezināja, cik tumša tā īsti ir. - Viņa raudzījās tālumā. - Un ko mēs tagad darīsim?

Makbraids pašūpoja galvu.

-     Nezinu. Es domāju… es domāju, ka gribu vēl iedzert, - viņš atbildēja. - Un tu jau esi juriste - kā tev šķiet, kas mums būtu jādara? Vai mums ir kādi pierādījumi, ko uzrādīt policijai? Vai slepenajam dienestam - vismaz kādam?

Adriēna atlaidās krēslā.

-     Mums ir tava slimības vēsture.

-    Un par ko tā liecina?

-     Ka tev ir bijusi smadzeņu operācija - un ārsti kaut ko atrada.

-    Labi, kas vēl? - taujāja Makbraids.

-     Bonilla. Tagad viņa pazušana būs pamanīta.

-     Turpini.

Viņa apdomājās.

-    Šautene.

-    Tikai… mums tās nemaz nav.

-     Bet es varu par to pastāstīt! Es to redzēju. - Viņa apklusa. Paraustīja plecus.

-    Kas vēl?

Viņa papurināja galvu.

-     Tas laikam ir viss. Vēl ir tās vēstules, ko mēs redzējām, bet ar tām tiesā nevarētu neko panākt. Tās ir drīzāk norādes, nevis pierādījumi.

Makbraids nopūtās.

-    Es arī tāpat domāju.

-     Un saraksts…

-     Pat nav īsts saraksts. Tikai avīžrakstu kaudzīte. Kuras arī mums nav. - Viņš apklusa un tad secināja: - Tātad… kas mums īsti ir, ko varam uzrādīt policijai - pazudis detektīvs, pazudusi šautene, dažas interesantas norādes un kaut kāda no manas galvas izņemta verķa fotogrāfija.

-      Un Kreins, - piebilda Adriēna. - Mums ir arī Kreins. Viņš tika noslepkavots, un mēs varam pierādīt, ka Nikija slepkavības laikā bija šeit.

Makbraids pamāja ar galvu.

-     Labi. Lai tā būtu. Pieņemsim, ka ar šo nelielo bagāžu mēs ejam uz policiju. Un kas tālāk? Kas notiek?

Viņa krietnu brīdi apdomāja jautājumu. Beidzot ierunājās:

-     Ja mums paveicas? Tad viņi visu pierakstīs… un iegrāmatos.

-     Tā jau es domāju, - piekrita Makbraids. - Un, kad viņi beidzot ķersies pie izmeklēšanas - ja vispār ķersies -, mēs sen jau lidināsimies astrālajā sfērā kopā ar Ediju Bonillu un Kelvinu Kreinu. Nemaz nerunājot par Lučiani kungu, lai kas viņš arī būtu. Es gribēju teikt - būtu bijis.

'- Un "Jērika"?

šis nosaukums neizgāja no prāta kā ļaunuma vēstnesis. "Jērika". Atmiņā atausa vārdi no Kreina vēstules Opdālam. "Jērika"- katastrofa. "Jērika"- prātam neaptverams. Makbraids zināja, lai kas tas arī būtu, tas bija visam pamatā. Tas bija melnais caurums debesīs, kas bija aprijis vairākus viņa mūža gadus. Tas bija tas spēks, kurš bija nogalinājis Kelvinu Kreinu, izdzēsis Niko dzīvību, novācis Ediju Bonillu un sašķaidījis Reimondu Šovu. Kas tas īsti bija? Viņš to nezināja, taču šīs domas uzdzina viņam šausmas. Taču Adriēna raudzījās už viņu, un viņš pūlējās izlikties apņēmīgs un možs, lai neizrādītu savu pārgurumu un bezpalīdzību.

- Nezinu, - viņš atbildēja, - bet mēs to noskaidrosim.

38

Varbūt vainīgs bija vīns, varbūt nāves draudu spriedze. Varbūt abi. Bet varbūt gluži vienkārši bija pienācis īstais laiks.

Viņi stāvēja pie Super 8 - slavenā "lētā moteļa"- gaidīdami, kad beigs darboties auto motors. Nezin kāpēc Dodge bija parādījies tāds niķis - motors turpināja darboties tukšgaitā arī pēc aizdedzes izslēgšanas. Un, tā kā viņi nekā nevarēja līdzēt, tad bija vien ikreiz jānogaida, kad motors beidzot norimsies.

-     Nespēju noticēt, - ierunājās Adriēna. - Tas saraksts un viss pārējais. - Gaiss bija patīkami vēss. Palmu zari šūpojās vējā. Salijušajā asfaltā atspīdēja stāvlaukuma gaismas. - Laiku pa laikam es it kā atkāpjos no tā visa un nodomāju: nē. Bet tad atceros Nikiju. Vannā. Un Ediju. - Viņa raudzījās tālumā. Pa mitro ielas asfaltu švīkstēja garāmbraucošo mašīnu riepas. Asfaltā atspīdēja zilas neona reklāmas zigzags. - Tā svece, - viņa turpināja. - Sprādziens Betanibīčas mājā. - Makbraids vēroja, kā viņa paceļ roku un ar pirkstiem ieķeras sev matos. It kā lai noturētu galvu uz vietas. Viņas acīs iemirdzējās asaras. - Un tad… visas tās slepkavības.

Stratus beidzot nokrekšķējās un apklusa.

-    Es zinu, - atbildēja Makbraids. - Tumša lieta. - Viņš aplika Adriēnai roku ap pleciem.

Viņi vienmēr stīvi izturējās viens pret otru, rūpīgi izvairīdamies no nejaušas fiziskas saskares, taču šoreiz Adriēna piekļāvās viņam, asarām plūstot pār vaigiem, trīcēdama pie visām miesām. Pēc brīža viņš pacēla sievietes seju un noslaucīja asaras. Tad noliecās un noskūpstīja viņu tik maigi, kā nekad nevienu nebija skūpstījis. Viņas lūpas bija vēsas, miklas kā lietainais vakars un garšoja pēc mango. Viņš to bija iecerējis kā mīloša radinieka mierinošu skūpstu. Gluži šķīstu. Viņa mazliet atrāvās un klusu iekunkstējās.

Un tad viņu lūpas atkal saskārās, un šoreiz skūpsts vairs nebija valdāms. Nepagāja ilgs laiks - varbūt desmit sekundes -, un viņi jau, atbalstījušies pret auto, rāva viens otram nost drēbes, riskēdami ar sodu par nepiedienīgu uzvedību publiskā vietā. Viņus izglāba kāds pāris, kas nāca ārā no moteļa, - sievietes kuplās blondās cirtas šūpojās līdzi augsto papēžu klaudzieniem. Viņa skaļi un uzsvērti apjautājās savam pavadonim: "Vai gribi Tik Tak?"

Adriēna sāka smieties - izlauzās kluss, nervozs spurciens, kas pieņēmās spēkā un nebija vairs apturams. Streipuļodami smieklu un iekāres varā, viņi steberēja uz 18-B numura pusi. Tik tikko aizvēruši aiz sevis durvis, viņi metās viens otra skavās. Adriēna šķita nokaitēta līdz baltkvēlei, bet viņš pats…

Traucējošās drēbes bija grūti novelkamas, jo bija zudusi robeža, kur beidzas viens ķermenis un sākas otrs. Viņi atrāvās viens no otra, lai izģērbtos.

-     Tā ir kļūda, - Adriēna paziņoja kaisles pilnā balsī, ko atkal nomāca smieklu lēkme, veicot paātrinātu striptīza priekšnesumu.

-    Zinu, - viņš izdvesa, aizsviezdams zeķi istabas kaktā.

-     Tas visu tikai sarežģīs, - viņa turpināja, iegāzdamās gultā.

-    Mums būtu jānogaida, - viņš piekrita, acumirklī pārlaizdams viņai skatienu - brīnumainajam skaistumam - un tad metās viņai līdzās, it kā rītdienas vairs nebūtu.

Un šī aizrautība bija abpusēja. Adriēna, ikdienā vienmēr tik prātīga un atturīga, gultā bija nepieredzējusi, bet drosmīga. Viņi izbaudīja visu. Kādā brīdī, kad Makbraids bija bezspeka atslīdzis palagos, Adriena paslējās uz elkoņa. Un - it kā viņu tuvībai būtu vajadzīgs kāds attaisnojums - paziņoja:

-     Galu gala mes taču esam veselīgi jauni dzīvnieki. Kas cits bija sagaidāms?

-     Dzīvnieki… es tev parādīšu dzīvniekus.

-     Beidz!

-     Un veselīgi, - viņš turpināja. - Es tev parādīšu veselīgos. Bet…

-    Par to tu man samaksāsi, - viņa paziņoja, acīm mirdzot. Uzvēlās uz viņa, piespieda elkoņus ar ceļiem, uzsēdās viņam virsū.

Viņš izpirka grēkus.

Pēc tam viņa smiedamās atzinās, ka jūtas vainīga par samaksas pieprasīšanu.

-    Tur var viegli līdzēt, - viņš mierināja.

-     Diez kā gan… - Viņa izpirka savu vainu.

Pēc tam viņi gozējās līdzās, izbaudīdami jaunatklāto tuvību. Makbraids atrada kāršu komplektu atvilktnē, kur parasti bija Gideona Bībele, un, sēdēdams gultā, rādīja Adriē- nai kāršu trikus. Viņš prata tās pārcelt ar vienu roku - tas izskatījās pavisam viegli, bet pamēģinot kārtis izspruka pa visu istabu.

-    Vai tev ir cepure?

-    Nē, - viņa iesmējās. - Kāpēc jautā?

-     Ja būtu, tad es varētu parādīt, kā mest tajā kārtis no otra istabas gala.

-    Un kāpēc tā būtu jādara?

-    Jo tā var laimēt daudzas derības bāros - tādā situācijā, ja likums nenostrādā. - Tad viņš lika Adriēnai izvēlēties kādu kārti.

-    Jebkuru? - viņa jautāja.

-    Kas tu esi - gaišreģe, vai?

-    Aha.

-    Tomēr izvēlies vienu.

Viņa paklausīja.

-    Tagad iegaumē, kāda kārts tā bija… iegaumēji? Labi, atliec atpakaļ.

Viņa paklausīja.

Turot kāršu komplektu labajā rokā, viņš pārcēla kārtis - vēlreiz un vēlreiz. Tad sajauca tās un pasniedza atpakaļ Ad- riēnai.

-     Tagad izņem to pašu kārti, - viņš pavēlēja, - un piespied sev pie pieres.

Viņa pārmeklēja kāršu komplektu, vispirms neticīgi, pēc tam arvien vairāk samulstot, meklēdama izraudzīto kārti. Beidzot viņa atzinās:

-    Tās te nav.

-    Vai droši zini?

-    Jā, - viņa iesmējās. - Kā tev tas izdevās?

-    Kas?

-    Atrast kārti!

-     Kādu kārti? - viņš brīnījās.

-    To, kuru es izvēlējos!

-    Tu domā - ercena dāmu?

-    Oho! - viņa iesaucās. - Kā tu to dabū gatavu?

Viņš paraustīja plecus.

-     Nezinu. Tas ir tikai triks. Turklāt man tās nav.

-    Ir gan, - viņa uzstāja. - Atdod kārti! Tu to paslēpi zem T krekla vai kaut kur. Tai jābūt pie tevis!

-    Bet tās nav!

-    Ir gan!

-     Nav!

Piecēlusies kājās, viņa pārmeklēja triku meistaru - tas nebija grūd, jo viņa vienīgais apģērba gabals bija T krekls.

-    Kur tad tā ir? - viņa noprasīja.

Viņš bridi padomāja, savilcis bezgala nopietnu sejas izteiksmi. Beidzot paziņoja:

-    Tā ir vannasistabas izlietnē.

Adriēna nedcīgi paraudzījās uz viņu.

-    Ko nu stāsti!

-    Tā ir vannasistabas izlietnē, - viņš atkārtoja.

-    Nē, nav vis! Nevar būt!

Pacēlis plaukstas pret griestiem, viņš raudzījās uz Adriē- nu ar visiem blēžiem raksturīgo nopietni nevainīgo sejas izteiksmi. Ko lai iesāk ar šo sievieti? Viņa skatiens pauda. Kāpēc viņa netic?

-     Nu labi, - viņa teica, pieceldamās no gultas. - Bet tu paliec tepat. Nekusties!

-     Es nekustēšos.

-     Necelies!

-     Necelšos.

Nenolaizdama skatienu no Makbraida, viņa lēni kāpās atpakaļ uz vannasistabu, atvēra durvis, iegāja un… iekliedzās. Pēc mirkļa viņa ieskrēja guļamistabā ar ercena dāmu rokā un izbrīnā ieplestām acīm.

-    Kā tu to dabūji gatavu? - viņa iesaucās.

Makbraids iesmējās.

-    Tu būtu pārsteigta, ja zinātu, ko visu es protu.

-    Bet kur tu to iemācījies?

-    Tas bija bērnībā. Es izlasīju visas grāmatas par Hudīni. Un vai zini ko? Ja es nebūtu atklājis basketbolu un meitenes, es droši vien kļūtu par burvju mākslinieku Lasvegasā. Dižais Makbraids. - Viņš pasmaidīja. Nopūtās. - Es to visu biju pilnīgi aizmirsis, tikai… nesen atcerējos.

Drīz pēc tam viņi devās dušā, ieziepēja viens otra ķermeni, labi zinādami, ar ko šī nodarbe beigsies - abi uz grīdas, viens otra aizrautības un bagātās izdomas nokausēti. Beidzot Adriēna pieslējās kājās, piegāja pie izlietnes un kāri padzērās ūdeni no krāna. Kad Makbraids viņai piebiedrojās gultā, viņa jau bija cieši aizmigusi ar bērnišķīgu smaidu sejā, uzvilkusi segas līdz zodam.

Adriēna pamodās pirmā un nolēma ļaut Makbraidam vēl mazliet pagulēt. Viņš miegā izskatījās tik jauki - atmetis labo roku aiz galvas, it kā peldētu sapņos.

Apģērbusies un sasukājusi matus, viņa uzrakstīja zīmīti.

Labrīt!

Esmu bibliotēkā, pārbaudu vārdus.

Drīz atgriezīšos.

Mīlu.

A.

Nē.

Tas neder. "Mīlu" būtu pārsteidzīgi. Viņa vēl nevienu nebija mīlējusi tā nopietni un pa īstam. Varbūt pagājusī nakts bija pirmā no daudzām tādām, bet varbūt arī ne. Tāpēc viņa saplēsa pirmo zīmīti, uzrakstīja jaunu un atstāja to van- nasistabā uz plauktiņa līdzās Makbraida zobu sukai.

Labrīt!

Esmu bibliotēkā, pārbaudu vārdus.

Atgriezīšos ap pusdienlaiku.

Darba bite

Viņa apjautājās viesnīcas reģistratūrā, kur atrodas bibliotēka. Sieviete aiz letes izbrīnā iepleta acis, it kā Adriēna gribētu viņu izjokot.

-    Bīb-lio-tē-ēka?! - viņa saviebās. - Atvainojiet, mīlīt, man nav ne jausmas.

Adriēna no vestibila maksas tālruņa piezvanīja uzziņu dienestam un noskaidroja pati. Izrādījās, ka bibliotēka atrodas tikai trīs kvartālu attālumā. Pēc piecām minūtēm viņa jau bija tur. Un vēl pēc stundas bija visu paveikusi.

Kad viņa atgriezās viesnīcā, Makbraids vēl bija gultā. Dzirdēdams Adriēnu ienākam, viņš labpatikā izstaipījās un ieņurdējās.

-    Nāc nu, nāc šurp.

Adriēna juta kārdinājumu. Tik jauki būtu atkal ierāpties gultā. Taču viņa palika turpat stāvam, sažņaugusi rokās dzelteno bloknotu.

Makbraids paslējās uz elkoņa, pēkšņi kļuvis nopietns, noraizējies.

-     Kas noticis? Sāc nožēlot?

-     Nē.

-    Uf-f! Jo es varbūt esmu iemīlējies. Man šķiet - man šķiet, ka esmu iemīlējies. Droši zini, ka nenāksi? - Viņš ierunājās uzsvērtā baudkārā gausumā. - Tad tik redzēsi, kas būs…

-     Lū.

Viņas nopietnais tonis iedarbojās.

-     Kas noticis? - viņš jautāja, pieceldamies sēdus. - Kur tu biji?

-      Bibliotēkā.

-    Ak tā. Un ko uzzināji? - Izberzējis miegu no acīm, viņš paraudzījās uz Adriēnu, pūlēdamies izrādīt interesi.

-     Lučiāno Albino, - viņa paziņoja.

-     Albino, - viņš atkārtoja, cenzdamies atcerēties. - Ak, jā. Saraksts. Kas tad viņš bija?

Adriēna pagrieza bloknotu, lai Makbraids redzētu, ko viņa raksta. Viņš sāniski pašķielēja.

Jānis Pāvils I

-    Ak kungs, - viņš nomurmināja. - Tātad Kreins rakstīja par viņu. Viņš ir Papa. Pēc Vatikāna II koncila paklīda baumas, ka viņš esot ticis noindēts.

-    Viņi mūs nogalinās, - paziņoja Adriēna.

Makbraids krietnu brīdi klusēja. Beidzot noteica:

-    Zinu.

-    Kā to saprast - tu zini? - Adriēnas balss mazliet trīcēja, un viņa pūlējās to apvaldīt.

-    Zinu, ka viņi mēģinās to izdarīt. Viņi jau iepriekš to mēģināja. Taču viņi netiks sveikā cauri - viņiem nekas neizdosies.

-    Kāpēc ne? - viņa noprasīja, apsēzdamās uz gultas.

-    Jo mēs paši viņus notversim.

-    Ko?!

-     Mēs viņus notversim! Es novākšu to sūdabrāli! - Makbraids nolamājās.

-    Kuru?

-    Opdālu.

-    Prātu esi zaudējis?

-     To viņš nepavisam nebūs gaidījis, - paskaidroja Makbraids.

-     Protams, jo tas ir lielākais stulbums, ko tu varētu pasākt!

-     Nē, nav vis. Lielākais stulbums būtu turpināt bēguļot no viņa. Jo tad vienmēr galu galā vairs nav, kur bēgt.

-     Un kāds labums būs no viņa nogalināšanas? - noprasīja Adriēna. - Protams, pieņemot, ka tu to vari, - lai gan drīzāk nevari!

-    Es teiktu, ka tā bija pašaizsardzība. Tu varētu mani aizstāvēt. Sarīkotu skaļu tiesas prāvu, un viss nāktu gaismā.

Adriēna klusēdama raudzījās uz viņu kādas desmit vai divdesmit sekundes. Beidzot viņa secināja:

-    Tu esi zaudējis prātu.

Makbraids atkal atslīga uz spilvena.

-     Zinu, - viņš piekrita. - Bet, ja vien tev nav labāka plāna, es došos viņu vajāt, jo nezinu nekādu citu iespēju, kā apturēt "Jēriku".

-     "Jēriku"? Tu pat nezini, kas tas ir.

-    Zinu gan, vismaz kaut ko.

-    Piemēram?

-    Tā ir asinspirts, - viņš atbildēja.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Skaidrs. Ko vēl?

-    Tas ir kaut kas steidzams.

Adriēna neizpratnē paraudzījās uz viņu.

-     Kāpēc tev tā šķiet? - Taču atbilde radās tūlīt pat, jo viņi bija aizsūtījuši Nikiju nogalināt vīru, kura dienas tāpat bija skaitītas.

Adriēnas skatiens liecināja, ka viņa to ir sapratusi.

-    Viņi nevarēja gaidīt, - paskaidroja Makbraids.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Un mēs zinām vēl kaut ko, - viņš piebilda.

-    Tiešām?

-    Jā. Mēs zinām, kurš būs izpildītājs - kurš to uzsāks.

Adriēna izbrīnā sarauca pieri.

-     De Grots, - paskaidroja Makbraids. - Mans klients. Tu viņu sadki. Tas, kurš… - Viņš aprāvās.

-    Kas ir?

-     Maitasgabals, - nočukstēja Makbraids. Viņš domāja par de Grotu. Spurainie gaišie mati, atlētiskā gaita - plēsoņa, vienmēr gatavs lēcienam. Viņa lišķīgais smaids. Acīs zibošās uguntiņas. Pat lietojot zāles, holandietim bija pārāk daudz enerģijas. Viņš sēdēdams visu laiku šūpoja pēdu, bungoja ar pirkstiem pa kāju, allaž dungoja kādu meldiņu. Reizēm svilpoja. Un vienmēr vienu un to pašu melodiju. Viņi dažkārt mēdza jokot, ka tas ir diezgan nepiemērots meldiņš, kas varētu "pielipt" tik mūsdienīgam holandietim. Tas ir kā tāds audiovīruss, sūdzējās de Grots. Jums tas šķiet smieklīgi, bet es nevaru tikt no tā vaļā! Un es pat nezinu visu dziesmu - tikai piedziedājumu par Jozua.

-     Kas ir? - atkārtoja Adriēna, nespēdama lasīt viņa domas.

-     Viņš visu laiku dungoja to dziesmiņu - par Jozua… un Jēriku.

-    Kādu dziesmiņu?

Viņš pacēla skatienu.

-    Tādu, kur sabrūk mūri.

Viņi abi krietnu brīdi klusēja. Beidzot Adriēna piecēlās un piegāja pie loga. Paraudzījās ārā.

-    Vai viņam bija viltus atmiņa?

Makbraids pamāja ar galvu.

-     Jā. Stāstiņš par nolaupīšanu. - Viņš apklusa, lai labāk atcerētos. - Un… tas tev patiks… viņš domāja, ka viņam sirdī ieperinājies lentenis. Un tas viņu izrīko.

-    Tārps? - brīnījās Adriēna.

-Jā.

Viņa paņēma bloknotu un steidzīgi sāka to šķirstīt. Kaut kur tālāk gaitenī bija dzirdama moteļa apkopēju balsis un klauvējieni pie durvīm: "Uzkopšana! Uzkopšana!" Beidzot viņa atrada meklēto ierakstu.

-     Izlasi šo, - viņa teica, pasniegdama bloknotu Makbrai- dam.

Henriks Vervords. Dienvidāfrikas premjerministrs - apar-

teīda piekritējs. 1966. gadā viņu nošāva Dimitrio Tsafendass.

Vientuļais neprātis, kulta piekritējs ("Jēzus sekotāji"). Aresta brīdī viņam bija piecas viltotas pases. Apgalvoja, ka slepkavībā vainojams lentenis, kas mīt viņa sirdī.

-    Sūds! - Šis vārds tik klusi un viegli izspruka pār lūpām, it kā viņš būtu nočukstējis lavanda vai ēnu spēles. Pacēlis skatienu no bloknota, viņš paziņoja:

-    Jērika. Tā ir Dienvidāfrika. - Viņš ļāva galvai atkal noslīgt uz spilvena un pievērsa skatienu piekārto griestu plāksnēm. Tātad lentenis bija savdabīgs "vietējais joks"- slimīga atsauce uz programmas iepriekšējiem panākumiem. Veltījums to piemiņai. Makbraids atsauca atmiņā seansus ar de Grotu un beidzot saprata, ko īsti holandietis murmināja. Tam nebija nekādas saistības ar mandalām - stingri simetriskajiem zīmējumiem, kas vajāja tik daudzu šizofrēniķu vīzijas. Viņš runāja par Nelsonu Mandeļu. Mandela bija viņa uzbrukuma mērķis.

Makbraids pietrūkās sēdus un pārcēla kājas pāri gultas malai. Pasniedzies pēc drēbēm, viņš sāka ģērbties.

-     Viņš gatavojas nogalināt Mandeļu, - viņš paskaidroja. - De Grots ir rasists, un viņš sakurs Dienvidāfrikā elles uguni.

Pārmaiņus sēdēdami pie stūres, viņi traucās taisnā ceļā uz Vašingtonu, joņodami pa šoseju ar astoņdesmit jūdžu ātrumu, radio aurojot pilnā skaļumā. Saule norietēja Džordžijā, bet, kad tā atkal uzausa, viņi tuvojās Virdžīnijas robežai. Pat braucot ar astoņdesmit jūdžu ātrumu, smagie auto bla- kusjoslā joņoja garām, viegli šūpodamies.

Potomaku viņi šķērsoja vienpadsmitos no rīta un devās ziemeļu virzienā uz Rokkrīkas parka ielu. De Grota dzīvoklis atradās sānielā netālu no Ševičeisas loka. Makbraids atcerējās tās nosaukumu - Monro iela. Viņi ar de Grotu bija par to jokojuši, un holandietis uzstājis, ka tā nosaukta par godu Merilinai, nevis Džeimsam36 .

Makbraids izmisīgi cerēja, ka de Grots vēl būs turpat. Viņš cerēja, ja izdosies atrast holandieti, tad varbūt viņš spēs atbrīvot to no viltus atmiņas. Bet, ja tas neizdosies, tad jāmēģina kaut kā citādi viņu apturēt ar jebkādiem līdzekļiem, lai tikai nepieļautu "Jēriku".

-    Došu peniju par tavām domām, - apsolīja Adriēna.

-    Pateikšu bez maksas, - viņš atbildēja. - Man vajadzīgs ierocis.

Viņa nobālēja, tad vērīgi paraudzījās, it kā pārliecinoties, vai viņš nav zaudējis prātu.

-    Kālab? - viņa noprasīja.

Viņš izturēja šo skatienu.

-    Un kā tev šķiet? De Grots ir spēcīgs tēvainis. - Iebraucot tunelī pie nacionālā zoodārza, viņš piebilda: - Negribu, lai atkārtotos tas, kas notika manā dzīvoklī.

-    Edijam bija ierocis, - atgādināja Adriēna. - Bet tas viņam nepalīdzēja.

Makbraids nestrīdējās. Tikai brauca tālāk.

Izbraucot no tuneļa, Adriēna noprasīja:

-    Vai tu vispār proti šaut?

-    Jā, - viņš atbildēja. - Es esmu labs šāvējs.

-    Stāsti vien, - viņa neticīgi atcirta.

-    Esmu gan!

Viņa atkal uzmeta skatienu ceļabiedram. Vai viņš runāja nopietni?

-    Kā tā? - viņa jautāja.

-    Tēvs man iemācīja. - Viņš to pateica nedomādams, bet, tikko vārdi bija izskanējuši, atmiņā atausa bērnības aina kopā ar tēvu. Mirdzoši balts, stindzinoši auksts ziemas rīts Menā. Elpas garaiņi veļas no mutes. Cimdi bez pirkstiem. Tēvs palīdz viņam pielikt šauteni pie pleca, ierāda, kā tēmēt. Papīra mērķis piesprausts pie koka stumbra zema paugura pakājē kādu trīsdesmit jardu attālumā. - Viņš izcīnīja medaļu biatlonā - vai es tev esmu to stāstījis?

-    Ko? Olimpiskajās spēlēs? Nestāsti nu!

-    Tiešām - es nejokoju. 1972. gada olimpiādē. Saporo.

-     Fantastika! - viņa sajūsmā iesaucās. Apklusa. Tad iejautājās: - Kas ir biatlons?

Makbraids iesmējās.

-    Tas ir tad, kad jāslēpo desmit kilometru distance un pēc tam jāšauj mērķī. Grūtības ir tādas: kad tiek līdz šaušanai, ķermenis jau ir pārguris. Tāpēc jābūt izcilā formā, lai saglabātu lēnu un vienmērīgu pulsu. Kad apstājas, lai šautu, vispirms nomērķē, nogaida - un tad spiež mēlīti sirdspukstu starplaikos.

-    Vai tu tā vari?

-     Nē, - viņš atbildēja. - Ar to nodarbojās mans tēvs. Bet šaut es protu. Ja būtu ierocis, varētu to likt lietā. Taču diemžēl man tā nav. - Braukdams pa Pludmales ielu, viņš apcerēja iespēju iegādāties ieroci, apejot nepieciešamās formalitātes. Piemēram, sīkumtirgū, ieroču izstādē - vai gluži vienkārši uz ielas. Bija daudz iespēju nelegāli nopirkt ieroci. Taču pašlaik nebija atvērts neviens sīkumtirgus vai ieroču izstāde - vismaz, cik viņam bija zināms. Bet braukāt kopā ar

Adriēnu nomātajā Dodge Stratus pa nēģeru geto ieliņām, it kā tīši meklējot nepatikšanas, būtu… vismaz neprātīgi.

Tad viņi jau bija nonākuši pie mērķa. Atraduši vietu mašīnai kvartāla attālumā, viņi tālāk devās kājām. De Grota māja bija desmit stāvus augsts stikla un ķieģeļu milzenis ar izkārtni, kas vēstīja par iznomājamām telpām. Pamanījis Adriēnu un Makbraidu, formas tērpā ģērbies šveicars pielēca no sēdvietas uz zema mūrīša un steidzās atvērt durvis. Nogurušais pusmūža vīrs aiz dežuranta letes negribīgi apjautājās, vai varot palīdzēt.

-    Mēs meklējam kādu īrnieku - Henriku de Grotu, - teica Makbraids.

Apsargs sarauca pieri, tad pacēla skatienu.

-    To gaišmataino puisi - no 7-G!

-Jā!

Tad viņš papurināja galvu.

-    Neesmu viņu redzējis jau pāris nedēļu. Laikam nav pilsētā. Viņš daudz ceļo. - Pasniedzies pēc vietējā tālruņa, viņš sastādīja numuru un brīdi nogaidīja. Pēc brīža nolika klausuli un paraustīja plecus.

Pēc piecām minūtēm viņi atkal bija mašīnā, ceļā uz Mak- braida dzīvokli. Doties uz turieni, protams, bija riskanti - varbūt to vēl novēroja. Taču citas iespējas nebija. Viņu vienīgais plāns - pat ne īsts plāns, bet tikai neskaidra iecere - bija lidot uz Šveici, piespiest pie sienas Opdālu un atrast de Grotu, kamēr nav par vēlu. Kā to visu paveikt, viņam nebija ne jausmas. Taču viens bija skaidrs - lidošanai būs vajadzīga pase (Adriēnai tā jau bija), bet viņa pase glabājās ledusskapī.

Tāpat kā visi pārējie dokumenti.

Tas bija de Grota ierosinājums. Holandietis strādāja ugunsdzēsības ierīču uzņēmumā, kas nodarbojās ar halona sistēmu pārveidošanu darbam ar videi nekaitīgākām gāzēm. Kādā no pirmajiem seansiem holandietis bija izteicis bažas par novecojušo ugunsgrēka signalizācijas sistēmu Kapitolija torņos. "Ja te kaut kas aizdegsies, es šaubos, vai to varēs nodzēst. Varbūt vajadzētu glabāt rezerves diskus un kasetes saldētavā," viņš ieteica. "Un arī tādus dokumentus, ko nedrīkstētu zaudēt. Tur tie būtu drošībā. Saldētava ir ūdensdroša un ugunsdroša."

"Džefrijs Durans" nebija ierakstījis nekādus rezerves datu diskus un visas kasetes uzreiz sūtīja uz apdrošināšanas sabiedrību. Bet pase un dažas nelietotas kredītkartes viņam bija, un tās viņš ielika Ziploc maisiņā un paslēpa saldētavā zem paplātes ar ledus gabaliņiem. Kā jau psihiatrs bija cerējis, de Grots par to priecājās, un tas palīdzēja veidot labas attiecības ar klientu.

Visi Makbraida dokumenti bija uz Džefrija Durana vārda, un Eiropā ar tiem arī būs jāiztiek. Savas īstās personības atjaunošana būs īsts birokrātijas murgs.

Apturējis auto Kapitolija torņu lokveida piebraucamajā ceļā, viņš lika Adriēnai gaidīt turpat. Viņa gribēja iet līdzi, bet tagad viņš jau zināja vismaz dažus paņēmienus, kā panākt savu.

-     Viņi aizvilks auto, - viņš brīdināja, tad atvēra durvis un izkāpa.

Sargs bija jauns puisis ar Badija Holija brillēm. Par laimi, viņš pazina Makbraidu.

-    Labdien, Durana kungs, - kur tad jūs bijāt? Sen neesam jūs redzējuši.

-     Biju aizbraucis uz Floridu, pavadīju tur dažas dienas, - atbildēja Makbraids.

-    Jauki!

-    Jā, tā arī bija - patīkami pastaigāt šortos, vai zināt?

-     Laimīgais!

-     Bet tagad? Jūtos tā, it kā nemaz nebūtu bijis projām. - Abi iesmējās. - Bet, paklau, vai jums nav kāda rezerves atslēga? Es savējās atstāju dzīvoklī.

-    Protams, - atbildēja puisis, noliecās, atslēdza kādu skapīti un noņēma no āķa atslēgu. - Tikai neaizmirstiet atnest atpakaļ, labi?

-     Desmit minūtes, - apsolīja Makbraids, paņēma atslēgu un devās uz liftu. Gaidīdams to, viņš atskatījās, lai pārbaudītu, vai sargs nezvana pa tālruni, taču tas tikai smaidīdams stāvēja savā postenī aiz letes.

Pēc brīža viņš sestajā stāvā izkāpa no lifta un lēni tuvojās sava dzīvokļa durvīm. Viņš baidījās satikt kaimiņu Barberu 6-G dzīvoklī, taču izrādījās, ka raizēm nav pamata. 6-G dzīvokļa durvis bija pusvirus, un no tā skanēja kantri stila dziesma "īsta lauku meiča, paskat, kādi zābaki!". Gaiss bija asas krāsu smaržas pilns. Iedams garām, Makbraids pameta skatienu pa durvju spraugu un ieraudzīja sīka auguma vīreli ar ZZ Top stila bārdu stāvam uz nopilināta brezenta un ar rullīti krāsojam griestus baltus. Dzīvoklis bija tukšs. Pelēkais stiepļu tīkls pie sienas bija pazudis, tāpat arī galds, lādes, elektroniskās ierīces un Aeron krēsls. No Hektora Barberas nebija atlicis nekas - ja nu vienīgi atmiņas par trūdoša līķa atbaidošo dvaku, ko pārmākuši krāsas šķīdinātāja un tīrīšanas līdzekļu spēcīgie aromāti.

Redzot tukšo dzīvokli, viņu pārņēma atvieglojums, bet reizē arī vilšanās. Barbera būtu varējis viņam daudz ko pastāstīt…

Viņa paša dzīvoklis bija tāds pats, kādu viņš to bija atstājis, vai vismaz pirmajā brīdī tā šķita. Taču, ieskatoties ciešāk, viņš atklāja, ka, neskaitot dažas grāmatas, tajā vairs nav neviena papīra gabaliņa. Bija pazuduši visi rēķini, piezīmes, iepirkumu saraksti, piegādājamo ēdienu ēdienkartes - viss, uz kā varētu kaut ko uzrakstīt. Tāpat arī dators un viņa viltus ģimenes fotogrāfijas. Citiem vārdiem sakot - viss, kas varētu saistīt viņu ar Programmu. Tas viss bija pazudis.

Tikai ne pase un kredītkartes, kas glabājās turpat saldētavā zem ledus paplātes. Pametis apkārt skatienu, viņš saprata - lai kas arī notiktu, šeit viņš vairs nevēlas atgriezties. Tad iemeta nelielā ceļasomā dažas mantas un aizslēdza aiz sevis dzīvokļa durvis.

Interneta kafejnīcā līdzās Dipona lokam Adriēna atrada dažus lētus Surissair lidojumu piedāvājumus, kas nebija jārezervē iepriekš. Viena biļete maksāja 484 dolārus abos virzienos, ar visiem nodokļiem - izdevīga cena, ja ņem vērā, ka taksometra brauciens līdz lidostai maksā piecdesmit piecus dolārus.

- Kādēļ tev vispār bija vajadzīga pase? - viņa apjautājās, kad taksometrs virzījās uz ziemeļiem pa Beltveju uz lidostas ceļu. - Man šķita, ka tu nekur nebrauci - tikai sēdēji pie televizora.

-    Viņiem vajadzēja nogādāt mani Štatos - kā "Duranu".

-    No kurienes? - jautāja Adriēna.

-     No Šveices. - Viņš sadrūma. Pamazām sāka atgriezties atmiņas par to, kā Lū Makbraids pārtapa par Džefu Duranu. Viņš atcerējās neatliekamās palīdzības mašīnu un zibošās gaismas. Viņš nespēja pakustēties, bet tika pārvietots uz nestuvēm ar ritenīšiem. Viņš dzirdēja ļaudis runājam ar šveiciešu un vācu akcentu - pēc tam Gunārs Opdāls čukstēja: Kuš-š-š, bet Lū Makbraids gandrīz nosmaka, gulēdams un blenzdams griestos. Dažkārt, kad viņš par to domāja… Makbraida ķermenis sarāvās krampjos, it kā uztrūcies no snaudas.

-     Kas noticis? - raizējās Adriēna.

-    Es tikai biju aizdomājies par kaut ko.

-    Par ko?

Viņš papurināja galvu. Viņa neuzstāja.

39

Viesnīca "Florida" bija tīra, ja nu vienīgi mazliet noplukuši iestāde jūgendstila namā, kuras iekārtojums, šķita, nebija mainīts kopš septiņdesmitajiem gadiem. Lielākā daļa mēbeļu bija no apskrambātas melnas plastmasas, bet uz naktsgaldiņa stāvēja neregulāras formas keramikas lampa laša krāsā. Dažu pēdu attālumā bija gaišs spoguļgaldiņš ar otrādi apgriezta konusa formas kājām. Uz modernās gultas kā mākonis bija uzklāta šveiciešiem raksturīgā milzīgā vatētā sega.

-    Pie tā var pierast, - Makbraids apsolīja, redzēdams Ad- riēnas apjukumu.

-     Bet… kāpēc tā ir šeit? Kāpēc Cīrihē ir viesnīca "Florida"? Kāpēc ne "Alpu virsotne"? Vai "Vilhelms Tells"?

Makbraids paraustīja plecus un atvēra durvis uz balkonu, kur koši izkrāsotā puķu kastē rēgojās nokaltušu augu mudžeklis.

-    Kādam bija tāds sapnis, - viņš paskaidroja.

Viņu trešā stāva numura logi pavērās uz Zēfelda ielu, kas sdepās uz Limatas upi un Cīrihes ezeru. Divu kvartālu attālumā stāvvietā līdzās tramvaja pieturai bija novietots viņu īrētais auto. Ik pēc dažām minūtēm pa ielu zem viņu balkona aizlīgoja jauns, spožs trolejbuss, dodoties uz rosīgo Belvjū laukumu. Viens tuvojās ari pašlaik, gaudodams, šūpodamies asajā pagriezienā un spīdinādams miglā savu vienīgo priekšējo lukturi. Makbraids aizvēra balkona durvis, lai mazinātu troksni.

Adriēna iekrita gultā un nožāvājās.

-    Cik pulkstenis?

-    Mazliet pāri deviņiem.

-    Bet pēc mūsu laika?

-    Pēc mūsējā - trīs naktī.

Viņa atkal nožāvājās.

-     Jūtos kā salauzta. Lidmašīnā nespēju ne aci aizvērt. - Tas vēl bija pārāk saudzīgi teikts. Lidojuma laikā Adriēna bija veltījusi milzīgas pūles un enerģiju, lai panāktu, ka lidmašīna netraucēti šķērso Atlandjas okeānu. Makbraids to zināja, jo šā satraukuma pēdas bija jūtamas viņa labajā rokā.

-     Kāds tad ir mūsu plāns? - viņa apjautājās, atslīgdama uz mīkstās vatētās segas.

-     Plāns? Tas ir tāds - vispirms mazliet pagulēt, pēc tam doties iepirkties.

Viņa apvēlās uz vēdera un pavilka zem vaiga spilvenu.

-    Hmm… - viņa nomurmināja. - Tas man patīk…

Un tūdaļ pat aizmiga ciešā miegā.

Makbraids izģērbās, apgūlās viņai līdzās un aizvēra acis. Nebūtu prāta darbs doties Opdāla medībās nogurušam un bezspēcīgam pēc tālā lidojuma. Pāris stundas bija jāatpūšas.

Opdāls… Viņš atcerējās neatliekamās palīdzības auto, bet neatcerējās, ka būtu ievainots, - tikai gaismas, kas zibēja uz griestiem. Pēc tam nestuves, un Opdāls saka: "Jūs esat ļoti drosmīgs." Taču viņš nebija drosmīgs. Ne gluži. Un Opdāls necentās viņu uzmundrināt. Viņš tikai spēlējās ar savu upuri. Ļaunā priekā.

-      Lū! Lū! - Adriēna viņu purināja. - Tu redzēji sliktu sapni. Mosties!

Viņš aši atvēra acis. Atviegloti nopūtās. Viņš sapnī redzēja cilvēku ar caurulīti kaklā - tikai nevis īstu cilvēku, bet cilvēku bez sejas. Vai varbūt viņa seja bija noplēsta. Šā cilvēka seja bija televizora ekrānā, tuvplānā, un šis skats viņam uzdzina šausmas. Pat nomodā viņš nespēja no tā atbrīvoties - atbaidošais vieplis rēgojās acu priekšā, viegli vibrējot, grau- dainā, zilganā attēlā. Šausmās ieplestas acis un jēla masa sejas vietā…

Nē. Tas bija sapnis. Viņš ir šeit - viesnīcā "Florida", un Adriēna noraizējusies raugās uz viņu. Aiz logiem tramvajs, grabēdams un čīkstēdams, tuvojās galapunktam.

-    Iesim ārā, - viņš ierosināja. - Kamēr vēl veikali nav slēgti pusdienas pārtraukumam.

-    Viņiem ir pusdienas pārtraukums?

-    Jā - parasti kādas pāris stundas.

-    Kas to būtu domājis, - nomurmināja Adriēna, būdama Eiropā pirmo reizi mūžā.

Reģistratūras darbiniece bija sajūsmā par Makbraida vācu valodas prasmi. Viņš teica, ka meklējot Jдger veikalu. Ein Speicher fьr Jдger.

-     Protams, - atbildēja sieviete un, izņēmusi nelielu bukletu, ar lodīšu pildspalvu iezīmēja ceļu no viesnīcas līdz Jдger veikalam.

-     Ko nozīmē Speicher? - jautāja Adriēna, kad viņi izgāja ārā aukstumā un devās uz Cīrihes vecpilsētu.

-     Tas ir veikals, - atbildēja Makbraids, ilgodamies, kaut būtu paņēmis līdzi cimdus.

-     Kāds veikals? - viņa gribēja zināt.

-    Mednieku preču veikals - Jдger veikals.

Tas viņu samulsināja vēl vairāk.

-    Tu gribi teikt - tāds, kur pārdod lokus un bultas, makšķeres un…

-    Šautenes. Jā, tāds, - viņš atbildēja.

Viņi soļoja tālāk, bet tad Adriēna apstājās un pagriezās pret Makbraidu.

-    Šautenes? - Viņš pamāja ar galvu, un viņi turpināja ceļu pāri tiltam uz pilsētas vēsturisko centru. Adriēna atkal pēkšņi apstājās. - Vakar, kad tu teici, ka gribi nogalināt Opdā- lu, lai tiesā nāktu gaismā visi viņa darbi, un es būtu tava aizstāve - tas nebija nopietni, vai ne? Tas bija joks. Mūsu plāns taču nav tāds, vai ne?

Makbraids atbalstījās pret margām un paraudzījās uz Cī- rihes ezeru, kur pa gludo ūdens virsmu slīdēja bariņš gulbju. Viņa elpa vīdēja gaisā kā balti mākonīši. Beidzot viņš ierunājās:

-    Tu gribi teikt, ka neesi nokārtojusi Šveices advokātu eksāmenu?

Viņa papurināja galvu.

-    Ne uz to pusi. Nekad neesmu mēģinājusi to darīt. Nezinu valodu. Nav ne jausmas par šo valsti.

Viņš domīgi pamāja ar galvu un paraustīja plecus.

-    Tas jau arī nebija nekāds veiksmīgais plāns. - Tad viņš pasmaidīja.

-     Neraizējies, - viņš ieteicās. - Es nevienu negribu nošaut. Protams, ja viņi neuzbruks man pirmie.

Pēc pāris minūtēm viņi jau stāvēja pie senlaicīga veikala skatloga, kur bija ierīkota medību diorāma - dzinējsuņi rej, zirgi joņo, mednieki pūš taures. Ieejot veikalā, viņus sagaidīja pakaļkājās pieslējies izbāzts lācis. Pie sienas aiz kases aparāta dižojās mežakuiļa galva, bet no pretējās sienas skumji noraudzījās vesels ganāmpulks nošautu staltbriežu ragu.

Adriēna izbolīja acis.

-     Ieročus taču nedrīkst tā vienkārši nopirkt, - viņa teica.

-     Šveicē drīkst, - viņš atbildēja, pētīdams pistoles stikla vitrīnā. - Šī valsts ir apbruņota līdz zobiem. Te ir pat tāds likums - katram vīrietim vecumā no divdesmit līdz četrdesmit ir jābūt ierocim - vai kaut kā tamlīdzīgi.

-     Nestāsti!

-     Un ne tikai nieka pistole - šautene, - viņš piebilda. - To prasa likums. - Viņš apklusa. - Paklau, - viņš ieminējās. - Tepat blakus ir universālveikals. Vai tu varētu kaut ko man nopirkt?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Protams. Ko?

-    Aizkaru stieņus.

Adriēna nodomāja, ka pārklausījusies, un lika viņam atkārtot vēlreiz. Viņš atkārtoja.

-    Kādus aizkaru stieņus? - Adriēna brīnījās.

-    Vienalga kādus, - viņš atbildēja. - Tikai lai tie būtu kastē un nebūtu garāki par piecām pēdām. Un vēl man laikam vajadzēs arī iepakošanas līmlenti.

Pirms Adriēna paguva apjautāties, vai viņš vēlas arī aizkarus un galdsedziņas, pie letes pienāca pavecs pārdevējs un nevainojamā angļu valodā vaicāja, ko var piedāvāt.

Makbraids atbildēja vecā vīra smaidam.

-     Es meklēju kaujas šauteni, - viņš paskaidroja. - Automātiski pārlādējamu, ar pistoles laidni. Dumpinieku ieroci. Vai jums tāds ir?

Adriēna uzņēma to tā, it kā viņš būtu pieprasījis veselu koferi pilnu ar pornogrāfiskām bildēm. Apcirtusies uz papēža, viņa izgāja ārā un devās meklēt universālveikalu.

Pēc pusstundas, atpakaļceļā uz viesnīcu viņi iegriezās nopirkt siltas drēbes. Sniga sīks sniedziņš, un gaiss bija drēgns un auksts. Par laimi, Zēfelda ielā bija daudz stilīgu apģērbu veikalu, un vienā no tiem viņa atrada baložpelēku Jil Sander mēteli ar kapuci, garumā līdz puslielam, garu samta šalli un mīkstus ādas cimdus. Visas cenas bija samazinātas desmit reizes salīdzinājumā ar dizainera sākotnēji noteiktajām, tātad pirkumi bija izdevīgi, tomēr kopsummā tie bija pat mazliet dārgāki nekā jebkurš no viņas līdzšinējiem pirkumiem.

Tad bija Makbraida kārta iepirkties, un, Adriēnai par lielu izbrīnu, viņš sameklēja veikalu, kurā tirgotie apģērbi bija manāmi "nepieradinātāki". Iegājis tajā, viņš drīz vien iznāca ar melnu adītu cepurīti galvā, tērpies haki krāsas armijas jakā un apbružātām Doc Martens kurpēm kājās.

Adriēna brīnījās.

-    Vai nebija par dārgu?

-    Tas ir maskēšanās tērps, - viņš paskaidroja.

Drīz jau viņi ienira "Floridas" vestibila patīkamajā siltumā un brīdi stāvēja, purinādami no drēbēm sniegu un baudīdami centrālapkures jaukumu. No Adriēnas matiem cēlās garaiņu mākonītis, kamēr viņi gaidīja nelielo liftu. Pagāja gandrīz minūte, līdz tas grabēdams ieradās no augšējā stāva.

-    Tagad es saprotu, kāpēc, - ieminējās Adriēna.

-    Kas?

-     Kāpēc tā nosaukta par "Floridu".

-    Un kāpēc tad?

-    Siltuma sajūtas radīšanai.

Kad viņi atgriezās numurā, Makbraids izsaiņoja šauteni, pāris reizes pakustināja slīdni un pārbaudīja, kā darbojas mēlīte. Tad paņēma patronu kasti, apsēdās uz gultas un ielādēja šautenes garajā aptverē astoņas patronas. Pēc tam izmeta no iepakojuma kastes aizkaru stieņus un to vietā ielika pielādēto ieroci. Tad aizlīmēja kasti ar līmlenti un ar kabatas nazīti iegrieza robu kastes apakšdaļā un tālāk sānos.

Adriēna negribēja pat skatīties.

Viņa šķirstīja Herald Tribune. Čečenijā atkal nemieri, inter- neta tirdzniecībā valdīja uzplaukums, un Redskins komanda cīnījās par vietu finālā. Pievēršoties finanšu lappusēm, viņas skatienu piesaistīja raksts, kura virsrakstā bija pieminēta Šveice. Tas vēstīja par gaidāmo pasaules ekonomikas forumu Davosā, kas drīzāk izklausījās pēc ļoti dārgām viesībām, nevis finanšu konferences. Viena biļete maksāja 160 000 dolāru. Piedalīsies visi - no Bila Geitsa līdz princim Čārlzam, no Vorena Bītija līdz Kofi Ananam. Baidoties no protesta demonstrācijām, pasākuma rīkotāji pastiprināja drošību. Adriēna domāja, ka satraukumam nav pamata. Viņai šķita, ka Šveice ir pietiekami mierīga valsts, turklāt, kā Makbraids bija norādījis, visi vīrieši ir apbruņoti līdz zobiem.

Arī viņš.

-    Kāds tad ir plāns? - viņa apjautājās, nolikdama laikrakstu.

-    Plāns? Tas ir šāds - es dodos uz institūtu. Atrodu Opdā- lu. Un runāju ar viņu.

Adriēna krietnu brīdi klusēja, it kā gaidīdama, ka Makbraids turpinās. Kad viņš neko vairs nepiebilda, viņa noprasīja:

-    Tas ir viss?

-     Ne gluži. Vispirms es pielikšu viņam stobru pie pieres - tāpēc tā būs nevis vispārīga, bet ļoti mērķtiecīga saruna.

Viņa pamāja ar galvu. Apdomāja dzirdēto. Ieminējās:

-    Izklausās stipri vienkāršoti, vai ne? Tas pat nav īsts plāns - drīzāk tāds kā plāna virsraksts.

Makbraids paraustīja plecus.

-    Tāds nu tas ir.

Viņa viegli papurināja galvu, it kā lai pārliecinātos, ka dzirdējusi pareizi.

-    Un ko tu viņam jautāsi?

-    Un kā tev šķiet? Kas. Ko. Kur. Kad. Kāpēc. Kā.

Piegājusi pie loga, viņa paraudzījās uz rāmi krītošajām

sniegpārslām. Pēc brīža viņa pagriezās un, atspiedusies pret palodzi, paziņoja:

-    Lai nu tā būtu - bet es iešu iekšā pirmā.

Makbraids papurināja galvu.

-    Nu nē.

-    Viņi mani nepazīst, - uzstāja Adriēna. - Ja tu tur ieiesi, viņi tevi uzreiz pazīs, un beigas visam. Ja nu Opdāla nemaz tur nav? Viņi to brīdinās. Un tad tu vairs nekad nedksi viņam tuvumā. Bet es? Es esmu tikai studente, kas tur iegriezusies garāmbraucot. Vismaz uzzināšu, vai viņš tur ir vai nav.

-     Studente, - viņš atkārtoja.

-    Tieši tā. Es teikšu, ka biju turpat netālu. Slēpoju. Un kāds no stipendiātiem, ar kuru iepazinos Štatos, ieteica man tur iegriezties. Pieteikties.

-    Pie viņiem nevar pieteikties, - iebilda Makbraids. - Nepieciešama rekomendācija.

-     Pareizi! Es tieši tā arī domāju. Viņš teica, kad būsi Šveicē, ieej apsveicinādes. Iepazīties ar Opdālu. Jo: "Negribu neko solīt, bet… varbūt es kādreiz viņiem tevi ieteikšu."

-    Un kurš stipendiāts tas bija? - jautāja Makbraids. - Ceru, ka tas nebija Džefs Durans, jo viņš…

-      Nē! Protams, ne! Pirmo reizi dzirdu par tādu Džefu Duranu. Kas viņš ir? Tas bija kāds cits. Tas bija… kā viņu sauca?

-     Ēriks Brančs.

-     Pareizi! - viņa iesaucās.

-    Viņš pētīja migrāciju dienvidos no Sahāras tuksneša. Esmu lasījis pāris viņa darbu. Tie bija labi.

-    Lieliski! Tātad es pieteikšos, ka vēlos satikt Opdālu. Un, ja viņš tur nebūs, es uzzināšu, kur viņš ir.

-    Bet ja viņi pasaka: man ļoti žēl, bet jūs nevarat tā vienkārši "iegriezties" pie doktora Opdāla, - Makbraids paziņoja augstprātīgā tonī ar vācu akcentu. - Tikšanās jāpiesaka iepriekš.

Adriēna iečivinājās bērnišķīgi žēlabainā balstiņā:

-     Bet es esmu Cīrihē tikai uz pāris dienām.

-    Nečīksti, - viņš pavēlēja. - Liec saprast, ka zaudētāji būs viņi.

Viņas balss atkal pārvērtās, šoreiz pārtopot dziļās un baudkārās rīkles skaņās.

-     Bet es esmu Cīrihē tikai uz pāris dienām.

Tas izklausījās reizē muļķīgi un neatvairāmi. Pasniedzies pāri gultai, Makbraids sagrāba viņu, un abi, smiedamies un aizelsušies, valstījās pa vatēto segu kā pa mākoni, bet Adriēna atkal un atkal atkārtoja: "Es esmu Cīrihē tikai uz pāris dienām…" Tad skūpsti kļuva uzstājīgāki, līdz Adriēna atrāvās, piesarkusi, izspūrušiem matiem, viena šķipsna pielipusi pie vaiga. Viņa ir no tām sievietēm, nodomāja Makbraids, kuras, šādi saņurcītas, izskatās labāk. Tad atklājas viņu mežonīgā daba, kas parasti tiek rūpīgi slēpta.

-    Mēs to nedrīkstam, - viņa iebilda. - Tad būs pārāk vēls.

Viņš negribīgi piekrita. Piecēlās un nopurināja no bikšu

staras sīku pūciņu.

-    Kurš stipendiāts?

-    Ēriks Brančs. - Atradusi uz naktsgaldiņa ķemmi, Adriēna sāka sukāt matus.

-    Tikai viena ķibele. Ja nu viņi teiks: "Jauki. Opdāla kungs var jūs pieņemt tūlīt pat"? Ko tad?

-    Pazūdi!

-     Bet…

-    Neej augšā kopā ar viņu, - brīdināja Makbraids.

-     Kāpēc ne? Varbūt…

Viņš papurināja galvu.

-    Apsoli…

Uz institūtu viņi brauca ar tramvaju. Makbraids cieši turēja rokās kasti ar "aizkaru stieņiem", bet Adriēna sēdēja, stīvi izslējusies, turēdamās pie apaļā metāla stieņa. Gandrīz katrā pieturā tramvaja salokāmās durvis nošalcot atvērās, lai ielaistu ledaina gaisa brāzmu un dažus sārtvaidžus pasažierus. Šajā dienas laikā vienkopus brauca pensionāri, strādnieki, kas oda pēc cigarešu dūmiem, un labi tērpušās sievietes ar plastmasas iepirkumu tīkliņiem. Kādā pieturā vagonā trokšņaini iegāzās formās ģērbtu skolēnu bariņš.

Bērnu jautrība bija krasā pretstatā Makbraida noskaņojumam, kas ik brīdi kļuva arvien drūmāks. Tuvojoties mērķim, viņš arvien vairāk sāka raizēties, ka dzenas pakaļ iedomu tēlam - viņi atradīs meklēto adresi, bet tur nekā nebūs. Lepnā savrupnama - ar spraišļotiem logiem, greznām notekcaurulēm un masīvām durvīm - vietā būs tukšs klajums vai dzelzceļa stacija. Tā notika Betanibīčā, un šāds iedomu atmiņu sabrukums lika viņam tagad apšaubīt pašam savas pagātnes patiesumu.

-    Kas noticis? - jautāja Adriēna, bet viņš tikai papurināja galvu un novērsa skatienu.

Viņš domāja, ka tas viss jau ir pagātnē - raizes par savu atmiņu, par to, kas ir īsts un kas nav. Viņš domāja, ka tika jau sasniegts pamats. Viņš ir Lū Makbraids, un tas ari viss. Tikai tas nebija tik vienkārši. Un nekad nebūs. Šo pārliecību Opdāls viņam ir atņēmis.

Konduktors paziņoja viņu pieturu, un tramvajs sāka palēnināt gaitu. Viņš tālumā redzēja pieturu, platformu, organiskā stikla nojumi ar soliņiem, dažus gaidošus pasažierus. Bērni klaigādami atsveicinājās cits no cita, cēlās kājās, sastājās rindā pie priekšējām durvīm. Makbraids raudzījās ārā pa logu uz smagnēju namu rindu - tajos bija kaut kas pazīstams, lai gan viņš īsti nespēja pateikt, kas.

-     Esam klāt, - viņš teica un piecēlās, lai nospiestu gumijas pogu tramvaja durvju atvēršanai. Tad viņi jau bija ārā, un viņam ienāca prātā, vai viss šis brauciens nebija drausmīga kļūda.

Nami abās ielas pusēs bija masīvi un veci - šveiciešu rūpnieku, baņķieru, juristu un "nodokļu trimdinieku" savrup- nami un dzīvokļu nami. Katras mājas priekšā divas vai trīs platānas spītīgi pretojās aukstumam, gaidot pavasari.

Adriēna un Makbraids nolieca galvas, lai paglābtos no vēja, kas pūta no ezera puses, sviežot viņiem pretī arī sīkas, mirgojošas sniegpārslas.

Nogājuši trīs kvartālus, viņi nokļuva pie asa pagrieziena. Ar katru soli Makbraids juta, kā sirds sažņaudzas. Viņš pavēlēja sev elpot, tikai elpot, bet kā gan tas iespējams? Kā svarcēlājs trešās atkārtojumu sērijas beigās viņš vairs nemaz neelpoja, tikai, sakodis zobus, ilgojās, kaut viss ātrāk būtu galā. Vai nu institūts tur būs, vai nebūs. No tā bija atkarīgs viņa veselais saprāts.

Un tur tas arī bija - tieši tāds, kādu viņš to atcerējās, - triju stāvu granīta ēka ar spraišļotiem logiem un puķu kastēm, kurās tagad kuploja kadiķi un citi mūžzaļi augi. Smagās durvis ar klauvēkli lauvas galvas formā. Bruņustikla lodziņš virs durvīm. Mazā vara plāksnīte ar institūta nosaukumu un novērošanas kamera. Viņš uzreiz atkāpās un palika ielas otrā pusē, ārpus kameras redzesloka.

Viņu pārņēma uzmācīga ļauna priekšnojauta. Doma sūtīt tur iekšā Adriēnu pēkšņi likās neprātīga.

-    Varbūt tas nemaz nav tik labs plāns, - viņš ieminējās. - Varbūt mums tas vēlreiz jāpārdomā.

Viņa papurināja galvu un iztaisnoja muguru. Savilka Skauta sejas izteiksmi. Vienmēr gatava. Apņēmīga. Juriste. Tad pameta apkārt skatienu.

-     Man šķiet, ka es izvilku garāko salmiņu, - viņa teica. - Es vismaz vieglāk tikšu iekšā.

-    Vajadzēja piezvanīt viņam. To mēs varam izdarīt vēl tagad.

-      Pa tālruni vieglāk cilvēku atraidīt. Šādi es būšu ar viņiem aci pret aci.

-    Ja tu neatgriezīsies pēc piecpadsmit minūtēm, - viņš apsolīja, - es iešu iekšā. Un man rokā vairs nebūs kaste.

Viņa pamāja ar galvu.

-     Ēriks Brančs, Ēriks Brančs, Ēriks Brančs, - viņa atkārtoja un pagriezusies aizsoļoja uz durvju pusi.

Makbraids paskatījās pulkstenī. Bija 2.36 pēcpusdienā.

Viņš piespieda sevi skatīties uz ēku. Vēroja, kā Adriēna piezvana pie durvīm, tās atveras, aiz tām pazib sievietes siluets, un Adriēna ieiet.

Viņš bija nosalis. Aukstums bija briesmīgs. Un laiks ne tikai vilkās lēnāk - tas šķita salā sastindzis. Viņš stāvēja otrā ielas pusē, ceturtdaļkvartāla attālumā no institūta, atbalstījies pret kalnu kļavas stumbru. Viņš juta, ka izskatās pavisam neiederīgs. Viņam nebija nekāda attaisnojuma stāvēt šeit ar neērto kasti rokā. Tomēr te nu viņš bija - neatraujot skatienu no masīvajām durvīm, murminādams: "Ātrāk, ātrāk, ātrāk…"

Pēkšņi viņš vairs nevēlējās, lai Opdāls tur būtu. Institūtam un tā ēkai piemita kaut kas tāds, kas uzdzina viņam pirmatnējas bailes - gluži kā pamostoties naktī un ieraugot čūsku ložņājam pa guļamistabas grīdu. Bailes, kas viņu bija pārņēmušas, bija radušās tumšākajās zemapziņas dzīlēs, tajā smadzeņu apgabalā, kam nebija nekādas saistības ar racionālu domāšanu, bet gan ar izdzīvošanu.

Un tad viņš atcerējās. Vērodams ēku no ielas pretējās puses, viņš atcerējās tajā pēcpusdienā redzēto sapni, kuru Ad- riēna bija pārtraukusi. Un pēkšņi viņš zināja, kas bija cilvēks bez sejas.

Viņš bija devies uz institūtu satikt Opdālu - un viņu nolaupīja. Cilvēks ar aerosolu. Viņš atcerējās izsmidzināta šķidruma mākonīti un tūlīt pēc tam - grīdu, kas triecas viņam sejā. Atcerējās ilgo braucienu neatliekamās palīdzības mašīnā, zāļu iedarbības mazināšanos, nestuvju riteņu čirkstoņu uz grants celiņa, nonākot galā.

Pēc tam operāciju zāle, kur Gunārs Opdāls spīdināja viņam acīs mazu lukturīti. Garais norvēģis bija ģērbies ķirurga tērpā, ar cepurīti galvā. Līdzās operāciju galdam stāvēja monitors. Tajā bija tuvplānā redzama Makbraida sastingušie vaibsti, kamēr medmāsa plēsa nost viņa seju - tālāk, tālāk - līdz tās vairs nebija. Makbraids juta, kā rīklē mostas kliedziens, bet trahejas caurulīte to apslāpē, pārvēršot par klusu gārdzienu. Blakus šņāca kāda ierīce, elpojot viņa vietā. Viņš mēģināja aizvērt acis, bet nespēja. Un kaut kur visa šā jucekļa vidū Opdāla balss paziņo: "Paralizējošs līdzeklis… sāpes gan nemazina. Jūs esat ļoti drosmīgs."

Drosmīgs?

Makbraids nodrebinājās un ieskatījās pulkstenī. 2.48. Divpadsmit minūtes, un laiks rit, viņš nodomāja, bet kāpēc tik ilgi…

viņai jau bija jānāk ārā! Bet ja nu Opdālam ir viņas fotogrāfija

-    nē, nevar būt - bet ja nu tomēr. Makbraids atkal ieskatījās pulkstenī. 2.49.

"Pie velna", viņš nomurmināja un metās uz institūta pusi.

Viņš jau bija nogājis pusceļu, kad durvis atvērās. Piebremzējis viņš savaldījās un pūlējās izturēties neuzkrītoši. Adriē- na stāvēja durvīs, smaidīdama, mādama ar galvu sievietei zaļā kostīmā. Sieviete paraudzījās garām Adriēnai un pamanīja Makbraidu. Adriēna atkal palocīja galvu un paskaidrojot pacēla roku. Viņš redzēja viņas možo sejas izteiksmi, mirdzošās acis, spoži baltos zobus. Un tad viņa pagriezās, viegli pamāja ar roku un kāpa lejā pa pakāpieniem. Durvis aizvērās.

-    Kas noticis? - jautāja Adriēna.

-     Pazūdam no šejienes, - steidzināja Makbraids.

Viņš gribēja zināt, vai Opdāls ir institūtā. Jo gribēja to nogalināt. Bet tikai ne tad, kad līdzās ir Adriēna. Viņš vilka mīļoto ātrāk projām uz tramvaja pieturas pusi.

Kad viņi bija nokļuvuši trūcīgajā organiskā stikla nojumes patvērumā, viņš beidzot uzdeva šo jautājumu.

-     Vai viņš tur bija?

Viņa to vērīgi nopētīja un neatbildēja.

-    Tu izskaties pārbijies līdz nāvei, - viņa paziņoja.

-     Vai viņš tur bija?

-     Nomierinies! Kas tev lēcies?

-    Piedod, - viņš atbildēja. - Man bija grūtas desmit minūtes.

Viņa saviebās, saklausot ironiju.

-     Nē, - viņa atteica. - Nebija.

-     Bet vēlāk taču būs, - Makbraids cerīgi ieminējās.

-     Nē, tikai otrdien.

Vilšanās bija nepārvarama.

-    Tikai neraizējies, - viņa visai apmierinātā tonī piebilda.

-     Es uzzināju, kur viņš ir - klīnikā Spīcā.

Makbraids pamāja ar galvu, bet pa sliedēm caur sniegpārslu plīvuru lēnām tuvojās tramvajs.

-    Tātad? - noprasīja Adriēna.

-     Kas… tātad? - Makbraids nesaprata.

-    Cik tālu ir Špīca?

40

Špīca atradās tikai septiņdesmit jūdžu attālumā, braucot pa kalnu ceļu, bet kalnu bija daudz, un visi apledojuši. Ainava bija nežēlīgi skaista - sniega cepurēm rotāti egļu meži un lepnās Alpu virsotnes zem svina krāsas debesīm. Brauciens ar nomāto BMW ilga gandrīz trīs stundas, un, kad viņi nokļuva galā, sen jau bija tumšs.

Tomēr arī tumsā viņi redzēja, cik neparasta ir šī pilsētiņa - ar pili pašā ezera malā, elegantu ostu un skatu uz Jungfrau virsotni. Tuvojoties ezeram, ieliņas bija šauras, līkumainas un kalnainas, un viņi divreiz bija spiesti apstāties un jautāt ceļu - vispirms kādā Gasthaus37 , pēc tam restorānā, kura īpašais piedāvājums bija mežacūkas gaļas ēdieni.

Viņu viesnīca "Belvedera" atradās dzīvojamajā rajonā ar skatu uz ostu. Viņi bija to izvēlējušies "Floridas" vestibilā paņemtā ceļvedī, pieciešot augstās cenas par labu tās tuvumam Prudhomme klīnikai. Ja māju numuri nemaldināja, tad viesnīca atradās tikai viena kvartāla attālumā no klīnikas tajā pašā ielā.

Patiesībā tās bija vēl tuvāk. Abas ēkas atradās līdzās viena otrai - viesnīca bija dekoratīvā stila savrupnams ar kupoliem un tornīšiem, bet klīnika - granīta cietoksnis stingrās līnijās, pelēks, skarbs un minimālistisks.

-     Paskatīsimies, kāda viņiem ir drošības sistēma, - ierosināja Makbraids un iegrieza auto klīnikas pagalmā, grantij nočirkstot zem riepām reizē pazīstami un biedējoši. Pēkšņi nakts tumsu pārpludināja spoža gaisma un durvīs parādījās kāds vīrietis. - Tīri laba, - secināja Makbraids, atgriezdamies uz ielas un iebraukdams blakus esošajā stāvvietā.

-     Bet viņi mūs redzēja! - uztraucās Adriēna.

Makbraids apturēja auto un papurināja galvu.

-    Viņi nodomās, ka mēs kļūdījāmies.

Un tad jau viņi bija 252. numurā ar skatu uz ezeru un kalniem, kas slējās pret tumšajām debesīm. Adriēna apsēdās uz lielās, ērtās gultas un nopētīja grezno telpu, bet Makbraids stāvēja pie loga, vērodams gaismas ezera otrā krastā.

-     Iesim vakariņās, - viņš ierosināja, un Adriēna a: prieku piekrita. Vestibilā viņi reģistratūrā atstāja milzīgo numura atslēgu. - Es gribētu zināt, - Makbraids apjautājās eleganti ģērbtajai sievietei aiz letes, - tā blakus ēka ir slimnīca… vai kas?

-    Prudhomme klīnika? Tā galvenokārt domāta jauniešiem.

-     Kas tad viņiem kait? - Adriēna gribēja zināt.

Sieviete paraustīja plecus.

-     Cik man zināms, viņiem ir kaut kādi ēstgribas traucējumi. Tāpēc viņi ir tik tieviņi.

-      Jūs domājat, viņiem ir anoreksija, - ieminējās Makbraids.

-     Jā. Un, šķiet, ka arī narkotiku atkarība - ceru, ka jūs nebaidāties…

Makbraids papurināja galvu.

-    Nē, nē - es nešaubos, ka drošība ir pienācīga.

-     Pilnīgi. Klīnika ir ļoti diskrēta. Labi kaimiņi - ja neņem vērā arhitektūru.

Makbraids atbildēja, ka viņiem tā netraucē, un tad kopā ar Adriēnu iegāja viesnīcas četrzvaigžņu ēdamzālē. Lai gan viņi jutās nepietiekami smalki ģērbušies, saimniece nepievērsa viņu izskatam ne mazāko uzmanību un ierādīja galdiņu ar skatu uz ezeru.

-    Jūs esat apmetušies mūsu viesnīcā? - viņa jautāja, pasniegdama katram milzīgu ēdienkarti.

-Jā.

Viņa pasmaidīja.

-     Lai jums patīkama uzturēšanās. - Tad viņa aizdedzināja sveci un uz mirkli atkāpās, it kā lai apbrīnotu spodro balto galdautu un mirdzošos sudraba galda piederumus. - Vai drīkstu piedāvāt jums glāzi Šveices vīna uz viesnīcas rēķina?

Abi ceļabiedri saskatījās.

-    Ar prieku, - atbildēja Makbraids.

Pēc mirkļa sieviete atgriezās.

-     To sauc Fendant, - viņa paskaidroja, novietodama uz galda divas glāzes.

-    Ceru, ka būs labs atspirdzinājums. Vai drīkstu kaut ko ieteikt? Ezera zivis ir… - Viņa salika kopā pirkstu galus un noskūpstīja tos. - Vislabākās.

Drīz vien bija klāt pirmais ēdiens. Tā bija biezzupa - garda un kūpoša, ar sēņu un šķiņķa gabaliņiem. Pēc tam tika pasniegta zivs kopā ar maziem baltiem kartupelīšiem un veselu šķīvi sparģeļu, kas lieliski saderēja ar pudeli auksta Mus- cadet. Viņi bija vienisprātis, ka tā ir viena no visgardākajām maltītēm, ko viņi jebkad baudījuši, tāpēc uzkavējās vēl, nesteidzīgi noslēdzot to ar konjaku un espresso.

Kad viesmīlis bija aizgājis, Makbraids pacēla glāzi.

-    Par mums, - viņš teica.

Adriēna vārgi pasmaidīja, pacēla savu glāzi un pieskandināja. Viņi iemalkoja konjaku.

-     Kā es gribētu, lai tas būtu pa īstam, - viņa sapņaini ieminējās, domādama šīs vakariņas un nakti smalkajā viesnīcā. - Es vēlētos, kaut mēs būtu šeit ieradušies, tikai lai būtu kopā. - Viņa nolieca galvu un pievērsa skatienu galdautam.

-    Tā arī ir, - viņš atbildēja. - Mēs esam kopā.

-     Es visu laiku gribu teikt: aizmirsīsim to visu, aizbrauksim kaut kur - uz Indonēziju, Madagaskaru. Pazudīsim. Varbūt nekas nenotiks ar to "Jēriku". Un varbūt viņi pat nevajās mūs. Varbūt… - Viņa pacēla skatienu pret griestiem un pielika pie vaiga vēderaino brendija glāzi. Makbraids redzēja asaras iemirdzamies viņas acīs.

-     Adriēna…

-    Un kādas ir izredzes, ka mums tas izdosies? Mūsu plāns nav nekāds izcilais. Tas pat vispār nav īsts plāns.

-     Ir gan, - iebilda Makbraids, lai gan pat viņam pašam tā izklausījās pēc taisnošanās. - Tas tikai ir… - Viņš negribēja teikt "vienkāršs". - Elegants, - viņš izlēma.

Adriēna savādi paraudzījās uz viņu un iemalkoja Remy Martin.

Patiesībā, nodomāja Makbraids, plāns nebija ne vienkāršs, ne elegants. Tas bija gauži trūcīgs. Viņi bija to izrunājuši numurā - daudz laika tā apspriešana neprasīja. Ad- riēnai bija jāpaliek viesnīcā, kamēr Makbraids ieies klīnikā, izlikdamies par strādnieku ar aizkaru stieņu kasti direktora kabinetam. Palūdzis atļauju izmantot tālruni, viņš piezvanīs Opdālam un, runādams kā Lū Makbraids, paziņos, ka ir Šveicē un drīz būs klāt, lai viņu nogalinātu. Tas liks visiem apsargiem iznākt no paslēptuvēm un pievērst uzmanību piekļuvei klīnikai - jo draudi it kā tuvosies no ārpasaules. Izmantojot šo sajukumu, Makbraids dosies uz Op- dāla kabinetu un pieliks viņam šauteni pie pieres. Ja izdosies uzzināt vajadzīgo, viņš piezvanīs policijai, pēc tam Adriēnai. Ja ne - un ja Adriēna stundas laikā nesaņems no viņa ziņu - viņai jāzvana policijai, jāizstāsta viss, ko viņi zina, un jālūdz aizsardzība.

-     Tas drīzāk ir bruņots iebrukums, - piezīmēja Adriēna. - Nevis plāns, bet informācijas laupīšana.

Makbraids negribēja ar viņu strīdēties.

-     Neko darīt, cita man nav, - viņš atbildēja.

Viņa pārvilka ar pirkstu apkārt glāzes maliņai. Atskanēja dzidra zvana skaņa, tik skaļa, ka viņa steidzīgi apsedza glāzi ar plaukstu un vainīgi paraudzījās apkārt.

-    Zinu.

-     Tātad?

Viņi ilgi sēdēja klusēdami. Beidzot viņa noteica:

-    Iesim augšā.

Polārlāči.

Katru gadu martā Bodoinas koledžas neprātīgie brauca uz Pophemas pludmali. Raiba karavāna - SAAB, džipi un sagrabējuši veci auto - vijās pa ceļu ziemīgajā ainavā. Nokļuvuši pludmalē, viņi iekūra ugunskuru, ierāva pa mēriņam un metās ledainajā ūdenī. Tas bija veltījums augstskolas simbolam un arī, kā daži to dēvēja, "nicinājuma izrādīšana ziemai". Bija tikai viens veids, kā to izdarīt, - ātri, cenšoties ilgi nedomāt.

Tieši tā arī tagad Makbraids veica nelielo attālumu no "Belvederas" līdz Prudhomtne klīnikai. Ātri. Skriešus caur sniegputeni, pa piebraucamo ceļu līdz gājēju celiņam - un pēkšņi viņš jau bija klāt - pie lielajām divviru durvīm. Vienkārša hroma plāksnīte vēstīja:

PRUDHOMME

Viņš notrauca sniegu no armijas jakas un nopurināja adīto cepurīti, sizdams to pret gurnu, kad automātiskās durvis atvērās, ielaižot viņu vestibilā, kur gaisma ieplūda caur sdkla jumtu. Telpa bija patīkami plaša, nepieblīvēta, nedaudzie interjera elementi bija rūpīgi izraudzīti - sarkani Barselonas ādas krēsli, spodra priežkoka grīda, nelieli, izcili smalki persiešu paklāji. Viņš ienāca, nesdams garo brūno kasti ar uzrakstu Vorhang-Stangen. Paraudzījās apkārt. Pasmaidīja.

Pa labi no ieejas durvīm viņš pamanīja nelielu gaiteni, kas veda uz labierīcībām, bet pie sienas bija trīs maksas tālruņi. Tās bija visjaunākā, smalkākā Šveices dizaina kabīnītes - nerūsējošā tērauda cilindrs, kur runātājs var paslēpties kā kosmonauts nolaišanās kapsulā. Viņš nopriecājās, tās redzot.

Pie apaļās hromētās reģistratūras letes sēdēja nopietna izskata jauna blondīne maigi rožainā formas tērpā. Pamanījusi zilos džinsos tērpto Makbraidu ar adītu cepurīti un aizkaru stieņu kasti, viņa noturēja to par strādnieku vai piegādātāju - deši tā, kā viņš bija cerējis. "Bitte?38 "

Ar puicisku smaidu sejā viņš piegāja pie letes un, pieliecies tuvāk blondīnei, norādīja uz kasd.

-    Fьr Herr Doktor Opdahl39 , - viņš vāciski paziņoja.

-    Varat atstāt šeit, - viņa atbildēja. - Es parūpēšos, lai viņš tās saņem.

-     Paldies, bet - vai atļausiet piezvanīt? - Viņš ar galvas mājienu norādīja uz tālruņiem gaitenī. - Man darbā jāpaziņo par piegādi.

Blondīne uzreiz neatbildēja. Viņas sejā pazibēja aizdomu ēna, bet tad viņa pasmaidīja.

-    Kā vēlaties, - viņa atteica un ļāva viņam iet.

Soļodams uz tālruņu pusi, Makbraids ieskatījās pulkstenī. 10.35. Viņš bija piecēlies jau mazā gaismiņā, taču piespiedis sevi nogaidīt, līdz klīnikā sāksies rosība ar piegādēm, apmeklētājiem, darbinieku apspriedēm, procedūrām. Viņam šķita, ka šis laiks ir visneuzkrītošākais, vispiemērotākais iebrukumam.

Viņš ievēroja, ka līdztekus īsajam gaitenim ar tālruņiem un labierīcībām no vestibila atzarojas vēl divi citi koridori. Viens veda uz liftiem. Lai gan viņš tos neredzēja, skaņas liecināja par rosīgu darbību - šķindēja zvaniņš, durvis nošņācās atveroties un aizveroties, grabēja ratiņi, izbraucot gaitenī. Zīmes norādīja uz aptieku, hidroterapijas telpu un sporta zāli.

Par otru gaiteni bija grūti spriest. Tā kā šī bija stacionāra dziednīca un pacienti bija kaut kur jāizvieto, tad varēja pieņemt, ka tas ved uz palātām.

Viņš jau bija sapratis, ka klīnika ir lielāka, nekā šķita sākumā. Pagalmā nebija nevienas mašīnas, tātad jābūt pietiekami lielai pazemes autostāvvietai. Bet, spriežot pēc ventilācijas lūkām, ko viņš bija pamanījis no viesnīcas numura loga, pazemē atradās ne tikai autostāvvieta.

Iegājis tālruņa kabīnītē, Makbraids sameklēja kabatā te- lekarti un ievietoja to aparātā. Tūlīt pat viņš šķidro kristālu ekrānā redzēja, ka zvanu kredītā atlikuši 23,7 Šveices franki. Skatīdamies papīra lapiņā, viņš ievadīja klīnikas numuru un klausījās, kā iezvanās tālrunis uz reģistratūras letes - un zvana, zvana…

Tas gan nebija skaļš zvans, tikai tāds pīkstiens, tomēr kaitinošs. Pagriezies viņš redzēja, ka sekretāre aizrautīgi kaut ko klāsta cita tālruņa klausulē. Beidzot viņa atguva lietišķumu. Nospiedusi zvanošā tālruņa klausuli, viņa atsaucās: "Bitte?"

Makbraids pagriezās ar muguru pret viņu.

-     Doktoru Opdālu, lūdzu…

Tālāk gaitenī pa kādām durvīm iznāca vecāka sieviete rožainā formas tērpā kopā ar divām drausmīgi izģindušām jaunietēm. Abas bija moderni ģērbušās, safrizējušās un uzkrāsojušās - taču tas iespaidu vērta vēl biedējošāku, it kā viņas dotos uz modes skati koncentrācijas nometnē.

Kad māsa ar savām aprūpējamajām pazuda aiz stūra, Op- dāla kabinetā atskanēja tālruņa zvans. Klīnikas vadītājs tūdaļ atsaucās:

-Jā?

Dzirdot Opdala balsi, Makbraida sirdi sažņaudza adrenalīna vilnis. Kādu brīdi viņš nespēja izdvest ne vārda.

-    Ja - ist wer es?40

Viņš noklepojās.

-    Zvana Lū Makbraids.

Klausulē iestājās ilgs klusums. Beidzot Opdāls noteica:

-     Nu… sveicināts!

Dzirdot viņa balsi, Makbraids nojauta ko nelāgu. Bet varbūt arī ne.

-     Es jūs nogalināšu, - viņš paziņoja.

-    Vai tiešām?

-    Un kā vēl, - atcirta Makbraids. - Drīz vien.

Opdāls klusi iesmējās.

-     Nē, Lū… tam es neticu ne mirkli. Jūs neesat tāds cilvēks…

Kaut kas nav kārtībā, nodomāja Makbraids. Viņa balsī ir kaut kas… vai drīzāk nav. Kaut ka trūkst.

-     Nu tad varbūt satiksimies…

-     Tā ari būs! - apsolīja Makbraids.

-    Un pārrunāsim visu?

-    Nav nekā daudz ko runāt, - iesāka Makbraids. Tad viņš attapās, kā trūkst Opdāla balsī. Tajā nav pārsteiguma.

-     Ir gan, - iebilda ārsts. - Mums ir daudz, par ko runāt. Institūtam šis ir ļoti aizraujošs laiks, kā jau jūs droši vien zināt. - Viņš atkal iesmējās. - Varbūt lieciet, lai Rutgers jūs pavada.

Rutgers? Makbraids palika stāvam kā sastindzis, nesaprazdams, kas īsti notiek, tomēr juzdams, ka noticis negaidīts pavērsiens. Tad viņa skatiens pievērsās griestiem, un viņš pirmo reizi pamanīja videokameru - sarkana gaismas diode mirgoja virs objektīva, kas bija pavērsts tieši pret viņu. Lēni pagriezies, viņš pamanīja reģistratori izbrīnā raugāmies uz viņu, tad steigšus metās pēc aizkaru stieņu kastes…

Bet tūdaļ pat tika atsviests pret sienu.

-     Kā redzu, jūs jau esat saticis Rutgeru… un arī Heincu, - secināja Opdāls, pieceldamies no rakstāmgalda, lai sveiktu Makbraidu, kuru apsargi rupji ievilka kabinetā.

Viens no tiem iegrūda Makbraidu krēslā pretī doktora rakstāmgaldam, bet otrs nosvieda uz dīvāna aizkaru stieņu kasti.

-     Gesetzt ihm in eine Zwangsjacke*\ - pavēlēja Opdāls, tad atkal pārgāja uz angļu valodu, kad viens no sargiem izgāja no kabineta. - Tas ir tikai jūsu paša aizsardzībai.

-    Ej dirst, - atcirta Makbraids un tūlīt to nožēloja, jo otrs sargs spēcīgi iesita viņam pa ausīm, uzšķiļot acu priekšā dzirksteļu mākoni. Opdāls skaļi iesmējās, kad Makbraids pietrūkās no krēsla, bet tūdaļ sajuta, ka pie kakla tiek piespiests deviņu milimetru ieroča stobrs. Viņš atkal apsēdās.

Pēc brīža atgriezās pirmais apsargs ar trakokreklu. To pamanījis, Makbraids ierāvās dziļāk krēslā, tomēr, redzot pret sevi pavērstu Sig Sauer, viņš neko nevarēja darīt. Otrs sargs uzrāva viņu kājās un uzvilka kreklu viņam uz rokām. Makbraids dziļi ievilka elpu, kad sargs lika viņam sakrustot rokas un pēc tam aizsprādzēja slēdžus aizmugurē uz jostasvietas. To paveicis, apsargs nogrūda Makbraidu krēslā un jautājoši paraudzījās uz savu priekšnieku.

-    Ich nehme es von hiet42 , - atbildēja Opdāls, ar paviršu rokas mājienu atlaižot sargus. Kad tie bija aizgājuši, viņš apgāja apkārt rakstāmgaldam, atbalstījās pret to un sakrustoja rokas. - Esmu to teicis jau iepriekš un atkārtošu vēl: jūs esat ļoti drosmīgs cilvēks, Džefrij Duran.

-     Džefrijs Durans ir miris, - atcirta Makbraids.

Opdāls pasmaidīja.

-    To es arī gribēju teikt. - Sameklējis paciņu Rothmans Silk Cuts, viņš aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmus. Tad izpūta dūmus gūsteknim sejā un turpināja:

-    Jūs dusmosieties uz mani, bet vai zināt? Es biju pārliecināts, ka jūs nāksiet tieši uz šejieni. - Viņš apklusa. - Sekretārei uz galda bija jūsu bilde.

Makbraids neko neteica, tikai grozījās krēslā, niknuma pārņemts.

Opdāls tēlotā samulsumā pašūpoja galvu.

-    Un ko jūs īsti domājāt? Cerējāt, ka pārsteigsiet mani nesagatavotu? Dieva dēļ, cilvēk, man jūsu dosjē ir veselu pēdu biezs - burtiski. - Viņš apklusa. - Tā kā jūs nevarat izdarīt gandrīz neko tādu, kas man būtu pārsteigums, - ja nu vienīgi sākt dziedāt. - Viņš klusi iesmējās un nobirdināja uz grīdas cigaretes pelnus.

Makbraids raudzījās uz viņu ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, iekšēji vārīdamies dusmās.

Opdāls pievērsa skatienu griestiem.

-    Ko mēs tagad darīsim? - Viņš atkal paraudzījās uz Mak- braidu. - Uzklausīšu ieteikumus.

-     Labi. Iesaku tev iet uzkārties, - atcirta Makbraids.

Opdāls atzinīgi ierēcās smieklos. Tad piedraudēja ar pirkstu.

-     Jocīgi gan, bet bravūra jums nelīdzēs. Taču nekas cits arī, un tad jau kāpēc ne? - Viņš apklusa un nopētīja Mak- braidu. Ar galvas mājienu norādīja uz kasti dīvāna stūrī. - Par ko tad gribējāt izlikties? Par strādnieku? - Kad Makbraids neatbildēja, ārsts savieba lūpas ņirdzīgā apbrīnā. - Cik gudri izdomāts!

Tā pat nebija īsta saruna. Makbraids to saprata. Opdāls uzjautrinājās, spēlējās ar viņu, bet tas bija labi. Jo ilgāk šis nelieds runās, jo drīzāk spēlē iesaistīsies Adriēna - lai gan patiesībā Makbraids īsti necerēja, ka zvans policijai varētu viņam līdzēt. Viņš cerēja, ka izdosies atbrīvoties no trako- krekla.

-     Mēs tomēr nedrīkstam atlaist jūs brīvībā, - turpināja Opdāls. - Lai gan jums droši vien šķitīs, ka esmu nepateicīgs, jūs neatlaižot. - Uz bridi ārsts atguva nopietnību. - Jūs lieliski pastrādājāt ar de Grotu. Es nešaubos, ka tas bija grūti. Viņš nav tāds kā citi.

-    Kā tā? - jautāja Makbraids.

Opdāls atmeta ar roku.

-    Sī klīnika ir laba izejmateriāla ieguves vieta. Katru dienu mums te ir kādi desmit vai piecpadsmit jauni vīrieši un sievietes ar nopietniem ēstgribas traucējumiem - un daži ari ar postošu atkarību no narkotikām. Pateicoties mūsu labdarībai, daudzi šeit nokļūst no audžuģimenēm vai valsts aprūpes iestādēm. Kā jau varat iedomāties, šāds ģimenes saikņu trūkums ir izdevīgs Programmai - tāpat kā šo nabaga radījumu spēja veidot izkropļotus savas personības atspulgus.

-    Bet de Grots? - jautaja Makbraids.

-     Viņš bija citāds. Mums bija vajadzīgs kāds cilvēks ar Henrika prasmi, tāpēc mēs veicām… - Ārsts paplivināja gaisā pirkstus. - …piespiedu iesaistīšanu. - Viņš pasmaidīja. - Tāpēc Henriks neatbilst profilam tik labi, kā mēs to vēlētos.

-    Prasme? - brīnījās Makbraids. Tas puisis taču vadīja uzņēmumu, kas uzstāda ugunsdzēsības signalizāciju.

-    Lai padarītu viņu tik jauku un miermīlīgu, kādu jūs viņu pazināt, nepieciešams diezgan daudz medikamentu, - piebilda Opdāls. - Tāpēc mēs esam jums pateicīgi. Ļoti pateicīgi. - Brīdi klusējis, ārsts sarauca pieri un paliecās uz priekšu, lai, grozīdams galvu, uzsvērti nopētītu Makbraidu. - Mīļo pasaulīt, - viņš nobrīnījās.

-    Jūs taču svīstat aumaļām!

Tā arī bija. Makbraidam sviedri lija aumaļām, taču nevis no bailēm, bet no pūliņiem noslēpt kustības, ko viņš veica, lai atbrīvotos. Tur bija sava viltība. Slavenajam Hudīni atbrīvošanās no trakokrekla bija ikdienišķa spēlīte, un bērnībā Makbraids vēlējās viņu atdarināt. Viņš pat apcerēja domu lūgt vecākus uzdāvināt viņam trakokreklu divpadsmitajā dzimšanas dienā, tomēr labāk izvēlējās skrituļdēli. Tomēr atbrīvošanās viltību viņš zināja. Vismaz teorētiski - un viņš lieliski saprata, ka ar to nepietiek, lai arī prastu to izdarīt. Toties tagad bija milzīga vēlēšanās to paveikt.

-    Es jūs nenogalināšu, ja no tā jūs baidāties, - apsolīja Opdāls, atkal nobirdinādams pelnus uz grīdas. - Tomēr kaut kas būs jādara. - Viņš apklusa un aizdomājās, saraucis pieri. Tad, plati smaidot, pacēla skatienu. - Es zinu! Mēs atkārtosim H.M. variantu. Jūs taču atceraties H.M., vai ne?

Viņš atcerējās gan. Un šī doma lika viņam novērst skatienu riebumā par Opdāla ierosinājumu.

Ārsts pēkšņi sāka brīnīties.

-     Vai jūs trīcat? - Viņš jau otro reizi pāris minūšu laikā cieši nopētīja Makbraidu. - Tiešām! Paskat tik! - Un viņš iesmējās, nervozi ieķiķinājās līdzīgi Denisam Milleram43 .

Makbraids tiešām trīcēja. Viņš sāka zaudēt kontroli pār saviem muskuļiem, izmisīgi pūloties atbrīvoties no brezenta žņauga, kas bija piespiedis viņa rokas pie krūtīm. Viltība, par kuru viņš bija izlasījis bērniem domātajā Hudīni biogrāfijā, bija diezgan vienkārša. Vismaz teorētiski. Trakokrekla uzvilkšanas laikā jācenšas izplest savu ķermeni pēc iespējas lielāku (Makbraids tā arī izdarīja) - ievilkt elpu, sasprindzināt muskuļus, turēt elkoņus tik tālu no sāniem, cik atļauj krekla uzvilcēji. Pēc tam, kad krekls ir uzvilkts un tajā ieslodzītais atslābinājies, viņam ir nedaudz vietas, kur grozīties, lai izkļūtu. (Vismaz tā viņš cerēja.) Hudīni bija to paveicis, karādamies virves galā desmit stāvu augstumā virs ielas. Bet tas jau bija pats Hudīni!

-     Negadījums darbā, - atgādināja Opdāls. - Klasisks gadījums! Vecais H.M. uzdūrās ar galvu uz stieņa - kā tajos jokos par bultām, tikai pa īstam. Un, kā jūs droši vien zināt, viņš palika dzīvs, tikai ne gluži bez sekām. Atceraties? Viņš zaudēja spēju veidot ilgstošās atmiņas. Tā nu katru dienu viņam bija no jauna jāiepazīstas ar savu sievu, jo katru dienu viņš to satika it kā pirmo reizi. Tāpat ari vecākus un draugus. - Opdāls atkal iesmējās. - Mēs jums katru dienu stāstītu vienu un to pašu anekdoti, un jūs ikreiz par to smietos. - Viņš nopriecājās. - Un tas jūs nemaz neapbēdinātu. Nepavisam! Jūs būtu rāms kā jērs. Jo katra diena būtu… - Viņa seja atplauka smaidā. - Pilnīgi jauna!

Makbraida labā roka bija gandrīz brīva.

-    Kas ir "Jērika"? - viņš jautāja.

Opdāls šķita pārsteigts.

-    Oho, jūs pat esat sagatavojis mājasdarbu, ko?

-    Kas tas ir?

Ārsts dziļi ievilka dūmus un izpūta tos tievā strūkliņā. Tad piešķieba galvu uz Makbraida pusi.

-     Vai jūs mēģināt izkļūt no tā žņauga? - Kad Makbraids neatbildēja, viņš nicīgi saviebās un noteica: - Lai veicas! - Atrāvies no galda malas, viņš piegāja pie loga un paraudzījās ārā, sniegā. Domīgi atskatījies pār plecu, viņš nomurmināja: - Jērika, - tad pagriezās pret Makbraidu. - Rīt no rīta jūs tik un tā būsiet to aizmirsis, - viņš piebilda un sāka soļot apkārt pa kabinetu lielā lokā pretēji pulksteņa rādītāju virzienam. - Jūs nezināt - nevarat pat iedomāties -, ko tas viss nozīmē, - Opdāls paziņoja. - Institūts un klīnika - to mērķi ir daudz tālejošāki, nekā izskatās. - Viņš apklusa, lai apdomātos. - Iedomājieties, ka šeit ir… krustceles, kur sastopas reālpolitika un reālmedicīna. Šeit tās tiek apvienotas.

Makbraida elkonis aizķērās aiz piedurknes malas. Vēl tikai mazliet un tad…

-    Kā ķirurgam mans pienākums ir izgriezt slimos audus. Tāds pats pienākums ir ari institūtam, tikai tā pacienti ir valstis, nevis atsevišķi cilvēki.

-    Citiem vārdiem sakot, jūs nogalināt cilvēkus.

-     Mēs likvidējam ļaundabīgos audzējus.

-     Piemēram, Nelsonu Mandeļu? - noprasīja Makbraids, atviegloti uzelpodams, kad labā roka izkļuva brīvībā trako- krekla iekšienē.

Opdāls apstājās un atskatījās uz gūstekni. Tad beidzot ierunājās:

-    Ne tikai Mandeļu. Ari Mbeki44 un Tutū45 - tu-tū. - Viņš pasmaidīja par šo joku. - Viņi visi būs Davosā - uz draudzīgu iedzeršanu. Es arī. Man patīk vērot.

"Jērikas" mērķis pēkšņi tapa skaidrs - šajā operācijā bija paredzēts vienā rāvienā iznīcināt visus Dienvidāfrikas melnādainos vadoņus: valsts dibinātāju, pašreizējo prezidentu un morālās sirdsapziņas nesēju.

-    Jūs esat zaudējis prātu, - Makbraids iebilda.

-    Jocīgi gan, - atteica Opdāls, - dzirdēt to no cilvēka tra- kokreklā.

Vēl tikai mazliet, domāja Makbraids, ar labās rokas palīdzību sākdams atbrīvot kreiso.

-    Kāpēc jums vispār kaut kas tāds ienāca prātā?

Opdāls paraustīja plecus.

-    Ja pacientam ir augonis, mēs to izgriežam. Tāpat ari šeit. - Pamanījis un pārpratis Makbraida grimasi, viņš paskaidroja: - Uzskatiet to par profilaktisku asins nolaišanu. Tai valstij ir jānolaiž asinis. De Grots iekustinās šo procesu. - Atkal brīdi klusējis, viņš piebilda: - Davosā notikušais atbalsosies Keiptaunā kā milzu sprādziens.

-    Un Kelvins Kreins?

Opdāls nespēja noslēpt pārsteigumu.

-     Jūs tiešām esat bīstams, - viņš paziņoja, apsēzdamies krēslā aiz rakstāmgalda. - Kreina kungs kļuva par šķērsli. Viņam bija daži… liberāli iebildumi pret "Jērikas" mērķiem un ētiskas dabas raizes par dažiem ar to saistītiem ieguldījumiem. Tāpēc viņš mums traucēja… kādu laiku.

-    Kādiem ieguldījumiem?

Opdāls paraustīja plecus un novērsa skatienu.

-     Institūta darbība izmaksā dārgi - klīnika tāpat. Tie ne- atpelna savu darbību.

-    Un tad?

-    Mēs nopirkām platīna akcijas - diezgan daudz.

Makbraids nesaprata.

-     Runājot tikai zem četrām acīm - Dienvidāfrikā sāksies milzīgas nestabilitātes periods, - paskaidroja Opdāls. - Manuprāt, varam nešaubīties, ka platīna cena celsies līdz debesīm. Institūtam tas būs ievērojams ieguvums. Un šie jaunie resursi nodrošinās institūta - un līdz ar to arī manas - ietekmes pastiprināšanos.

Makbraids papurināja galvu.

-    Vai jūs vienmēr esat bijis tāds?

Opdāls pamāja ar galvu.

-     Es biju nejauks bērns.

Makbraids izvilka kreiso roku no trakokrekla piedurknes un atviegloti nopūtās. Tagad abas rokas sprosta iekšienē bija brīvas, taču joprojām apslēptas.

Pasniedzies pēc vietējā tālruņa, Opdāls nospieda pāris taustiņu un gaidīja atbildi. - Frenk? Gunārs zvana. Vai tu varētu uz brīdi ienākt manā kabinetā? Šeit ir kāds, kuru tev vajadzētu satikt. - Nolicis klausuli, viņš atlaidās savā biroja krēslā un sāka lēni grozīties, atliecis galvu un pievērsis skatienu griestiem. - Doktors Morgans asistēja jūsu iepriekšējā operācijā. Šoreiz viņš jūs operēs. Es labprāt paveiktu to pats, bet… Davosa. - Viņš apklusa. - Un, starp citu - kā jūs uzzinājāt par "Jēriku"?

Makbraids lēni papurināja galvu. Ja vien viņš vēlētos, viņš varētu tagad mesties pāri rakstāmgaldam un pārlauzt Op- dālam kaklu, pirms tas attaptos, kas notiek. Tomēr labāk pacensties uzzināt pēc iespējas vairāk.

-     Kā de Grots to paveiks?

Opdāls pasmaidīja.

-    Es pirmais jautāju.

Pirmajā mirklī Makbraidam ienāca prātā pateikt patiesību par Kreina papīriem - tomēr nē. Ja nākamo piecu minūšu laikā kaut kas noies greizi, Memijai Vinkelmanei būs par to jāmaksā. Tāpēc viņš sameloja.

-     Tas pamazām atklājās seansos ar Henriku - vārdu pa vārdam.

Opdāls sapīka.

-    Tas gan man nepatīk, - viņš teica. - Klients nedrīkst apzināties…

-    Viņš bija dziļā hipnozē.

-     Par to es nešaubos,.. - Pie durvīm klusi pieklauvēja. - Ienāciet!

Makbraids pagriezās krēslā un ieraudzīja ienākam glītu, atlētisku jaunu vīrieti, tērptu zilā ķirurga tērpā.

-     Frenk, - Opdāls viņu uzrunāja, - tu taču atceries Džefu Duranu, vai ne?

-    Protams, - atbildēja Morgans.

-     Sarokoties nevajag, - pajokoja Opdāls. - Es tikko stāstīju Džefam, ka tu šovakar viņu operēsi.

-    Ak tā?

-    Jā. Tu visu laiku ilgojies atkārtot H.M. stāvokli - tagad tev ir šāda izdevība. Džefs tagad ir kļuvis par likvidējamu materiālu - vai ne, Džef?

Morgans saviebās tēlotā līdzjūtībā.

-     Nu? Ko teiksi? - noprasīja Opdāls, it kā tikko būtu uzdāvinājis jaunākajam kolēģim kucēnu. - Kā tev tas patīk?

-      Kā patīk? - iesaucās Morgans. - Kā patīk?! - Piegājis pie Makbraida, viņš pieskārās tam pie galvas tieši zem matu saknēm. - Griezīšu šeit, - viņš paziņoja.

Makbraids pielēca pie krēsla kā lielgabala lode un trieca ar galvu jaunajam ķirurgam pa zodu, pēc tam norāva trako- kreklu un metās virsū pārbiedētajam Gunāram Opdālam. Tas nospieda pogu zem rakstāmgalda virsmas, iedarbinot trauksmes signālu, tad rāvās atpakaļ ar visu krēslu uz loga pusi.

Makbraids tūdaļ uzklupa viņam, rāpdamies pāri rakstāmgaldam, lai sagrābtu pretinieku aiz rīkles. Pacēlis vīrieti no krēsla, viņš trieca tā seju pret sienu, pēc tam ar viņa galvu izsita loga stiklu, cerēdams, ka asās malas pārgriezīs tam rīkli. Varbūt tā arī notiktu, bet Morgans no aizmugures raidīja karatē spērienu pa Makbraida kājām, nogāžot viņu uz grīdas.

Opdāls grīļodamies mīņājās uz vietas, pūlēdamies vienlaikus atgūt aizžņaugto elpu un kliegt, bet Makbraids, locīdamies no Morgana spērieniem, rāpoja pa grīdu.

Viņš dzirdēja, ka gaitenī sāk skraidīt cilvēki, klaigādami vāciski un angliski, bet Morgans mēģināja raidīt trāpīgu spērienu viņam pa galvu. Sagrābis ķirurga papēdi, Makbraids to spēcīgi parāva un nogāza viņu uz grīdas, ar blīkšķi saplēšot stikla lampu. Piecēlies uz ceļiem, Makbraids gāza ar dūri jaunajam ārstam pa pakausi, nogāžot viņu garšļaukus, pēc tam metās pēc kastes, kas gulēja uz dīvāna. Viņš īstajā brīdī paguva ieplēst kartonu, lai piekļūtu mēlītei, jo atvērās durvis un iesteidzās Rutgers un Heincs ar neprātīgu skatienu acīs.

- Ergreifen Sie ihn!*6 - ķērca Opdāls, taustīdamies rakstāmgalda atvilktnē pēc Sig Sauer.

Apsargi metās virsū amerikānim, bet tas atkāpās ar aizkaru stieņu kasti rokās - kad Rutgers pastiepa roku, lai izsistu kasti no rokām, tā pēkšņi uzliesmoja, raidot asiņu un kaulu drumslu šalti uz pretējo sienu. Resnais sargs Heincs apstājās kā sastindzis, šausmās ieplestām acīm, pacēlis rokas, Makbraids pagrieza šauteni slaidā lokā, Opdāls sāka šaudīties ar Sig Sauer, trāpīdams visur, tikai ne mērķī. Bet Makbraids tagad, atguvis savaldību, darbojās ar slīdni, virzot kreiso roku turp un atpakaļ pa stobru kā pa datorspēles tastatūru, lādējot un šaujot, lādējot un šaujot, sadragājot Morgana ceļus, kad tas metās uz durvju pusi, pēc tam pievēršoties Opdālam, kura mute pēdējā apziņas acumirklī iepletās, bet tad Makbraids izšķaidīja viņa pieri uz piekaramo griestu plāksnēm.

It kā klusums.

Heincs bailēs trīc, pacēlis rokas, aizmiedzis acis. Morgans pinkšķ asins peļķē pie durvīm, ar cauršautiem ceļiem, iegrimstot šokā. Šāvienu dūmi, šāvienu dūmu smaka. Makbraids pirmo reizi ilgā laikā izpūta elpu, gaiss brāzmaini izlauzās no plaušām. Tad atskanēja kluss plakšķis, kad Opdāla smadzenes nokrita no griestiem, sašķīstot kā putnu mēsli uz Neue Zuricher Zeitung finanšu lappusēm.

Makbraids pievērsās sargam.

-     Nekusties! - Tad piegāja pie Opdāla rakstāmgalda un, paņēmis klausuli, pavēlēja sekretārei savienot viņu ar viesnīcu "Belvedera". Viņa paklausīja. Pēc mirkļa atsaucās Adriēna.

-    Kas notiek? - viņa noprasīja. - Es dzirdēju…

-     Piebrauc pie durvīm! - viņš pavēlēja.

-     Bet…

-     Tūlīt! - Nolicis klausuli, viņš pagriezās pret sargu. - Ejam! - viņš izrīkoja, sagrābdams to aiz apkakles un pielikdams stobru pie galvas.

Viņi izgāja gaitenī, kur daži izvārguši slimnieki pārbīlī atrāvās, redzot Makbraidu un sargu iznākam no Opdāla kabineta. Lēni un apdomīgi Makbraids kopā ar sargu virzījās garām pārbiedētajām māsiņām, palīgiem un ārstiem uz ārdurvju pusi. Tās nošalcot atvērās, atklājot skatienam pelēku, drēgnu pēcpusdienu - bet no Adriēnas nebija ne vēsts.

Stāvēdams uz klīnikas ieejas durvju pakāpieniem, piespiedis šautenes stobru pie apsarga žokļa, Makbraids apsvēra savas iespējas, bet to nebija daudz. Vai nu viņa atbrauks, vai neatbrauks. Ja ne, tad visam beigas. Viņam beigas. Jo policija jau ir ceļā, drīz būs klāt, un tad…

Pēkšņi viņa parādījās, BMW iejoņoja pagalmā, vējstikla tīrītājiem zibot šurpu turpu, lukturiem kvēlojot - atvērās pasažieru puses durvis, un Adriēna plaši ieplestām acīm raudzījās uz Makbraidu.

-    Lec iekšā, - viņa uzsauca.

41

Davosa bija īsts cirks.

Mājīgā Alpu ciematiņa vietā, kādu to bija iztēlojusies Adriēna, dižojās gara un trokšņaina spožu diskotēku un bāru, restorānu un slēpju veikalu virkne. Betona māju kvartāli slējās pret kalnu virsotņu loku, kas apņēma pilsētiņu, bet kalnu nogāzes bija kā nosētas ar glītām vasarnīcām. Redzot to visu pirmo reizi, viņai ienāca prātā, ka laikam kāds - visticamāk, sātans - bija nolēmis pēc savas gaumes atdarināt ceļu uz paradīzi. Un tā nu tas bezgalīgi stiepās cauri ielejai līdz pat kaimiņu pilsētiņām Davosdorpai un Davosplacai.

Par spīti šai komercializācijai, viņiem nebija, kur apmesties. Dienišķajiem tūristiem un slēpotājiem bija pievienojušies simtiem Pasaules ekonomikas sammita darbinieku, tikpat daudz žurnālistu un milzu bari demonstrantu, kas protestēja pret visu - no "Frankenšteina pārtikas" līdz klonēšanai. Viņi apjautājās pusducī viesnīcu, un visur visas vietas bija aizņemtas - pat dārgajā Fribourg, kur bija apmetušies foruma rīkotāji.

Augstu kalnā pāri pilsētai Fribourg izskatījās pēc milzīgas kāzu tortes, jo katrs no divsimt numuriem lepojās ar balkonu ar baltām kolonnām. Pat no tālienes bija redzams, ka piekļuve viesnīcai ir stingri ierobežota. Visus piebraucamos ceļus un gājēju celiņus uzraudzīja policijas patruļas, bet posteņos uz ielām stāvēja Šveices armijas kareivji. Protestētāju pūlis drūzmējās pie barikādēm uz galvenā piebraucamā ceļa, kad tur tika pavērta eja kādam limuzīnam. Pieklājīgi uzsaucieni (demonstranti taču bija šveicieši) sekoja Mercedes, kamēr tas gausi rāpās pakalnā, pasažieriem slēpjoties aiz tonētā stikla logiem. Pusceļā starp protestētājiem un viesnīcu stāvēja CNN, BBC un daudzu citu televīzijas sabiedrību furgoni un busiņi. Pa sniegu kā čūskas stiepās gari kabeļi, kas piegādāja strāvu neskaitāmiem gaismekļiem, mikrofoniem, kamerām un satelītu antenām. Šur tur spožas gaismas kūlī stāvēja kāds vientuļš reportieris, stāstīdams par nodekošo neredzamiem skatītājiem.

Kur atrodas de Grots, atlika tikai minēt. Ja viņš šajā apvidū uz laiku noīrējis dzīvokli (tāpat kā Vašingtonā), tad tas varēja būt gandrīz vai jebkur. Davosā vai Klostersā vai pat kādā no netālajām mazpilsētiņām - Vīzenā vai Langeisē.

Adriēna un Makbraids varēja tikai meklēt - apstaigāt visas viesnīcas, ielūkoties bāros un restorānos, cerībā pamanīt staltā auguma holandieti ar kuplajiem gaišajiem matiem.

Tas šķita bezcerīgi - līdz Makbraidam ienāca prātā kāda neliela norāde.

-    Mūzika… - viņš nomurmināja.

-    Kas? - Adriēna izberzēja acis. Bija jau gandrīz divi naktī.

-     De Grots aizraujas ar transa mūziku. Viņš aicināja mani sev līdzi uz klubu. Biju spiests atzīties, ka nemēdzu bieži iziet.

Viņa šķita apjukusi.

-    Kas ir transa mūzika?

-     Traki deju ritmi - dīdžeji un reivs. Special K47 un gaismas efekti. Eiropā tas viss ir ļoti populārs.

-    Tiešām?

Viņš pasmaidīja.

-    Jaunajiem juristiem nav laika iet uz deju klubiem.

-    Ak tā? Un kā tad tu pats kaut ko par to zini?

Viņš samulsa.

-     No MTV.

Diskotēku skaļā un monotonā mūzika un dejotāju ķermeņu izmisīgās kustības vēl vairāk pastiprināja Adriēnas nogurumu. Viņi apstaigāja Club Soda, Trax, Rumpelstiltskin un Kit Kat Klub. Makbraida vācu valodas prasme lieti noderēja, iztaujājot ārā sviedējus, bārmeņus, dīdžejus un arī dažus pagurušus dejotājus, kas bija iznākuši atvilkt elpu svaigā gaisā. Katrā nākamajā klubā viņš precīzāk noslīpēja savu jautājumu par meklējamo personu, un klubā Kit Kat tas jau skanēja īsi un skaidri - viņi meklē holandieti, liela auguma puisi no Roterdamas, ar gaišiem, īsi apgrieztiem matiem, izskatīgu, dedzīgu pīpmani - vai esat viņu redzējuši?

Nē, turklāt puse iztaujāto, iespējams, bija pārāk apreibuši, lai kaut ko atcerētos. Toties Rumpelstiltskin dīdžejs viņiem palīdzēja - uzrakstīja to diskotēku sarakstu, kurās tiek spēlēta transa mūzika vai tai radniecīgā house mūzika. Taču nevienā no apmeklētajām vietām neviens nepazina Henriku de Grotu ne pēc vārda, ne izskata.

-     Mēs varētu pārnakšņot dzelzceļa stacijā, - ierosināja Adriēna. - Vai mašīnā. Es krītu no kājām.

Makbraids pamāja ar galvu.

-     Labi, bet vēl tikai pāris klubu.

Kad viņš bija izsvītrojis no saraksta vēl trīs klubus, nakts pamazām sliecās uz rīta pusi, diskotēkas tika slēgtas, un no tām uz ielas izbira līksmotāju bariņi, skaļiem smiekliem atbalsojoties saltajā ziemas gaisā. Makbraids jau bija gatavs mest mieru - tāpat arī Adriēna, kas nežēlojoties paklausīgi bija gājusi līdzi, lai gan sen jau bija tā pārguruši un zaudējusi spēkus, ka tik tikko spēja pavilkt kājas.

-    Vēl tikai vienu, - nolēma Makbraids, - un tad iesim iedzert kafiju.

Un tad viņš to pamanīja:

TRANCE KLUB

Zem šiem vārdiem - apaļš logotips ar ņirbošiem sudrabainiem un melniem koncentriskiem apļiem, kuru vidū mirkšķinās neona acs. Apkārt šiem apļiem zibēja žilbinošas prožektoru gaismas. Makbraids raudzījās tajā tik ilgi un saspringti, ka pēc "acs" nodzišanas tās attēls joprojām rēgojās viņa pievērto plakstiņu iekšpusē.

-    Skaties, - viņš iesaucās un skriešus metās zīmes virzienā, vilkdams Adriēnu līdzi.

-    Kas ir? - viņa nesaprata.

-    Viņš mēdza nākt uz šejieni.

-    Kā tu zini?

-    Viņam bija sērkociņu kastīte. Uz cigarešu paciņas. Mentola cigaretes. Es atceros, ka redzēju to, - kad biju Durans.

Adriēna uzmeta viņam neticīgu skatienu.

Klubā viesmīles un bārmeņi bija sasēduši pie letes patērzēt pie kafijas un cigaretēm. "Geschlossen48 ," paziņoja kāds vīrietis, kuram mēles galā rēgojās sudraba svaru stienītis. Viņš norādīja uz tukšo, piedūmoto zāli. Pavecs melnādains vīrs ar zirgastē saņemtiem matiem stūma milzīgu putekļsūcēju pa netīro melno grīdu, uz kuras bija sazīmētas izplūdušas sudrabainas zvaigznes.

-     Es kādu meklēju, - teica Makbraids. Viesmīle ar spurainiem matiem un sudraba lūpu krāsu grasījās ko teikt, bet Makbraids viņu apsteidza. - Bez jokiem. Es meklēju kādu holandieti. Liela auguma puisi. Gaišiem matiem. Viņa vārds ir Henriks.

-    Protams, - atbildēja viesmīle. - Es pazīstu Henriku. Viņš te nāk bieži - ja vien nav aizbraucis uz ārzemēm.

-    Vai šonakt viņš te bija?

-    Jā. Aizgāja pirms stundas. - Viņa sarauca pieri. - Vai viņš ir jūsu draugs?

-    Es esmu viņa psihoterapeits, - paskaidroja Makbraids.

Viesmīle pamāja ar galvu, it kā tas būtu kas pašsaprotams.

-    Tad esat atradis īsto - Henriks ir galīgi nojūdzies.

-    Vai zināt, kur viņš ir apmeties? - jautāja Adriēna.

Viesmīle pārlaida viņiem vērtējošu skatienu.

-    Varbūt… Vai viņam draud nepatikšanas?

Makbraids bezpalīdzīgi paplēta rokas.

-    Es te nenāktu septiņos no rīta, ja…

-     Viņš mitinās Alpenrosli dzīvokļu namā - pa ceļam uz Klostersu.

Vīrs ar pīrsingu mēlē šķita pārsteigts.

-    Un kā tu to zini?

-    Atšujies, - viņa atcirta.

Alpenrosli dzīvokļu nams bija ēka ar koka apdari, kas atradās kalna nogāzē pilsētas pievārtē. Ēkā atradās četri dzīvokļi ar virtuvēm, kas tika izīrēti uz nedēļām vai mēnešiem, un sarga dzīvoklis pirmajā stāvā.

-    Brīvu vietu nav, - paziņoja sirmā dāma, kas dzīvoja pirmajā stāvā.

-    Mēs meklējam de Grota kungu, - teica Makbraids.

Sieviete paraustīja plecus.

-     Protams - ceturtajā numurā -, tikai viņš vēl nav pārnācis. Viņš parasti visu nakti dejo, bet pēc tam laikam iet uz darbu.

-    Un kur viņš strādā?

Vecā dāma papurināja galvu.

-    To es nejautāju.

Viņi sēdēja mašīnā stāvlaukumā pie Alpenrosli un gaidīja, laiku pa laikam ieslēgdami sildītāju, kad vairs nespēja paciest aukstumu vai aizsvīda logi. Uz maiņām nosnaudās (tik un tā nekā cita nebija, ko darīt), bet pusdienlaikā Adriēna kājām devās uz pilsētu pēc sviestmaizēm. Divos pēcpusdienā debesis sāka satumst drūmi pelēkā krāsā, bet no de Grota joprojām nebija ne vēsts. Pēc stundas kalnos ieducinājās pērkons un sāka snigt.

-    Varbūt pienācis laiks rezerves plānam, - ieminējās Mak- braids.

-    Un kāds tas ir? - jautāja Adriēna.

Makbraids papurināja galvu.

-     Nezinu - cerēju, ka tu zini. - Patiesībā rezerves plāns bija vērsties policijā. Tā bija vienīgā iespēja. Taču pēc klīnikā notikušā viņiem neviens vairs neticēs. Tagad viņus noteikti visur meklēja kā bīstamus noziedzniekus. Ja viņi nokļūs policijas rokās, viņiem uzreiz sāks uzdot neskaitāmus jautājumus par slaktiņu klīnikā, neļaujot pat ieminēties par aizdomām saistībā ar "Jēriku". Bet, kad beidzot būs ar mieru tās uzklausīt, tad būs jau par vēlu.

Piecpadsmit minūtes pāri četriem pēcpusdienā ielejas otrā pusē sāka iedegties lampas. Makbraids bija stīvs un nosalis, kājas, šķita, ceļgalos tūlīt pārlūzis, bet pakausī sāka pulsēt tvana gāzes izraisītas galvassāpes. Un tad pēkšņi viņš parādījās - de Grots ieradās, nodūris galvu, slāja pa ielu, tērpies džinsos, zābakos un plikādas jakā. Katrā rokā pa liel- veikala plastmasas maisam.

-     Tas ir viņš, - paziņoja Makbraids, pēkšņi izsliedamies taisnāk vadītāja sēdeklī.

Viņi vēroja holandieti caur krītošā sniega plīvuru - kā tas atver vārtiņus, uzkāpj pa nama ārējām kāpnēm. Tad viņš pazuda skatienam, droši vien iegāja savā dzīvoklī - ceturtajā numurā, augšējā stāvā, sētas pusē.

-    Paliec tepat, - pavēlēja Makbraids, nospiezdams bagāžnieka atslēgšanas pogu un atvērdams vadītāja puses durvis.

-     Vai tu prātu esi zaudējis? - noprasīja Adriēna. - Es te nepalikšu!

Makbraids pieliecās viņai tuvāk un viegli pieskārās viņas lūpām ar savējām.

-    Stāvi sardzē!

Negaidīdams atbildi, viņš izkāpa no auto un paņēma no bagāžnieka šauteni. Tad sekoja de Grota sniegā iemītajām pēdām līdz ārējām kāpnēm un uzkāpa augšstāvā. Tur apstājās pie ceturtā dzīvokļa durvīm, dziļi ievilka elpu un viegli pieklauvēja pie durvīm. Tad soli atkāpās un gaidīja, turēdams rokā šauteni, pavērsis stobru uz leju. Taču nekas nenotika. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Atbildes joprojām nebija. Vīlies viņš spēcīgāk uzsita pa durvīm, un tās pašas no sevis atvērās.

Turēdams rokā šauteni, viņš iegāja dzīvoklī, pameta skatienu pa labi un pa kreisi, saspringti ieklausīdamies. Taču nekas nebija dzirdams. Ja de Grots vispār ir dzīvoklī, viņš droši vien stāv kā sastindzis, elpu aizturējis, nodomāja Makbraids. Bet, ja dzīvoklī viņa nav…

Iegājis viesistabā, viņš pamanīja galdu, uz kura bija izmētāts pusducis spuldžu. Mazas spuldzītes, un visas saplēstas. Tām līdzās bija elektriskais urbis un līmes pistole. Kas, pie velna?

Dažus soļus tālāk bija īss gaitenītis, kur vienas durvis veda pa labi, otras - pa kreisi. Atvēris kreisās puses durvis, viņš nokļuva de Grota guļamistabā. Tā gan drīzāk bija nevis vieta naktsmieram, bet neprātīga rasista "mākslas galerija", kur pie sienām bija salīmētas pašdarinātas kolāžas. Pornogrāfiski attēli ar melnajiem vīriešiem un jaunām baltajām sievietēm. Desmonda Tutū galva pie šimpanzes ķermeņa. Daži NLO plakāti, Nelsona Mandelas plakāts, kur viņa galvai ar flomāsteru apvilkts aplis, kas pārsvītrots ar slīpu sarkanu švīku. Turpat blakus - trešā kolāža. Tajā attēlota Tabo Mbeki galva tārpu mudžeklī, kur nakts tārpi ložņā pa Dien- vidāfrikas prezidenta vaigiem un ausīm kā uguns liesmas. Uz grīdas pie gultas kaudze savādu un netīkamu žurnālu - The Odinist, Contre le Boue, Der Broederbond Report. Bet pie tālākās sienas, pretī kolāžām, glaimīgi un pielūgsmes pilni Ādolfa Hitlera un NLO pētnieka šveicieša Billija Meiera portreti.

Tā ir dekorācija, nodomāja Makbraids. Pārāk uzkrītoši pierādījumi tam, ka šī mitekļa iemītnieks ir "trakais vienpat- nis". Taču par bagātu iztēli tas neliecināja. Tāpat kā de Grota viltus atmiņa, ari šis skats bija primitīvs un banāls, tas atgādināja lētu TV šovu - otršķirīga producenta priekšstats par to, kā izskatās rasista "svētnīcā". Ja mazliet pameklētu, Makbraids nešaubījās, ka atrastu dienasgrāmatu, pilnu ar Freida citātiem un parapolitiskiem murgiem. Varbūt arī pāris bilžu, kur de Grots redzams ar ieroci rokā, un izdevums "Tērnera dienasgrāmatas"49 .

Bet kur tad bija pats aktieris? Kur slēpās zvaigzne? Sirdij smagi dauzoties, Makbraids atgriezās gaitenītī un atvēra pretējās durvis, kuras, izrādās, veda uz vannasistabu.

-     Henrik?

Ar šautenes stobru viņš atvilka dušas aizkaru. Taču tur nekā nebija. Nekā un neviena.

Apjucis viņš atgriezās viesistabā, un tur jau de Grots bija - stāvēja aiz Adriēnas muguras, pielicis pistoli viņai pie galvas.

Holandietis pasmaidīja.

-     Doktor Duran! Priecājos jūs redzēt…

-     Paklau, Henrik, nevajag…

-     Laipni lūgts Davosā! Tiešām lieliska pilsēta! Tagad, lūdzu, nolieciet ieroci… Negribu nodarīt pāri jums vai jūsu glītajai draudzenītei.

Makbraids nolika šauteni uz grīdas, neatraujot skatienu no de Grota.

-    Laidiet viņu vaļā. Viņa neko…

-     Kuš-š-š, - de Grots viņu pārtrauca, pielicis pirkstu pie lūpām. - Tārps ir kopā ar mums. - Viņš ar galvas mājienu norādīja uz dīvāna pusi. - Uz turieni, - viņš pavēlēja un viegli pagrūda Adriēnu. Pienāca arī Makbraids un apsēdās viņai līdzās. Holandietis noliecās, pacēla no grīdas šauteni un izņēma aptveri. Iesviedis to istabas kaktā, viņš izņēma arī pārējās patronas un nosvieda uz tuvākā krēsla.

Iegājis virtuvē, viņš pēc brīža atgriezās ar izolācijas lentes rituli. Pasviedis to Makbraidam, viņš pavēlēja sasiet Adriēnas rokas un kājas un aizlīmēt muti. Redzēdams, ka tas vilcinās paklausīt, de Grots pienāca pie dīvāna un nebrīdinot iebelza Makbraidam tieši pa muti ar revolvera spalu.

Soli atkāpies, viņš ar labpatiku noraudzījās, kā viņa bijušais psihoterapeits paklausīgi noplēš lentes gabalu un aizlīmē pārbiedētās jaunās sievietes muti.

-    Tagad tava kārta, - de Grots izrīkoja, novilkdams plik- ādas jaku un uzkārdams to uz krēsla atzveltnes. Viņam ap kaklu lodīšu ķēdē karājās laminēta identifikācijas karte.

-     Klausieties, Henrik…

Holandietis sadrūma.

-    Nerunāt! - viņš pavēlēja.

Tajā brīdī māju sadrebināja pēkšņa vēja brāzma, gaismas noraustījās, un lejā aizcirtās vārtiņi. Tas novērsa de Grota uzmanību, viņš piegāja pie loga un paraudzījās ārā.

-    Vētra, - viņš noteica.

-    Henrik, ir ļoti svarīgi, lai tu mani uzklausītu.

-    Es nevaru klausīties jūs abus.

-    Abus?

-    Tārps, - Henriks paskaidroja.

-    Es zinu, ko tu gatavojies darīt, Henrik. Bet tā ir ļoti slikta doma.

-    Ak tā? Un ko tad es gatavojos darīt?

-    Tu gatavojies nošaut Mandeļu un pārējos.

De Grots papurināja galvu.

-    Apliec sešas kārtas ap pēdām - stingri. - Viņš apklusa. - Es nevienu nenošaušu.

-    Nē? - Makbraids apjuka.

-    Nē. Sasien sev kājas, dakteri Duran. Ap potītēm. Sešas kārtas.

Makbraids ķērās pie darba, atritināja lenti un sāka lēni tīt to ap potītēm.

-     Nekādu šaujamieroču nebūs, - apsolīja de Grots. - Tikai uguns. - Viņš iesprauslājās smieklos.

Makbraids beidza līmēt un pacēla skatienu:

-    Par ko tu runā?

Holandietis izlikās nedzirdam šo jautājumu.

-     Tagad aizliec rokas aiz muguras, - viņš pavēlēja. Kad Makbraids paklausīja, de Grots paņēma izolācijas lenti un sāka tīt to ap viņa plaukstu locītavām. Makbraids pārlaida skatienu istabai, meklēdams kādu izeju vai glābiņu. Taču tur bija tikai Adriēna, kas, šķita, tūlīt zaudēs samaņu, un galds ar spuldzītēm, urbi un līmes pistoli.

-     Kam domātas tās spuldzītes?

Beidzis līmēt rokas, de Grots pienāca dīvāna priekšpusē. Paskatījās pulksteni. Paraustīja plecus un apsēdās ādas atzveltnes krēslā.

-     Tārps ir gudrs. Viņš zina, ka ar šaujamieročiem nevar dkt tiem klāt. Pat es nevaru, lai gan strādāju tur un man ir caurlaide. Tas nav iespējams.

-    Kur? Par ko tu runā?

-    Viesnīcā Fribourg. Atjauninu ugunsdzēsības sistēmu. Nomainu halonu - jo tas iznīcina ozonu, saproti? Un, tā kā pilsētā sapulcējušies visi tie "zaļie", viesnīca vēlas izrādīt tādu žestu. Parādīt, ka atbilst visiem noteikumiem, skaidrs?

Makbraids nezināja, ko teikt. Nesaprata neko.

-    Nu un tad? Kāda tam saistība ar spuldzītēm?

-    Tā ir vecās sistēmas atjaunināšana. Esmu paveicis daudz tādu. Tas ir mans darbs.

-    Kas?

-      Atbrīvošanās no halona. Smidzināšanas sistēmā. Pie griestiem, saproti? - Holandietis pacēla roku virs galvas un pakustināja pirkstus. - Nomaina to ar inerto gāzu maisījumu, kas nekaitē ozonam.

-    Tas ir labi, Henrik, bet…

-    Tikai šoreiz tā gāze nav inerta. Tā ir vienkārša gāze.

-    Ko?

-    Tas ir benzīns, - paskaidroja de Grots. - Es nomainīju halonu ar benzīnu, un, kad izcelsies ugunsgrēks…

-     Kāds ugunsgrēks? Kad?

De Grots ieskatījās pulksteni.

-     Pēc pusstundas, ja viņi nenokavēsies. Bet neraizējies, varēs redzēt arī no šejienes. Visa tā būda uzies gaisā kā raķete.

-     Kāda būda?

-    Es taču tev saku! Fribourg. Tur būs svinīga pieņemšana par godu Dienvidāfrikas delegācijai. Liels bankets, melnie teiks visādas runas.

Makbraids papurināja galvu. Viņš joprojām neko nesaprata.

-    Bet kas ir ar spuldzēm? - viņš atkal jautāja. - Kāda, pie velna, tām nozīme?

Holandietis ieķiķinājās, un Makbraids apjauta, ka tas ir salietojies kādas narkotikas.

-     Es visu laiku aizmirstu… Vai redzi tās spuldzes - tās mazās? Tās paredzētas tribīnei. Vai vismaz viena no tām.

Kad runātājs kāps tribīnē, viņš ieslēgs lampiņu, lai varētu redzēt savas piezīmes. Jo balles zālē būs tumšs. Ļoti romantiski.

-     Un tad? - jautāja Makbraids.

-    Izniekoju kādas desmit spuldzītes, līdz izdevās, kā nākas.

-    Kas izdevās, kā nākas?

-     Izurbt caurumu stiklā, - paskaidroja de Grots. - Nesaplēšot to.

-    Un kāpēc tas jādara?

-     Tas ir sarežģīti. Stikls ir tik plāns - vajadzīgs speciāls urbja uzgalis, lai tas nesaplaisātu. Turklāt arī kvēldiegs ir trausls un plīst pušu. - Holandietis nopūtās.

-    Taču beigu beigās man izdevās.

-     Es tomēr vēl nesaprotu, - iebilda Makbraids. - Kāpēc vajadzīgs tāds caurums?

-    Aizdedzināšanai, - paskaidroja de Grots. - Es piepildu spuldzi ar fosforu un petroleju, un, kad tā tiek ieslēgta, ķēde tiek noslēgta un maisījums eksplodē. Taču tā ir tikai neliela aizdegšanās. Droši vien uzliesmos runātāja krekls un varbūt arī mati - sevišķi tad, ja viņš tajos ieziedis kādas putas.

-    Un kas pēc tam? - jautāja Makbraids.

-     Pēc tam? Abās pusēs paaugstinājumam ir ugunsdzēšamie aparāti. Kāds no apsargiem gribēs ar to nodzēst uguni. Taču…

-    Kas?

-    Tie arī ir pārveidoti.

-    Ar ko? - jautāja Makbraids.

-    Ar butānu.

Makbraidam šausmās aizrāvās elpa.

-    Un, kad viņi mēģinās nodzēst uguni…

-    Tā tikai pieņemsies spēkā. Pēc tam iedarbosies smidzinātāji, un visa viesnīca… To tu redzēsi no šejienes.

-      Henrik…

Holandietis noplēsa no rituļa gabaliņu lentes un noliecās pie Makbraida, lai aizlīmētu tam muti. Makbraids atrāvās, neļaujot viņam tuvoties.

-     Henrik, uzklausi mani. Es gribu tev kaut ko pastāstīt par Tārpu.

-     Nē. Nu jau ir pārāk daudz runāts. - Piegājis pie dīvāna, viņš apsēdās blakus Makbraidam ar izolācijas lentes gabaliņu rokās. Pēkšņi gaismas noraustījās, tad uzliesmoja tik spoži, ka Makbraidam šķita - tās tūlīt pārdegs. Elektrības padeves traucējumi, viņš nodomāja, bet tad uzliesmojumam sekoja pērkondārds, tik skaļš rībiens, kas lika pat de Gro- tam salēkties.

Tad zibens nozibsnīja vēlreiz un vēlreiz. Makbraids juta, ka gaiss ir elektrības pilns, īsie matiņi uz pakauša sacēlušies stāvus. Zibens uzliesmojums satricināja gaisu. Makbraids vēl nekad nebija pieredzējis pērkona negaisu sniegputeņa laikā. Sniegs bija aizmiglojis logus, un gaismas zibšņi izskatījās pavisam neparasti, gandrīz kā stroboskopā.

De Grots sēdēja ar lentes gabaliņu rokā, gatavodamies līmēt to uz Makbraida lūpām, taču tagad vārgi mirkšķināja acis kā prožektoru apžilbināts briedis.

Tā ir mirgošana, apjauta Makbraids. Viņš ir pieradināts pie tās, iemācīts tai pakļauties. Makbraids sāka runāt klusā, maigi plūstošā balsī, kā hipnotizējot klientus savā praksē.

-      Klausies manī, Henrik. Iedomājies, ka atrodies liftā… un dodies uz drošo vietu. Dziļi zemē. - Vēl viens rībiens satricināja māju, un Makbraids redzēja zibens atspīdumu de Grota acīs. - Durvis atveras. Tu iekāp. Durvis aizveras. Un tagad mēs braucam dziļāk un dziļāk, uz drošo vietu. - Istabu atkal apspīdēja gaismas zibšņi, kad aiz loga vairākkārt uzplaiksnīja zibens. - Šeit nav Tārpa, Henrik. Tikai pilnīga miera sajūta.

De Grota acis bija puspavērtas un skatiens izklaidīgs.

-     Tagad mēs abi sēžam uz klints, tālu projām no visām vietām, kur esam bijuši, - Makbraids turpināja, cenzdamies neizrādīt satraukumu. - Mazā līcītī, kur neviens mūs neredz. Tikai mēs abi, jūras viļņi un putni. Un viegls vējiņš, kas smaržo pēc jūras. Vai jūti jūras smaržu, Henrik?

-Jā-

-     Mes esam brīnumjaukā vieta, Henrik, bet… manas rokas ir sasietas. Kā tev šķiet, vai tu varētu mani atbrīvot?

Holandietis neatbildēja. Krietnu bridi viņš nekustīgi sēdēja mirgojošajā gaismā, klusēdams un blisinādams acis. Makbraids zināja, ka dziļi savā dvēselē tas izcīna smagu cīņu - tā plosās tik pirmatnējos smadzeņu nostūros, kur vārdiem nav nozīmes.

Tad, pārvarējis sastingumu, de Grots piecēlās kājās. Iegājis virtuvē, viņš atgriezās ar milzīgu nazi rokā. Draudīgi nostājies Makbraida priekšā ar izmisuma un nožēlas izteiksmi sejā, viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu, noliecās un pārgrieza lenti ap psihoterapeita plaukstu locītavām.

Adriēna sakustējās, bet Makbraids pacēla roku un gaidīja, līdz de Grots atkal apsēžas. Tad viņš ieminējās, ka tas droši vien ir ļoti noguris, un drīz vien holandietis sāka žāvāties. Laikam tiešām ir saguris, nodomāja Makbraids. Visu nakti bijis nomodā. Viņš ieteica de Grotam aizvērt acis un mēģināt aizmigt. Kad viņš pamodīsies, tad būs jāpiezvana policijai un jāpastāsta par Tārpu. Tad viņš jutīsies lieliski. Drīz vien de Grots uz dīvāna klusi krāca, atmetis galvu un pavēris muti.

Makbraids atbrīvoja Adriēnu un uzmanīgi noņēma holandietim no kakla ķēdīti ar caurlaides karti. Uzlika to sev uz kakla.

-    Tā nederēs, - iebilda Adriēna. - Tu neesi viņam līdzīgs.

-    Tā ir vienīgā iespēja!

-     Bet…

-     Piezvani uz viesnīcu, - viņš pavēlēja. - Mēģini dabūt savienojumu. Pasaki, ka ir ārkārtas situācija. Pasaki, ka ugunsdzēsības sistēma ir sabojāta. - Viņš steidzās uz durvju pusi. - Un atrodi man advokātu!

-     Bet…

Taču viņš jau bija ārā pa durvīm un dimdināja lejā pa kāpnēm uz mašīnu.

No de Grota dzīvokļa līdz Davosdorpai bija trīs jūdzes, bet pagāja gandrīz piecpadsmit minūtes, līdz Makbraids nokļuva tur, virzoties gausajā satiksmes straumē, vējstikla tīrītājiem cīnoties ar sniegputeni. Taču tuvāk viesnīcai nevarēja piekļūt, jo ceļi bija bloķēti, tāpēc viņš pameta auto ielas malā un metās skriet.

De Grota caurlaides karte šūpojās ap kaklu, kamēr viņš joņoja augšā kalnā, brizdams pa sniegu un šķīdoni. Pie sardzes barikādes viņu apturēja nosalis kareivis. Pašūpojis karti, viņš nolamājās par aukstumu un vāciski nopukojās, ka neredzēs Volfsburgas Kaiserslautern spēli tikai tāpēc, ka dažiem šķiet - varētu rasties sarežģījumi ar ugunsdzēsības aparātiem.

-     Tas nevar būt, - viņš žēlojās. - Es pats šopēcpusdien visu pārbaudīju. - Kareivis caur sniegpārslu jūkli ieskatījās caurlaidē. - De Grots, - viņš teica. - Man jāpiezvana.

Kareivis iegāja no brezenta un caurspīdīgas plastmasas izgatavotā nojumē un sāka runāt pa tālruni. Gaidīdams atbildi, viņš uzmeta Makbraidam nogurušu skatienu, paceļot uzacis. Gaidīt bija grūti. Iztēlē visu laiku rēgojās apaļi banketa galdi, viesmīļi, kas novāc traukus, runātājs pie galvenā galda, kas ieskatās pulkstenī, vēlreiz ielūkojas savās piezīmēs, gatavojoties kāpt tribīnē. Vakariņas sākās septiņos. Cik ēdieni tika pasniegti? Cik ilgi tās varēja vilkties? Nomierinies, viņš pavēlēja sev, taču, ieskatoties pulkstenī, sirds pamira. 7.48.

Tad kareivis pabāza galvu no nojumes un pamāja, atļaujot viņam iet. Makbraids vienā lēcienā metās skriet, bet kareivis smiedamies sauca viņam nopakaļ:

-     Wo ist das Feuer? - Tiešām - kur deg?

Ādas biksēs tērpies vīrs ar kalniešu cepuri galvā bezcerīgi cīnījās ar sniegu, kas krājās uz sarkanā paklāja zem viesnīcas iebraucamo vārtu arkas. Turpat stāvēja ari kāds vīrs, kas izskatījās pēc admirāļa (izrādījās - šveicars), un divi kareivji. Makbraids devās pie viņiem, pūlēdamies atcerēties, kā vāciski ir "ugunsdrošība". Feuer - kaut kas.

Tad viņš jau bija klāt. Šveicars pasniedzās pēc durvju misiņa roktura, bet tad pēkšņi sarauca pieri un nolaida roku. Viens no drošībniekiem panāca uz priekšu un satvēra Mak- braida elkoni.

-    Feuersicherheit! - Makbraids iekliedzās, parādīja de Grota caurlaidi un, izrāvies no sarga tvēriena, metās iekšā pa durvīm.

-     Stoppen Sie!

Viņš skrēja pa viesnīcas vestibilu, ko rotāja kristāla lustras, seni koka paneļi un mīksti paklāji, meklēdams norādi uz balles zāli. Kā vāciski sauc balles zāli? Daži viņam uzsauca: "Halli" To viņš saprata, bet kā vāciski ir "balles zāle"? Tad viņš pamanīja uzrakstu:

BALLES ZĀLE

Trīs divviru durvis, ko sargāja muskuļu blāķi tumšos uzvalkos, ar tieviem vadiņiem ausīs. Turpat netālu bariņš smēķētāju sastājušies ap lielu metāla pelnutrauku, bet divas sievietes afrikāņu tērpos, ar bagātīgi rotātām frizūrām devās uz dāmistabu. Uz paaugstinājuma lepojās paziņojums sudraba ietvarā:

PASAULES EKONOMIKAS SAMMITS DIENVIDĀFRIKAS PIEŅEMŠANA

Pamanījis Makbraidu, viens no apsargiem pacēla roku, lai viņu aizkavētu. Taču Makbraids zibenīgi pa joņoja garām sargiem un pazuda zālē, neļaujot nevienam sevi apturēt.

Taču bija jau par vēlu.

Zālē - ar svecēm rotātiem galdiem, greznām ziedu kompozīcijām, baltiem galdautiem un mirdzošiem kristāla traukiem - valdīja panika. Vai arī - ja ne gluži panika, tad šausmas. Kungi smokingos un dāmas vakarkleitās, daži vīrieši un sievietes košos Āfrikas tautastērpos pietrūkās kājās un izbailēs raudzījās apkārt. Trīssimt vakariņotāju ierasto sarunu murdoņu, smieklus un ēdamrīku šķindoņu bija nomainījis pirmatnējs kliedziens. Spalgs spiedziens cēlās pret krāšņi rotātajiem griestiem, it kā viss šis pūlis būtu viens veselums - dzīvnieks, kas šausmās raugās uz paaugstinājumu, kur pavecs melnādains vīrs stāv pie liesmojošas tribīnes, ar plaukstām sitot pa liesmām uz smokinga atlokiem.

Gaisā valdīja savāda spriedze, elsu un kliedzienu juceklis, kad Makbraids metās uz paaugstinājuma pusi. Cauri drūzmai viņš bija pamanījis kādu viesmīli steidzamies uz turieni ar ugunsdzēšamo aparātu rokā.

-     Nē! - viņš iekliedzās, nokratīdams apsargu, kas rāva viņu aiz pleciem, - bet viesmīlis jau pacēla ugunsdzēšamo aparātu pret degošo runātāju. Dzirdot Makbraida kliedzienu, viesmīlis pagriezās, bet amerikānis uzlēca uz brīva krēsla, pēc tam uz galda, tad metās uz paaugstinājumu, notriecot viesmīli ar futbola paņēmienu.

Ugunsdzēšamais aparāts noripoja uz grīdas, bet Makbraids pietrūkās kājās un iekliedzās:

-    Aparātā ir bumba! Dzēsiet ar drēbēm! - Norāvis jaku, viņš sāka ar to sist pa liesmām, apdzēsdams tribīni, kamēr kāds cits vīrietis palīdzēja runātājam. Tad kāds sagrāba viņu no aizmugures un parāva, kaut kas atsitās pret viņa ausi, notriecot viņu uz grīdas.

Tur viņš redzēja lakādas kurpes uz zila paklāja un sajuta spērienu muguras vidū. Acu priekšā parādījās drošībnieka seja - tik tuvu, ka varēja saskatīt poras uz deguna un bārdas rugājus uz augšlūpas.

-    Vediet visus ārā! - iekliedzās Makbraids, pēkšņi sajutis galvā tādu vieglumu, ka varētu aizlidot. - Balles zāle ir bumba, - viņš murmināja. - Balles zāle ir bumba

EPILOGS

Davosas cietumā pavadītās nedēļas laikā vienīgais Makbraida apmeklētājs bija kāds kungs no Amerikas vēstniecības Bernē, kas runāja bez aplinkiem.

Par incidentu viesnīcā Fribourg nekas netiks paziņots atklātībā. Henriks de Grots tiks ārstēts privātā sanatorijā, kādā valstī, kuras nosaukums netiek izpausts. Holandieša izredzes jebkad tikt izlaistam brīvībā bija atkarīgas no tā, cik daudz - vai cik maz - viņš atcerēsies.

Tika nolemts, ka Makbraidam būs jāsamaksā neliels naudas sods par miera traucēšanu banketā. Pēc tam viņu un viņa "draudzeni" aizvedīs uz Cīrihes lidostu un iesēdinās pirmajā lidmašīnā, kas dosies uz Ameriku. Attiecībā uz notikumiem Špīcā kantona varas iestādes piekritušas, ka no publiskas tiesas prāvas nebūs nekāda labuma - tā tikai apkaunos abas valstis.

-    Un viss? - brīnījās Makbraids.

Ierēdnis paraustīja plecus.

-     Es esmu tikai ziņnesis, - viņš paskaidroja. - Es to visu neesmu izdomājis. Es nezinu visus sīkumus. Bet varu jums teikt vienu: spriežot pēc telegrammām, ko esmu redzējis, un cilvēkiem, kas tās parakstījuši, ir tikai divas iespējas, kā tas var beigties.

-    Un kādas tās būtu?

-    Man labāk patīk šī- "dzīvoja laimīgi līdz mūža galam", un to mēs arī cenšamies panākt.

-    Jauki, - atbildēja Makbraids. - Un kāda ir otra?

- Otra? Tā ir… tāda… "nelaimīgi līdz mūža galam". Tas būs tad, ja jūs izlemsiet visiem izstāstīt savu dzīvesstāstu. Tad nonāksiet torazīna komā Sv. Elizabetes klīnikas bīstamo pacientu nodaļā. - Viņš brīdi klusēja. - To es neiesaku.

Makbraids paklausīja.

Kad viņi beidzot atgriezās Vašingtonā, Adriēnas darbu saraksts bija trīs lappuses garš, pilns ar kategorijām un apakšpunktiem. Tikai sadaļā "Dažādi", kur tika samesti salīdzinoši mazsvarīgi jautājumi, bija divdesmit trīs punkti, kas prasīja pēc iespējas drīzāku - ja ne gluži tūlītēju - viņas uzmanību. To vidū bija soda sankciju noskaidrošana par bojājumiem nomātajam Dodge (tas beidzot tika atdots nomas firmai, pēc četrdesmit divām dienām, ar apdedzinātu krāsu un sadursmē sadauzītu pakaļgalu). Arī savu personisko mantu savākšana no kabineta juridiskajā firmā. Tas nebūs viegli, taču pēc visa pārdzīvotā viņa vairs īsti nebēdāja par darba zaudējumu. Gluži pretēji - viņa ilgojās uzsākt pati savu juristes praksi un rīkoties pēc sava prāta.

Taču vispirms bija jāatbrīvo Nikijas dzīvoklis, jāizskata visa viņas mantība. Viņa bija apsolījusi nama īpašniekiem, ka izvāks visu līdz mēneša beigām.

Un, protams, daudz svarīgāks par visiem sīkajiem pienākumiem bija jautājums par pašu Nikiju. Viņas pelni joprojām glabājās "klasiskajā" urnā, un Adriēna zināja, ka noteikti jāsarīko kāds atvadu rituāls, pieminot māsas aiziešanu no šīs pasaules.

Arī Makbraidam bija savs darbu saraksts, kas galvenokārt bija saistīts ar pārtrauktās dzīves atjaunošanu. Bija jāsazinās ar draugiem un kolēģiem Sanfrancisko un citur. No jauna jāsāk psiholoģijas pētnieka darbs. Bija arī jāatgūst tik ilgi neizmantotie bankas konti un neliels konts Merril Lynch brokeru kantorī. Varbūt tāpēc, ka viņš dzīvoja tik tuvu Silīcija ielejai, viņš bija ieguldījis pieticīgu summu interneta biznesā. Viņš atcerējās, ko un par cik savulaik pircis, un, ieskatoties biržas ziņās, atklājās patīkami jaunumi - kamēr viņš mita Džefa Durana "ādā", viņa akciju vērtība firmās Cisco Systems, Intel un EMC bija ievērojami cēlusies. Viņš nebija bagātnieks, taču ieguldītie piecpadsmit tūkstoši bija pieauguši vairākkārt.

Lū nespēja atgriezties dzīvoklī, kur bijis "robota lomā". Tāpēc, kamēr viņi nebija tikuši skaidrībā par saviem nākotnes plāniem, viņi abi mitinājās "bumbu patvertnē", paciešot Spīrsas kundzes piktošanos, līdz beidzot viņš ieguva tās labvēlību, iztīrot notekcaurules, apgriežot pāraugušos košumkrūmus un salabojot trauku mazgājamo mašīnu.

-     Es nemaz nezināju, ka tu pieproti tādus darbus, - brīnījās Adriēna.

-     Bērnībā mēs bijām diezgan trūcīgi, - viņš paskaidroja. - Nevarējām atļauties maksāt citiem, kas tos paveiktu.

-     Man bija tāpat. Taču es neiemācījos neko labot.

-     Menas štatā mēs lepojāmies ar to, ka jeņķi prot visu.

-     Ak tad visu, ko? - Makbraids sēdēja uz gultas malas, atsiedams kurpju auklas. Adriēna nogrūda viņu guļus un uzgūlās virsū. Paslējusies uz elkoņiem, viņa ieskatījās vīrietim sejā. - Vai tas attiecas uz visām radošas darbības jomām?

-    Bez šaubām.

Viņa to noskūpstīja.

-    Mēs esam ar to slaveni, - viņš izdvesa, atguvis elpu. - Mums piemīt arī jeņķu atjautība.

-    Vai tu vienmēr tik daudz runā?

Divas nedēļas pēc atgriešanās no Šveices Adriēnai pēkšņi radās apjausma, kā atvadīties no Nikijas atbilstoši māsas dzīvespriecīgajam un līksmajam raksturam.

Viņa to paskaidroja Lū, un tas palīdzēja internetā atrast Challenger jahtas modeli, kas piederēja kādam vīram, vārdā Tezs Brauns. Viņi sazinājās vispirms pa e-pastu, pēc tam pa tālruni.

-     Man ir ļoti žēl to atdot, - atzinās Brauns, - taču sieva uzstāj, ka esot jāsamazina flote, un šī laiviņa ir nosaukta par godu manai pirmajai sievai.

Kad bija panākta aptuvena vienošanās, viņi atdzīvināja Adriēnas Subaru un, sekojot Brauna sīkajiem norādījumiem, brauca uz divdesmit piecas jūdzes attālo lepno ķieģeļu namu Potomakas krastā. Ledus sāk nokust, pamanīja Adriēna, braucot pāri Memoriālajam tiltam, - upē bija atlikuši tikai daži balti ar sniegu pārklāti ledus laukumiņi.

Brauns bija možs piecdesmitgadnieks, tērpies zilā bleize- rā, haki biksēs ar rūpīgi iegludinātu vīli un mokasīnu tipa kurpēs. Pēc sasveicināšanās, uzmetis bažīgu skatienu nobružātajam Subaru, viņš ieveda viesus garāžā, kur "Patrīcija" un tās radinieces mitinājās kopā ar diviem BMW.

-     Tā ir liela, - brīnījās Makbraids. Laivas masts bija pat garāks par viņu.

-     Piecdesmit septiņas collas gara, divpadsmit collas plata, masta augstums astoņdesmit piecas collas no klāja. Izjaucama divās daļās, komplektā ir pārvadāšanas kaste, kuru, šķiet, varēs novietot uz jūsu auto jumta. Labi, ka tam ir jumta bagāžnieks.

-    Tā ir skaista, - nopriecājās Adriēna.

Brauns piekrītoši ieņurdējās.

-     Oglekļa šķiedra, kompozīta korpuss - viss kā Amerikas kausa jahtām. Komplektā ir arī sacīkšu buras, ja vēlēsities izmēģināt to okeāna vējos.

Adriēna lūdza viņu parādīt, kā izjaukt un salikt laivu, kā piestiprināt ķīli un kā darbināt elektronisko vadības pulti.

-     Tas jums ir ļoti izdevīgs pirkums, - Brauns apgalvoja, kad Adriēna izrakstīja čeku par 1250 dolāriem. - Jauna maksātu piecus tūkstošus.

-     Es zinu, ka tas ir dārgi, - viņa atzinās atpakaļceļā uz Vašingtonu. - Taču pat "visekonomiskākais" zārks maksātu piecreiz vairāk. Un vari man ticēt, Nikijai šādas atvadas patiktu daudz, daudz labāk.

Mauntvernonas Parka iela ir skaists divpadsmit jūdžu garš ceļš, kas stiepjas līdztekus Potomakas upes krastam uz dienvidiem no Aleksandrijas vecpilsētas līdz upes līkumam, ko Džordžs Vašingtons izvēlējās kā vietu Mauntvernonai. Visā ielas garumā tai līdzās stiepjas iecienīts velosipēdu un gājēju celiņš, parku, kuģu piestātņu un jauku piknika vietu ielokā. Jaukā laikā upes krastā valda liela rosība - vindsēr- fisti un iesācēji airētāji vizinās līdzās ekskursantu kuģīšiem. Krastā uz sauszemes draudzīgi sadzīvo piknikotāji un makšķernieki, skrējēji un riteņbraucēji, kā arī ģimenisku pastaigu cienītāji.

Taču tagad nebija jauks laiks, nedz arī gaiša diena, tāpēc visa piekraste bija viņu rīcībā. Aiz mākoņiem blāvi un neskaidri vīdošais mēness mazliet apgaismoja apkārtni, bet viņi bija arī paņēmuši līdzi jaudīgus lukturus. Ātri vien viņi izņēma jahtas modeli no kastes un salika to, piestiprinot mastu, ķīli un stūri. Kad laiva jau bija ūdenī, mazā upes līcītī, Adriēna ar nosalušiem pirkstiem ielika lūgšanu svecītes stikla trauciņos, ko bija piestiprinājusi pie laivas korpusa - vienu priekšgalā, vienu pakaļgalā, lai būtu līdzsvars. Pēc tam novietoja trauku ar Nikijas pelniem četrstūrainajā padziļinājumā jahtas vidusdaļā. Visbeidzot - ziedus. Viņa sakārtoja rožu pumpurus un dzeltenās narcises, ceriņus un baltus pļavu ziedus visapkārt jahtas korpusam.

Un tad bija pienācis laiks aizdegt sveces un sūtīt Nikiju pēdējā ceļojumā. Lū darbināja tālvadības pulti, un laiviņa strauji traucās ārā no līcīša. Vējš piepūta buras, laiviņa sašķiebās, bet tad viņš izlaboja tās kursu. Adriēna bija noraizējusies, ka sveču un pelnu smagums apgrūtinās laivas vadību, taču tas, šķita, nemaz netraucēja. Sveču liesmiņas plīvoja un mirgoja, brīnišķīgi izgaismojot baltās buras, kad laiviņa nokļuva upes vidū. Kad tā sasniedza kanālu, Lū pārkārtoja buras, lai tā virzītos pa vējam. Straume bija pareizajā virzienā, vējš no dienvidiem - viņi bija visu iepriekš uzzinājuši.

- Laimīgu ceļu, - čukstēja Adriēna, pacēlusi roku, lai pamātu atvadas.

Lū iemeta jahtas kastē elektronisko vadības pulti un apskāva Adriēnu. Tagad viss ir vēja un ūdens varā. Laiviņa virzījās uz priekšu ātrā gaitā, un jau pēc dažām minūtēm vairs nebija redzams ne tās korpuss, ne sveces, tikai rēgaini bāla buras atblāzma, kas pazibēja, laiviņai paceļodes uz viļņa, pēc tam atkal pazuda. Lū aplika roku Adriēnai ap pleciem, un viņi abi stāvēja stindzinošajā aukstumā pašā upes krastā, vērojot balto buru melnajā ūdenī, ceļā uz jūru.

Un tad arī tā pazuda skatienam.

PASKAIDROJUMI

Entonija Keiva Brauna (Anthony Cave Brown) "Last Hero" (1982) - "Pēdējais varonis" - autora biogrāfisks romāns par Viljamu Donovanu (1883 -1959), ASV Stratēģisko dienestu biroja (CIP priekšgājēja) dibinātāju un vadītāju.

Žorža Serā glezna "Svētdienas pēcpusdiena la Grande Jatte salā" (1886).

Žoržs Serā (Georges Seurat, 1859 - 1891) - gleznotājs, franču neoimpresionisma pamatlicējs. Izcils puantilisma tehnikas meistars.

Seinfeld - ASV TV situāciju komēdija (1989 -1998), tiek uzskatīta par 90. gadu ietekmīgāko TV programmu.

Konpa (arī kompa vai kompas direct) - Haiti deja un mūzikas stils.

Brūss Četvins (Bruce Chatwin, 1940 - 1989) - britu ceļotājs un rakstnieks. "Patagonija"(1977) - viņa pirmā grāmata.

Čārltons Ogberns (Charlton Ogburn, 1911 - 1998) - amerikāņu rakstnieks un literatūrzinātnieks, sarakstījis sensacionālu Šekspīra biogrāfiju.

Kondoblē (Candomblf) - afrikāņu reliģija, kas galvenokārt tiek praktizēta Brazīlijā un ari tās kaimiņvalstīs. Sākotnēji izplatīta tikai vergu vidū, katoļu Baznīcas aizliegta, tagad visai atzīta reliģija visos sociālajos slāņos.

"Nav sievietes, nav asaru…" (Tulk. no angļu vai.)

Svarīgi (Tulk. no spāņu vai.).

Aizliegts (Tulk. no vācu vai.).

Jaunkundze (Tulk. no vācu vai.).

Mierīgi (Tulk. no spāņu vai.).

50 grādi pēc Fārenheita = 10 grādi pēc Celsija.

Keitija Solia (Kathy Soliah) - Kalifornijas iedzīvotāja, 1974. gadā pievienojās teroristu organizācijai SLA, kas nodarbojās ar cilvēku nolaupīšanu un terorismu. Tika aizturēta tikai 1999. gadā - 24 gadus pēc nozieguma, kurā tika apsūdzēta.

16      Cik jauka meitene! (Tulk. no spāņu vai.)

17      Nekā (Tulk. no spāņu vai.).

18      Gregorijs Hainss (Gregory Oliver Hines, 1946 - 2003) - amerikāņu aktieris, dziedātājs un dejotājs, bieži tiek uzskatīts par savas paaudzes izcilāko stepa dejotāju.

" Weathermen - kreisi radikāla studentu organizācija ASV 20. gs. 60. gados.

20      Pilnīga iznīcināšana, noslaucīšana no zemes virsas (Tulk. no angļu vai.).

21      Teksta dedzināšana (Tulk. no angļu vai.).

22      Ivy League - astoņu ASV universitāšu apvienība, kuru akadēmiskais un sabiedriskais prestižs ASV ir tāds kā Oksfordai un Kembridžai Lielbritānijā.

23      Ģertrūde Steina (Gertrude Stein, 1874 - 1946) - amerikāņu rakstniece, dzejniece, dramaturģe, feministe, mūsdienu mākslas un literatūras attīstības veicinātāja, lielāko daļu sava mūža pavadījusi Francijā.

24      Elizabete Loftesa (Elizabeth F. Loftus, dz. 1944) - amerikāņu psiholoģe, nodarbojas ar atmiņas un tās izmainīšanas jautājumu pētīšanu.

25      Normens Rokvels (Norman Rockwell, 1894 - 1978) - amerikāņu mākslinieks, ilustrators, ievērojams galvenokārt kā žurnālu vāku autors.

26      Stokholmas sindroms - psiholoģiska reakcija, kad ķīlnieks, par spīti briesmām, šķietami sāk just līdzi savam sagūstītājam. Nosaukums radies bankas aplaupīšanā Stokholmā 1973. gadā, kad upuri, atbrīvoti pēc sešu dienu gūsta, bija emocionāli pieķērušies saviem gūstītājiem un pat mēģināja tos aizstāvēt.

27      130 grādi pēc Fārenheita =54,4 grādi pēc Celsija.

28      30 grādi pēc Fārenheita =3,6 grādi pēc Celsija.

29      Hipotalāms - specializētu nervu šūnu sakopojums pie smadzeņu pamata, kas kontrolē priekšējo un aizmugurējo hipofīzes dziedzeru sekrēciju un ir iesaistīts citās pamata regulācijas funkcijās, tādās kā temperatūras kontrole un uzmanība.

30      Fenciklidīns (PCP) - pretsāpju līdzeklis ar depresanta, stimulanta un halucinogēnu iedarbību.

31      NDA - Nacionalās drošības aģentūra.

32      Vārdu spēle. Hard up - naudas grūtībās, trūcīgs, nabadzīgs (Tulk. no angļu vai.).

33      98 grādi pēc Fārenheita = 36,6 grādi pēc Celsija.

34      Dolle Mina-holandiešu feministe.

35      Direktora kungs (Tulk. no vācu vai.).

36      Džeimss Monro (1758 -1831 ) - ASV politiķis, piektais ASV prezidents (1817-1825), Monro doktrīnas (1823) pasludinātājs.

37      Viesnīca (Tulk. no vācu vai.).

38      Lūdzu? (Tulk. no vācu vai.).

39      Doktoram Opdāla kungam (Tulk. no vācu vai.).

40      Jā, kas zvana? (Tulk. no vācu vai.)

41      Uzvelciet viņam trakokreklu (Tulk. no vācu vai.).

42      Tālāk es pats turpināšu (Tulk. no vācu vai.).

43      Deniss Millers (dz. 1953. g.) - amerikāņu komiķis un TV zvaigzne.

44      Tabo Mbeki (Thabo Mvuyelwa Mbeki, dz. 1942.) - Dienvidāfrikas Republikas prezidents (no 1999. g.).

45      Desmonds Tutū (Desmond Mpilo Tutu, dz. 1931 .g.) - Dienvidāfrikas garīdznieks, cilvēktiesību aktīvists, aparteīda pretinieks.

46      Ķeriet viņu! (Tulk. no vācu vai.).

47      Ketamīna hidrohlorids - ātras iedarbības pretsāpju līdzeklis ar halucinogēnu iedarbību.

48      Slēgts (Tulk. no vācu vai.).

49      The Turner Diaries (1978) - balto separātistu organizācijas National Alliance līdera Viljama Lutera Pīrsa ( William Luther Pierce) ar pseidonīmu Endrū Makdonalds (Andrew Macdonald) sarakstīts romāns, kur paustas izteikti rasistiskas un vardarbīgas idejas cīņā par "balto cilvēku pasauli".

Džons Keiss

SINDROMS

Redaktore Sarmīte Paegle Korektore Anija Brice Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 26266857.

Dž. Keiss

Ke 150 Sindroms / No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2006. - 493 lpp.

ISBN 9984-35-238-2

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Keiss Džons Sindroms

PROLOGS

1 Florida 2000. gada 7. oktobris

2 Vašingtona

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

36

37

38

39

40

41

EPILOGS

PASKAIDROJUMI