Kordijs Maikls

Ēdenes dārzs

Maikls Kordijs

Ēdenes dārzs

AUTORA PIEBILDE

Šajā romānā attēlotais Voiniča šifrētais manuskripts patiešām eksistē. Katra šā manuskripta izskata, unikālā teksta, dīvaino ilustrāciju un zināmās pagātnes detaļa ir rūpīgi aprakstīta. Oriģināls atrodas Jeilas universitātes Beinekes Reto grāmatu un rokrakstu bibliotēkā. Lai ari cik ļoti pūlējās zinātnieki un eksperti, ari Amerikas Nacionālās drošības aģentūras kriptogrāfi, tas joprojām vēl nav atšifrēts. Līdz pat šai dienai Voiniča šifrs ir pasaules noslēpumainākais manuskripts.

MAIKLS KORDIJS LONDONA, 2007

.

PROLOGS ROMA. 1561. GADS

Viņa piespieda sevi nenovērst skatienu, kad redzēja viņu nopētām nelielo pūlīti. Ja jau viņam pietika spēka to paciest, tad viņai pietiks spēka to vērot.

Kad bende viņam piedāvāja izvēlēties, viņš tik tikko spēja noturēties uz inkvizīcijas spīdzinātāju salauzītajām un apdedzinātajām kājām. Ja viņš atsacīsies no saviem uzskatiem, tad pirms piesiešanas pie kauna staba bende viņu visžēlīgi nožņaugs. Pretējā gadījumā viņu sadedzinās dzīvu. Uztvēris viņas skatienu, viņš izaicinoši pakratīja galvu. Viņa gribēja dot zīmi, ka atbalsta un mīl viņu, bet nespēja pakustēties. Tas, kas notika, viņu bija hipnotizējis, un vēl nebija beidzies šoks, ko bija radījis viņa lūgums izpildīt kādu vēlēšanos.

Viņa bija zvērējusi to izdarīt.

Nāvessodu izpildīja naktī, lāpu gaismā, iepriekš nezināmas baznīcas pagalmā Romas nomalē. Ap vientuļo kauna stabu pulcējās neliela cilvēku grupiņa. Svētās Dievmātes Baznīca nevēlējās, ka tiktu pievērsta uzmanība ne šā ķecera nāvei, ne viņa ķecerībai. Viņa nenolaida skatienu, kad priekšā iznāca sārtā mantijā tērpies Lielais inkvizitors kardināls Mikēle Gizljēri. Lielais inkvizitors bija lūdzis laicīgo varu sodu izpildīt tā, lai Svētās Dievmātes Baznīca varētu ievērot savu principu: ecclesia abhorret a sanguinc, Baznīca vairās no asinīm. Tomēr tā ir viņa izrāde. Liesmās asiņu nebūs.

Sadedziniet viņu kopā ar grāmatu! pavēl Lielais inkvizitors. Sadedziniet sātana grāmatu kopā ar ķeceri. Izcēlās apjukums, bendem un garīdzniekiem meklējot un neatrodot grāmatu. Kur tā ir?

Viņai pāršalca baiļu vilnis, bet notiesātais cieta klusu.

Ķeceri, atdod grāmatu, vai ari būs jārēķinās ar sekām.

Atskanēja rūgti smiekli.

Ko vēl jūs spējat man nodarīt?

Sadedzināt viņu! pavēlēja inkvizitors.

Upuri piegrūda pie paaugstinājuma un piesēja pie kauna staba. Pēdējie malkas klēpji tika pielikti sārta vietai un pielaista uguns. Liesmām uzšaujoties, viņa lūdza Dievu, lai notiesātais nosmaktu dūmos, pirms uguns viņu skars. Sažņaugusi viņa dāvāto krucifiksu, viņa raudzījās nelaimīgā acīs, līdz dūmi aizsedza seju. Tikai tad viņa nolaida skatienu un ļāva asarām vaļu. Dūmiem paceļoties pret naksnīgajām debesīm, viņa miesa sāka degt, un no salkanās, mulsinoši pazīstamās smakas viņai kļuva nelabi. Notiesātā kliedzieni neskanēja ilgi, bet tas bija vājš mierinājums.

Kad liesmas bija uzšāvušās augstu gaisā, Lielais inkvizitors ar savu svītu devās projām. Pārējie cits pēc cita nozuda nakts tumsā. Viņa palika tur viena, līdz atlika tikai kauli, pelni un dzīvas atmiņas. Tad viņa piegāja pie sārta vietas un savāca upura atliekas. Pieliecoties viņa sajuta tērpā noslēpto manuskriptu un saprata, ka "Sātana grāmata" ir spīdzināšanas un moku pilnās nāves vērta. No visas sirds viņa cerēja, ka attaisnos pirms mocekļa nāves doto šausminošo zvērestu.

Tikai laiks to rādīs, viņa čukstēja, dodamās projām nakts tumsā. Tikai laiks rādīs.

PIRMĀ DAĻA SĀTANA GRĀMATA

1. ŠVEICE. PĒC ČETRARPUS GADSIMTIEM

Sākumā viņš nejuta baiļu, tikai skumjas, ka visam tā jābeidzas. Viņš bija kļuvis bagāts, viņam piederēja īpašumi visā pasaulē, viņš prata vairākas valodas un bija ieguvis visskaistākās sievietes, bet tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš bija dzīvojis viens un viens arī nomirs nemanāmi, nepaliekot neviena atmiņā. It kā nemaz nebūtu bijis.

Notupies uz plēves.

Salicis rokas kā lūgšanā, viņš notupās un ievēroja ķirurga zāģi, plastmasas maisu ar rāvējslēdzēja aizdari un līmlentes rullīti pie slepkavas labās kājas. Lai saprastu, kas sagaidāms, viņam nebija jāredz pusautomātisko pistoli Glock 79 slepkavas kreisajā rokā. Notikumu secību viņš pārzināja labāk nekā jebkurš cits; to bija izdomājis viņš pats. Vispirms divas lodes galvā. Tad atdalīs viņa kreiso plaukstu un ievietos plastmasas maisā. Pēc tam asiņaino ķermeni ietīs melnajā plastmasas plēvē un nostiprinās ar limlenti. Beidzot izsauks grupu, kas pievāks līķi, un slepkava kreiso delnu piegādās klientam kā nāves pierādījumu.

Vai tu zini, kas es esmu? jautāja slepkava.

Viņš pamāja.

La mano sinistra del diavolo, velna kreisā roka. Pasaules visbīstamākais slepkava.

Kāds ir mans īstais vārds? Vai tu zini manu patieso identitāti? Paskaties uz mani. Ieskaties man sejā.

Tikai tagad uzmācās bailes stindzinošas bailes. Viņš nespēja paskatīties uz slepkavu. Viņš pārāk baidījās no tā, ko varētu ieraudzīt.

Paskaties uz mani! slepkava pavēlēja. Paskaties acīs cilvēkam, kurš izpostīja tavu dzīvi un nolādēja uz mūžu.

Viņš lēni pacēla galvu augšup. Likās, ka sirds tūlīt apstāsies. Slepkavam bija viņa paša seja. Viņš ielūkojās savās acīs. Niknu suņa reju troksnis viņu atsauca no murgiem realitātē.

Marko Beizins lēnām atjēdzās no medikamentu izraisītā miega un atvēra acis, bet sargsuņu rejas mājas ārpusē vēl ilgi skanēja kā elles suņu vajāšana. Apjucis, nesaprazdams, kur atrodas, viņš vērās tumsā. Sākumā viņš neapjēdza, ka atrodas savā guļamistabā. Tā bija tik piepildīta ar dažādām medicīniskām ierīcēm, ka vairāk izskatījās pēc slimnīcas palātas. Noslaukot sviedrus no mitrās pieres, viņš sajuta savu gludo galvas ādu. Viņš bija lepojies ar saviem biezajiem matiem. Ārsti bija sacījuši, ka tie atkal ataugs, bet mazāk optimistiski izteicās par iespēju izārstēt viņa slimību. Pieskaroties galvai, viņš sajuta caurulīti pie plaukstas locītavas, ķīmijterapijas zāļu pudelīte nošķindēja pret statīvu.

Viņš palēnināja elpošanu un nomierinājās. Marko nicināja bailes. Vēl pirms dažiem mēnešiem, pirms uzņemšanas ekskluzīvajā Šveices klīnikā, kas atradās netālu no viņa patvēruma kalnos pie Davosas, viņš pats bija baiļu avots. La mano sinistra del diavolo, velna kreisā roka. Viņš bija slavens ar savu nežēlīgo prasmi. Ja klients nosauca kāda cilvēka vārdu, to varēja jau uzskatīt par mirušu.

Tagad viņam bija jāmirst. Nāve draudēja viņam pašam.

Marko roka nevilšus aizskāra kokvilnas pidžamas kājstarpi, it kā sniedzoties pēc tā, kas viņam bija ticis atņemts. Ārsti apgalvoja, ka viņam vajadzējis ierasties agrāk, pirms agresīvā nonseminoma bija sākusi izplatīties. Viņi ieteica pēc ķīmijterapijas beigām vērīgi uzmanīt turpmākos slimības simptomus. Bet vēzis nebija viņa vienīgā problēma.

Raudzīdamies tumsā, Marko ieklausījās aparātu un savas elpošanas skaņās, kritiski novērtējot stāvokli. Par savu slimību viņš nevienam nebija stāstījis, bet klīnikas personāls apliecināja, ka klusēs. Un tomēr viņš zināja, ka sāksies valodas. Pirms iestāšanās klīnikā viņš bija atraidījis trīs nozīmīgus pasūtījumus. Kamēr viņš atradās šeit, daudzi citi klienti bija mēģinājuši stāties ar viņu sakaros. Drīz baumas pārvērtīsies secinājumos un secinājumi rīcībā. Klientus varētu izbrīnīt tas, ka uz viņu telefona zvaniem netiek atbildēts; daļa varētu nodomāt, ka viņš strādā sāncenšu labā. Ienaidnieki saostu asinis un meklētu iespējas nokārtot ar viņu vecos rēķinus. Droši vien tādi jau bija. Kādreiz Marko bija lauva, džungļu karalis, bet tagad viņš bija ievainots, un iedrošinātie šakāļi jau riņķoja ap viņu. Ja viņu nepieveiks vēzis, tad lode noteikti. Abos gadījumos viņš būs miris.

Suņi atkal ierējās, un viņu pārņēma šausmas.

Pirmo reizi mūžā, kopš Marko vairs nenodarbojās ar bērnišķīgām lietām, viņš izjuta bailes. Viņu baidīja nevis nāve, bet aizkapa dzīve. Diagnoze un uzsāktā ārstēšana spieda viņu atskatīties uz savu varmācības pilno dzīvi un secināt, ka tai nav nekādas vērtības. Viņam pārskrēja aukstas tirpas. Pirms nāves vajadzēja atgūt dzīves jēgu. Uz blakus galdiņa atradās lūgšanu krelles bērnības dienu dāvana, ko viņš paturēja vairāk sentimenta, nevis ticības dēļ. Marko pastiepa pēc krellēm roku un sažņaudza tās saujā. Skatiens apstājās pie dārgajiem logu aizkariem, kas aizsedza skatu uz kalnu aprisēm aiz tiem. Parasti šī Alpu mitekļa skaistums un nošķirtība viņu nomierināja, bet tagad tikai pastiprināja vientulības un pamestības sajūtu.

Kādēļ suņi joprojām rej?

Viņš pakratīja galvu, mēģinādams sakopot domas, un paskatījās pulkstenī pie gultas trīs un sešpadsmit minūtes. Viņš izdzirdēja koridorā slimnieku kopējas čukstus un sāka apcerēt, cik varētu izmaksāt viņa aprūpēšana mājas apstākļos. Izklaidīgi klausoties sievietes maigajā balsī, viņš izdzirdēja citu, zemāku balsi.

Sirdij dauzoties, Marko piecēlās sēdus un aizturēja elpu.

Vīrietis vismaz viens bija šeit. Viņa mājā. Nakts vidū.

Nebūtu nekāds pārsteigums, ja daudzie ienaidnieki atnāktu pēc viņa, kad viņš bija kļuvis vājš un neaizsargāts. Bet kā gan viņu bija atraduši? Klīnikā neviens nezināja, ar ko

Marko nodarbojas. Un gandrīz neviens nezināja, kur atrodas viņa māja. Viņš saprata, ka tam nav nekādas nozīmes. Visam ir sava cena. Viņš atcerējās cilvēkus, kuri agrāk slēpās no viņa. Viņš tos visus bija atradis. Un nogalinājis.

Viņu pārņēma bailes. Viņam bija jādzīvo. Viņš nedrīkstēja tagad atļaut sevi nogalināt. Viņš tumsā meklēja kādu priekšmetu, ar ko varētu aizstāvēties, bet kopēja bija aizvākusi visu, atstājot tikai aparātus un zāles. Šeit vairs nebija nekā izdzīvošanai noderīga.

Viņš klausījās, kā soļi tuvojas aizvērtajām durvīm; to nevienmērīgajā gaitā bija kaut kas dīvaini pazīstams. Pārvarot sāpes un cīnoties ar nelabumu, viņš izkāpa no gultas. Kaut kas bija jādara. Piere pārklājās ar sviedriem. Piepūlē trīcot, viņš piecēlās kājās. Viņi uzdrīkstējās nākt šurp tikai tāpēc, ka domāja viņu vāju esam. Bet viņš tiem vēl parādīs. Viņš tos nogalinās. Viņš izmēģināja lūgšanu kreļļu stīgu, bet tā pārtrūka. Nosviedis krelles gultā, viņš norāva intravenozās sistēmas caurulīti un izveidoja no tās cilpu. Stingri turoties kājās, pārgāja istabai un nostājās blakus aizvērtajām durvīm.

Tās lēni atvērās, un uz grīdsegas parādījās šaurs gaismas stars. Sapratis, ka dzīvībai draud briesmas, viņš vairs nejutās ne slims, ne vājš. Ienācējs uz brīdi apstājās atvērtajās durvīs, it kā apsvērdams, vai iet iekšā, tad apskatījās visapkārt. Marko neļāva viņam ieraudzīt tukšo gultu. Tiklīdz svešinieks parādījās, Marko apmeta viņam ap kaklu cilpu un cieši savilka.

Ar siera griežamo stīgu Marko upuri prata nožņaugt dažās sekundēs, pārplēšot jūga vēnu un sašķaidot balseni. Plastmasas caurulīte tomēr stiepās, aizkavējot nāves iestāšanos. Tas izglāba iebrucēja dzīvību. Kad Marko ar savām novājinātajām rokām centās sažņaugt cilpu, viņš nejauši sataustīja vīrieša apkaklīti un apģērbu, un tas viņu atbruņoja. Tad viņš atcerējās iebrucēja klibojošo gaitu. Marko apgrieza vīrieti ar seju pret sevi, un tagad viņi lūkojās viens otram acīs. Ieraudzījis viņa izvalbīto acu saniknoto skatienu, Marko sastinga. Tagad viņš saprata, kādēļ atnācējs bija ieradies tumsas aizsegā. Nevis lai nogalinātu, bet gan lai slēptos no ziņkārīgiem skatītājiem. Viņš negribēja, ka viņu kāds šeit redzētu. Marko bija kauns par to.

Viņš noņēma cilpu no atnācēja kakla.

Leo, tas esi tu! Viņš nemēģināja slēpt savu pārsteigumu un pateicību. Es neticēju, ka tu atnāksi.

Leo klepoja un berzēja saspiesto rīkli.

Tu esi mans pusbrālis, Marko, viņš sacīja ķērcošā balsi.

Tu teici, ka mirstot. Protams, es nācu pie tevis. Viņa acīs atspoguļojās nicinājums. Tātad ko tu vēlies no manis, Marko? Ko gan var vēlēties la mano sinistra del diavolo no garīdznieka?

Marko pateicība un kauns mijās ar dusmām un kaut ko līdzīgu mīlestībai. Būdams augumā lielāks un varenāks par savu vecāko brāli, viņš tomēr sajuta viņa ēnu pār sevi. Viņš nebija pietiekami labs un tādēļ jutās mazvērtīgs. Marko pašķielēja uz saplēsto rožu kroni gultā, pēc tam uz brāli.

Es gribu izpirkt vainu. Pirms nāves man vajadzīga grēku atlaide.

Tagad tas bija viņa brālis, kas izskatījās pārsteigts. Viņš piemiedza tumšās, gudrās acis.

Vai tu nejoko?

Esmu pilnīgi nopietns.

Tad izsūdzi grēkus.

Es gribu darīt vairāk, nekā tikai dažas reizes noskaitīt "Sveicināta, Marija". Daudz vairāk. Man jāpiedalās dažos dievkalpojumos, jānožēlo grēki. Saki, kas man būtu jādara.

Tumšās acis no kapuces apakšas viņā raudzījās pētoši un vērtējoši.

Mani jau sen vairs nepārsteidz, cik daudz grēcinieku vēršas pie Dieva grūtā brīdī. Bet tu, Marko? Viņš nopūtās.

Dievs nekad neatstumj pazudušu dvēseli ar noteikumu, ka nožēla ir neviltota.

Tā ir patiesa, Marko lūdzās. Es darīšu visu, ko Baznīca no manis prasīs.

Tumšas acis atkal dziļi ielūkojas Marko, vērtējot viņa dvēseli.

Visu?

Jā, atbildēja Marko un sabruka uz ceļiem.

2 ŅUJORKA. PĒC PIECĀM NEDĒLAM

Tiklīdz limuzīns apstājās pie melnā stikla torņa Manhetenas centrā, Ross Kellijs, paķēris portfeli vienā un klēpjdatoru otrā rokā, izlēca ārā un skriešus devās uz galveno ieeju. Par spīti nogurumam, viņš jutās pietiekami labi, lai varētu skriet pat pēc lidmašīnā pavadītās diennakts. Bez tam viņš kavējās. Izdrāzies cauri vestibilam, viņš ielēca tukšā liftā un piespieda trīsdesmit trešā stāva pogu.

Liftam paceļoties, Ross kabīnes spogulī ieraudzīja savu atspulgu un sarauca pieri. Viņš bija ģērbies dārgā uzvalkā, kas kopā ar viņa augumu, iedegumu un platajiem pleciem ļāva izskatīties pēc miljonāra. Tomēr viņš nebija apmierināts. Ross mēģināja sev iestāstīt, ka vainojams viņa uzvalks, kas lidojumā ir saburzījies un steigā uzrauts mugurā pēc īsas dušas Kenedija lidostā. Patiesībā vislabāk viņš jutās brīvā dabā, ģērbies džinsos, ar cietu platmali galvā, nevis birojā, tērpies uzvalkā. Viņš sakārtoja kaklasaiti un pieglauda nepaklausīgos smilšu krāsas matus, kas slējās gaisa kā cieta suka.

Lifts nodžinkstēja, un durvis atvērās. Ross iznāca no kabīnes un tuvojās stikla dubultdurvīm, aiz kurām atradās grezna pieņemšanas telpa. Stiklā bija iegravēti vārdi: Xplore Ģeoloģiskās izpētes konsultanti naftas un gāzes speciālisti. Vīrs zilā virsvalkā zem tiem jau pievienoja nākamo rindiņu: Alascon Oil nodaļa. Ross pakratīja galvu un iegāja iekšā. Baumas klīda jau sen, bet viņš nespēja noticēt, ka tik daudz kas mainījies, kamēr viņš atradās tālajos Kokdumalakas naftas laukos Uzbekistānas dienvidrietumos. Lai gan Rosa asistente Geila bija viņu brīdinājusi par firmas pārņemšanu, viņš sevi mierināja, ka agrāk tomēr ierasties nav varējis. Pēc iekšzemes lidojuma uz Taškentu viņš turpināja ceļu ar Aeroflot uz Maskavu, pēc tam ar British Airivays caur Londonu ieradās Kenedija lidostā. Viņš pat nebija iegriezies mājās, lai apsveicinātos ar sievu.

Geila norūpējusies nemierīgi soļoja pa pieņemšanas telpu. Ieraudzījusi Rosu, viņa atplauka.

Ros!

Sveika, Geila! Ross viņai uzsmaidīja.

Paldies dievam, tu esi ieradies. Kā veicās Uzbekistānā?

Labi, bet es būtu ieguvis vairāk datu, ja man nebūtu bijis jādrāžas atpakaļ. Viņš palūkojās pulkstenī tas rādīja desmit un divdesmit divas minūtes. Kur notiek sanāksme?

Viņa paņēma Rosa ceļasomu.

Apspriežu telpā. Tā jau ir sākusies.

Vai tu neteici viņiem, ka mana lidmašīna kavējās?

Viņus tas neinteresēja.

Un kā Billam Bemfordam?

Bemfords ir aizgājis. Ros, visa vecā Xplore padome ir aizgājusi.

Kā ar lietu nodošanu?

Viņa pazemināja balsi.

Nav nekādas lietu nodošanas, Ros. Visas runas par to, ka Alascon ievēro Xplore speciālistu ekspertīzes slēdzienu un vēlas sadarboties, izrādījās nieki. Tā ir tā pati vecā labā krāpšana. Bills Bemfords, Čārlijs Borders un pārējie savāca savas mantiņas. Šorīt viņus izvadīja no ēkas.

Un kā ar tevi pašu, Geila?

Par mani, Ros, neraizējies. Es jebkur atradīšu darbu. Es šeit strādāju tikai tevis dēļ. Viņa pasmaidīja un sakārtoja Rosām kaklasaiti. Tādēļ pasaki, kad plānosi aiziet.

Tu būsi pirmā, kas par to uzzinās. Es apsolu.

Labi. Ja tu gribi izglābt savu aizvēsturiskās naftas projektu, tad labāk ej. Tie zēni neņem gūstekņus. Viņa sarauca pieri. Bet es ceru, ka tu jau to zini.

Jā. Ross novaibstījās. Es eju. Kad viņu pirms trim gadiem noskatīja XpIore, viņš strādāja par ģeologu Alascon Zemes zinātņu nodaļā. Lai gan Xplore piedāvāja labu atalgojumu, ne jau naudas dēļ viņš aizgāja no darba, lai pievienotos nelielai naftas konsultāciju firmai. Būdama viena no lielākajām naftas kompānijām, Alascon piedāvāja teicamu apmācību, bet viņi bija pārāk nelokāmi, iedomīgi un baidījās riskēt. Xplore piedāvāja īstu pētniecības darbu, kam Alascon nevarēja līdzināties. Tagad viņam atkal vajadzētu strādāt Alascon labā,, un tas lika raizēties. Tomēr otrs un galvenais iemesls, kāpēc viņš aizgāja no Alascon, Rosu uztrauca visvairāk. Viņš atkal pieglauda matus un pa koridoru devās uz apspriežu zāli.

Sasniedzis apspriežu telpas stikla durvis, Ross izdzirdēja savu paša balsi. Viņš apstājās un palūkojās caur stiklu. Krēslainajā telpā pie apaļā apspriežu galda sēdēja trīs firmas Alascon vadītāji un plazmas ekrānā vēroja, kā Ross iepazīstina ar savu aizvēsturiskās naftas programmu. Diviem viņš nepievērsa uzmanību plikpaurainam vīrietim ar apaļām brillēm un cilvēkam ar vasaras raibumiem nosētu seju un iesirmiem sprogainiem matiem. Bet trešais vīrietis pelēkā uz« valkā lika viņa sirdij pamirt: Džordžs Andervuds, galvenais iemesls, kāpēc Ross bija aizgājis no Alascon. Nopētījis savu veco priekšnieku, Ross nevarēja nepamanīt, ka viņa uzvalks izskatījās nevainojams. Kādu brīdi Ross stāvēja un vēroja, cenšoties novērtēt viņu reakciju.

Uz ekrāna izplatījuma tumsā rotēja zaļgandzeltena ugunīga lode. Lieli meteorīti kā nokaitēti lādiņi triecās pret sfērisko ķermeni, ieskrambājot un deformējot tā jau izveidojušos virsmu. Pārogļojusies planēta izskatījās pēc pēdējās vietas izplatījumā, kur varētu saglabāties dzīvība. Ross dzirdēja savu diskā ierakstīto balsi, mierīgi un autoritatīvi aprakstot datora izveidotos attēlus:

Pirms četriem ar pusi miljardiem gadu uz zemes valdīja īsta elle. To bombardēja miljardi asteroīdu un komētu, tās virsma bija ultravioletās radiācijas apsvilināta, un vulkāniskie izvirdumi pirmatnējā atmosfērā izšļāca indīgas gāzes. Bet šie asteroīdi un komētas, kas nolija pār mūsu planētu, saturēja aminoskābes, kas nepieciešamas, lai rastos dzīvība. Pat mūsu laikā ik gadu uz zemes nokrīt četrdesmit tūkstoši tonnu meteorītu. Šajos debesu akmeņos ir atklāts vairāk nekā septiņdesmit aminoskābju paveidu, un astoņi no tiem ir dzīvo šūnu proteīnu pamata sastāvdaļas.

Uz ekrāna tas izskatījās sevišķi iespaidīgi.

Šīs dzīvības sēklas apbēra mūsu planētu, tāpat kā spermatozoīdi olšūnu, un, apbrīnojamā kārtā vienu reizi tikai vienu reizi kāds no šiem akmeņu triecieniem izraisīja reakciju, dzirksteli, kas kaut kur uz zemes radīja pirmās baktēriju formas. Vēl vairāk pārsteidzošs ir fakts, ka šīs sēklas sazaļoja, gūstot enerģiju no ķīmiskām reakcijām apkārtējā elles virā. Pierādījumi, kas ir mūsu rīcībā, liecina, ka visa dzīvība uz šīs planētas arī katrs no mums radusies no nejaušā liktenīgā trieciena pirms četriem ar pusi miljardiem gadu.

Uz ekrāna parādījās miljardiem gadu veci fosiliju nospiedumi Grenlandes klintīs un Ustjurta plato Uzbekistānā, no kurienes tikko bija ieradies Ross.

Šīs agrīnās dzīvības formas noveda pie fosilijām, un tās savukārt pie fosiliju degvielas naftas. Tagad mēs zinām, ka naftu var atrast vēl senākos nogulumiežos, nekā domāja sākumā. Un tā ir aizvēsturiskā nafta, kam būtu jāpievērš uzmanība.

Vai jūs tam ticat? Andervuds neticīgi paskatījās uz vecāko vīrieti. Aizvēsturiska nafta. Es domāju, ka visa nafta ir pamatīgi aizvēsturiska. Viņa pašapmierinātie smiekli aizkaitināja Rosu, un viņš iegāja zālē.

Ar aizvēsturisku, Džordž, es domāju naftu, kas ir par ceturtdaļmiljarda gadiem vecāka nekā jebkura līdz šim atklātā nafta.

Andervuds nospieda pogu uz tālvadības pults, un uz ekrāna parādījās kompānijas logo. Tad pacēlās apspriežu zāles žalūzijas un parādījās maija saulē mirdzošais Manhetenas dzīvojamo namu siluets. Viņš teatrāli paskatījās pulkstenī, tad piecēlās un paspieda Rosa roku.

Lūk, arī Ross, sen neesam redzējušies. Viņš ļauni pasmaidīja. Atļauj man tevi iepazīstināt ar kolēģiem. Ross paspieda rokas un uzzināja, ka iesirmais vīrietis ir jaunais finanšu pārzinātājs, vecākais bija Deivids Kovacs, jaunais Xplore boss, kas bija atbildīgs par saplūšanu ar Alascon. Tātad, runājot par šiem aizvēsturiskajiem naftas krājumiem, Ros, teica Andervuds, vai patiešām tu tiem tici?

Jā, ticu. •

Kādēļ, doktor Kellij? jautāja Kovacs, kamēr finanšu priekšnieks klusi pētīja lapu savā klēpjdatorā.

Ross apsēdās.

Pēdējie atklājumi pierāda to, ka naftas veidošanās notikusi agrāk, nekā mēs līdz šim domājām. Gadsimtu mijā senākie zināmie naftas krājumi bija pusotra miljarda gadu veci. Tomēr nesen mēs Uzbekistānā atklājām iegulas, kuras ir vismaz divi simti piecdesmit miljonus gadu vecākas nekā šie krājumi. Aizvēsturiskās naftas ogļūdeņraži ir vismaz trīs miljardus un divi simti miljonus gadu vecu būtņu trūdēšanas rezultāts. Tas norāda, ka tikai vecie ieži satur vēl neskartas rezerves, kuras līdz šim brīdim nav bijušas naftas meklētāju uzmanības vērtas. Tas ir tikai laika jautājums, lai gan arī citi šajā nozarē strādājošie jau par to interesējas.

Andervuds ieskatījās piezīmēs.

Tu pie šā jautājuma strādā kopā ar klientu Scarlett Oil. Tā ir samērā maza kompānija.

Visi mūsu klienti, gan šeit, gan ārzemēs, ir nelieli salīdzinājumā ar vidējo spēlētāju šajā nozarē, un viņiem ir ierobežota ģeoloģiskā kompetence. Tādēļ jau viņi izmanto konsultācijas.

Andervuds atkal ielūkojās piezīmēs.

Kāda ir šīs aizvēsturiskās naftas atrašanas varbūtība?

Ross pasmaidīja.

Krietni augstāka nekā vidējā.

Pat izmantojot visjaunākās metodes, parasto naftas iegulu atrašanas varbūtība nebija lielāka par desmit procentiem. Viņš izvilka no kabatas plaukstdatoru un, to atvēris, nolika uz galda. Uz ekrāna parādījās pasaules ģeoloģiskā karte, izgaismojot dažādus iežu paraugus, kas norādīja uz iespējamām naftas iegulām. Karte vienmēr Rosu mazliet skumdināja, jo tā ne tikai parādīja cilvēku zināšanas par Zemes virsmu un to, kas atrodas zem tās, bet arī vēl neizzinātos noslēpumus.

Mēs esam izveidojuši programmatūru, kas ar zemes mākslīgo pavadoņu palīdzību apvieno visus seismiskos datus un izmanto globālās pozicionēšanas satelītu tehnoloģiju pasaules bagātāko iegulu identificēšanai. Pētot aizvēsturiskos iežus, it īpaši krātuves un pārseguma iežu kombinācijas, mēs varam optimizēt cēlonisko korelāciju starp šo iežu modeli un tur ieslēgto naftu. Lai radītu efektu, Ross uz brīdi apklusa. Mūsu pašreiz modelētais panākumu līmenis tuvojas jau divdesmit procentiem. Tas divas reizes pārsniedz pašreizējo līmeni.

Andervuds pamāja.

Bet tev vēl nav konkrētu datu? Tā tas ir? Tikai modelēti dati?

Tādēļ jau es braucu uz Uzbekistānu. Lai pārbaudītu modeļus. Ross sameklēja klēpjdatora somā aktu vākus un nolika tos uz galda. Mums nepieciešams vairāk laika, bet pirmie atradumi izskatās labi. Pat ļoti labi. Scarlett Oil ir sajūsmināta.

Nu jā, varenā Scarlett Oil. Andervuds pagriezās pret finanšu šefu. Cik tas mums līdz šim ir izmaksājis? viņš jautāja. It kā jau zinādams, kāda būs atbilde. Finanšu šefs pagrieza klēpjdatoru tā, lai Andervuds varētu redzēt ekrānu. Xplore droši vien ieguldīja daudz laika un naudas šajā pasākumā. Vismaz tikpat, cik Scarlett Oil.

Ross sakoda zobus, cenšoties savaldīties.

Džordž, tas ir ieguldījumu projekts, kas balstās uz izpētes datiem, un to pārbauda dabā. Mums pieder meklēšanas un ieguves tehnoloģija, kas atļauj mums piedāvāt mazākām kompānijām mūsu pamata klientūrai iespēju apsteigt to lielākos sāncenšus. Viņš apklusa. Arī Alascon, kamēr tā izmantos šo jauno iespēju.

Andervuds pieliecās un sāka sačukstēties ar Kovacu. Tad Kovacs savāca savus papīrus un uzsmaidīja Rosām.

Lūdzu, nepārprotiet mūs, doktor Kellij, jums ir lieliska reputācija mūsu nozarē. Mēs tiešām gribam jūs paturēt pie sevis. Bet vienīgais iemesls, kādēļ Alascon nopirka šo mazo konsultāciju firmu, ir tas, ka tai ir teicami sakari un biznesa saistības ar Tālajiem Austrumiem un vecajām padomju republikām. Un arī tāpēc, ka tās ir lētas. Viņš paskatījās uz finanšu šefa izklājlapu. Patiesību sakot, man ir skaidrs, kādēļ Xplore izdod naudu. Doktor Kellij, Alascon Oil neraizējas par riskantiem pasākumiem ar citām mazākām Amerikas naftas kompānijām. Mums no tām nav daudz ko mācīties. Viņš norādīja uz Andervudu. Es uzdodu Džordžam pārzināt naftas izpētes darbus. Par sava darba rezultātiem jūs ziņosiet viņam. Cik saprotu, jūs jau esat kopā strādājuši. Viņš pievērsās Andervudam. Vārds tev, Džordž.

Andervuds uzsmaidīja Rosām.

Mēs gribam, lai tu pievērstos sakaru nostiprināšanai pasaules stratēģiski svarīgos tradicionālās naftas rajonos. Aizvēsturiskās naftas meklējumi jāpārtrauc.

Un kā mūsu attiecības ar Scarlett Oil?

Ar viņiem? Viņi ir sīki ļautiņi.

Ross sakoda zobus.

Bet tas dos naudu. Kaudzi naudas un visai drīz. Viņš šim projektam bija veltījis divus darba gadus un aizrautīgi ticēja tā panākumiem. Viņš paņēma no galda aktu vākus. Es jums parādīšu jaunākos datus. Tie nav izdomāti.

Andervuds noraidoši pamāja.

Es zinu, ka tas ir tavs iemīļotais projekts, Ros, taču Alascon interesē nevis aizvēsturiskā, tikai vecā labā parastā nafta.

Bet to samērā drīz varēs iegūt. Ross nosvieda aktu vākus uz galda. Vismaz palūkojieties uz šiem nolādētajiem skaitļiem.

Andervuds pašķielēja uz Kovacu, it kā teikdams: "Es jau sacīju, ka viņš ir ciets rieksts." Tad viņš pagriezās pret Rosu.

Es vienmēr esmu cienījis tavu talantu, Ros, viņš sacīja. Tu esi teicams ģeologs, un tu esi īpaši apdāvināts naftas meklēšanā. Lai gan tu pārāk aizraujies ar izpētes darbiem. Tev noslēpums ir tikpat salds kā atklājums, varbūt pat vairāk. Alascon negrasās izdarīt dižus atklājumus, bet gan samazināt risku. To neinteresē piedzīvojumi un noslēpumi vienīgi rezultāti. Ja tu gribi palikt šajā kompānijā un nopelnīt savu ļoti bagātīgo algu, tad liec to aiz auss. Es gribu, lai tu un tava komanda meklētu komerciālas iegulas ar tūlītēju rezultātu.

Ross neko neteica, bet skatījās uz saviem aktu vākiem. Divi smaga darba gadi atraidīti kā iemīļots projekts, kas varētu dot dividendes.

Andervuds sarauca pieri un piecēlās.

Vai tu saproti, Ros? Viņš apgāja ap galdu un, nostājies aiz Rosa, norādīja uz viņu. Viņa draudīgajam pirkstam vajadzēja būt vērstam pret Rosu, bet bija skaidrs, ka Andervuds izrāda Kovacam savu varu. Viņš piebikstīja pie Rosa pleca. Vai tu saprati?

Palūkojies augšup, Ross redzēja savu nākamo karjeru atspoguļojamies Džordža Andervuda sarkanajā sejā un bakstošajā pirkstā. Viņš bija noguris, izmests no darba, un viņam viss bija līdz kaklam. Viņš izslējās visā augumā, galvas tiesu virs Andervuda, un nolūkojās savā varbūtējā priekšniekā. Ilgu laiku viņi skatījās viens otrā, līdz Andervuds vairs neizturēja un novērsās. Ross paņēma no galda papīrus un rūpīgi pārplēsa uz pusēm, tad uz četrām daļām, un beidzot uz astoņām.

Vai tu saprati? Balsij trīcot, atkal ierunājās Andervuds.

Nomierinies, Džordž, Kovacs brīdināja. Es esmu pārliecināts, ka doktors Kellijs saprot pietiekami labi. Tādi kā viņš ir vajadzīgi Alascon.

Vai tu saprati, Ros? uzstāja Andervuds, piebakstot viņam vēlreiz.

-Jā, es visu ļoti labi sapratu, Ross klusu atbildēja, labajā rokā turot dokumentu fragmentus, bet ar kreiso izvilka no žaketes kabatas mobilo telefonu.

Viņš piepieda numura taustiņus, un pēc otrā signāla Geila atbildēja.

Tas esmu es, viņš teica telefonā, es tev apsolīju, ka tu pirmā dabūsi zināt. Skatīdamies lejup uz Andervudu, viņš uz tā galvas kā konfeti izbēra saplēstās piezīmes. Es atkāpjos no amata, viņš sacīja.

Pagaidiet, pagaidiet! iesaucās Kovacs, pietrūkstoties kājās un skatoties uz Andervudu, kas izmisīgi purināja no uzvalka saplēstos papīrus. Tas nav nepieciešams.

Atlaidis vaļīgāk kaklasaiti, Ross ielika telefonu un plaukstdatoru žaketes kabatā, paņēma klēpjdatora somiņu un devās uz durvīm. Atvēris tās, viņš pagriezās un uzsmaidīja visiem trim vīriešiem.

Tas ir nepieciešams, viņš sacīja. Man tas ir absolūti nepieciešams. Tad viņš aizvēra durvis un devās prom.

3

Dažu jūdžu attālumā no Xplore biroja goda viesis atstāja Fordema universitātes Maknelija auditoriju Linkolna studentu pilsētiņā. Tā bija Ņujorkas jezuītu universitāte. Priesteris šeit bija uzkavējies vienīgi tik ilgi, cik nepieciešams, un bija apmierināts, ka izpildījis savu pienākumu. Bet tagad viņš, degdams nepacietībā, devās projām. Cik vien ātri spēdams, viņš devās uz savu dienesta limuzīnu, un viņa nelielā klibošana bija tik tikko pamanāma.

Ieslīdzis aizmugurējā sēdeklī, viņš noslēpās aiz aptumšotajiem stikliem un paskatījās pulkstenī. Līdz lidojumam mājup uz Romu bija vēl daudz laika.

Jeilas universitāte, viņš pateica šoferim. Beinekes bibliotēka.

Automobilim braucot uz ziemeļiem, uz Henrija Hadsona bulvāri, viņš aizmirsa konferenci, kurā nupat bija piedalījies, un sāka domāt par to, kas nodarbināja viņa prātu kopš ierašanās Amerikā. Atvēris savu diplomātportfeli, viņš sāka pētīt četri simti piecdesmit gadu vecu tiesas dokumentu fotokopijas. Šos dokumentus viņa birojs bija atradis Vatikāna inkvizīcijas arhīvos secretum secretorum. Noslēpumu noslēpumi. Kad viņš bija izlasījis rokrakstu latīņu valodā, vienā no piecām valodām, kuras prata, domas sāka drudžaini rosīties no iespējām un draudiem, ko deva uzzinātais.

Ja vien tā bija patiesība.

Mazliet vairāk nekā pēc pusotrām stundām limuzīns piebrauca pie Jeilas universitātes Beinekes Reto grāmatu un rokrakstu bibliotēkas, vienas no pasaules lielākajām reto grāmatu krātuvēm. Baltā taisnstūra celtne, kas bija klāta ar caurspīdīgiem marmora "logiem", kuri atsauca atmiņā priekšstatu par golfa bumbiņu, asi kontrastēja ar Jeilas universitātes tradicionālajām ēkām. Priesteris, izkāpis no limuzīna, nepievērsa uzmanību šai arhitektūras dīvainībai. Iedams augšup pa kāpnēm, viņš skatījās uz uzrakstiem, kas vēstīja par bibliotēkas fondu pieaugumu, un tas novirzīja domas uz grāmatu, kura viņu šobrīd interesēja visvairāk. Viņam pārskrēja satraukuma trīsas.

Priesteris jau tika gaidīts, un vecākais pētnieks ieveda viņu galvenajā zālē.

Tā nav pārāk aizņemta, noteica priesteris.

Nē. Pētnieka seja satraukumā pietvīka. Bet šovakar būs. Mēs gaidām publikas pieplūdumu atklātajos semināros. Viena runa solās būt satriecoša. Viņš norādīja uz organiskā

stikla kasti, kas bija novietota labi redzamā vietā uz paaugstinājuma zāles vidū. Tā bija tukša. Visu nedēļu grāmata bija izlikta šeit, bet mēs nokārtojām, ka pusstundu tā būs lasītavā jūsu rīcībā. Ja jums grāmata būs vajadzīga ilgāk, visu lappušu digitālās kopijas ir šeit termināļos vai ari internetā. Vecākais pētnieks ieveda viņu nelielā, viegli apgaismotā telpā un pasniedza baltu cimdu pāri. Diemžēl grāmatai jūs drīkstēsiet pieskarties tikai ar šiem cimdiem.

Priesteris piegāja pie lasāmgalda un aplūkoja atvērto grāmatu.

Ir jau labi, paldies.

Pētnieks nokrekšķinājās.

Un ko īfeti jūs vēlaties uzzināt? Voiniča manuskripts ir viens no manu speciālistu pētniecības priekšmetiem. Ko es jums par to vēl varētu pastāstīt?

Neko. Pilnīgi neko. Uzvilkdams baltos cimdus, priesteris nodomāja, ka jāšaubās, vai varētu atrasties cilvēks, kas spētu pastāstīt par manuskriptu vairāk, nekā viņš jau zina. Iespējams, ka viņš pats varētu pētniekam šo to pastāstīt. Es tikai gribētu kādu laiciņu būt vienatnē.

Labi, labi. Pētnieks, kādu brīdi pagrozījies tuvumā, devās uz durvīm. Tad es jūs atstāšu vienu. Ja būšu vajadzīgs pasauciet mani.

Priesteris jau vairs neklausījās. Viņa skatiens nevarēja atrauties no grāmatas. Nodzeltējušais dokuments, ne lielāks par iesietu likumu krājumu, izskatījās necils. Tas noteikti neatgādināja pasaules noslēpumaināko manuskriptu. Tikai tad, kad viņa cimdos tērptie pirksti pāršķīra lappuses, kļuva manāma tā noslēpumainība.

Manuskripta lappuses klāja nesaprotams teksts:

To papildināja dīvainu augu ilustrācijas spilgtās krāsās, kas mazliet atgādināja pašlaik pazīstamo floru, bet patiesībā nebija nekam līdzīgas.

Otrajā attēlā bija redzamas zajā šķidrumā peldošas kailas, resnvederainas sievietes.

Ilustrācijas nebija sarežģītas, tādas varētu zīmēt bērni, bet tas nemazināja to iespaidu. Uz galda vēl atradās Beinekes bibliotēkas kataloga ievads: "Gandrīz katrā lappusē redzami provinciāla, bet spilgta rakstura botāniski un zinātniski zīmējumi, daudzi no tiem visas lappuses lielumā, dažādu nokrāsu zaļā, brūnā, dzeltenā, zilā un sarkanā akvareļkrāsā, kas pārvilkta ar tušu. Ņemot vērā zīmējumu tematiku, manuskriptu var sadalīt sešās nodaļās."

Katras nodaļas apraksts pastiprināja dīvainību un noslēpumainību, kas caurvija manuskriptu. Botāniskajā nodaļā ietilpa simt trīspadsmit nenosakāmu augu zīmējumi un teksts. Astronomisko vai astroloģisko nodaļu papildināja divdesmit piecas dīvainas astrālas diagrammas. Bioloģiskajā nodaļā bija nelielu kailu sieviešu attēli. Viņu lielākajai daļai bija piebriedis vēders un pārspīlēti gurni, viņas iegremdējās vai arī uzpeldēja šķidrumā, kas pildīja savstarpēji saistītas kapsulas. Farmaceitiskajā nodaļā bija attēlots vairāk nēkā simts ārstniecības augu. Pārējās divas nodaļas saturēja nepārtrauktu tekstu un sešas pusloksnes formāta ilustrētas salokāmas lapas.

Grāmata bija nepārprotami dīvaina, un priesteris bija pārliecināts, ka tās saturs ir ne mazāk dīvains.

Pasauli manuskripts bija sācis interesēt jau 1912. gadā, kad grāmatu tirgotājs Vilfrīds Voiničs Itālijā, jezuītu koledžā, kas atradās Fraskati pilsētā, nejauši uzdūrās simt trīsdesmit četru lappušu biezai grāmatai. Šajā grāmatā bija ielikta 1666. gadā rakstīta Prāgas universitātes rektora vēstule pazīstamam zinātniekam ar lūgumu mēģināt tekstu atšifrēt. No vēstules izrietēja, ka manuskriptu par sešiem simtiem zelta dukātu nopircis Svētās Romas imperators Bohēmijas Rūdolfs II. Tā vai citādi starplaikā tas bija atradis ceļu uz jezuītu koledžu, kur Voiničs to atklāja no jauna. Daudzi pārmeta, ka tas sākotnēji bija nācis no Itālijas, kur vienā no jezuītu bibliotēkām nozagts un pārdots tālāk imperatoram Rūdolfam, un ka katoļu baznīcas aģenti to pieprasījuši atpakaļ, līdz tas atkal aizmirsts, pārklājies ar putekļiem, un manuskripta sākotnējo nozīmi neviens vairs neatcerējās.

Manuskripta ilustrācijas bija patiešām dīvainas, bet Voiniču, kā ari neskaitāmus citus, kuri gribēja to atšifrēt, vairāk interesēja teksts. Burti izskatījās kaitinoši pazīstami: daži atgādināja romiešu burtus, arābu ciparus un latīņu saīsinājumus. Daudzu rindiņu sākumu greznoja rūpīgi izzīmēti burti, turpretī daudzu vārdu beigās bija noslēpumains virpulis, kas atgādināja ciparu deviņi. Tomēr dokumenta saturs palika satriecoši neskaidrs.

Atvedis manuskriptu uz Savienotajām Valstīm, Voiničs uzaicināja kriptogrāfus izmēģināt laimi un censties to atšifrēt. Viņa dzīvas laikā daudzi kriptogrāfi mēģināja atšifrēt atsevišķas teksta daļas, bet nekad nestrādāja ar visu rokrakstu kopumā. Ņujorkas grāmatu antikvārs H.P. Krauze 1961. gadā noslēpumaino grāmatu nopirka un 1969. gadā uzdāvināja Jeilas universitātes Reto grāmatu un rokrakstu bibliotēkai. Vēlākajos gados liels skaits zinātnieku un amatieru mēģināja atklāt noslēpumu, kas vēlāk kļuva pazīstams kā Voiniča šifrs, taču neveiksmīgi. Divdesmitā gadsimta sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados NSA (National Security Agenci/), Nacionālā drošības aģentūra, norīkoja savus labākos kriptoanalītiķus strādāt ar rokrakstu. Viņi pārrakstīja tekstu datoram saprotamā valodā un veica dažus statistikas testus, bet pat izslavētā Nacionālā drošības aģentūra nespēja šo uzdevumu atrisināt.

Daži uzskatīja to tikai par joku, taču tekstā lietoto burtu veids bija tik sarežģīts un blīvs, ka jebkurš joks šajā gadījumā būtu tikpat ievērojams un noslēpumains kā īsts raksts. Pēdējos desmit gados pētnieki, kuri bija izmantojuši veselu statistikas metožu arsenālu, arī entropiju un spektrālo analīzi, noskaidroja, ka Voiniča valodai kā teksts tika nosaukts piemīt statistiskas īpašības, kas raksturīgas dabiskajām valodām, tādējādi maz ticama bija iespēja, ka manuskriptu būtu rakstījis psihiski slims cilvēks vai krāpnieks. Viņi arī atklāja, ka teksts lasāms no kreisās puses uz labo un tajā izmantoto burtu skaits ir no divdesmit trim līdz trīsdesmit. Viss manuskripts saturēja apmēram divi simti trīsdesmit četrus tūkstošus burtu un četrdesmit tūkstošus vārdu, ieskaitot apmēram astoņus tūkstošus divus simtus vienreiz lietotu vārdu. Vairums vārdu sastāvēja no sešiem burtiem, un mazāk variēja vārdi angļu, latīņu un lielākajā daļā citu, indoeiropiešu valodu. Tomēr ar visu šo analīzi neviens nevarēja pateikt, kas manuskriptā rakstīts, kas to ir sarakstījis un kādēļ.

Līdz pat šim brīdim. Acīmredzot.

Pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. Pusstunda bija pagājusi. Lappušu savaldzināts, priesteris pakavējās vēl kādu brīdi, saprazdams, ka grāmata var pārvērst viņa dzīvi uz visiem laikiem un ka viņu vadīs Dievs. Viņš novilka cimdus un pieskārās manuskriptam, caur ādu uztverot grāmatas spēku. Kad atvērās durvis un ienāca pētnieks, priesteris viņam pateicās, uzmeta pēdējo skatienu Voiniča tekstam un izgāja priekštelpā.

Viņš apstājās pie sludinājumu dēļa, kas vēstīja par šā vakara atklāto semināru "Mīklas atminēšana". Voiniča nedēļas kulminācija bija trīs uzstāšanās. Angļu matemātiķis no Kembridžas un datoru speciālists no Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta stāstīs par jaunākajām statistikas metodēm teksta atšifrēšanā. Bet visvairāk priesteri interesēja trešā uzstāšanās. Intriģējošais nosaukums lika viņa sirdij iepukstēties straujāk. "Voiniča manuskripts: Eldorado neveiksmīgā meklēšana."

Priesteris ciešāk satvēra savu diplomātportfeli un sāka domāt par dokumenta fotokopiju, kas tajā atradās. Oriģinālā bija tiesas un par ķecerību uz sārta sadedzinātā jezuītu priestera liecības protokols. Tas arī apstiprināja grāmatas esamību, kam vajadzēja tikt sadedzinātai sārtā kopā ar priesteri. Tās nosaukums bija "Sātana grāmata".

Viņš pārliecinājās, kad ir paredzēta pēdējā uzstāšanās, un apmierināts konstatēja, ka lidojumam laika pietiek. Referente bija doktore Lorīna Kellija.

Iekāpjot Ņūheivenas līnijas vilcienā, doktors Ross Kellijs nedomāja par savas sievas šāvakara uzstāšanos. Viņa domas vairāk nodarbināja personiskā karjera.

Ģeoloģija, tāpat kā evolūcijas teorija, nebija ne populāra, ne viegla izvēle zēnam, kas tika audzināts pēc Bībeles priekšstatiem. Rosa Kellija māte ticēja, ka pasaule radusies pirms dažiem tūkstošiem gadu un ka grēku plūdi ir bijuši galvenais ģeoloģiskais notikums cilvēces vēsturē. Kreacionisms pārauga citā mācībā, bet no tā nekas daudz nemainījās. Un Bībeles kanonos arī ne. Jaunais pāvests nesen bija noraidījis Darvina evolūcijas teoriju, visos radīšanas aspektos saskatot tikai Dieva roku.

Taču Ross vienmēr bija cīnījies par savu aizraušanos. Jau kopš zēna gadiem, augot tēva fermā majestātisko Ozarka kalnu pakājē, viņš ģeoloģiju uzskatīja par romantisku, noslēpumainu zinātni, kas pēta mūsu planētas vēsturi neiedomājami senā pagātnē. Ross vēl tagad atcerējās, cik ļoti viņš bija pārsteigts, pirmo reizi izlasot, ka pasaules augstākais kalns Everests sastāv no tām pašām klintīm, kas veido okeānu dibenus. Kā gan varēja nebrīnīties par milzīgo spēku, kas nepieciešams, lai Himalajus no jūras apakšas aizstumtu uz pasaules augstāko vietu?

Ģeoloģijas studijas Prinstonā, filozofijas doktora grāds Masačūsetsas Tehnoloģiskajā institūtā un pat pirmie darba gadi varenajā firmā Alascon uzjundīja viņā tieksmi uzzināt vēl vairāk. Viņš ātri aptvēra, ka naftas industriju galvenokārt interesē peļņa, nevis pasaules dārgumu pētīšana. Kad Xplore, toreiz vēl trūcīga, augoša izpētes konsultāciju firma, viņu bija noskatījusi darbam, tās jaunās domāšanas veids un svaigās idejas Rosā no jauna modināja aizrautību.

Bet tagad viņa karjera bija beigusies: sapņotāji, kuri bija viņu pieņēmuši darbā, bija aizgājuši, vai arī viņus bija aiz-

raidījuši Andervudam un Kovacam līdzīgie ļaudis, kam vairāk kopīga bija ar grāmatvežiem nekā ar pētniekiem. Viņš neloloja cerības, ka citām kompānijām būtu atšķirīgi principi jaunu ideju un atklājumu izmantošanā.

Neilgajā braucienā no stacijas uz mājām Ross taksometrā pārdomāja savu nākotni. Viņš centās nedomāt par to, vai pieņēmis pareizi lēmumu vai ko teiks sieva. Kad taksometrs iegriezās piebraucamajā ceļā, viņš ieraudzīja savu veco Mercedes novietotu blakus Lorīnas ekonomiskajam Prius. Pēc darba uzsākšanas firmā Xplore viņš bija iegādājies tā saukto klasisko automobili. Toreiz tas izskatījās mirdzošs panākumu simbols. Tagad tas, tāpat kā viņa karjera, bija zaudējis spožumu un izskatījās tieši pēc tā, kas tas bija vecs, putnu notraipīts autiņš. Attālāk stāvēja vēl viens neliels, stūrains automobilis. Ross iekšēji ievaidējās: viņš nebija noskaņots redzēt viesus. Darbs viņu mētāja pa visu pasauli, un, atrazdamies brīvā dabā, viņš jutās kā piedzīvojumu meklētājs, taču, atgriezies mājās, vēlējās laiku pavadīt tikai ar sievu. Nekas nebija labāks par pudeli Pinot Noir ar picu, seksu un ķildu televizora pults dēļ. Viņš nespēja saprast, kā gudrā Lorīna varēja lētos realitātes šovus vērtēt augstāk par klasisku komēdiju, labu filmu vai Deivida Atenboro raidījumiem Discovery kanālā. Ross samaksāja taksometra šoferim un pa čirkstošo granti devās uz baltiem dēļiem apšūto māju, ko pats bija ieķīlājis, lai varētu pilnībā izpirkt.

Ārdurvīs parādījās Lorīna. Pēcpusdienas gaismā viņas īsie medus krāsas mati mirdzēja kā zelts, maigās, zaļās acis dzirkstīja un āda izstaroja siltumu. Jau ieraugot vien viņu, Ross jutās labāk. Durvīm paveroties plašāk, kļuva redzama otra satriecoša sieviete: Elizabete Kvinna. Rosa sieva bija tradicionāli skaista, bet viņas Jeilas asistente pilnīgs pretstats. Kalsnā un pagarā Elizabete Kvinna iemiesoja sevī dīvainu panka, cīnītāja par ekoloģiju un izaicinājuma maisījumu. Viņas garie, sprogainie mati bija ar hennu nokrāsoti sarkani, uz acīm brilles ar bieziem stikliem, bet mugurā bezformīga kaņepju krāsas jaka un T krekls ar uzrakstu: "Gaja ir tava māte! Nenogalini viņu!"

Lorīna panācās uz priekšu un noskūpstīja vīru.

Ros, tu esi atgriezies. Ak dievs, cik es esmu laimīga!

Bet ne jau tik laimīga kā es. Viņš cieši apskāva sievu un ieelpoja viņas matu smaržu. Palūkojies pār viņas plecu, Ross uzsauca: Sveika, Zeba!

Elizabete Kvinna pasmaidīja un pacēla roku sveicienam. Starp Rosu un Zebu valdīja tādas attiecības kā naftiniekam ar cīnītāju par ekoloģiju, kurš uzskata, ka naftas rūpnieku galvenais mērķis ir planētas izlaupīšana.

Neraizējies, es jūs atstāšu divatā. Es tikai mazliet palīdzēju Lorīhai sakarā ar šāvakara uzstāšanos.

Uzstāšanos?

Lorīna iepleta acis.

Tu taču zini, Voiniča manuskripts. Tulkojums. Mans lielais vakars.

Jā, protams. Patiesībā viņš bija centies nedomāt par sievas uzstāšanos, jo sākumā nebija plānojis atgriezties no Uzbekistānas līdz nedēļas beigām. Pirmo reizi daudzu gadu laikā bija radusies iespēja atvaļinājumu pavadīt kopā. Divas nedēļas Borneo džungļos un pēc tam nedēļu Malaizijas pludmalē. Viņš to bija izcīnījis. Bet tagad, protams, tā vairs nebija problēma.

Apsveicu ar atgriešanos, Ros, sacīja Zeba, kāpdama savā hibrīdauto. Sākusi braukt, viņa vēl izliecās pa logu. Tiksimies vēlāk. Lai tev veicas šovakar, Lorīna, un, lai ko ari teiktu Talbots, neizpļāpājies vairāk kā nepieciešams.

Es tā ari darīšu, paldies! Viņa pagaidīja, līdz Zeba bija prom, un, saņēmusi Rosa roku, ieveda viņu mājā.

Viņš izklaidīgi ielika roku žaketes kabatā un izvilka nelielu akmeni. Matētās metāliskās virsmas dēļ hallē krītošajos saules staros tas izskatījās kā zelts. Viņš vienmēr Lorinai atveda kādu akmeni no saviem ceļojumiem pa pasauli.

Tas ir šreibersīts, rets meteorītu akmens.

Viņa to paņēma plaukstās.

Tas ir skaists. Paldies! Acīm satraukumā starojot, viņa pasmaidīja. Priecājos, ka tu esi atgriezies no Uzbekistānas. Man ir dažas jaunas ziņas. Ļoti labas ziņas.

Tas ir lieliski. Ross apklusa. Man arī ir dažas ziņas. Pa telefonu es jau tev stāstīju par firmas pārņemšanu. Es baidos, ka manas ziņas nav tik labas.

Kas noticis?

Ross brīdi klusēja.

Es esmu atlaists.

Viņš īsti nezināja, kādu reakciju bija no sievas gaidījis, bet tikai ne tādu.

Lorīna kādu bridi viņā skatījās, tad izplūda smieklos.

Kas tur tik smieklīgs? Tev viegli smieties, Ross nodomāja. Kādreiz viņš bija trūcīgs students no Greinbeltas un pārtika no stipendijas, bet Lorīna nāca no samērā pārtikušas Ņujorkas ģimenes. Tomēr pat viņai vajadzēja saprast, ko nozīmē mājas ieķīlāšanas uzliktās saistības, ja ne vairāk.

Viņa pakratīja galvu, cenzdamās savaldīties.

Es atvainojos. Es nesmejos par tevi, bet par sakritību.

Kāpēc? Kādas ir tavas labās ziņas? Tikai nesaki, ka tavā karjerā ir noticis vēl viens liktenīgs pavērsiens tieši tad, kad es savējo esmu aizskalojis izlietnē.

Nē, Ros, ne. Tās ir mūsu labās ziņas. Viņa satvēra vīra roku un uzlika sev uz vēdera. Es šodien tikos ar ārstu. Mums būs bērniņš.

Kādu brīdi Ross palika bez valodas. Jau gadiem ilgi viņi centās tikt pie bērna, bet pēc tam, kad ārsti Lorīnas olnīcā atklāja rētaudus un viņai bija jāpārcieš operācija un trīs neveiksmīgi in vitro apaugļošanas mēģinājumi, viņi faktiski atmeta cerības tikt pie pēcnācējiem. Viņš cieši apskāva Lorīnu un pacēla gaisā.

Tas ir fantastiski! Vai sen?

Es esmu jau trešajā mēnesī.

Trīs mēneši. Viņš piespieda roku pie Lorīnas vēdera, cenšoties sataustīt savu bērnu. Pēkšņi visas karjeras un finansiālās problēmas šķita nenozīmīgas. Kādēļ tu man neteici agrāk?

Es pati to tikai tagad atklāju. Manas mēnešreizes ir tik neregulāras, un es nespēju noticēt, ka esmu stāvoklī, līdz ārsts man to pateica. Tas droši vien notika tad, kad tu atgriezies no tā ilgā ceļojuma uz Šauda Arābiju. Vai atceries, kā mēs centāmies atgūt zaudēto laiku?

Viņš pasmaidīja, jo ļoti labi to atcerējās.

Un neraizējies par savu darbu, Ros. Tu vienmēr tā rūpējies, lai mums neka netrūktu. Bet mums klājas labi. Vairāk nekā labi. Ja pēc šāvakara uzstāšanās fakultāte man nepiešķirs pilnu profesūru… viņiem tas noteikti būs jādara, kad es pārtulkošu Voiniča manuskripta noslēguma daļu. Profesūra Jeilā varētu nemaksāt tikpat, cik tavas dvēseles pārdošana Lielajai Naftai, bet ar to pietiek. Pat vairāk nekā pietiek.

Ross noskūpstīja sievu.

Es nemaz neraizējos. Vienīgā patiesā problēma ir mūsu atvaļinājums. Mums būs jāatceļ alu meklēšanas ekspedīcija. Tā ir pārāk spraiga sievietei tavā stāvoklī. Būs jāapmierinās tikai ar liedagu.

Tas būtu pat lieliski.

Es varu derēt, ka tā arī ir. Viņš iesmējās. Lorīnai vienmēr bija paticis paslinkot pie jūras un palasīt grāmatu, turpretī viņam tas apnika jau pēc dažām dienām, un viņš atkal gribēja doties meklēt naftu. Tomēr šoreiz pavadīt dažas nedēļas kopā ar Lorīnu pludmalē šķita diezgan labi. Viņš paskatījās pulkstenī. Cikos ir tava uzstāšanās? Es biju domājis mazliet nosnausties, pirms tu dalīsies ar pasauli savā otrajā lieliskajā sasniegumā, bet tagad esmu pārāk satraukts, lai gulētu.

4 JEILAS UNIVERSITĀTE

Kad viņi tovakar ieradās Beinekes bibliotēkā, Lorīna Kellija saspieda Rosa roku un noskūpstīja viņu uz lūpām.

Es gribu būt pārliecināta, ka tu esi starp klausītājiem, viņa pačukstēja, kāpjot ārā no Rosa automašīnas. Bet nesēdi pārāk tuvu, jo tas mani mulsinās.

Beinekes bibliotēkas trīsdesmit astotā un trīsdesmit devītā telpa bija tā plānota, lai, abas savienojot, izveidotos auditorija ar septiņdesmit sēdvietām. Ross paklausīgi apsēdās aizmugurē. Telpa ātri piepildījās, priekšējā rindā viņš ieraudzīja Zebas Kvinnas sarkanās sprogas. Viņam blakus apsēdās vīrietis tvīda žaketē. Tas bija Braiens Talbots, Jeilas universitātes lingvistikas profesors un Lorīnas fakultātes Vadītājs. Rosām viņš nepatika. Talbots bija pazīstams kā nežēlīgs pašreklamētājs, kas bezkaunīgi izmantoja citu cilvēku uzticēšanos. Viņš bija piespiedis Lorīnu šovakar atklāt viņas darba sākotnējos rezultātus.

Netālu no Rosa apsēdās garīdznieks ar asiem sejas vaibstiem un kapuces aizsegtām acīm. Semināru varēja apmeklēt ikviens, bet, spriežot pēc daudzajām velveta un tvīda žaketēm, bija skaidrs, ka vairums klausītāju bija akadēmiķi, pētnieki un Voiniča manuskripta entuziasti. Un lielākā daļa bija vīrieši. Paskatījies uz blakus sēdošo, Kellijs sāka prātot, kas garīdzniekam būtu šeit darāms.

Apgaismojums auditorijā satumsa, un divi runātāji sāka gari stāstīt par spektrālo analīzi, skaitļu secību, polialfabētiskiem šifriem un citiem kriptoanalītiķu melnās maģijas ezoteriskajiem aspektiem, ko viņi izmanto, lai pasaules noslēpumaināko manuskriptu padarītu garlaicīgu. Telpas sasmakušajā gaisā izplatījās apātija. Un Ross, lidojuma nogurdināts, cīnījās ar miegu, bet, viņam par izbrīnu, blakus

sēdošais priesteris, pilns enerģijas, saspringts kaut ko gaidīja.

Tad piecēlās Lorīna. Uzmetot uzticības pilnu skatienu klātesošajiem, viņas acis izcēlās uz blondo matu un smaragdzaļā tērpa fona. Šķita, ka viņa izstaro siltumu un viņas pilnīgās lūpas tūlīt pavērsies smaidam. Noskaņa auditorijā mainījās. Tas bija tas, ko visi vēlējās dzirdēt. Priesteris paliecās uz priekšu un izvilka no kabatas piezīmju bloku un rakstāmo. Skatoties, kā Lorīna sakārto piezīmes un iepazīstina sevi ar klausītājiem, Rosu pārņēma lepnums par to, ka Lorīna ir viņa sieva un drīz būs viņa bērna māte. Ross nebija nekāds muļķis, bet salīdzinājumā ar Lorīnu viņš sev likās ļoti ikdienišķs. Viņai bija doktora grāds antīkajās valodās, bet pirms dažiem gadiem viņa aizrāvās ar Voiniča šifra atminēšanu un sasniedza spožus panākumus tur, kur citi pirms viņas bija cietuši neveiksmi. To viņa panāca, ne tikai ņirbinot skaitļus un analizējot ar datora palīdzību to secību, bet izmantojot savu aizrautību un enciklopēdiskās valodu zināšanas.

Kādreiz bērnībā Lorīna piecpadsmit dažādās valodās bija uzrakstījusi saviem vecākiem: "Man nepatīk šī skola. Tā ir garlaicīga." Vecāki bija spiesti viņu pārvietot uz citu skolu. Viņa joprojām glabāja atmiņā faktu, ka Amazones reģionā ir dialekts tariana, kas prasa, lai pēc katra sacīta vārda lietotu palīgšufiksu. Pretējā gadījumā klausītājs varētu uzskatīt, ka teiktais ir meli. Viņu saniknoja tas, ka no sešiem tūkstošiem pasaulē atlikušo valodu līdz gadsimta beigām vairāk nekā puse būs lemta izzušanai.

Lorīna nokrekšķinājās, un telpā iestājās klusums. Vispirms viņa iepazīstināja klausītājus ar Elizabeti Kvinnu un pateicās viņai, tādējādi likdama Zebai pietvīkt savu matu krāsā. Tad viņa paskatījās uz pulti un sāka lasīt:

"Esiet sveicināti, zinātkārie draugi! Jūsu pūles nav bijušas veltīgas. Lai gan jūsu vārdi un ari manējais ir mazsvarīgi, šis stāsts tāds nebūs. Atcerieties vienu: atklājumi var kairināt mūsu nervus, bet noslēpums spēcina dvēseli. Kad mēs esam stipri un augstprātīgi, noslēpumi atgādina, cik maz mēs zinām par Dieva pasauli. Kad mēs esam vāji un izmisuši, tie mūs iedrošina darīt visu iespējamo." Lorīna apklusa, palūkojās uz klusējošo auditoriju un pasmaidīja. Jūs jau esat dzirdējuši par Voiniča teksta sākuma rindiņām, kas pirmo reizi pārtulkotas angļu valodā.

Kā vējš labības lauku, tā auditoriju pāršalca klusa murdoņa. Lorīnas aizmugurē uz ekrāna parādījās Voiniča noslēpumainais teksts. Viņa turpināja.

Ar Zebas palīdzību mēs tagad esam pārtulkojušas visu manuskriptu, vienīgi astroloģisko nodaļu vēl ne. Kamēr es nebūšu pabeigusi pēdējo nodaļu, vārdu pa vārdam neatstāstīšu savu tulkojumu, bet īsumā dalīšos ar jums tā saturā. Varu tikai pateikt, ka kodu tekstā es neatradu. Klausītāju murdoņa pārauga dūkoņā. Ross redzēja, ka klausītāji kaut ko pieraksta. Tagad esmu pārliecināta, ka Voiniča manuskripts faktiski rakstīts sintētiskā valodā. Lingvisti zinās, ka pastāv divu veidu sintētiskās valodas: a posterior valodas, kuru pamatā ir pastāvošās valodas, no kurām pazīstamākā ir esperanto, un a priori valodas, kas radītas no nekā. A priori valodu faktiski nav iespējams pārtulkot, ja nav zināmi tās radītāja veidotie gramatikas likumi un vārdu krājums, kas šajā gadījumā, protams, nav mūsu rīcība. Tomēr laimīgā kārtā Voiniča manuskripts ir posterior paveids: divu antīku valodu sajaukums, kas transliterēts unikālos burtos, kā jūs redzat tekstā.

Kāda roka uzšāvās gaisā.

Tieši kuras divas valodas?

Priesteris sāka nepacietīgi sažņaugt un atlaist roku pirkstus.

Lorīna pasmaidīja un pakratīja galvu.

Es vēl neesmu gatava atklāt izmantotās valodas, iekams nebūšu beigusi tulkošanu. Tad es nākšu klajā ar pilnu ziņojumu un publicēšu visus palīgmateriālus.

Vai jūs esat pārliecināta, ka teksts nesatur kodu? vaicāja priekšējās rindās sēdoša sieviete.

Priestera pirksti sāka ātrāk skaitīt lūgšanu kroņa krelles.

Ar Zebas datora modeļu palīdzību mēs ļoti agri konstatējām, ka tāda varbūtība ir maz iespējama, Lorīna atbildēja. Ņemot vērā dokumenta vecumu un teksta neatrisināmo raksturu, neviens kods nevarētu būt polialfabētiskais šifrs. Bet burtu veida entropiskā analīze parādīja, ka burtu veids ir pārāk sistemātisks, pārāk līdzīgs parastai valodai, lai būtu nejaušs kods.

Iekams vēl kāds paspēja uzdot jautājumu, roku pacēla Rosām Kellijam blakus sēdošais priesteris. Viņa nevainojamā angļu valodā varēja saklausīt vieglu itāliešu valodas akcentu.

Doktore Kellija, pirms jūs stāstāt, kā jūs tulkojāt Voiniča manuskriptu, varbūt jūs varētu pastāstīt mums, ko jūsu tulkojums atklāja?

Lorīna pamāja.

Vispirms ļaujiet man atvainoties tiem, kas, tāpat kā es, cerēja, ka manuskripts satur lielu noslēpumu. Pretēji zināmiem apgalvojumiem šifrēto Voiniča tekstu neuzrakstīja viduslaiku mūks Rodžers Bēkons, un, lai arī cik bēdīgi tas liktos, tas nav antīks Katāras teksts vai kāda burvja apcerējums par alķīmiju, vai mistiska vīzija, vai eņģeļu valodā rakstīts Dieva vēstījums. Tur nav nekā no tām fantastiskajām lietām, kam daudzi ticēja.

Auditorijā atskanēja vīlušos klausītāju nopūtas.

Voiniča teksts vienkārši ir stāsts, klasiskā tradīcijā ieturēta fantāzija par mītiskiem meklējumiem, alegorija par cilvēku mantkārību, kas atklāj priekšnojautas par mūsdienu vides piesārņošanas problēmām. Tajā stāstīts, kā izglītots garīdznieks kareivju grupas pavadībā dodas plašajos džungļos meklēt Eldorado izdaudzināto zelta pilsētu. Priestera mērķis ir aprakstīt viņu piedzīvojumus un pievienot uzvarēto dvēseles savai Baznīcai. Nogurdinošajos meklējumos aiziet bojā katrs desmitais karavīrs, un beidzot viņi meža vidū apmaldās. Tad, jau zaudējuši visas cerības, viņi uzduras nezināmam dārzam, kurā aug dīvaini augi un dzīvo vienāds skaits neredzēti skaistu sieviešu un dīvainu radījumu. Šis dārzs atgādina gan debesu Ēdeni, gan pekli. Viņi tajā atrod gan brīnumus, gan arī drausmīgas lietas: pēdējā sadursmē neviens kareivis nepaliek dzīvs. Tikai mācītais priesteris izdzīvo, lai to visu izstāstītu.

Vēlreiz sīkāk izklāstot notikumus, Lorīna uz ekrāna stāstu ilustrēja ar būtiskiem un satraucošiem faktiem no Voiniča manuskripta. Ross ievēroja, ka lielākā daļa apklusušo klausītāju ir piesardzīgi. Kamēr viņa savu konspektu nebija publicējusi un saņēmusi galīgo apstiprinājumu, tā bija tikai nepamatota teorija. Priesteris turpretī izskatījās aizrāvies, viņa asie sejas vaibsti pauda neticību, apbrīnu un interesi.

Noslēgumā Lorīna teica:

Mūsu nezināmais autors beigās mums sagādā negaidītu pavērsienu. Viņš ne tikai lieto unikālu valodu, sniedz dīvainas ilustrācijas un vēl dīvaināku stāstījumu, bet viņš un es pieņemu, ka tas ir viņš, apgalvo, ka manuskriptā aprakstītais un ilustrētais dārzs faktiski eksistē un viss stāsts ir patiess. Viņš secina: "Es jūs apsveicu, draugi, ka esat izlasījuši manu stāstu un tā pierādījuši savu aizrautību, gara spējas un attapību. Lai arī kāda būtu jūsu ticība un tautība, Dievs jūs ir izvēlējies veikt to, ko nespēju es: saglabāt Viņa dārzu neskartu un nodrošināt tā brīnumaino spēku Dievam par godu. Kādu dienu cilvēcei šis spēks būs vajadzīgs. Es tikai lūdzu, lai tā būtu to pelnījusi. Āmen." Viņa pasmaidīja, it kā apbrīnodama autora pārdrošību. Ārkārtīgo pūliņu dēļ, ko viņš bija uzņēmies, lai mums darītu zināmu šo neticamo stāstu, rodas vēlēšanās ticēt, ka tas ir patiess un ka viņš ir radījis savu asprātīgo valodu, lai saglabātu stāsta slepenību.

Telpa atkal iedūcās.

Vai jums ir kāda doma par autora personību? jautāja priesteris.

Nē. Viņš savu vārdu nav minējis.

Ko jūs cerat uzzināt no vēl netulkotās pēdējās astroloģiskās nodaļas? jautāja citi.

Vai tā varētu būt karte? sauca pārējie.

Lorīna nomierinoši pacēla rokas.

Pirms mēs pārāk satraucamies, atcerēsimies, ka sešpadsmitajā gadsimtā, kad Voiniča teksts tika uzrakstīts, dokumentu parakstīšana bija modes lieta. Un tā diemžēl es baidos, ka diezin vai autoram piemita neparasts intelekts un draiska humora izjūta, un vēl piedevām brīvs laiks, lai tiem abiem nodotos.

Viņa pagaidīja, kamēr apklusa klātesošo smiekli, un tad pabeidza:

Lai būtu kā būdams, Voiniča manuskripts joprojām ir pilnīgi ģeniāls darbs, un, ja jūs vēlaties izlasīt mana tulkojuma konspektu, es jums ieteiktu apmeklēt Beinekes lappusi Jeilas māja'slapā.

Semināra priekštelpā klausītāji Lorīnu apbēra ar jautājumiem.

Stāvot nomaļus un vērojot, kā viņa nokļūst uzmanības centrā, Rosu pārņēma nožēla un skaudība. Pēc filozofijas doktora grāda iegūšanas viņš arī varēja taisīt karjeru akadēmiskajās aprindās. Hārvarda universitāte un vēl trīs citas labas koledžas viņam bija piedāvājušas iespēju turpināt studijas ģeoloģijā, bet viņš no tām atteicās. Ja, beidzis universitāti, jūs paziņosiet vacākiem, ka viņu vienīgo bērnu, viņu vienīgo dēlu, neinteresē darbs saimniecībā, bet viņš dosies uz Prinstonu turpināt mācības, tad labākajā gadījumā viņi jūs kārtīgi nopels. Rosām tas nozīmēja naudas, lielas naudas pelnīšanu. Tā viņš bija saistījies ar Lielo Naftu. Patiesību sakot, viņš nekad nebija sapņojis par darbu akadēmiskajā laukā. Viņam patika avantūriska dzīve un satraucošā naftas meklēšana, pasaules neviesmīlīgo daļu apmeklējumi un atradumi, kas nebija pa spēkam citiem.

Tomēr situācija bija ātri mainījusies. Kādreiz viņš bija uzlecoša zvaigzne, ko gaida spoža karjera, turpretī Lorīna bija aizrautīgs mācībspēks, kam lemts pavadīt cienījamu mūžu nepazītam, rokoties noputējušās grāmatās. Tagad viņa bija uzlecoša zvaigzne, un, noskatoties, cik viņa laipni un pacietīgi atbildēja uz negaidītiem jautājumiem, bija redzams, ka viņa vēl nesaprot, cik patiesībā liels ir viņas atklājums. Lorīna cerēja, ka Voiniča tulkojums viņai dos paaugstinājumu fakultātē, bet Rosām bija skaidrs, ka, tiklīdz tas būs pabeigts, viņa varēs visā pasaulē izvēlēties jebkuru darbu savā nozarē. Kad viņi atgriezīsies mājās, par jauna darba atrašanu jāsāk domāt viņam. Lorīna pasmaidīja un pamāja ar roku, bet priesteris, kas bija sēdējis blakus Rosām, pēkšņi sāka ar viņu sarunāties. Lai gan viņš nebija liela auguma, viņam piemita pavēloša, gandrīz augstprātīga izturēšanās. Ross vēroja, kā viņš stādās priekšā, un cauri kņadai saklausīja:

Es jums tādēļ jautāju, kā sauc autoru, ka esmu redzējis Vatikāna slepeno kartotēku, kas varētu atklāt viņa identitāti. Šī kartotēka palīdzētu atšifrēt pēdējo astroloģisko nodaļu.

Vai tiešām? Lorīnai iepletās acis.

Jā. Es ceru, ka mēs varētu sadarboties.

Es noteikti gribētu redzēt kartotēku.

Mēs jums labprāt visu parādītu apmaiņā pret zināmiem nosacījumiem.

Nosacījumiem?

Vatikāns ļoti vēlētos saglabāt zināmu kontroli pār publikācijām, lai ierobežotu visu, kas var kaitēt Baznīcai.

Lorīna nozibināja savu vislaipnāko smaidu, un Ross nekavējoties saprata, ka priesteris palicis tukšā.

Man žēl, bet tas nav mans darba stils, viņa sacīja.

Es to lūdzu Jēzus biedrības vārdā, priesteris teica balsi, kas nepieļāva atteikšanos. Tas tiek darīts Svētās Dievmātes Baznīcas labā.

Tas tā varētu būt, tēvs, bet es neuzticos nekādiem akadēmiskās zinātnes ierobežojumiem.

Iestājās neveikls klusums, tad priesteris pasniedza viņai vizītkarti.

Es respektēju jūsu lēmumu, doktore Kellija. Bet, ja jūs maināt savu lēmumu, nekavējoties sazinieties ar mani.

Kad viņa paņēma vizītkarti, sarunā glaimīgi iejaucās Braiens Talbots.

Neuztveriet, tēvs, to personiski, ja doktore Kellija ir mazrunīga. Viņa nikni aizstāv sava darba slepenību, lielāko daļu piezīmju glabājot mājās. Es esmu viņas fakultātes vadītājs un mazliet zinu viņas šāvakara uzstāšanās detaļas. Talbots saudzīgi satvēra Lorīnas roku un vadīja viņu projām. Atvainojiet, man uz bridi doktore Kellija jānolaupa.

Priesteris noskatījās, kā Talbots aizvada Lorīnu uz zāles attālāko galu. Viņš izskatījās vecāks, nekā Ross sākumā bija domājis, lai gan viņa zili melnajos matos vīdēja tikai daži sirmi pavedieni un sejā vēl nebija grumbu. Tad viņš pēkšņi pagriezās, un brīdī, kad priestera tumšo acu skatiens pievērsās Rosām, viņš pamanīja, ka priesteris, lai gan sarunā ar Lorīnu bija izturējies savaldīgi, īstenībā ir nikns, viņā mutuļoja dusmas un vilšanās. Tad viņš novērsās, un šis bridis jau bija garām.

Kad, satraukumā starodama, atgriezās Lorīna, Ross viņu apskāva un pavadīja uz izeju.

Apsveicu! Tu, protams, visiem šeit liki padomāt. Šķita, ka priesteris ir diezgan sasprindzis.

Lorīna savaikstījās.

Viņš teica, ka Vatikānam ir kartotēka, kas mani varētu interesēt. Bet viņš gribēja, lai es izpildu kādu pasūtījumu, kas mani piespiestu klusēt, un es atteicos.

Un Talbots? Viņš izskatījās diezgan satraukts.

Tev taisnība. Kad viņi bija izgājuši ārā vēsajā vakara gaisā, viņa palūkojās uz Rosu un savādi pasmaidīja. Vai tev paziņot labās vai sliktās ziņas?

Ross ievaidējās. Sliktās ziņas viņam nepatika.

Sāc ar labajām.

Talbots man fakultātē piedāvāja visu, ko vien vēlos. Es dabūšu pilnu profesūru, ievērojamu algas pieaugumu, visu.

Tas ir lieliski.

Viņš grib, lai pēdējo nodaļu pārtulkoju pēc iespējas ātrāk. Par to tagad daudzi izrādot lielu interesi.

Ross sadrūma. Viņš zināja, kurp tas novedīs.

Bet mēs nedēļas beigās dodamies atvaļinājumā uz trim nedēļām.

Lorīna atkal pasmaidīja.

Es zinu. Tās jau ir tās sliktās ziņas.

6 ROMA. NĀKAMAJĀ DIENA

lr zināms, ka savas varas dēļ Romā ir trīs pāvesti: Baltais pāvests Romas pāvests; Sarkanais pāvests Lielais inkvizitors, tagad pazīstams kā ticības doktrīnas kongregācijas galvenais prefekts; un Melnais pāvests jezuītu vadonis, Jēzus biedrības augstākais priekšnieks.

Vakarā pēc doktores Lorīnas Kellijas semināra Jeilā aiz Vatikāna sienām valdīja klusums. Pat apkārtējā Romas kņada likās pierimusi. Tomēr Melnā pāvesta galva vai plīsa no domām, kad viņš caur telpu un gaiteņu labirintiem tuvojās Apustuliskajai bibliotēkai. Iepriekšējā nakts lidojumā no Kenedija lidostas uz Romas Leonardo da Vinči lidostu ordeņa priekšnieks Leonardo Torīno nespēja gulēt. Viņu nomocīja domas par doktores Lorīnas Kellijas semināru. Lai gan viņš bija noguris, tomēr steigšus traucās uz inkvizīcijas arhīvu, lai fotokopiju, kas bija portfelī, salīdzinātu ar dokumenta oriģinālu. Pirms tam viņam bija jābrīdina savs personāls par vizīti Ņujorkas apgabala Jēzus biedrībā un apspriedi Fordema universitātē. Pēc tam viņam bija jāsēž nebeidzamās tikšanās ar kūriju un jāapspriež Vatikāna vieta pārējā pasaulē. Noslēgumā viņš bija precizējis Vissvētākā tēva darbu Brīnumu institūtā lai gan šī institūcija izrādījās nevajadzīga, jo tās darbība bija vērsta tikai uz to, lai attaisnotu tās eksistenci mūsdienās.

Torīno tikai bija jāpārliecina jaunais pāvests, ka jāsaved kārtībā senais Brīnumu institūts, jo iepriekšējais pāvests bija mazinājis tā nozīmi, atzīstot vairāk brīnumu un kanonizējot vairāk svēto nekā jebkad agrāk Baznīcas pastāvēšanas laikā. Būdams lielākais un intelektuāli stabilākais slānis Romas katoļu Baznīcā, Jēzus biedrība bija tiesīga apstiprināt brīnumus gan lai atbalstītu iecelšanu svēto kārtā, gan lai pierādītu pasaulei Dieva rokas neapstrīdamo esamību. Tomēr kopš tā reabilitācijas institūts nebija apstiprinājis nevienu brīnumu. Faktiski Torīno bija personiski atbildīgs vismaz par sešu agrāk atzītu brīnumu atcelšanu.

Bet tas viss mainītos, ja Jeilā dzirdētais būtu patiesība.

Kad viņš nonāca pie secretum secretorum, baznīcas visslepenāko dokumentu glabātavas, pārzinis jau slēdza ciet durvis.

Vēl neslēdziet! Torīno pavēlēja. Man jātiek iekšā.

Galvu nodūris, vīrs turpināja griezt atslēgu slēdzenē.

Ir jau vēls. Vai jūs nevarētu atnākt rītdien? Viņš palūkojās augšup un pamanīja Torīno melno talāru un dusmās kvēlojošo seju. Es atvainojos, neievēroju, ka tas esat jūs.

Cauri putekļainām un neizskatīgām istabām Torīno platiem soļiem devās uz telpu ēkas dziļumā. Kopš Vatikāns 1998. gadā bija atvēris inkvizīcijas arhīva durvis, lielākā daļa zinātnieku ieinteresējās par slavenām prāvām, sevišķi par Galileja prāvu, kas satricināja Baznīcu, pierādot, ka Zeme riņķo ap Sauli, nevis otrādi. Tomēr mazpazīstama lieta, kuru meklēja Torīno, varbūt nebija mazāk strīdīga.

Pēc Brīnumu institūta atjaunošanas Torīno izmisīgi meklēja īstu brīnumu. Šajā tehnikas laikmetā pretendentiem nebija ko zaudēt, bet viņi varēja iegūt visu, falsificējot brīnumus. Tādēļ viņš institūta zinātniekiem bija devis norādījumu inkvizīcijas arhīvos sameklēt tos, kuri savu brīnumu vārdā nebaidījās no spīdzināšanas un nāves. Viens viņu atrastais gadījums uzjundīja Torīno iztēli: tā bija tiesa un liecības, ko devis jezuīts, tēvs Orlando Falkons, kas ne tikai bija pieredzējis vienu, brīnumu, bet arī atklājis drausmīgu un brīnumainu vietu, kur to ir papilnam. Pēc lēmuma iepazīties pašam ar šo lietu viņš kļuva gluži apsēsts ar to.

Arhīvā lieta bija nobāzta pašā stūrī. Līdz brīdim, kad Torīno zinātnieki pirms dažiem mēnešiem to atklāja un nokopēja, droši vien simtiem gadu tā bija nogulējusi nelasīta. Neņemot vērā uzrauga klātbūtni un lielu uzrakstu, kas aizliedza dokumentu oriģinālus iznest no arhīva, viņš četrus ar pusi gadsimtus veco manuskriptu ielika portfelī, izgāja no istabas un devās uz savām telpām Jēzus biedrības starptautiskajā mītnē.

7

Augstie griesti, antīkās mēbeles un krāšņās grīdsegas jezuītu mītnei piešķīra pabalējuša greznuma iespaidu, bet antīkā gaisa kondicionēšanas iekārta, par spīti vēsajam nakts gaisam, vērta to klaustrofobiski siltu. Noguruma pārvarēts, Torīno aizslēdza savu rezidenci un, iegājis guļamistabā, atvēra logus.

Blakus uz galda stāvēja divas ierāmētas fotogrāfijas. Viena viņam atgādināja vietu, no kuras viņš bija ieradies: Torīno, vēl bērns, stāvēja blakus lielākām zēnam jezuītu bāreņu namā Neapolē, otra jau liecināja par viņa sasniegto Torīno, vēl ne piecpadsmit gadus vecs, tērpies melnā talārā, stāvēja blakus pašam Vissvētākajam tēvam, Romas pāvestam. Virs gultas atradās krucifikss un divi diplomi apzeltītos rāmjos Milānas universitātē iegūtais mediķa diploms un filozofijas doktora diploms teoloģijā. Kad viņš novietoja savu datoru gultā un blakus tam iztukšoja portfeli, pārspīlēti kārtīgajā istabā grāmatas, avīzes un dokumentus no inkvizīcijas arhīva izveidoja pamestu, juceklīgu kaudzi.

Ar drebošu roku Torino ielēja glāzē aukstu ūdeni un norija malciņu. Viņš atlaidās gultā un atvēra mapi ar inkvizīcijas lietu. Pēkšņi viņu pārņēma neizprotamas bailes, ka oriģinālais teksts kaut kā varētu atšķirties no fotokopijas.

Atšķirību nebija.

Atšķīris nodzeltējušo pergamentu, viņš sajuta, ka latīniskais teksts viņu apsveic kā senu draugu.

Ceturtdien, tūkstoš pieci simti sešdesmitā gada jūlija mēneša astotajā dienā, klātesot viņa augstībai Lielajam inkvizitoram, kardinālam Mikēlem Cizljēri. Uz svēto inkvizīciju izsaukts jezuītu priesteris tēvs Orlando Falkons, kas tiek apsūdzēts ķecerībā.

…Viņam tiek jautāts:

"Tēvs Orlando, kāda bija simts konkistadoru misija?"

"Iekarot jaunas zemes, jūsu augstība, un atklāt Eldorado Spānijas karalim Kārlim."

"Kāds bija jūsu mērķis?"

"Glābt pakļauto dvēseles un nodrošināt Svētās Dievmātes Baznīcai daļu iegūtā zelta."

"Bet jūs neatradāt zelta pilsētu. Vai tās vietā jūs atradāt kaut ko citu?"

"jā, jūsu augstība."

"Izstāstiet vēlreiz, ko jūs atradāt, lai mēs varētu pierakstīt…"

Torīno satraukums pieauga, kad viņš atkal izlasīja par Falkona atklāto burvju dārzu un tā brīnumiem un dīvainajām būtnēm. Nonācis līdz šaušalīgajām beigām, kur atlikušie iekarotāji tika nežēlīgi nogalināti, bet dzīvs palika vienīgi mācītais priesteris, lai pastāstītu piedzīvoto, viņš ar pūlēm valdījās. Stāsts par skoloto priesteri, kas kopā ar kareivju grupu meklēja Eldorado, bet atrada kaut ko neticamu un briesmīgu, būtībā bija identisks Lorīnas Kellijas Voiniča teksta konspektiem. Vienīgā būtiskā atšķirība bija tā, ka Falkona inkvizīcijas liecībās varēja atrast atsauci uz to, ko viņš sauca par radix latīņu valodā "sakne" vai "pirmsākums".

Kaut gan šo noslēpumaino radix Falkons vērtēja pat vēl augstāk nekā brīnumaino dārzu. Varbūt tas figurēja Lorīnas Kellijas Voiniča teksta burtiskajā tulkojumā vai arī slēpās vēl nepārtulkotajā nodaļā, prātoja Torīno.

Viņš ātri pārlapoja lietu līdz beigām.

…Kad tēvs Orlando bija pilnīgi aprakstījis savu atklājumu, viņam tika jautāts: "Kāpēc tu tik neatlaidīgi turies pie šīs ķecerības? Starp Jaunās pasaules mežoņiem un pagāniem brīnumainā Ēdene nevar pastāvēt. Tu esi maldu varā, melo vai arī esi apsēsts."

Tēvs Orlando atbildēja: "Es stāstu patiesību. Es to daru Svētās Dievmātes Baznīcas labā."

"Tu esi cienījams priesteris, tava ordeņa pamatlicēja, svētlaimīgā lgnacija Lojolas mīlulis. Tev vajadzētu saprast, ka tava ķecerība apdraud baznīcu."

"Kā gan patiesība var apdraudēt Svētās Dievmātes Baznīcu?"

"Ja tu paliec pie sava, es tikai varu izteikt sami nožēlu un skumjas par to, ka sātans ir iemājojis tik labā priesterī ka tu. Tomēr es zvēru, ka darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai glābtu tavu dvēseli." Viņa augstība deva norādījumus kalpotājiem pasniegt ķecerim rakstveida atzīšanos un sacīja: "Atsakies, tēvs Orlando, atsakies no savām liecībām un paraksti atzīšanos."

Ķeceris atteicās to darīt, un viņu aizveda uz kameru, kur viņam dedzināja kāju pēdas ar kvēlojošām oglēm. Viņš neatteicās. Ķeceri nodeva mūķenes aprūpē, kas veldzēja viņa sāpes un mudināja atgriezties uz patiesības ceļa. Nākamajā rītā mūķene ziņoja, ka ķecera pēdas brīnumainā kārtā ir sadzijušas.

Viņa augstība ķecerim jautāja: "Kā tu vari izskaidrot tādu burvestību?"

Viņš atbildēja: "Tā tikai pierāda manas liecības patiesīgumu."

Tad viņa augstība sacīja:

"Tas pierāda tikai to, ka sātanam pieder tava miesa un dvēsele."

Tēvu Orlando ievietoja atpakaļ kamerā, kur koka skrūvspīlēs salauza viņa pēdu kaulus. Viņš joprojām neatteicās no savām liecībām.

Nākamajā rīta mūķene ziņoja, ka ķecera pēdas nav sadzijušas un tēva Orlando kauli joprojām ir salauzti. Burvestību vairs nebija. Aplūkojis priesteri, viņa augstība secināja, ka velns ir izdzīts. Ķecerim atkal iedeva dokumentu, un viņa augstība jautāja vēlreiz: "Tēvs Orlando, vai tagad tu parakstīsi atzīšanos un atteiksies no savas ķecerības?"

Viņš atkal atteicās to darīt, un viņu uz daudziem mēnešiem ieslodzīja cietumā. Pēc kada laika tēva Orlando kamerā atrada manuskriptu, kurā sātana valodā bija aprakstīti izdomātās Ēdenes brīnumi. Ķeceri notiesāja uz nāvi. Līdz pašām beigām, vēl bridi pirms nāvessoda izpildīšanas, viņš atsacījās atteikties no savas liecības. Viņa "Sātana grāmatu" pavēlēja sadedzināt…

Torīno vēlreiz pārlasīja pēdējās rindiņas: Tēva Orlando kamerā atrada manuskriptu, kurā sātana valodā bija aprakstīti izdomātās Ēdenes brīnumi…

Baznīcas vadība ilgu laiku bija aizmirsusi aizliegto Falkona sējumu, bet pirms nepilniem simts gadiem kūrija izteica aizdomas, ka tas varētu būt tas pats dokuments, ko pasaule pazīst kā Voiniča šifrēto manuskriptu. Vakar Torīno bija Ņujorkā ielavījies Beinekes bibliotēkā, lai iepazītos ar grāmatas oriģinālu un noklausītos Lorīnas Kellijas runu. Darba popularitāte un lekcijas nosaukums "Eldorado neveiksmīgā meklēšana" saasināja viņa interesi. Noklausījies Kellijas referātu, viņš nāca pie pārliecības, ka Falkona "Sātana grāmata" tiešām ir Voiniča manuskripts.

Paņēmis iepriekšējās dienas piezīmes, viņš joprojām izjuta rūgtu vilšanos, ka doktore Lorīna Kellija bija atteikusies ar viņu sadarboties, lai papildinātu materiālus pētījumiem. Viņa gatavojās doties trīs nedēju ilgā atvaļinājumā un atgriezusies acīmredzot pabeigs tulkojumu. Torīno ieslēdza klēpjdatoru. Globālo tīmekli bija apsēduši gan atsevišķi cilvēki, gan cilvēku grupas, kurus bija pārņēmusi ideja atšķetināt manuskripta noslēpumus. Katrs meklējums ar vārdu "Voiničs" izmeta tūkstošiem mājaslapu un sarunu telpu, kas bija veltītas noslēpumainajam dokumentam. Vairākums autoru bija ķertie, amatieri slepenpolicisti, rakstnieki un pētnieki, kas piedāvāja savas īpašās teorijas par Voiniča manuskriptu. Kad uz ekrāna parādījās Beinekes bibliotēka, viņš noklikšķināja uzrakstu "Voiniča manuskripta konspekts", blakus ekrānam nolika inkvizīcijas arhīva dokumentu un atkal salīdzināja abu dokumentu saturu. Līdzība nebija noliedzama. Kaut arī astroloģiskā daļa vēl nebija pārtulkota, paveiktais darbs bija ārkārtīgs sasniegums. Lai gan Beinekes seminārā piedalijās arī daži žurnālisti, Torīno bija pārsteigts un atvieglots, redzot, ka šis sasniegums ir atklāts maz reklamētā atklātā lekcijā lingvistiem, nevis pilnvērtīgā preses konferencē. Tad viņš atcerējās, ka doktore Lorīna Kellija savu veikumu vēl nav pārbaudījusi. Akadēmiski izsakoties, kamēr viņa nepabeigs tulkojumu un savus atklājumus nepublicēs pilnībā, tie būs tikai teorija tikai viena teorija daudzo teoriju virknē. Torīno nešaubījās, ka viņas tulkojums tomēr ir precīzs.

Viņa, pats par sevi saprotams, uzskatīja, ka fantastiskais stāsts ir alegorisks izdomājums. Bet Baznīcas vadība toreiz "Sātana grāmatu" bija vērtējusi ārkārtīgi nopietni. Pēc viņu domām, tas bija gandrīz kā zaimojošs mēģinājums pārrakstīt Pirmo Mozus grāmatu un apdraudēja to visu, kas ir svēts baznīcai. Viņu nežēlīgā reakcija neko nepierādīja, bet gan izraisīja jautājumu: kādēļ tēvs Orlando Falkons ne tikai radīja neticamo Voiniča manuskriptu, bet gan vēl paildzināja spīdzināšanu un pieļāva nejēdzīgo nāvi, nevis atteicās no iepriekš stāstītā, pat ja tas bija izdomājums?

Vai tiesām viņa brīnumdārzs patiesībā eksistēja?

Torīno piecēlās no gultas, izstaipīja nogurušos muskuļus un piekliboja pie atvērtā loga. Viņa kaite bija mantojums no bāreņu patversmes. Būdams augumā neliels, apzinīgs un gudrs, viņš drīz vien kļuva par priesteru mīluli, taču par vieglu mērķi citiem zēniem. Kādā sevišķi niknā kautiņā tika bojāts viņa mugurkaula apakšdaļas disks, saspiežot sēžas nervu. Kaut gan sāpes jau sen bija rimušās, nervs joprojām palika bojāts, neļaudams labo kāju pacelt augstāk. Ieelpojot dzestro vakara gaisu un skatoties uz vareno Svētā Pētera katedrāli, viņā radās pārliecība, ka Dievs viņam uzticējis atminēt Falkona brīnumainā dārza noslēpumu. Viņš atkal iedomājās par doktori Lorīnu Kelliju un sadrūma. Atsakoties sadarboties pēdējās nodaļas tulkošanā, viņa bija atklājusi, ka nav draugos ar Baznīcu. Pēkšņi viņu sagrāba negaidīta doma, it kā siltais ziemas gaiss viņu būtu atvēsinājis.

Ja nu viņa būtu atšifrējusi pēdējo nodaļu un ne tikai varētu izskaidrot Falkona noslēpumaino "radix", bet arī karti?

Ja nu viņa plāno publicēt pilnu tulkojumu un pārbaudīt Falkona dārza esamību, atklājot tā atrašanās vietu?

Šīs domas viņā izraisīja pēkšņas paniskas bailes. Svētās Dievmātes Baznīcas iesaistīšanās nebija iespējama. Jāaizmirst Galilejs. jāaizmirst Darvins. Ja toreiz šis dārzs eksistēja, atkarībā no tā, kā pārziņā tas bija, tas varēja dāvināt augstāko varu viņa mīļotajai Baznīcai, kam viņš bija parādā par visu, vai arī vienā acumirklī to iznīcināt.

Viņš apsvēra iespēju pārrunāt šo problēmu ar Vissvētāko tēvu vai ticības doktrīnas kongregācijas galveno prefektu, bet abi bija veci vīri bez iztēles. Viņi varētu vai nu pasmieties un nesaprast šo teoriju, vai arī nedarīt neko. Nemaz jau nerunājot par plāniem dienvidu puslodē atrast otru suverēnu Vatikāna valsti, viņi neko nedarīja, lai palielinātu un aizstāvētu baznīcas sarūkošo ietekmi pasaulē. Pirms viņus iesaista, bija nepieciešams iegūt vairāk faktu. Viņam bija jāzina, kas zināms doktorei Lorīnai Kellijai un kādi ir viņas nodomi. Bet kā lai viņai tuvojas, neatklājot savas kārtis un neizraisot viņā nevēlamu ziņkāri?

Aizklibojis atpakaļ pie gultas, Torīno sāka skatīties uz fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams kopā ar lielāku zēnu stāvam pie jezuītu bāreņu patversmes Neapolē. Viņš palūkojās pulksteni. Laika starpība bija viņam par labu. Viņš sāka rakņāties savos papīros, kamēr atrada anonīmu vizītkarti, uz kuras bija tikai telefona numurs, paņēma telefonu un piespieda numura taustiņus.

Pēc trešā signāla kāda balss atsaucās:

-Jā?

Torīno skatījās uz lielāko zenu fotogrāfijā.

Marko, tas esmu es.

Leo, paldies Dievam! Es jau gaidīju.

Klausies. Torīno skatiens apstājās pie aktu vākiem gultā. Vai tava ārstēšanās ir beigusies?

-Jā.

Vai tu joprojām gribi grēku atlaišanu?

Bija dzirdama strauja ieelpa.

-Jā.

Vai tu esi gatavs jebkādā veida izpirkt grēkus Baznīcas priekšā?

Jebkādā.

Labi. Torīno pasmaidīja. Tad es domāju, ka pienācis laiks sātana kreisajai rokai kļūt par Dieva labo roku.

8 PĒC SEŠĀM DIENĀM

Ross Kellijs pēc garā brauciena jutās noguris, un bija gandrīz pusnakts, kad viņu Mercedes apstājās pie mājas. Garā nedēļas nogale Vērmontā bija Lorīnas ideja. Tas bija it kā mierinājums par atlikto atvaļinājumu, turklāt viņa vēlējās nosvinēt grūtniecību un Voiniča manuskripta tulkojuma pabeigšanu. Rosām patika laiku pavadīt kopā ar sievu, bet iepriekš viņš parasti mēdza izpētīt, vai neviens viņus netraucēs, sevišķi pēc aiziešanas no Xplore. Un izrādījās, ka garā nedēļas nogale ir viņu plānoto trīs nedēļu vājš mierinājums.

Kad auto palēnināja gaitu, Lorīna pieliecās un noskūpstīja Rosu uz vaiga.

Paldies, Ros! Es lieliski pavadīju laiku.

Es arī. Lai gan tas varēja būt ilgāks. Viņš greizi pasmaidīja. Teiksim, kādas trīs nedēļas.

Lorīna iesmējās un pakratīja galvu.

Nemēģini likt man justies vainīgai. Es zinu, ka tu esi vīlies par atvaļinājumu, bet apdrošinātāji sedza visas izmaksas. Mēs naudu neesam zaudējuši.

Tu zini, ka tas nav naudas jautājums, Ross ātri atbildēja. Taču mēs to plānojām jau pirms vairākiem mēnešiem. Un jau vairākus gadus atvaļinājumu neesam pavadījuši kopā.

Lorīna sarauca uzacis.

Tas ir tāpēc, ka tu biji pārāk aizņemts savā darbā.

Touche.

Trāpīts. Tā bija likteņa ironija, ka tad, kad viņam laika netrūka, Lorīnai kaut kas bija steidzami jāpabeidz. Bet tu pie manuskripta esi nostrādājusi vairāk nekā septiņus gadus. Kāda nozīme ir trim nedēļām?

Es tulkojumu varu pabeigt pirmā, bet, ja es pagarinu šos septiņus gadus, kāds cits šajā laikā var mani apsteigt. Es esmu tuvu noslēgumam, bet pēdējā nodaļa ir citāda, grūtāka. Kamēr Ross novietoja automašīnu, Lorīna satvēra viņa plaukstu. Es gribu ar tevi saderēt. Pēc diviem mēnešiem es vēl būšu spējīga lidot. Tad dosimies atvaļinājumā, vai nu es būšu tikusi galā ar manuskriptu, vai ne. Saderam?

Ross pasmaidīja un iedomājās, cik viņa ir mīļa.

Saderam. Bet līdz tam laikam es līdz acīm būšu iekšā jaunā darbā.

Tas mani apmierina. Lorīna pieliecās, noskūpstīja viņu un uzlika viņa roku sev uz vēdera. Diezgan drīz mums būs vēl viena mute, kas prasīs ēst.

Ross iesmējās, paņēma no aizmugurējā sēdekļa ceļojuma somas un izkāpa no mašīnas. Atslēdzis māju, viņš atvēra parādes durvis, iededza gaismu un sekoja Lorīnai hallē.

Man žēl, ka esmu tev sagādājis grūtas dienas. Man liekas, ka es jūtu… •

Bet Lorīna vairs neklausījās vīrā. Viņa skatījās augšup uz aptumšoto kāpņu laukumiņu virs halles.

Vai tu kaut ko dzirdēji? viņa čukstēja.

Ko dzirdēju? Ross pamanīja, ka arī runā čukstus. Viņš nolika somas uz lakotās ciedra koka grīdas un devās augšup pa kāpnēm. Kur?

Manā kabinetā, augšstāvā.

Ross neko nebija dzirdējis un turpināja klusi kāpt augšup.

Lorīna viņam sekoja. Viņa satvēra vīra roku.

Kāpēc mums nepiezvanīt uz deviņi, viens, viens?

Tāpēc, ka tur varbūt nekā nav. Pagaidi šeit. Es pārbaudīšu.

Ross šķērsoja kāpņu laukumiņu un piegāja pie kreisās puses durvīm. Aiz tām atradās mazākā guļamistaba. Mājai bija piecas guļamistabas un darbistaba, kurā Ross strādāja, bet Lorīna mazāko guļamistabu bija iekārtojusi sev par kabinetu. Ross apstājās aizvērto durvju priekšā un kādu brīdi klausījās, bet neko aizdomīgu nesadzirdēja. Viņš atslābinājās, pagriezās atpakaļ pret Lorīnu un pakratīja galvu.

Uzmanies, viņa čukstēja.

Viņš uzsmaidīja sievai, un viņa atbildēja ar smaidu.

Ross pagrieza durvju apaļo rokturi un atvēra durvis uz iekšpusi. Šajā brīdī viņš sajuta, ka kaut kas nav kā parasti. Viņš izdzirdēja Lorīnu brīdinām:

Neej iekšā, Ros! Es durvis vienmēr aizslēdzu. Kāds ir tur iekšā.

Tad viņa pasaule uzsprāga.

Kāds spēks atsvieda durvis atpakaļ. Tās ar blīkšķi atsitās pret Rosa seju, un viņš nokrita uz kāpņu laukumiņa. Galva spēcīgi uzgrūdās balustrādei. Karsta asiņu straume aizsedza skatienu, un caur sarkano dūmaku viņš ieraudzīja virs sevis cilvēku maskā. Vājāks cilvēks būtu zaudējis samaņu, bet Ross lēni paslējās, pagriezās pret sievu, kas sastingusi stāvēja kāpņu augšgalā un, cik skaļi vien varēdams, iekliedzās:

Bēdz, Lorīna! Bēdz! Iebrucējs ar papēdi iesita viņam pa deniņiem un nogrūda Rosu atpakaļ uz grīdas.

Lorīna skrēja, bet, grimstot nemaņā, Ross pamanīja, ka viņa grūtā sieva neskrien projām. Lorīna skrēja pie viņa, acīm degot sargājošās rūpēs un taisnīgās dusmās.

Lieciet manam vīram mieru!

Neskaidrā figūra pārkāpa Rosām pāri un devās uz kāpņu pusi. Tagad Lorīna bija viņa ceļā. Ross pasniedzās un centās sagrābt iebrucēju, bet viņam izdevās tikai vārgi paraut to aiz biķšu staras, atsedzot pamatīgu rētu virs svešinieka labās kājas potītes. Viņš mēģināja uzsaukt Lorīnai, lai viņa nestāv ceļā, bet no lūpām neatskanēja neviena skaņa. Viņš bezcerīgi noskatījās, kā vīrietis ātri pagāja garām, grūžot Lorīnu pret balustrādi ar tādu spēku, ka koka margas salūza un viņa, spalgi iekliedzoties, nokrita lejā uz grīdas. Kaut kas nobūkšķēja, un atskanēja pretīgs rībiens. Tad iestājās klusums. Pēdējais, ko Ross dzirdēja, pirms iegrima tumsā, bija ārdurvju klikšķis, iebrucējam aizejot.

9

Tūkstošiem kilometru tālu prom Āfrikā, nomaļā Ugandas ciematiņā, interneta kafejnīca bija gluži kā moderno tehnoloģiju priekšpostenis, kas ar saviem gaisa kondicionētājiem sniedza patvērumu svelmainajā karstumā. Starp kafejnīcas jaunajiem klientiem, vietējiem tumšādainajiem un iedegušiem kājāmgājējiem tūristiem, kas iegriezās šeit iedzert kafiju un padarboties ar datoriem, sevišķi izcēlās kāda vecīga, bāla seja. Nelieliem malciņiem dzerdama saldu kafiju ar pienu, māsa Šantala vērās datora ekrānā, kas vārgi atmirgoja viņas neparastajās acīs.

Katru mēnesi viņa ņēma savu ceļojumu spieķi un devās šurp uz šo ciematu no AIDS nāvei nolemto slimnīcas, pasūtīja sev kafiju ar pienu un saldumus un nosēdās pie viena no datoriem. Katru mēnesi viņas vārie pirksti ievadīja vienu un to pašu atslēgas vārdu datora galvenajā meklētājdzinējā un pārbaudīja internetu. Un katru mēnesi viņa neatrada neko jaunu. Kad saldumi bija apēsti un kafija izdzerta, viņai bija jāatgriežas slimnīcā ar domu, ka nākamajā mēnesī viss būs citādi. Nākamajā mēnesī viņas smagā nasta beidzot nokritīs.

Jau divdesmit gadus māsa Šantala mājoja šajā slimnīcā, un darbs viņai tiešām patika, taču viņa zināja, ka drīz pienāks laiks doties prom. Tas nebija tāpēc, ka klostera priekšniece un baznīcas vara beidzot sāktu uzdot pārāk daudz jautājumu kā jau tas iepriekš bija noticis jebkurā citā hospitālī vai nāvei nolemto slimnīcā, kur viņa bija strādājusi. Viņas vērtīgie krājumi bija strauji samazinājušies, un, lai turpinātu viņas vientulīgo nomodu, tie bija jāpapildina. Bija smagi apzināties, ka viņai vairs nav laika. Zēlums pret sevi caururba māsas mierīgās pašdisciplīnas bruņas, un viņa vainas apziņā aizdzina šīs domas no prāta un atkal pievērsās datora ekrānam.

Vispirms viņa pārbaudīja jauno ziņu saitus BBC, CNN un citus. Kā jau parasti, nekā laba tur nebija. Sevišķi uztraucošas bija vēstis par Alascon Oil jauno cauruļvadu līniju. Pietiekami izlasījusi, viņa atvēra Google un ievadīja tur savu meklējamo vārdu. Ātri viņa pārskrēja pāri pirmajām četrām lapām, katru tastatūras piesitienu pavadot ar pagurušām nopūtām.

Tad kaut kas pēkšņi saistīja māsas Šantalas skatienu.

Turēdama rokās kafijas tasīti, viņa pārstāja darboties, taču saglabāja mieru: viņa bija atradusi uzmundrinošu informāciju, pirms viss bija galīgi zaudēts. Viņa uzklikšķināja un izpētīja mājaslapu. Neapzinoties, ko dara, viņa novietoja neskarto kafijas krūzīti atpakaļ uz galda un sāka lasīt. Sirds sāka sisties ātrāk, un delnas kļuva miklas. Viņa pasniedzās augšup un palaida vaļīgāk sejas aizsegu, pēkšņi nespēdama vairs paelpot. Cīnoties ar pieaugošo uztraukumu, viņa atvēra vēl divas mājaslapas, kas piedāvāja vēl vairāk līdzīgas informācijas, un tad svarīgās lapas nosūtīja izdrukāt. Atvērusi Zenēvas bankas lapu, viņa ievadīja abas savas paroles un konta numurus, tad ātri uzmeta acis konta plašajai bilancei.

Nauda bija tikai līdzeklis viņas mērķa sasniegšanai. Nekas vairāk. Viņa samaksāja par lidmašīnas biļeti un pārvietoja savus fondus uz tuvāko banku, kas atradās Džindžā. Visu izdarījusi, viņa piecēlās, samaksāja par izdrukātajām lapām un, atstājusi kafiju lēni dziestam, steidzīgi devās laukā no kafejnīcas.

Slimnīcā bija klusums, kad viņa atgriezās. Lielākā daļa mūķeņu atradās kapelā vai arī laukā mazajā dārziņā, kur rūpējās, lai iegūtu labu ražu no auglīgās, sarkanās zemes. Viņa devās tieši uz savu spartisko istabiņu un sakravāja visas savas mantas mazā ceļasomā. Pirms somas aizvēršanas viņa sameklēja vecu koka lādīti kurpju kastes lielumā un atslēdza piekaramo slēdzeni. Iekšpusē bija mazāka, krāšņiem grebumiem izrotāta kastīte. Viņa to atvēra un pārbaudīja saturu. Ādas maisiņš bija gandrīz tukšs. Šantala izjuta spēju atvieglojumu un pacilātību. Reiz šis maisiņš bija pilns līdz pat plīšanai, bet tas vairs nenozīmēja, ka viņas krājums gandriz izbeidzies. Viņas gaidīšanai drīz būs pienācis gals.

Nedrošs klauvējiens pie durvīm apslāpēja viņas uztraukumu un lika aizcirst kastītes vāku. Durvīs parādījās divi mazi, slimīgi vāji zēni.

Ko jūs darāt, māsa?

Viņa uzsmaidīja zēniem.

Džambo, Semjuel! Džambo, Džošua! Tie bija dvīņi Semjuels un Džošua Džarimogi, jau piedzimuši slimi ar AIDS. Pirms sešiem mēnešiem bija nomirusi viņu māte pēc ilga cīniņa ar nāvi, un ārsti uzskatīja, ka zēniem neizbēgami drīz vajadzētu viņai sekot. Parasti māsa Šantala centās ļoti nepieķerties pacientiem. Viņa bija redzējusi pārāk daudz nāves gadījumu garu gadu laikā, bet Semjuels un Džošua bija viņas mīluļi.

Vai mēs varam paspēlēties? Semjuels jautāja.

Māsa šantala ātri uzmeta acis somai, tad kastītei. Viņai bija jāaiziet, pirms klostera priekšniece vai kāda māsa apturēs viņu, bet viņas nomods drīz varēja beigties, un eiforija, ko viņa pašlaik izjuta, lika izdarīt kaut ko pārgalvīgu nelielu dumpi pēc pakļaušanās disciplīnai, padevības, pacietības un pašuzupurēšanās visa mūža garumā.

Labi, Semjuel un Džošua. Paspēlēsimies. Sarīkosim tējas dzeršanas ballīti.

Viņa paņēma izgrebto lādīti un pavadīja zēnus uz tukšo virtuvi. Uzlikusi vārīties tējkannu, viņa lika zēniem paņemt divas krūzītes un apakštasītes, tad atvēra ādas maisiņu un iztukšoja to lādītē, paturot tikai pavisam nedaudz savam pēdējam uzdevumam, kaut arī zināja, ka kļūst arvien vājāka un viņai vajadzēs visu atlikušo spēku, lai izturētu līdz galam ilgo nomodu un beidzot noņemtu savu nastu. Viņa bija spiesta redzēt tik daudzas nāves. Šantala sakārtoja lādītes saturu un nolieca to tā, ka viss saturs sakrita vienā stūrī, tad uzmanīgi izbēra pusi vienā tasītē un pusi otrā. Tad viņa tur ielēja vārīto ūdeni. Kad viņa atkal nolika kastīti zemē, Semjuels pasniedzās pēc tās, neparasto koka grebumu apburts.

Vai mēs to drīkstam paņemt? viņš jautāja.

Vispirms viņa instinktīvi negribēja ļaut, bet tad aptvēra,

ka lādīte viņai vairs nebūs vajadzīga. Viņa iebāza kabatā ādas maisiņu un pamāja ar galvu.

Jā, Sem, jūs abi varat ņemt šo lādīti. Bet tā ir ļoti veca un ļoti vērtīga, tāpēc uzmaniet to labi. Viņa ielika saldu kondensēto pienu krūzītēs un pagaidīja, kamēr šķidrums atdziest. Un tagad esiet labi zēni un dzeriet tēju.

10 ROMA. PĒC TRIM DIENĀM

Ieelpodams nomierinošo priežu un apelsīnu koku aromātu, Marko Beizins lūkojās lejup uz Svētā Pētera katedrāles kupolu, kas pacēlās pār rīta blāzmas dūmakā ietīto mūžīgo pilsētu. Šajā agrajā rītā Aventīna pakalns bija tukšs un kluss, un kādu brīdi Marko izbaudīja sajūtu, ka visā pasaulē ir tikai viņš viens. Tālumā parādījās kāds vīrs, un Marko acumirklī viņu pazina pēc gaitas. Sasprindzis pirms gaidāmās sastapšanās, viņš pārdomāja šo likteņa ironiju. Visus šos gadus, darbojoties kā slepkava, la mano sinistra del diavolo, viņš nekad nebija cietis neveiksmi, izpildot saņemtos uzdevumus. Un tagad, pirms trim dienām, kad viņam bija pavēlēts nenodarīt ļaunu nevienam, viņam tas neizdevās.

Tagad jau kļuva vairāk pamanāms, ka vīrietis melnajā mantijā klibo.

Marko domās atgriezās tajā naktī, kad priesteris bija apmeklējis viņu Alpu nostūrī. Atsaucot atmiņā visas tās nakts pretrunīgās jūtas, prāts aizveda viņu vēl senākā pagātnē •viņa bērnībā, karstajā, putekļainajā jezuītu bāreņu nama pagalmā Neapolē. Šajā vietā nekad nebija jūtama svaiga priežu vai apelsīnu koku smarža tur bija vienīgi kanalizācijas smaka, sviedri un bailes. Viņš un Leo bija pusbrāļi, kādas ielasmeitas bērni, un toreiz varēja paļauties tikai viens uz otru. Viņus saistīja kopēja vajadzība tur iederēties un izdzīvot. Marko vecākais, gudrākais, sīkākais pusbrālis bija palīdzējis viņam mācībās, un viņš savukārt aizsargāja Leo, lai pārējie viņu neaiztiktu viņa gudrības un nelielā auguma dēļ.

Tad viņi pameta bāreņu patversmi, un viss mainījās.

Jezuīti jau agrāk bija novērtējuši Leo intelektu un iedrošinājuši viņu pievienoties ordenim un turpināt mācības.

Baznīca kļuva par viņa pestīšanu. Savukārt Marko ienīda priesterus, un viņš pagrieza Baznīcai muguru un pievienojās kamorai, kas bija Neapoles atzars citai Itālijas organizācijai mafijai. Gadu gaitā abu brāļu ceļi reti krustojās, bet katrs nc viņiem interesējās par otra panākumiem, labi zinot, par ko katrs no viņiem ir kļuvis viens par iespaidīgu priesteri, kas aizrautīgi glābj dvēseles, otrs par bīstamu slepkavu, kurš pelnīja naudu, atņemot cilvēkiem dzīvību.

Kad Marko atklāja, ka mirst, viņš bija piezvanījis vienīgajam viņam zināmajam cilvēkam, kas spētu glābt viņa dvēseli. Viņš izjuta lielu pārsteigumu, pateicību un kaunu, kad Leo atbildēja uz zvanu un piedāvāja atlaist Marko grēkus. Taču tagad, vērojot, kā svētais tēvs Leonardo Torīno tuvojas viņam agrajā rīta dūmakā, Marko zināja, ka nebūs labi. Sava pusbrāļa acīs Marko saskatīja dusmas un nicinājumu.

Kas noticis, Marko? Torīno nošņāca. Es domāju, ka tev var uzticēties šajā lietā. Mūsu plāns bija tur iekļūt, dabūt informāciju un doties prom. Un nepakļaut briesmām doktores Kellijas darbu, ja viņa to gadījumā nav pabeigusi. Es taču neteicu, ka tev būtu kāds jāievaino vai jāiesaista policija. Es tikai vēlējos uzzināt, kas viņai ir zināms.

Marko nespēja paskatīties viņam acīs.

Tu man teici, ka viņi nebūs tur trīs nedēļas, Leo.

Nesauc mani par Leo! Tu vari uzrunāt mani par ordeņa priekšnieku. Viņš apklusa. Viņiem vajadzēja būt prom brīvdienās. Galvenais, tev vajadzēja būt piesardzīgam.

Es tāds biju, ordeņa priekšniek. Man bija aizsegta seja, un pēdas es tur neatstāju. Policija pieņems, ka es esmu aizbēdzis, necik daudz nepaņēmis sev līdzi. Ja viņi nebūtu mājās, kā tu man teici, neviens pat nebūtu iedomājies, ka es tur esmu bijis. Taču man bija jālieto spēks, lai varētu tikt prom no turienes, vai ari tu nebūtu dabūjis, ko vēlējies. Galu galā es paņemu dažas vērtīgas mantas, lai izskatītos, ka tā ir parasta ielaušanās.

Kādu brīdi Torīno neko neteica, tikai nikni raudzījās uz Marko.

Es esmu vīlies tevī, Marko. Tavs cejš uz grēku atlaišanu nav labi sācies. Viņš dziļi ieelpoja smaržīgo rīta gaisu. Bet mēs joprojām varam kaut ko darīt, lai tevi glābtu. Ja ; tikai tu sadabūji to, ko es prasīju, Marko.

Marko iebāza roku svārku kabatā un izvilka portatīvu cieto disku.

Pirms mani iztraucēja, es lejupielādēju lielāko daļu svarīgāko failu, kurus tu man liki sameklēt. Viņš pasniedza disku Torīno. Bet ne gluži visus.

Torīno paskatījās lejup uz disku, ko turēja rokā, tad augšup uz Marko.

Labāk lai tur būtu tas, ko es vēlos redzēt. Es tevi sameklēšu, ja man vajadzēs ko vairāk no tevis. Viņš noslēpa cieto disku zem mantijas, strauji pagriezās un devās prom. Satikšanās bija beigusies.

Marko atsauca atmiņā Rosa un Lorīnas Kelliju zemē notriektos ķermeņus un to, ko viņš bija darījis, lai iegūtu Torīno nepieciešamo lietu.

Vai tu esi pārliecināts, ka tieši to Baznīca vēlas, svēto tēv? Viņš sauca pakaļ aizejošajam Torīno. Vai tu esi pārliecināts, ka tā es varu iegūt grēku piedošanu?

Torīno apstājās, un Marko redzēja, kā saspringst viņa pleci.

Tu uzdrīksties to man jautāt? Torīno pagriezās atpakaļ pret Marko, un viņa seja kļuva bāla no niknuma. Ja man būs vajadzīgs padoms slepkavībās, es griezīšos pie tevis. Bet tikai es spēšu novērtēt, kas tieši Baznīcai ir nepieciešams. Viņš samiedza acis un pagāja garām Marko pietiekami tuvu, lai viņš sajustu piparmētru un ķiploku smaržu Torīno elpā. Tu lūdzies, lai es tev palīdzu. Atceries? Pirms Marko spēja atbildēt, Torīno sagrāba Marko kājstarpi, cauri biksēm satverdams viņa jutīgos sēkliniekus.

Ko tu dari, nolādēts? Marko saķēra viņa plaukstas locitavu, bet Torīno tikai sažņaudza roku vēl ciešāk. Marko zināja, ka var nogalināt Torīno ar vienu elpas pūtienu, bet pusbrāļa tumšās acis viņu sastindzināja.

Ieklausies mani, Marko. Tu lūdzi palīdzību man. Nekad to neaizmirsti! Vai tu zini, kāpēc Dievs ļāva ķirurgiem nogriezt vienu no tavām olām? Tāpēc, ka tās simbolizē tavas divas dzīves vienu, kuru tu dzīvo tagad, un otru, kura tev būs pēc nāves. Dievs paņēma vienu par taviem pagātnes grēkiem, un, ja tu vēlies saglabāt atlikušo, to, kas pārstāv tavu mūžīgo nākotni, tad tev jāseko Viņam un Viņa Baznīcai. Dievs tevi pievērsīs sev ar tavu olu palīdzību, Marko. Tu teici, ka vēlies grēku piedošanu. Jautājums tikai cik ļoti?

Es jau tev teicu. Es to vēlos. Man tas ir nepieciešams.

Viduslaiku Anglijā, kad vīrietis liecināja tiesā, viņam nebija jāliek roka uz Bībeles. Viņš satvēra savus sēkliniekus. Tā radās vārds liecība*. Un, tā kā es turu tavu pēdējo dārgumu saujā, Marko, zini, ka tā ir Dieva liecība. Mēs esam krusta karā, Baznīca cīnās par pastāvēšanu, un Dievs ludz tavu palīdzību garīdzniecībai, lai dari visu, kas ir nepieciešams. Viņš apklusa, ļaujot saviem vārdiem iedarboties. Tu vairs nestrādā mafijas labā. Tu vairs neesi la mano sinistra del diavolo, zemisks slepkava, kas nogalina naudas dēļ, tu tagad esi krustnesis, svēts cīnītājs, Dieva labā roka, kas pacēlis attīrīšanas zobenu pret Romas nāvīgajiem ienaidniekiem. Sākot no šīs dienas, lai arī ko es tev liktu darīt Viņa vārdā, tas ir attaisnojams, nevainīgs, taisnīgs. Vai tu saproti?

-Jā.

Marko saprata. Kaut arī viņam sapeja vai varbūt tieši sāpju dēļ -, viņu pārņēma atvieglojums. Beidzot viņš bija atradis savu mērķi un varēja tam pilnīgi atdoties. Torīno parādīja viņam bezkompromisu ceļu, kas veda uz atpestī-

*Testimom/ liecība, testis sēklinieki. (Tulk. no angļu vai.)

šanu, un viņš ies pa to līdz pat galam. Lai notiktu kas notikdams.

It kā lasīdams Marko domas, svētais tēvs atlaida tvērienu.

Vai tu esi gatavs darīt visu, ko es teikšu, ja tas būs nepieciešams Baznīcai? Lai cik delikāti tas būtu? Un vai tu apņemsies palīdzēt, neko nejautājot?

-Jā.

Ja tu kādam pastāstīsi par mūsu sarunu, Baznīca visu noliegs. Es visu noliegšu. Vai tu saproti?

Es vēlos vienīgi grēku piedošanu, svēto tēv.

Tad tu to nopelnīsi, Marko. Tu nopelnīsi to.

11

Atgriezies Torīno ievietoja disku savā klēpjdatorā. Pārbaudot tā saturu, viņš izjuta nelielus sirdsapziņas pārmetumus Lorlnas Kellijas un viņas vīra dēļ. Viņš bija piedāvājis Lorīnai iespēju sadarboties, savukārt viņa bija atteikusies to darīt. Lai gan viņš nevarēja iepriekš paredzēt, ka Marko viņiem abiem nodarīs ļaunu, tomēr bija ārkārtīgi svarīgi izpētīt, kas Lorīnai Kellijai zināms. Absurdi, bet notikušais varēja pat pierādīt Baznīcas noderīgumu. Līdz ar doktores apklusināšanu varētu būt vienkāršāk aizsargāt Voiniča atklājuma vispārējās aprises viņa bija pabeigusi tulkojumu. Torīno lielākās bažas bija, ko darīs Vissvētākais tēvs un kūrijas locekļi. Kamēr vien viņam bija pierādījumi, viņi nepiedos visu to, ko viņš darīja, it sevišķi viņa nešķīsto sadarbību ar Marko.

Datora faili uz ekrāna dokumentēja lielāko daļu Lorīnas Kellijas panākumu un neveiksmju līkumotos ceļus Voiniča

teksta atšifrēšanā. Torīno izlasīja, kā ar Zebas Kvinnas palīdzību viņa ātri sapratusi, cik maza ir polialfabētiskā šifra izmantošanas nozīme manuskripta zemās entropijas dēļ šā teksta paraugs atklāja spēcīgu virspusēju struktūru, tieši to, kā salaušanai bija vajadzīgs polialfabētiskais šifrs.

Izmantojot savas izcilās lingvistiskās zināšanas, viņa izvirzīja dažādas hipotēzes, lai izpētītu, kā autors bija varējis uzrakstīt Voiniča manuskriptu, un tad ārkārtīgi rūpīgi pārbaudīja katru versiju. Pēc neskaitāmām šo variantu pārveidošanām un atkārtošanām viņa bija secinājusi, ka autors bija lietojis a posterior sintētisko valodu, kas pamatā balstījās uz divām jau eksistējošām valodām jau a priori atšķirīgu, jaunu sintētisko valodu, kas radīta pilnīgi no nulles.

Viņa secināja, ka Voiniča manuskripta valoda ir ļoti smalki strukturēts latīņu valodas un ķīniešu valodas dialekta hibrīds, kura rakstu zīmēs attēloti nevis burti, bet gan veseli vārdi un frāzes. Svarīgākie latīņu alfabēta burti un ķīniešu valodas simbolu kods bija transliterēti unikālās rakstu zīmēs, kas izmantotas Voiniča manuskriptā, līdz ar to tālāk padarot neatšifrējamu šo sajaukto valodu. Neatkarīgi no transliterācijas manuskripta, iztulkotā daļa tomēr šifru nesaturēja. Ķīniešu valodas lietojums saskanēja ar Torīno pētījumiem par Falkonu.

Tēvs Orlando Falkons, jauns jezuīts, Ignacija Lojolas favorīts, bija 1540. gadā nosūtīts uz Ķīnu vienā no pirmajām misijām.

No inkvizīcijas arhīviem Torīno jau bija ūzzinājis, ka autors bijis apveltīts ar fenomenālu intelektu; tas bija viens no iemesliem, kāpēc Baznīca piešķīra tik lielu uzmanību viņa prasībām un kāpēc sodījusi viņu tik bargi.

Tomēr uz Torīno bija atstājis iespaidu gan doktores Lorīnas Kellijas zināšanu dziļums un plašums, gan arī gluži intuitīvais veids, kā viņa bija rakņājusies autora izcilajā prātā, lai atšifrētu šo tekstu.

Vai daļu no tā.

Pārskatot failus, Torīno atrada viņas burtisko tulkojumu. Voiniča teksts bija pat vairāk šausminošs un spilgtāks nekā viņas konspektā, bet tas joprojām nesaturēja astroloģisko sadaļu. Un šeit nekas nebija teikts par tēva Orlando radix vai pirmsākumu. Vienā no saviem agrīnajiem failiem Kellija bija rakstījusi:

No tā, ko esmu uzzinājusi, es secinu, ka astroloģiskajā nobeiguma daļā var biīt vairākas ziņas par kompasa peilējumiem, ģeogrāfiskajām koordinātām un zvaigžņu stāvokli. Man rodas aizdomas, ka, jo vairāk es atklāju, jo vairāk es esmu spiesta pārskatīt savus pieņēmumus par šiem dokumentiem un to noslēpumiem…

Ko viņa ar to bija domājusi? Vai viņa bija pārskatījusi savu pieņēmumu, ka dokuments ir izdomāta alegorija, uztverdama to tagad kā hroniku, kuras autors patiesībā ir jau atklāts? Tas viss nebūt nepārliecināja.

Lādēdams Marko par uzdevuma neizpildīšanu līdz galam, viņš meklēja pārējos failus, bet neatrada skaidru pierādījumu tam, vai Lorīna Kellija tomēr bija atšifrējusi nobeiguma daļu. Taču doktores Kellijas pilnīgs tulkojums varētu būt tajos failos, ko Marko nebija spējis lejupielādēt, pirms tika iztraucēts. Ja tā, tad Torīno viņu vainos baznīcas vārdā.

Bet ko darīt tagad?

Viņš vēlējās mesties ārā un likt Marko vēlreiz pārbaudīt Kellijas datoru. Bet viņas māja tagad bija nozieguma vieta un, iespējams, tika novērota. Būdams jezuītu augstākais priekšnieks, viņš nedrīkstēja pieļaut, ka tiek apsūdzēts, noziegumā. Viņam nebija izvēles. Viņam bija jābūt pacietīgam un jānogaida izdevīgs brīdis. Tomēr viņš nespēja būt pacietīgs. Viņš jutās kā tikšķošs pulkstenis, kas skaita minūtes līdz brīdim, kad viņa mīļotā Baznīca vai nu īstenos savu taisnīgo tiesu kā Dieva vienīgais sūtnis uz zemes, vai arī izzudīs. Izbeigsies kā novecojis relikts.

12 PĒC TRIM NEDĒLAM VIŅUS SAVEDA KOPA NĀVE

Abi satikās kopīga drauga bērēs Bostonā, kaut ari Ross bija no Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta, bet Lorīna no Hārvardas. Vēlāk viņa sacīja, ka sākumā izjutusi nepatiku pret Rosu. Viņš bija mazliet par daudz pašpārliecināts, pārāk drošs par sevi. Tad viņi sāka sarunāties patiešām sarunāties -, un atklājās, ka Lorīna nesen bija zaudējusi tēvu, bet viņš māti.

Nāve abus sasaistīja.

Viņus gandrīz nekas nevienoja. Viņa bija reliģioza un dedzīgi ticēja dabas aizsardzības nepieciešamībai. Viņš bija neticīgais un varēja bez sirdsapziņas pārmetumiem strādāt Lielās Naftas labā. Bet katrs no viņiem cienīja otra uzskatus. Bez tam Rosām patika viņas kakla izliekums un viņas smarža. Lorīnai patika viņa izturība un veids, kā viņš prata klausīties. Drīz vien abi jau bija iemīlējušies. Viņi jokoja, ka vai nu dzīvos mūžīgi kopā, vai arī kopā nomirs. Nekas nespētu viņus šķirt. Nekad, ja viens no viņiem pazustu, otrs dotos viņu meklēt līdz pasaules malai.

Taču tagad Ross atklāja sevi izmisīgi lūkojamies tumsā, viņu bija sagrābusi panika, jo viņš nespēja atrast savu dvēseles draugu. Lorīna bija viņam zudusi.

Nāve draudēja viņus izšķirt.

Ros, Ros, Ros…

Viņa sirds salēcās. Viņš sadzirdēja tumsā Lorīnas saucienu. Viņa sauca pēc palīdzības. Viņam Lorīna jāatrod un jādara viss nepieciešamais, lai viņu izglābtu…

Ros!

Kāda roka maigi papurināja viņa plecu.

Ros, mosties!

Ross atvēra acis un, ieraudzījis viņas seju, vispirms sajuta atvieglojumu tas viss ir bijis tikai murgs. Lorīnai nekas nekait. Viņa ir šeit.

Taču tā nebija Lorīna. Viņas mati bija sarkani. Tā bija Lorīnas asistente Zeba Kvinna. No jauna uzplūda briesmīgās skumjas.

Ros, pašlaik pulkstenis trīs pēcpusdienā. Es ļāvu tev gulēt jau vairākas stundas pēc lenča, kamēr pieskatīju Lorīnu. Tagad es došos atpakaļ uz Jeilu, bet drīz ieradīsies tavs tēvs un Lorīnas mamma. Neiroķirurgs misters Grīnblums sacīja, ka vēlas runāt ar jums visiem. Vai tu tam piekriti?

Jā, jā, protams. Ross izberzēja acis un piecēlās no krēsla, kas atradās blakus Lorīnas gultai. Viņš bija ģērbies džinsos un izbalējušā, piesvīdušā krekliņā un jutās vēl apdullis no miega. Viņš ieskatījās savā pulkstenī. Paldies, Zeba. Paldies par visu.

Ja esmu tev nepieciešama, lai arī ko tev vajadzētu, piezvani. Tev ir mans telefona numurs. Labi?

Labi. Paldies!

Zeba aizgāja, un viņš devās blakus uz vannasistabu noskalot seju ūdenī. Kopš ielaušanās bija pagājušas jau trīs nedēļas, un šajā laikā viņš bija redzami novecojis. Seja bija kļuvusi bāla, zilās acis asinīm pieplūdušas un matos daļēji nocirptos ap vietu, kur bija dziļa brūce un vajadzēja uzlikt divdesmit šuves, bija manāmas jaunas sirmas šķipsnas. Ārsts teica, ka ievainojums sadzijis labi, arī izmežģītais plecs jau bija pilnīgi atveseļojies. Bet tas jau vēl nebija viss.

Viņš iegāja atpakaļ Lorīnas istabā. Privātā palāta Svētās Sirds slimnīcā Bridžportas nomalē, Konektikutā, bija tīra un spoža. Pa plašajiem logiem varēja redzēt Longailendas šaurumu, un, ja viņš pavērtos pa labi, varētu pat redzēt tālos Manhetenas torņus. Plato palodzi greznoja puķes un kartītes. Pēdējo dažu nedēļu laikā draugi bija apbēruši viņu ar vēstulēm, bet tie daži, kas bija ieradušies viņus apmeklēt, bija mīļi, taču neveikli, nesaprazdami, kā īsti izturēties un reaģēt.

Ross bija pateicīgs, ka tie draugi, kas zināja par Lorīnas grūtniecību, labāk izvēlējās atstāt viņu šeit vienu; jau tā bija pietiekami grūti tikt galā ar šo triecienu un bēdām. Izņēmums bija tikai Zeba Kvinna. Lai gan viņa un Ross nekad pirms tam nebija tuvi, viņa pierādīja, ka ir patiess draugs, kas sniedz praktisku palīdzību.

Uz palodzes atradās divas orhidejas no Lorīnas māsām, kas dzīvoja ārzemēs viena Londonā, otra Sidnejā. Pēc Lorīnas ievainošanas viņas abas bija atlidojušas un palikušas uz divām nedējām šeit, lai atbalstītu māti un palīdzētu viņai. Pēdējās dienās viņas jau bija atgriezušās pie savām ģimenēm. Viens no lielākajiem puķu pušķiem bija no Xplore. Izdvesis dažas līdzjūtīgas skaņas, Kovacs bija sacījis Rosām, ka gaida viņu atgriežamies un gaidīs līdz pat brīdim, kad viņš būs gatavs apspriest noteikumus. Taču Rosām pašreiz sava karjera bija pilnīgi vienaldzīga.

Lorīnas gulta atradās istabas vidū. Viņa tika regulāri pārvietota gultā, lai izvairītos no izgulējumiem, un pašreiz bija daļēji pagriezta uz kreisajiem sāniem. Vadiņi un caurulītes savienoja viņas ķermeni ar intravenozo sistēmu un monitoru. Balta ventilatora caurulīte stiepās no viņas trahejas, un tās ritmiskais troksnis piepildīja kluso istabu. No viņas galvas bija noņemti pārsēji, un blondie mati pēc operācijas jau bija sākuši ataugt. Lorīnas acis bija aizvērtas. Viņa izskatījās tik trausla, bet burvīga ka guļoša princese. Ross iedomājās, ja viņu noskūpstītu, varbūt tas spētu viņu pamodināt un izdziedēt šo salauzīto ķermeni. Viņš darītu visu, lai tikai izrautu Lorīnu no tumšās snaudas, lai dzirdētu viņas balsi un atkal redzētu viņas smaidu.

Skatoties uz viņu, Ross pēkšņi sajuta uzplūstam neizprotamu naidu pret Voiniča manuskriptu. Ja Lorīna nebūtu jutusies spiesta pabeigt darbu ar šo tekstu, viņi abi pašlaik jau kopīgi atgrieztos no brīvdienām. Taču tagad viņš pēdējās nedēļas dzīvoja kā ellē, viens pats grabinādamies viņu tukšajā mājā, kuru Lorīna un tikai Lorīna bija izveidojusi par viņu māju, kur katrs sīkums Rosām atgādināja viņu un kopā pavadītās laimīgās dienas. Bija iespējams, ka iebrucējs šeit bija ieradies pēc Lorīnas failiem, bet tam nebija nekādu pierādījumu. Policija prātoja, kādi varētu būt iebrucēja motīvi, bet pavisam noteikti bija skaidrs, ka Ross un Lorīna viņu iztraucēja un Lorīna gadījās viņa ceļā.

Tik nejauši. Tik bezjēdzīgi.

Rosa pārdomas iztraucēja klusinātas balsis ārpusē. Atskanēja klauvējiens pie durvīm, un Henks Grīnblums ienāca, turēdams rokā manilas aktu vāku; neiroķirurgs bija vājš, bāls, neveikls vīrietis. Sveicinādams Rosu, viņš nenovērsa ciešu skatienu no gultas. Viņam sekoja Lorīnas māte Diāna Vortone kopā ar Rosa tēvu. Ienākuši istabā, viņi apskāva Rosu, un bija redzams, cik dažādi viņi abi. Sems Kellijs bija liela auguma fermeris ar sarepējušām delnām un skarbu, vēja appūstu seju, turpretī Lorīnas māte bija eleganta sieviete ar alabastra krāsas ādu, Manhetenas universitātes mācību spēks, un bija maz ticams, ka viņi varētu kļūt par draugiem. Abi bija gandrīz vienā laikā zaudējuši savus dzīves draugus, taču tagadējā situācija bija daudz grūtāka. Abi bija pieklājīgi cilvēki, kas mīlēja savus bērnus un cienīja viens otru.

Grīnblums norādīja uz krēsliem pie gultas un pirmo reizi sastapa Rosa acu skatienu.

Vai apsēdīsimies? Neiroķirurga balss skanēja bezkaislīgi. Ir svarīgi, lai jūs pilnībā izprastu situāciju. Stāvoklis būtībā ir tāds ja Lorīna pat izkļūtu no komas, ko radījuši viņas pārciestie ievainojumi galvā, ļoti iespējams, ka viņas smadzenes būs bojātas un paralizētas. Viņas muguras saites nav pārrautas, bet bojājums starp trešo un ceturto skriemeli varētu radīt paralīzi no kakla daļas uz leju. Pašlaik viņai nepieciešama piespiedu elpināšana, un tā varētu arī palikt.

Ross paraudzījās uz Lorīnu un prātoja, vai viņa varēja sadzirdēt ķirurga drūmo nākotnes pareģojumu vai ne. Bija dzirdams, kā aiz logiem tiek iedarbināta mašīna, kāds mundri uzsauca atvadas, cits skaļi smējās. Bija tik grūti pieņemt, ka ārpus šīs istabas dzīve turpinājās kā parasti un to neskāra tas, kas bija noticis ar viņa sievu.

Grīnblums turpināja:

Labās ziņas ir tās, ka Lorīnas kakls un galva uztvēra galveno triecienu un tāpēc bērniņš joprojām ir dzīvotspējīgs. Rosu pārņēma sāpīgu cerību vilnis. Grīnblums izvilka skenētu attēlu no mapes un uzmanīgi to pētīja. Pēc dzemdniecības normām, auglis atbilst sešpadsmit nedēļu vecumam un sver divas, komats, astoņas unces. Ultraskaņas pārbaude atklāja augļa aktivitāti. Tam visam, protams, vēl ir nepieciešams ilgs laiks, un mums būs pastāvīgi jākontrolē viņas stāvoklis, bet ir iespējams, ka Lorīnas dzemde varētu attīstīt bērniņu normālā grūtniecības laikā.

Un ja nu mēs zaudējam bērniņu? Kādas ir iespējas? jautāja Ross.

Ja nenotiks brīnums, mums atliek tikai divas iespējas. Mēs varam nenoteiktu laiku gaidīt, lai redzētu, ka Lorīna izkļūst no komas, cerībā, ka viņa nebūs paralizēta vai arī viņas smadzenes nebūs pārāk bojātas. Viņš uz brīdi apklusa. Ja tas nenotiks, pēc zināma laika mums jāatslēdz elpināšanas sistēma.

Un jāļauj viņai mirt? Vai tā tas ir? Ross ar šausmām jautāja. Un kā ir ar šūnu gēnu terapiju un visiem citiem brīnumlīdzekļiem, par kuriem dzirdēts un kuri varētu tagad iedarboties? Esmu lasījis, ka dažos nākamajos gados varētu būt sasniegti lieli panākumi muguras saišu ievainojumu ārstēšanā.

Tas tā varētu būt, Ros, bet man jāsaka, es neredzu, ka Lorīna varētu pamosties, nemaz nerunājot par to, ka viņa varētu staigāt. Rūgtākā patiesība ir tā, ka pašreizējā situācijā ne mēs, ne kāda cita medicīniska iestāde visā pasaulē varētu Lorīnai daudz vairāk palīdzēt. Tagad mums jāpievērš visa uzmanība bērniņam.

Diāna Vortone noslaucīja asaras un pasniedzās pēc skenējuma lapas.

Vai Lorīna cieš sāpes?

Nē.

Viņa pētīja skenējumu.

Un vai tiešām ir reālas cerības, ka bērns izdzīvos?

-Jā.

Diana pagriežas pret Rosu un viņa tevu.

Tas jau ir kaut kas. Kā jūs domājat?

Rosa tēvs, saņēmis viņas roku, viegli pasmaidīja.

Tas jau ir daudz. Tā ir cerība.

Ross sajuta uzplūstam mulsu apbrīnu par savu tēvu. Fermeris, kas savā mūžā smagi strādājis, piedzīvojis daudz vilšanos un traģēdiju, bija iemācījies samierināties un lūkoties uz priekšu. Ross atcerējās to dienu, kad tēvs viņam pastāstīja, ka viņa jaundzimušais brālītis ir miris un ka mātei vairs bērnu nevarēs būt. Taču tēvs bija laimīgs, kā viņš pats teica, ka viņa sieva ir izdzīvojusi. Un Rosām jābūt pateicīgam, jo viņam joprojām ir māte. Pat tad, kad dažus gadus vēlāk vēzis pieveica māti, tēvs joprojām uzskatīja, ka viņš ir laimīgs par to dzīves laiku, ko pavadījis kopā ar māti.

Taču Ross nespēja būt tik stoisks. Viņš patiešām nevarēja samierināties ar to, kam bija jānotiek. Viņš lūkojās uz Lorīnu. Vai viņa mierīgi gulēja tumšā bezsapņu miegā vai ari gluži kā murgā bezcerīgi sauca viņu palīgā?

Grīnblums piecēlās.

Mēs nepārprotami darīsim visu iespējamo bērna labā. Es tikai vēlējos būt pārliecināts, ka jums šī situācija ir pilnīgi skaidra un jūs varētu sagatavoties dažādiem iespējamiem iznākumiem.

Ross samirkšķināja acis, lai apspiestu bēdu un vilšanās asaras. Viņš savu karjeru bija veidojis, darīdams daudz ko tādu, ko citi nespēja. Bet tagad, kad tas visvairāk bija nepieciešams, viņš nespēja saprast, kā Lorīnai varētu palīdzēt.

Viņas māte pasniedza Rosām skenējumu, un viņš pamanīja bēdas atspoguļojamies viņas sejā. Paskatījies uz tēvu, Ross redzēja arī viņa bēdas un līdzjūtību. Bet viņu abu acīs viņš izlasīja vēl kaut ko rezignāciju. Viņi jau bija samierinājušies ar to, kas pašlaik notika ar Lorīnu, un visas cerības veltīja savam mazbērnam.

Ross tā nevarēja rīkoties. Viņš pētīja skenējumu. Embrijs patiešām izskatījās kā bērns: galviņa bija klāta jaukiem matiņiem, nadziņi bija labi veidoti, kājas bija garākas par rokām. Ross vēlējās šo bērnu vairāk par visu pasaulē un vēlējās, lai viņam būtu brāļi un māsas, kas viņam pašam nekad nav bijuši, bet šo bērnu viņš vēl nepazina. Viņš taču pazina un milēja Lorīnu. Viņu pārņēma vainas apziņa: lai glābtu savu sievu, viņš atdotu šo bērnu. Viņš juta, ka krūtis sažņaudzas un asinis iesitas galvā. Lai ari ko ārsts bija teicis par Lorīnas veselību, lai arī kādas cerības šeit saistījās ar viņu bērniņu, par savu sievu Ross nebija gatavs padoties. Vēl ne. Nekad.

13 JEILAS UNIVERSITĀTE. TAJĀ PAŠĀ VAKARĀ

Vai jūs, lūdzu, man nepateiktu, kur ir doktores Lorīnas Kellijas kabinets?

Jauns students pakratīja galvu.

Piedodiet, māsa. Jeila ir ļoti liela. Jums jāgriežas ar šo jautājumu administrācijā. Viņi jums norādīs pareizo virzienu. Ejiet uz sarkano ķieģeļu ēku, pagriezieties pa kreisi, izejiet cauri arkai, un tur būs liela akmens māja zāliena otrā

pusē. Viņš ieskatījās savā pulkstenī. Kaut gan jau ir diezgan pavēls, tomēr kādam tur vēl vajadzētu būt.

Māsa Šantala izklaidīgi palūkojās uz lielo pulksteni.

Pateicos!

Nav par ko.

Viņa devās prom, atbalstīdamās uz spieķīša, juzdamās ļoti vārga. Bet drīz vien viņa varēs atpūsties. Viņa izbaudīja klejošanu universitātes pilsētiņā. Lapu piebirušais, akadēmiskais Jeilas miers patīkami kontrastēja ar modernās pasaules trauksmi un atgādināja vairāk domājošu paaudzi. Tomēr klusums neapslāpēja viņas uzbudinājumu. Viņas sirds vibrēja kā kolibri spārni. Viņas pacietība tika atalgota. Beidzot gaidīšana bija beigusies.

Viņa pasmaidīja, pēkšņi juzdama pateicību straujajai tehnoloģiju attīstībai mūsdienu pasaulē: reaktīvās lidmašīnas bija viņu ātri atnesušas no Entebes uz Londonu, no kurienes viņai bija tālāk jālido uz Ženēvu, lai noformētu savas bankas lietas un atgūtu kādu priekšmetu, ko viņa glabāja bankas seifā, pirms beidzot varēja lidot uz Ņujorku. Un bez interneta palīdzības viņa nespētu tik ātri uzzināt par doktores Kellijas sasniegumiem. Dievs bija stāvējis viņai klāt tajā dienā interneta kafejnīcā, kad viņa bija atradusi Lorīnas Kellijas konspektu Jeilas mājaslapā.

Māsa Šantala atvēra somu, nepievēršot uzmanību paciņai vakuumiesaiņojumā, ko viņa bija atguvusi Ženēvā, un izvilka salocītu izdruku. Doktores Kellijas manuskripta pirmo rindiņu pārlasīšana joprojām spēja viņu uz vietas apstādināt un likt pārkrustīties. Viņa jau bija aizmirsusi, cik daudz reižu zaudēja cerības, ka reiz pienāks šī diena. Tas bija tik atbilstoši, ka tam bija jānotiek šeit, tikai dažus simtus jardu no vietas, kur Beinekes bibliotēkā atradās oriģināls.

Viņa devās iekšā no akmeņiem mūrētajā, studenta pieminētajā ēkā un tuvojās reģistrācijas galdam. Pie tā stāvošas divas sievietes savāca savas somiņas, gatavojoties doties prom.

Vai varu jums palīdzēt? jaunaka jautāja.

Es ceru, ka varēsiet. Kur lai es atrodu doktori Lorīnu Kelliju?

Jaunā sieviete palūkojās lejup datora ekrānā.

Man tiešām žēl. Viņa nav bijusi šeit jau vairākas dienas, un mums nav nekādu ziņu par to, kad viņa varētu atgriezties.

Labi, Meisija, es palīdzēšu, viņu pārtrauca vecākā sieviete. Viņa sakārtoja brilles un laipni pasmaidīja. Meisija ir šeit nesen. Vai sakarā ar notikušo es varu jums kā palīdzēt, māsa?

Māsa Šantala nemierīgi aptaustīja krucifiksu sev kaklā, izbijusies, ka Lorinas Kellijas atklājums jau ir izraisījis satraukumu.

Jā, jā, protams. Viņa bija cerējusi, ka tulkojums nebūs piesaistījis pārāk daudz uzmanības, līdz netiks pilnīgi pabeigts. Un māsa bija pārliecināta, ka bez viņas palīdzības tas nekad nenotiks. Vai jūs zināt, kur es varētu viņu atrast?

-Jā. Esmu pārliecināta, ka datorā ir slimnīcas nosaukums.

Slimnīcas?

Man šķita, jūs vēlaties redzēt doktori Kelliju tāpēc, ka viņa ir ievainota.

Ledaina roka sažņaudza māsas šantalas sirdi.

Ievainota?

Sieviete sarauca pieri un nošausminājās.

Vai jūs tiešām nezināt, kas noticis?

14

Dažas jūdzes tālāk Ross Kellijs joprojām centās tikt galā ar Grīnbluma stindzinošo pareģojumu. Viņam vajadzēja pa-

likt vienam, un, pametis Svētās Sirds slimnīcu, viņš izjuta dīvainu vēlmi doties uz slimnīcas mazo kapelu.

Ross nebija dievticīgs. Ja visa Zemes pastāvēšana tiktu pieņemta par divdesmit četru stundu dienu, tad cilvēce tajā parādītos tikai šīs vienas dienas dažās pēdējās sekundēs. Tāpēc tas likās dīvaini, ka Dievam bija jārada cilvēks pēc viņa līdzības. Daudz saprātīgāk likās, ka cilvēks ar savu attīstīto prātu bija radījis Dieva tēlu. Tas bija viens no tiem jautājumiem, par ko Ross un Lorīna bija strīdējušies jau kopš pašām pirmajām satikšanās reizēm. Viņš apskauda Lorīnu par to mierinājumu, ko viņai deva ticība, un apbrīnoja, kā ticīgie vienmēr piedēvēja Dievam visu labo, kas notika, bet nekad nevainoja Viņu par ļauno.

Arī viņa mātei ticība bija palīdzējusi pārciest krīzes. Toreiz, kad viņa priekšlaicīgi dzemdēja un pēc tam vairs nevarēja radīt bērnus, viņa tajā nevainoja Dievu, viņa vēl vairāk tiecās pie Viņa. Un tad, kad viņai vēlāk atklāja vēzi, viņa lūdza Dievu, lai tas dotu viņai spēku. Pat Rosa tēvs atrada mierinājumu, pieņemot šīs nelaimes par Dieva gribu. Bet Ross to nespēja. Viņš gribēja ticēt, ka pasaulē valda zināma dievišķīga kārtība: tā būtu daudz vieglāk atzīt par pareizu visu, kas notika. Bet tam trūka pierādījumu. Dažu pēdējo nedēļu laikā, kad viņu bija pārņēmusi bezcerības tumsa, viņš bija lūdzies par Lorīnu, bet nebija sajutis gluži neko tikai tukšumu. Reizēm Ross bija ieskatījies tādās ārpus laicīgās dzīves pastāvošās lietās, tādos dabas brīnumos kā kristāliskie veidojumi bezgalīgi plašajā Lečigijas alā, rītausma Ozarka kalnos, netālu no viņa tēva fermas; pat godbijību iedvesošā planētas vēsture varēja viņu uz brīdi apstādināt un likt no jauna iegrimt domās par dzīves jēgu.

Taču, ja Dievs patiešām eksistēja, tad Rosām nebija nekādas daļas par visām ticībām, kas vainoja Dievu par viņu pašu grēkiem. Rosu pārsteidza tas, kā ticīgie vai tie bija kristieši, jūdaisma vai islāma piekritēji spēj nežēlīgi noliegt visas pārējās reliģijas, bet nesaprot, kāpēc viņš varētu neatzīt viņu pašu reliģijas.

Tas bija tā, it kā viņi būtu selektīvi ateisti; vienīgā atšķirība starp viņu un tiem bija tā, ka viņš atzina par vienu reliģiju mazāk nekā viņi. Lai gan tieši reliģija Rosām bija nedaudz palīdzējusi agrā bērnībā iedrošināts pievienoties Baznīcas korim, viņš saprata, ka viņam no mātes ir iedzimusi spēja pareizi dziedāt.

Iespējams, ka tieši laimīgās bērnības atmiņas vilināja izbaudīt tukšās kapelas kluso mieru. Ar savu vieglo vīraka smaržu, baznīcas blāvajiem koka soliem, gludajām, baltajām sienām un logiem, kas bija greznoti ar mūsdienīgām vitrāžām kapela piedāvāja mierpilnu patvērumu no šīs pasaules raizēm.

Viņš apsēdās kapelas priekšējā solā, paskatījās augšup uz krustu, un viņu pārņēma izbrīns, kādēļ gan reliģija vairāk uztraucas par cilvēku ticību nekā par to, ko viņi dara savas dzīves laikā. Kādēļ mums jātic Dievam, lai tiktu pasargāti? Vai Viņš bija tik neīsts, nedrošs un sīks, ka Viņam bija nepieciešama mūsu atzinība? Kāpēc mēs nevarējām gluži vienkārši dzīvot labu, vērtīgu dzīvi? Kāpēc Viņš pieļāva, ka Lorīnai jācieš, kaut arī viņa bija ticīgā, bet pasargāja Rosu, kas neticēja? Ross kādu brīdi sēdēja, ieklausīdamies pilnīgajā klusumā, līdz sajuta aiz muguras kaut ko nošalcam.

Vai es drīkstu šeit apsēsties?

Pagriezies viņš ieraudzīja sānu ailē stāvam priesteri. Viņā bija kaut kas ļoti pazīstams.

Tā ir jūsu kapela, Ross sacīja. Patiesībā es nemaz neesmu ticīgais.

Priesteris pasmaidīja.

Mēs visi kaut kam ticam. Ticība ir tā, kas mūs atšķir no zvēriem. Viņš apsēdās Rosām blakus uz sola. Un šī ir jūsu kapela. Tā ir domāta tieši cilvēkiem, kas atrodas jūsu situācijā, doktor Kellij.

Jūs zināt, kā mani sauc.

Priesteris atkal pasmaidīja.

Es ļoti cienu jūsu sievu un viņas darbu. Tas pelna daudz lielāku un augstāku novērtējumu. Viņa ir pelnījusi, lai tiktu daudz vairāk novērtēta.

Pēkšņi Ross viņā pazina to dedzīgo priesteri, kuru bija ievērojis Lorīnas seminārā.

Jūs bijāt bibliotēkā, kad Lorīna uzstājās ar lekciju par savu Voiniča šifra tulkojumu.

Priesteris pastiepa roku.

Ordeņa priekšnieks Leonardo Torīno. Jā, es tiešām biju Beinekes bibliotēkā. Es devos turp no Romas. Tāpat kā to darīju šodien. Kad uzzināju, kas noticis ar jūsu sievu, man bija jāgriežas pie jums sakarā ar viņas darbu. Viņš uz brīdi apklusa. Vai es drīkstu paskaidrot sīkāk? Vai arī jūs labāk gribētu tagad palikt viens?

Jau kopš Lorīnas uzstāšanās daudz universitātes locekļu, žurnālistu un parastu Voiniča šifra fanātiķu bija pēkšņi parādījušies dienas gaismā, cenšoties uzzināt, vai viņa izveseļosies un kad varētu sagaidīt pabeigta tulkojuma publicēšanu kopā ar pievienotu izsmeļošu dokumentāciju. Bija tādi, kas pat apmetās netālu no viņu mājas. Lai izvairītos no viņu telefona zvaniem, Ross bija mainījis telefona numuru, taču katru rītu viņam joprojām bija jāizsijā milzum daudz e-pasta sūtījumu, lai atrastu savas īstās vēstules. Pirms divām dienām Braiens Talbots, Lorīnas Jeilas fakultātes vadītājs, bija pieprasījis pieeju visām Lorīnas piezīmēm un failiem, kas atradās mājās, lai universitāte tādā veidā varētu apstiprināt un pabeigt viņas darbu ar Voiniča šifru. Ross noraidīja šo prasību, atbildot Talbotam, ka tikai viņa un neviens cits pabeigs darbu ar Voiniča šifru. Viņu nokaitināja tas, ka cilvēki tagad kā maitu lijas gaida Lorīnas nāvi, izmisīgi knābjoties, lai dabūtu viņas darbu.

Vai jūs vēlaties runāt par Voiniča šifru?

-Jā.

Ross bargi paveras priesterī.

Kas jūs tajā interesē?

Tas ir ļoti vienkārši. Esmu augstākais garīdznieks Jēzus biedrībā, un Vatikāna dokumentācijā redzams, ka tieši mana Jezuītu ordeņa priesteri sarakstīja Voiniča šifra manuskriptu pirms vairāk nekā četriem gadu simtiem, taču mēs neesam līdz šim spējuši savādo tekstu iztulkot vai arī izprast tā ilustrācijas. Lai arī kur šis manuskripts tagad atrastos, mēs jūtam, ka tas pieder mums. To varētu tulkot tikai kā vienkāršu alegoriju, līdzību, bet mēs uzskatām, ka Voiniča teksts ir vērtīgs dokuments, ko radījis viens no mums, un tādēļ mēs vēlamies saprast tā saturu. Kad uzzinājām par jūsu sievas tulkojumu, griezos pie viņas un ierosināju apvienot mums piederošos datus un viņas lielisko tulkojumu, lai kopīgiem spēkiem pabeigtu šo darbu. Viņa mums atteica, saskatīdama problēmas mūsu nosacījumos par to, ko no šā manuskripta drīkstētu publicēt. Es biju vīlies, taču respektēju viņas vēlēšanos, paturēdams savu piedāvājumu spēkā, un atgriezos Romā. Viņš atkal uz bridi apklusa. Tad es uzzināju, ka viņa ievainota, un uzmanīgi sekoju notikumu attīstībai. Mēs vēlētos atalgot viņu par šo pakalpojumu mūsu Baznīcai. Gan šajā saulē, gan aizsaulē. Protams, mēs lūgsim Dievu par viņu. Viņai ir nodrošināta pelnīta vieta debesīs.

Rosu nokaitināja tas, kā priesteris lietoja vārdu "nodrošināta".

Tas ir jauki, bet kā jūs varat zināt, ka tas esat tieši jūs, kam pieder debesu atslēgas? Priestera tumšajās acīs kaut kas uzplaiksnīja aizvainojums vai arī varbūt dusmas un izzuda. Es negrasljos jūs aizvainot, sacīja Ross. Vienkārši es dotu priekšroku tam, ka jūsu lūgšanas palīdzētu Lorīnai šajā pasaulē, nevis sagatavotu viņu nākamajai.

Mēs spējam palīdzēt viņai arī šajā pasaulē. Tādēļ jau es šeit esmu. Mūsu zinātnieki ir pārliecināti, ka manuskripta tulkojumu ir iespējams pabeigt noteiktā laikā, bet, ja būtu pieejamas jūsu sievas piezīmes, viņi varētu to panākt daudz īsākā laikā. Aiz cieņas pret jūsu sievas zināšanām un novēlējumiem mēs neizvirzīsim nosacījumus par publicēšanas kārtību. Dabiski, mēs piešķirsim viņai pilnu samaksu par tulkojumu un finansiāli atlīdzināsim vai viņa atveseļosies vai ne. Svētās Dievmātes Baznīcai netrūkst līdzekļu, un mēs darīsim visu iespējamo gan finansiāli, gan arī kā citādi -, lai palīdzētu jums abiem tikt pāri šim pārbaudījumu laikam.

ļūs vēlaties piekļūt visām viņas piezīmēm?

Jā. Priesteris atkal mirkli klusēja. Intereses pēc, vai jūs nezināt, vai viņas piezīmēs ir atrodamas kādas norādes uz kaut ko tādu, kas tiek nosaukts par pirmsākumu vai kā latīņu valodas ekvivalents par radix?

Ross pakratīja galvu.

Es nevaru jums atbildēt. Mana sieva turēja savas kartes arī savas piezīmes rūpīgi noslēgtas. Kādēļ jūs tas interesē?

Priesteris noraidoši pamāja.

Tas nav svarīgi. Bet tiešām nozīmīgi ir tas, ka jūsu sievas piezīmes varētu ļaut mums pabeigt manuskripta tulkojumu un sniegtu viņai pelnīto atzinību. Es negaidu jūsu atbildi uzreiz, bet lūdzu padomājiet par to. Viņš izvilka vizītkarti un iedeva to Rosām. Es atgriezīšos Romā rīt vēlu vakarā, un es būtu pateicīgs, ja pirms tam varētu jūs vēl apciemot, lai atbildētu uz dažiem jautājumiem. Es vēlos darīt visu, lai jūs justos ērti, ja uzticēsiet mums savas sievas darbu. Vai varu jums piezvanīt rītdien? Teiksim, četros pēcpusdienā?

Ross nopētīja priesteri, cenzdamies izprast viņa tumšo, kapuces aizsegto acu skatienu, tad pamāja ar galvu.

Tas būtu pieņemami. Lai arī kādas bija Rosa jūtas pret reliģiju, viņu pārliecināja tas, ka zinātnieki, kas ne tikai piedalījās un novērtēja Lorīnas aizraušanos, bet arī izjuta zināmas īpašumtiesības uz šo manuskriptu, varētu pabeigt viņas darbu. Ari viņam tas bija svarīgi, lai Lorīna tiktu pilnīgi novērtēta. Viņš apšaubīja, ka Talbots drīkstētu viņu vainot par neuzticību viņam, fakultātei un Jeilai. Šķita, ka vajadzētu par to apspriesties ar Zebu Kvinnu, bet domājams, ka viņa varētu piekrist. Viņš iedeva priesterim savu adresi.

Es ļaušu jums visu pārdomāt, doktor Kellij. Tiksimies rīt.

Ross uzmeta skatienu priestera vizītkartei. Viņu iespaidoja tas, ka cilvēks personiski ieradies šurp no paša Vatikāna. Tas bija vēl viens pierādījums tam, ka viņš bija ieinteresēts Lorīnas darbā. Ross palūkojās augšup, un, redzot priesteri pametam kapelu, pirmo reizi ievēroja, ka viņš nedaudz klibo.

15 NĀKAMAJĀ RITĀ

Māsa Šantala bija izdarījusi pilnīgi visu, kas vien bija viņas spēkos, lai paveiktu savu pienākumu. Taču tagad, kad jau likās, ka viņas smagā nasta nokritīs, viss bija zaudēts. Pēc tā visa, kas viņai bijis jāiztur, tas bija pārāk grūti paciešams.

Svētās Sirds slimnīcā viņa sacīja, ka vēlas aizlūgt par Lorīnu Kelliju, bet, kad ieraudzīja gultā viņas novārdzināto ķermeni, kam bija pievienotas caurulītes un vadiņi, vienīgā vēlēšanās bija tikai aizlūgt par sevi pašu. Māsa piegāja pie gultas, sabruka uz ceļiem un apraudājās. Pirmo reizi savā garajā nomodā viņa izjuta pilnīgu bezcerību. Bet viņa nelūdzās. Viņa koncentrējās, lai saprastu, kas jādara. Tas nevarēja beigties tādā veidā. Bija tikai viens pareizais ceļš, kā turpināt. Pat tikai iedomājoties par to, viņa šaubās un nožēlā nokāra galvu.

Ja vien es nebūtu bijusi tik muļķīga, viņa rūgti sacīja, uzmetot acis savai somai, pēc tam Lorīnas barības caurulītei. Ja vien es būtu saglabājusi to visu, viņa teica. Pametusi skatienu sev aiz muguras un pārbaudījusi, kas notiek ārpusē koridorā, viņa atvēra savu somu un sameklēja ādas

maisiņu. Ieraudzījusi, cik tur maz atlicis, likās, ka viss būs veltīgi. Bet viņai bija kaut kas bija jādara.

Tas vilkās sešas minūtes. Tad, ielikusi tagad jau tukšo maisiņu atpakaļ somā, viņa dzirdēja, ka durvis atveras.

Ross iepriekšējā naktī bija gulējis visai maz, ja neņem vērā drūmos sapņus par Lorīnu, dakteri Grīnblumu un priesteri. Viņš joprojām nevarēja gulēt plašajā gultā, kuru bija dalījis ar Lorīnu. Abu laulības laikā viņš bieži vien bija atradies citur, bet varēja atcerēties vienīgi nedaudzas naktis, kad mājās bija gulējis viens.

Nespēdams gulēt, pagājušā nakti viņš bija izdzēris pudeli vīna un skatījies televīziju agrajās rīta stundās, uzmanīdamies, lai neiztraucētu tēvu, kas gulēja vienā no viesu guļamistabām. Varēdams izvēlēties jebkuru televīzijas kanālu, ko skatīties, Ross galu galā aizmiga, vērodams vienu no draņķīgajiem šoviem, ko labprāt skatījās Lorīna, un, no rīta pamodies, konstatēja, ka ir saritinājies gultas tajā pusē, kur parasti gulēja Lorīna. Pēc brokastīm tēvs bija aizbraucis uz Manhetenu, lai apciemotu Lorīnas māti, un Ross savukārt devās savā ikdienas svētceļojumā uz slimnīcu. Tur ieradies, viņš cerēja ieraudzīt visu ko, tikai ne mūķeni, kas bija nometusies ceļos pie viņa sievas gultas.

Kas jūs esat? viņš jautāja. Ko jūs šeit darāt?

Viņai pagriežoties, Ross ievēroja, ka viņa ir raudājusi. Mūķenes aizsega ieskautā seja izstaroja mierīgu, nenosakāma vecuma skaistumu, un viņš nekad vēl nebija redzējis kādam tik pārsteidzošas acis caururbjošas debeszilas varavīksnes, ko apņēma violetas krāsas aplis. Viņa turēja rokās gan somiņu, gan spieķi.

Es esmu māsa Šantala. Es ierados pie doktores Lorīnas Kellijas. Viņa runāja tik precīzā angļu valodā, kādu parasti lieto labi izglītoti kontinentālie eiropieši. Kas esat jūs?

Es esmu Ross Kellijs, Lorīnas vīrs. Vai jūs šeit esat kopā ar priesteri Leonardo Torīno?

Mūķenes sejā ieplaiksnījās bailes.

Ar priesteri? Nē.

Tad kā jūs pazīstat Lorīnu?

Viņas darbu dēļ. Mēs nekad agrāk neesam tikušās, bet es jūtu, ka pazīstu viņu, tāpēc ka viņa zināja un saprata tā vīra dvēseli, kuru es ārkārtīgi apbrīnoju. Māsa pūlējās piecelties, un Ross viņai palīdzēja. Kā tas varēja notikt ar jūsu sievu? viņa jautāja. Ross izstāstīja visu par ielaušanos, un, māsas brīnišķīgās acis iezibsnījās. Vai Lorīnas kabinetā kaut kas bija paņemts?

Policisti par to nav pārliecināti. Iespējams, ka paņemts kaut kas no viņas datora. Kāpēc jūs to jautājat?

Vai vēl kāds ir griezies pie jums sakarā ar tēva Orlando manuskriptu?

Kādu manuskriptu?

Tas ir manuskripts, kuru jūs pazīstat kā Voiniča šifru. Jūs pieminējāt priesteri. Vai viņš bija ieradies pie jums runāt par manuskriptu?

Tas jau kļuva pārāk savādi.

Kas šeit notiek? Par ko patiesībā ir runa?

Māsas apbrīnojamās acis nemirkšķinot nikni un vērtējoši raudzījās Rosā.

Man ir nepieciešama jūsu palīdzība. Viņa pamāja uz Lorīnas pusi. Un jums ir vajadzīga mana palīdzība. Zem viņas trauslā rāmuma bija jūtams kvēls izmisums. Laiks negaida. Es kļūstu arvien vājāka, bet mums tik daudz vēl jāpaveic.

Mums?

Jā. Jums, jūsu sievai un man.

Manai sievai? Par ko jūs runājat? Viņa ir…

Māsa Šantala pacēla savu trauslo plaukstu un satvēra ar pārsteidzošu spēku Rosa roku. Ļaujiet man paskaidrot. Tas ir svarīgi. Mums visiem. Vai mēs varētu parunāt, kur mūs neviens netraucētu. Kaut kur pavisam slepeni.

Tagad bija Rosa kārta novērtēt situāciju. Lūkojoties viņas skaidrajās, samulsušajās acīs, Ross zināja, ka pats saprātīgā

kais lēmums būtu viņu pieklājīgi, bet stingri palūgt, lai iet prom. Taču kaut kas viņas kaismē un izmisumā saskanēja ar viņa paša izjūtām. Un ko gan viņš varētu zaudēt? Tā viņš pieņēma lēmumu, kas varēja uz mūžu pārvērst viņa jau tā sagrauto dzīvi.

Nāciet man līdzi, viņš sacīja.

16 VĒLĀK TAJĀ PAŠĀ DIENA

Izkāpis no limuzīna, ordeņa priekšnieks Leonardo Torīno devās augšup pa grantēto celiņu uz Kelliju māju. Viņš jutās ļoti pašapzinīgs un lepns, ka labi izprot cilvēku sirdis un prātus. Viņa tikšanās ar Rosu slimnīcas kapelā bija noritējusi labāk, nekā viņš bija cerējis. Ja Ross noticēja, ka viņa sieva saņems pilnīgu atzinību par savu darbu, tad viņš atdos Torīno pārtulkoto tekstu. Torīno cerēja, ka varbūt to varēs saņemt jau šovakar.

Viņš piezvanīja pie durvīm un gaidīja. Bija dzirdamas skaļas balsis, tad durvis atvērās. Ross paspieda Torīno roku, un viņš ievēroja ģeologa sejā zināmu piesardzību. Torīno pašpaļāvība izgaisa. Ross ieveda Torīno virtuvē, kur viņš pārsteigts ieraudzīja pie galda sēžam pavecu mūķeni, kuras priekšā uz galda atradās tukša kafijas tase. Pārsteigums par viņas klātbūtni sajaucās ar pēkšņu paniku, kas pavīdēja viņas acīs, kad Ross abus iepazīstināja. Torīno pamanīja viņas somā necaurspīdīga plastmasas maisiņa stūri.

Labvakar, māsa.

Labvakar, svēto tēv! Viņas labā roka nervozi sataustīja kaklā iekārto, lielo krucifiksu, tad viņa nolieca galvu un

piecēlās no krēsla. Lūdzu, atvainojiet. Es esmu nogurusi. Man ir jāiet.

Ross aizbildnieciski nostājās viņas priekšā, un viņi saskatījās.

Māsa Šantala, atļaujiet man aizvest jūs uz viesistabu. Jūs varat tur atpūsties, kamēr mēs ar priesteri parunāsimies.

Viņas vārds izraisīja Torīno interesi. Viņš bija pārliecināts, ka pēdējā laikā ir ar to sastapies, bet nevarēja atcerēties, tieši kur. Viņš gaidīja virtuvē, līdz atgriezās Ross.

Es esmu pārsteigts, ka sastopu šeit mūķeni, kas jūs apmeklē, mūķeni, kas taču ir ticīgā.

Ross sarauca pieri.

Jūs jau pats teicāt mums visiem ir nepieciešams kaut kam ticēt. Viņa piere saraucās vēl vairāk. Sakiet man, kas ir īstais iemesls jūsu interesei par manas sievas Voiniča teksta tulkojumu?

Manuprāt, es jums vakar jau visu paskaidroju. Šo manuskriptu ir sarakstījis viens no mums. Mēs pieņemam, ka šis dokuments ir mūsu īpašums. Mēs vēlamies pabeigt tulkojumu.

Kāpēc?

Tāpēc, ka tā ir mūsu mantojuma daļa. Un tas ir ļoti grūts uzdevums. Tieši tāpēc jūsu sieva vēlējās to iztulkot.

Vakar jūs man teicāt, ka, pēc jūsu domām, manuskripts ir līdzība vienkārši stāstījums. Ross viņu vērīgi uzlūkoja. Vai jūs tam patiešām ticat?

Šis jautājums Torīno satrauca. Vēl vakar Ross bija viņam ticējis. Šodien bija citādi. Ar ko viņš bija runājis? Ko viņš bija uzzinājis? Torīno iedomājās par sainīti, ko mūķene bija paslēpusi, un viņu pārņēma satraukums: ko Ross bija redzējis?

Protams, tā ir tikai līdzība. Iespējams, ka varbūt arī nav, ja jūs to gribat zināt. Vai varbūt ir?

Pastāstiet man par "pirmsākumu", par to radix, ko jūs vakar pieminējāt. Pasakiet man, kas tas ir, pēc jūsu dopnām?

Torino samiedza acis.

Kādēļ? Ko jūs par to zināt, doktor Kellij?

Ross neņēma vērā šo jautājumu, bet turpināja viņu izvaicāt.

Sakiet, ko jūs zināt par priesteri, vārdā Orlando Falkons?

Torino prata slēpt savas domas labāk nekā jebkurš cits cilvēks, taču tagad viņš saprata, ka seja viņu nodod. Tikai Torīno vienīgais zināja visu par tēvu Orlando Falkonu un viņa saistību ar Voiniča šifru.

Kā jau vakar es jums sacīju, mēs ticam, ka Voiniča tekstu ir sarakstījis jezuītu priesteris. Un šis priesteris, iespējams, varētu būt bijis tēvs Orlando Falkons. Ko tieši jūs zināt par viņu, doktor Kellij?

Ross neko neatbildēja.

Es pieņemu, ka tas ir kaut kā saistīts ar māsas Šantalas apmeklējumu. Kāpēc jūs nevarat man pastāstīt, kas īsti jūs uztrauc? Es varu būt spēcīgs sabiedrotais. Kā jau teicu vakar, manai Baznīcai ir lielas iespējas. Ja jums ir aizdomas, ka ar Voiniča manuskriptu ir saistīts kas vairāk, nekā sākotnēji domājāt, tad jūsu interesēs būtu tajā dalīties ar mums un paslēpties zem Baznīcas sargājošā spārna.

Sargāties? No kā? Es nedošu Lorīnas piezīmes nevienam līdz brīdim, kad atklāšu, kas patiesībā notiek. Man ir radušās aizdomas, ka tas, kas iebruka mūsu mājās un savainoja Lorīnu, lai arī kurš tas būtu, viņš gribēja tikt pie Lorīnas piezīmēm pat ļoti. Ross uzmeta acis Torīno. Cik ļoti jūs tās vēlaties, tēvs?

Torīno, kas parasti spēja apvaldīt savas izjūtas, lai kas arī notiktu, tagad gandrīz zaudēja savaldīšanos. Bija neizturami būt tik tuvu iespējai beidzot iegūt to, ko viņš visvairāk vēlējās, bet pēdējā brīdī tikt iztraucētam. Viņu pārņēma dusmas un vilšanās.

Jūs domājat, ka es centos nozagt jūsu sievas piezīmes? Man tās nav vajadzīgas. Šīs ziņas jau atrodas Vatikānā, inkvizīcijas arhīvos, kas mums dos visu nepieciešamo informāciju. Vienīgais iemesls, kāpēc es šeit ierados, bija paātrināt tulkošanas darbus un palīdzēt jums.

Palīdzēt man? Vai esat pārliecināts, ka nevēlaties izmantot Lorīnas piezīmes jūsu pašu nolūkiem, lai kādi tie būtu?

Uzmanieties, doktor Kellij! Jums nav ne jausmas, kur jūs esat iesaistīts. Es piedāvāju sadalīt šo bīstamo zināšanu nastu, kamēr vēl nav par vēlu. Vai jūs tam nepiekrītat?

Kāpēc? Ko jūs darīsiet?

Torīno sakoda zobus un ļāva savām neprātīgajām dusmām nedaudz pierimt. Bija bezjēdzīgi sacīt vēl ko vairāk viņš jau tā bija pateicis pārāk daudz -, un Ross jau bija visu izlēmis. Ko gan šī noslēpumainā māsa Šantala bija viņam pateikusi vai parādījusi?

Jūs to nožēlosiet, vēsi noteica Torīno.

Viņš izgāja no mājas, devās pāri grantētajam celiņam un iekāpa limuzīnā. Jau apsēdies un apsvēris savas iespējas, viņš pēkšņi atcerējās, kur pēdējo reizi dzirdējis māsas Šantalas vārdu. Viņš piezvanīja uz savu kantori Romā, un palūdza savienot ar tēvu Sīmusu Danleviju no Brīnumu institūta.

Tēvs Sīmus, atcerieties to vēstuli no Ugandas slimnīcas nedziedināmajiem, kurai jūs pievērsāt manu uzmanību pagājušajā nedēļā.

Divu ar AIDS slimu brāļu pēkšņā izveseļošanās?

Jā. Kā sauca mūķeni, kas pazuda apmēram tajā laikā?

Māsa Šantala. Torīno pamāja ar galvu un gandrīz jau nolika klausuli, bet izdzirdēja tēvu Sīmusu turpinām: Es nezinu vai tas ir būtiski, bet mēs no šīs slimnīcas saņēmām vēl kaut ko, kas bija saistīts ar to gadījumu.

-Ko?

Krāšņiem grebumiem rotātu koka kastīti. Izārstētie zēni bija lūguši mūķenei atdot to viņiem.

Aprakstiet grebumus.

Es tos nofotografēšu un aizsūtīšu fotogrāfiju jums.

Torīno izkalta mute, tiklīdz viņa telefona ekrānā parādījās attēls.

Paldie?, tēvs, tas man ļoti noderēja. Tas apstiprināja to, ko Torīno līdz šim bija tikai uzdrošinājies cerēt. Orlando Falkona Dieva dārzs un netveramie brīnumi, ko Torīno bija centies atrast, tiešām eksistēja. Viņš arī saprata, ka māsai Šantalai bija izšķiroša nozīme šīs svētās vietas atklāšanā. Tomēr nākamo posmu meklējumos viņam ir jāizturas ļoti piesardzīgi. Ja ģeologs un mūķene visu darītu tā, kā noteiktu Torīno, tad viņi varēja būt nenovērtējamas, neapzinātas marionetes. Pretējā gadījumā Torīno nebija citas izvēles viņam jāiejaucas, agresīvi un pastāvīgi jāiejaucas.

Viņš piezvanīja uz citu telefona numuru:

Marko, tas esmu es. Baznīca vēlas, lai tu izdarītu kaut ko tās labā.

17

Ross Kellijs vairs nesaprata, ko īsti domāt. Tas, ko viņam pastāstīja māsa Šantala, bija pat smieklīgs, kaut kas tik vājprātīgs, ka viņš nespēja tam noticēt. Izaicinādams Torīno, Ross bija gaidījis, ka Melnais pāvests apstiprinās viņa skepticismu, taču priestera slēptie draudi panāca pretējo. Tie bija pastiprinājuši ticību māsas stāstītajam.

Kad Torīno aizgāja, Ross nekavējoties devās pie māsas Šantalas, kas bija aizmigusi uz dīvāna. Viņš pārklāja māsai segu, izņēma no viņas rokām necaurredzamo plastmasas maisiņu un devās augšā uz Lorīnas kabinetu. Ieslēdzis Lorīnas datoru un ievadījis viņas paroli, Ross atvēra slepeno Voiniča manuskripta mapi. Tomēr pirms kādas datnes atvēršanas viņš pieķēra sevi vērojam mūķenes somu. Viņš izmisīgi vēlējās noticēt māsas stāstītajam, jo tas dotu viņam to cerību, kas šeit jau vairs nebija atlikusi. Berzēdams

deniņus, Ross atcerējās, kā māsa Šantala sēdēja viņa virtuvē, malkodama saldo kafiju ar pienu, un centās atsaukt atmiņā katru viņas vārdu.

Ros, vai jūs zināt, kas ir sarakstījis Voiniča manuskriptu?

Nē.

Jezuītu priesteris tēvs Orlando Falkons to uzrakstīja sešpadsmitā gadsimta otrajā pusē, dažus gadus pēc tam, kad spāņu konkistadors Pizarro iekaroja inku valsti, vietu, kur tagad atrodas Ekvadora un Peru. Tajā tika hronoloģiski ierakstīti neveiksmīgie meklējumi, lai Spānijas karalim Kārlim atrastu Eldorado leģendāro zelta pilsētu. Un tas stāsta par to, ko tēvs Orlando un konkistadori atrada tā vietā.

Es domāju, ka Voiniča teksts ir alegorija sadomāts stāsts.

Mūķene pakratīja galvu.

Tas bija stāstījums par to, ko viņš atklāja. Kad tēvs Orlando atgriezās no Jaunās pasaules, pāvesta inkvizīcijai bija ziedu laiki. Ne mazāk kā trīs Lielie inkvizitori kļuva par pāvestiem sešpadsmitā gadsimta otrā puse. Otrais pāvests, Pijs piektais, bija pie varas, kad tēvs Orlando atgriezās Romā, apgalvodams, ka ir atradis brīnumainu dārzu, tādējādi apstrīdēdams pirmo Mozus grāmatu. Tas nepārprotami uztrauca pāvestu un viņa kardinālus. Orlando stāsts nostājās pret dogmu un iedragāja Svēto Rakstu nozīmi. Tas apdraudēja visu to, kas bija svarīgs viņiem un Baznīcai. Bija iespējama tikai viena Ēdene, un tai vajadzēja atrasties Svētajā zemē vai kristīgajā pasaulē. Jaunajā pasaulē nevarēja pastāvēt vēl otrs brīnumdārzs pagāniem un mežoņiem, ja vien tas nebija sātana darbs. Viņi nevarēja tēvu Orlando neņemt vērā, viņš tomēr bija cienījams jezuīts, arī kādreizējais lielā Ignacija Lojolas protežē. Tā viņi paziņoja, ka Orlando ir ķeceris. Kādreizējais lieliskais priesteris, kas bija kļuvis sātana apsēsts, kamēr atradās Jaunajā pasaulē.

Ko ar viņu izdarīja?

Viņi pieprasīja, lai tēvs Orlando atsakās. Kad viņš atteicās to darīt, viņu atdeva spīdzinātājiem, kuri dedzināja viņa pēdas ar karstām oglēm, taču tik un tā nepanāca atteikšanos. Nākamajā rītā viņa pēdas bija sadzijušas. Viņš apgalvoja, ka šis brīnums pierādot atklājumu, bet tas tikai apstiprināja Lielā inkvizitora pārliecību, ka viņa dvēseli ir pārņēmis sātans. Tad spīdzinātāji ielika viņa pēdu koka skrūvspīlēs un sadragāja kaulus. Šoreiz viņa ķermenis nesadzija, un Lielais inkvizitors nolēma, ka nelabais ir izdzīts. Taču tēvs Orlando joprojām atteicās parakstīt inkvizitora pieprasīto atsacīšanos. Ilgus mēnešus viņu turēja cellē, kamēr viņi sprieda, ko darīt. Bet tēvs Orlando netērēja laiku velti.

Māsa Šantala apklusa, lai iemalkotu kafiju, un, par spīti savam skepticismam, Ross ar nepacietību gaidīja stāstījuma turpinājumu.

Kad viņam kļuva skaidrs, ka nevar uzticēties pat baznīcai un brīnumainais atklājums, iespējams, mirs reizē ar viņu, viņš nolēma to pierakstīt, lai saglabātu tam laikam, kad to labāk novērtētu un saprastu. Viņa cieši ielūkojās savā krūzītē. ļums ir jāsaprot tēvs Orlando bija neparasts cilvēks. Lai pierakstītu šo atklājumu un pasargātu no tiem, kas varētu to izmantot, viņš radīja mākslīgu valodu un paša izveidotas rakstu zīmes, iestarpinādams tekstā dažus nenozīmīgus simbolus, lai apmulsinātu šā darba atšifrētājus. Lielākajā daļā teksta un ilustrācijās viņš attēloja īstus brīnumus, kuru liecinieks viņš bijis. Un to visu viņš paveica pēc atmiņas, gulēdams niecīgā cellē, spīdzināšanas sakropļots, lietodams materiālus, ko viņam slepeni pienesa.

Protams, galu galā viņi atrada manuskriptu, un tas izšķīra viņa likteni. Nesaprotamās rakstības un sagrozīto Ēdenes zīmējumu dēļ viņi to nosauca par "Sātana grāmatu". Viņš tika notiesāts uz nāvi un sadedzināts pie kauna staba, un bija paredzēts, ka manuskriptu sadedzinās kopā ar viņu.

Un kas notika?

Viņš tika sadedzināts, bet kāds līdzzinātājs paslēpa manuskriptu vienā no jezuītu bibliotēkām. Tēvs Orlando vēlējās, lai grāmata tiktu paslēpta visu redzeslokā un kādu dienu to varētu atrast, atšifrēt un viņa brīnumainais dārzs tiktu atklāts.

Vai jūs patiešām ticat, ka viņa dārzs pastāv?

Māsa Šantala skatījās uz Rosu kā pacietīga skolotāja uz gausu skolnieku.

Tas pastāv.

Bet kā tas viss varētu palīdzēt Lorīnai?

Lielāko daļu sava manuskripta tēvs Orlando sarakstīja mākslīgā valodā, kas bija izveidota no divām pastāvošām valodām, lai to galu galā varētu iztulkot. Bet to spētu izdarīt tikai tāds izglītots cilvēks, kas būtu prātīgs, aizrautīgs un pietiekami gudrs, lai varētu izprast viņa domas, atšifrētu viņa darbu un aptvertu viņa atklājuma nozīmīgumu. Kāds, kas būtu viņa dārza cienīgs.

Ross atcerējās Lorīnas lekcijas vakaru Beinekē un viņas Voiniča teksta noslēguma vārdu tulkojuma nolasīšanu. "Es jūs apsveicu, draugi, ka esat izlasījuši manu stāstu un tā pierādījuši savu aizrautību, gara spējas un attapību. Lai arī kāda būtu jūsu ticība un tautība, Dievs jūs ir izvēlējies veikt to, ko nespēju es: saglabāt Viņa dārzu neskartu un nodrošināt, tā brīnumaino spēku Dievam par godu…"

Ross sajuta pēkšņas, sapņainas ilgas. Nedaudz agrāk tajā pašā dienā viņš bija atkāpies no Xplore un uzzinājis par Lorīnas grūtniecību. Toreiz viņu uztrauca vienīgi sava karjera. Ak, laimīgās dienas!

Tā varētu būt mana sieva? viņš teica.

Tieši tā. Taču tēvs Orlando paredzēja vienu tādu manuskripta daļu, bez kuras nebūtu iespējams to visu iztulkot. Kaut arī viņš lietoja tās pašas rakstu zīmes kā pārējā dokumentā, šī valoda bija pilnīgi sagudrota. Nezinot šo gramatisko sistēmu un bez vārdnīcas palīdzības to nekad nebūs iespējams iztulkot.

Ross pamāja ar galvu.

Tātad, kaut arī mana sieva to nav paveikusi līdz galam, viņa tomēr pabeigusi lielāko tulkojuma daļu, ko vispār kādam bija iespējams iztulkot?

-Jā.

Ross paskatījas masai Šantalai acīs.

Tātad mēs nekad neuzzināsim, kas ir rakstīts pēdējā teksta nodaļā?

Viņa kādu brīdi klusēja, it kā nebūtu droša, vai turpināt un kā to darīt.

Kad tēvs Orlando atgriezās Romā, viņš zvērēja savu noslēpumu atklāt tikai vienīgi pāvestam. Taču, sapratis, ka pat visaugstākajai varai nevar uzticēt savu noslēpumu, viņš teica inkvizīcijai, ka savas hronikas ir jau sadedzinājis. Bet viņš to neizdarīja. Lai saglabātu, viņš tās ielika kastē pie personiskajām mantām un, pirms viņu sadedzināja sārtā, pastāstīja savam līdzzinātājam, kur šī kaste noglabāta. Tajā bija piezīmju grāmatiņa ar detalizētu aprakstu, kur atrodams dārzs, un galvenajos vilcienos attēlotas patiesās briesmas, kas to aizsargāja.

Atsevišķa piezīmju grāmata?

Atsevišķa piezīmju grāmata, kas sniedz norādījumus par dārzu, un tā uzrakstīta viņa paša valodā. Māsas acis nemirkšķinot vērās Rosā. Bez tam viņš iedeva līdzdalībniekam pēdējās nodaļas tulkojumu.

Kas tajā bija?

Tas bija vēstījums par kaut ko vēl daudz noslēpumaināku nekā dārzs. Kaut kas tāds, ko tēvs Orlando nosauca par pirmsākumu. Viņš domāja, ka tas ir kāds spēks, kas augstāks par dārzu.

Ross, kas klausīdamies bija stipri noliecies uz priekšu, uz pašas sēdekļa maliņas, tagad ātri atliecās atpakaļ un sakrustoja rokas.

Kā ir iespējams, ka jūs to zināt?

Tāpēc ka es esmu Glabatāja, viņa teica, it kā viņas paziņojums neprasītu paskaidrojumus.

Glabātāja?

Dārza Glabātāja. Mans uzdevums ir uzraudzīt tēva Orlando atklājumu, līdz kāds aizrautīgs, gudrs un pietiekami attapīgs cilvēks saprastu to, kas jādara ar šo tekstu, un atšifrētu viņa manuskripta galveno daļu. Kad tas notiek, man jāsameklē izglītoti, atbildīgi, cienījami cilvēki un jāatdod grāmata viņiem, un beidzot jānoņem mana nasta. Tēvs Orlando pareģoja, ka tas varētu notikt tad, kad dārzam draudēs vislielākās briesmas un vēl nekad dārzs nav bijis vairāk apdraudēts kā tagad.

Viņa runāja arvien kaismīgāk.

Katru gadu cilvēce virzās arvien tuvāk dārza un viņa pirmsākuma atklāšanai un ļaunprātīgai izmantošanai. Katru mēnesi ziņās es lasu, ka mežcirtēji, fermeri, transporta un degvielas kompānijas ielaužas kādreiz tālajos, neskartajos džungļos. Es biju izmisusi, jo domāju, ka dokuments nekad netiks atšifrēts, līdz internetā izlasīju par jūsu sievas tulkojumu, izpētīju viņas sagatavotību un atklāju viņas mīlestību uz dabas aizsardzību. Es sapratu, ka tā ir viņa, kas to izdarīs līdz galam, māsa Šantala pastiepās pēc savas somas un izņēma no tās necaurredzamu vakuumiesaiņojuma plastmasas maisiņu. Ņemot sainīti, uz grīdas izkrita tukšs ādas maisiņš. Tas bija nedaudz apkaisīts ar sasmalcinātiem, kristāldzidriem akmentiņiem, kurus Ross nespēja noteikt un viņš pazina gandrīz visus akmeņus.

Viņš pievērsa uzmanību necaurredzamajam plastmasas maisiņam. Tiklīdz māsa Šantala to atvēra, gaisā izplatījās vāra pelējuma smaka.

šī ir tēva Orlando grāmata ar norādījumiem par dārzu. Viņa izvilka grāmatu un piesardzīgi to atvēra. Dažas pēdējās lapas bija citādā krāsā nekā pārējās, un māsa pamanīja, ka viņš to ir ievērojis. Pirms daudziem gadiem Voiniča teksta astroloģiskā nodaļa tika iesieta grāmatas beigās. Viņa pasniedza to Rosām. Mazās grāmatas raupjais ādas iesējums bija ticis rūpīgi saglabāts, bet bija nenoliedzami sens. Atveriet to. Tas pierādīs manu vārdu patiesību. Ja jūsu sieva spēja to izlasīt, viņai par to nebija šaubu.

Ross atvēra grāmatu. Dzeltējošās lappuses bija pārklātas ar glītu kaligrāfisku rakstu. Sev par izbrīnu, viņš varēja lielāko daļu rakstītā saprast.

Tā ir spāņu valoda.

Tā ir Orlando Falkona dzimtā valoda. Šo te viņš uzrakstīja pirms atgriešanās Romā, bet raksturīgi, ka tas nav latīņu valodā, kas ir baznīcas valoda. Pēc tam, kad baznīca viņu nodeva, viņš zvērēja nekad vairs neuzticēties Romai. Arī mums-to nevajadzētu darīt.

Bet jūs taču esat mūķene.

Būdama mūķene, es varu palikt anonīma, brīvi izlietojot savu laiku labu darbu veikšanai visā pasaulē. Tēvs Orlando nekad nezaudēja ticību Dievam, bet tikai tiem, kuru rokās atradās Romas vara. Viņi nekalpoja Dievam, vienīgi paši sev un Baznīcas varai. Viņi ir bīstami, Ros. Nežēlīgi.

Ross pakratīja galvu.

Es neesmu katoliskās Baznīcas piekritējs, bet es nespēju tam noticēt.

Romā atrodas tie, kuri darīs visu, lai pasargātu un veicinātu savas dārgās baznīcas darbību, pat ja tas būtu pretrunā Kristus mācībai. Viņa zīmīgi piemiedza acis. Ross atkal ieraudzīja izmisumu viņas skaidrajā skatienā.

Viņš atgriezās pie grāmatas un uzmanīgi pašķīra lapas. Dažas pirmās no tām klāja zīmējumi, kas lika viņam strauji ievilkt elpu. Attēli bija primitīvi, bet ļoti pazīstami ovāli ziedi, kas nelīdzinājās nevienai dabā sastopamai puķei, un savādi veidotas, kailas sievietes. Tie bija baismīgi līdzīgi Voiniča manuskripta ilustrācijām. Pat skaidrais rokraksts likās it kā Voiniča dīvainā teksta atdarinājums.

Viņš atšķīra beigas, kur bija neatbilstošās lapas: Voiniča teksta neiespējamās nodaļas tulkojums, kura dēļ Lorīna bija bezjēdzīgi atlikusi viņu brīvdienas, lai mēģinātu to atrisināt. Arī tas bija spāņu valodā, un viņš ievēroja, ka daudz reižu atkārtojas vārds el origen pirmsākums. Jo vairāk viņš pētīja grāmatu, jo vairāk viņa acis lasīja to, ko prāts nevarēja pieņemt tēva Orlando Falkona atrastais dārzs patiesībā eksistēja. Iesaistīšanās visā šajā lietā lika viņa sirdij sisties ātrāk un radīja jaunus jautājumus:

Kur jūs to dabūjāt? Kas jums to iedeva?

Pēdējais Glabātājs.

Cik ilgi tas jau ir pie jums?

Atkal jau viņas satraucošās acis sastindzināja Rosu.

Lai ko es teiktu, jūs nemainīsiet savas domas par to, kam ticat. Taču saprotiet, ja jūsu sieva redzēja šo grāmatu, viņa zināja, ka tā ir īsta. Lai šī grāmata ir mans pierādījums.

Vai jūs gribat, lai Lorīna kļūst par Glabātāju? Vai tā tas ir? Cik ilgi jūs esat bijusi par Glabātāju? Cik daudz to ir bijis pirms jums? Kā jūs izvēlējās šim uzdevumam?

Viņa veltīja Rosām nogurušu smaidu un papurināja galvu.

Pietiks jautāt. Jūs atklāsiet visu pats, kā tas ir paredzēts. Tikai saprotiet to, ka esmu apsolījusi aizsargāt tēva Orlando mantojumu, un es nespēšu likties mierā, pirms neatdošu viņa piezīmju grāmatu Voiniča manuskripta tulkotājam jūsu sievai Lorīnai. Tagad, kad viņa pareģojums piepildās, Lorīnas liktenis ir kļūt par jauno Glabātāju, taču, pirms viņa spēs līdz galam izpildīt savu uzdevumu un palīdzēt dārzam, tā brīnumainajiem spēkiem, ir viņai jāpalīdz viņa jāizārstē. Tikai tad viņa varēs noņemt manu nastu un pasargāt viņa mantojumu. Vai jūs to neredzat, Ros? Mums nav izvēles. Mums ir jāatgūst dārzs. Viņa pastiepās pāri galdam un uzlika savu roku uz Rosa rokas. Ros, mums abiem ir nepieciešams viens un tas pats. Jus velaties, lai sieva atmostos. Un es nevaru gulēt, kamēr tas nenotiks.

18

Sēdēdams Lorīnas kabinetā, Ross skatījās uz necaurredzamo plastmasas maisiņu, ko bija paņēmis no guļošās māsas Šantalas, un prātoja par mūķenes acīm redzamajām bailēm, kad Torīno, Romas ierēdnis, bija parādījies virtuvē. Skaidrs, lai ko arī Ross domātu, viņi abi ticēja, ka Voiniča manuskripts bija kas vairāk nekā pasaka.

Viņš atvēra maisiņu. Tikai dažas lapas bija bojātas vecajai piezīmju grāmatiņai, citādi tā bija diezgan labā kondīcijā. Ross sadabūja no Lorīnas čīkstošā grāmatu plaukta spāņuangļu valodas vārdnīcu. Ar pateicību atcerēdamies, ka viņa pirmā nopietnā draudzene Prinstonā bija katalāniete, apmaiņas studente no Barselonas, viņš atvēra piezīmju grāmatu un sāka pētīt glīto tekstu spāņu valodā. Kādu brīdi viņš urbās pēdējās neatbilstošajās lapās, apburts par nedaudzajām norādēm uz el origert pirmsākumu. Leonardo Torīno arī bija lietojis šo terminu, lietojot tā latīņu nosaukumu radix.

Tad viņš pievērsa uzmanību piezīmju grāmatas galvenajai daļai. Tajā bija ne mazums dažādu norāžu, ietverot arī robežzīmes, kompasa koordinātas un astronomiskos datus arī kartes, kurās bija attēlots, kādām zvaigznēm sekot dažādos gadalaikos. Manuskriptā bija epizodes, kurās detalizēti izklāstīts, kā atrast dārzu. Tomēr nebija atrodama īstā karte, kā ari nebija iespējams tādu izveidot, pamatojoties uz norādēm. Tikai viena vieta tur bija pieminēta ar īsto nosaukumu pilsētiņa, no kuras sākās meklējumi. Visas nākamās norādes bija attiecināmas uz šo vietu un atbilda kompasa mērījumiem, zvaigžņu stāvoklim un zemes orientieriem. It kā tēvs Orlando Falkons būtu redzējis savus meklējumus džungļos kā ceļojumu uz kartē neatzīmētu zaļu okeānu un atbilstoši rīkojies. Lai sekotu šīm norādēm, kādam būtu jāiet uz minēto sākuma punktu un jāseko norādēm, lai kur arī tās vestu. Kaut arī norādes bija sīki izstrādātas, dažiem dabā sastopamiem orientieriem bija doti neskaidri, poētiski nosaukumi, arī galapunktam, kuru Falkons nosauca par El ļardin del Dios par Dieva Dārzu. Pat ja šīs četrus ar pusi gadsimtus vecās norādes būtu patiesas un dārzs patiesībā tiešām eksistētu, iespējas to atrast bija mulsinoši niecīgas.

Ross atkal atgriezās pie Voiniča teksta tulkojuma Lorīnas datora piezīmēs un salīdzināja stāsta sākumu, kurā bija aprakstīts ceļojums uz dārzu, ar Falkona piezīmju grāmatu. Salīdzinājis galveno notikumu secību Lorīnas piezīmēs ar vairāk detalizētiem posmiem, kas bija aprakstīti Falkona piezīmju grāmatiņā, viņš redzēja, ka tie pilnīgi saskan.

Tad viņš iegāja internetā un sameklēja "Pāvesta inkvizīciju". Gluži kā māsa Šantala viņam bija stāstījusi, trīs Lielie inkvizitori bija kļuvuši par pāvestiem sešpadsmitā gadsimta beigās, un otrais no tiem patiešām bijis Pijs V. Visbeidzot viņš pārbaudīja vēsturiskās norādes par Pizarro Jaunās pasaules iekarošanu. Un atkal hronoloģija sakrita ar laiku, kuru māsa Šantala minēja kā to, kad Falkons bija uzsācis savus meklējumus.

Un tomēr, lai cik ļoti Ross gribētu ticēt Orlando Falkona Dieva dārzam, viņš to nespēja. Ross bija zinātnieks, ģeologs. Kā tas būtu iespējams, ka tāda vieta tiešām pastāvētu? Viņam sāka sāpēt galva. Viņš bija tam pārāk tuvu. Viņam bija vajadzīga perspektīva. Viņam bija nepieciešams parunāt par to

ar kādu, kam varētu uzticēties un kam par šo lietu būtu kāda jēga. Viņš vēlreiz paskatījās uz piezīmju grāmatiņu. Ko bija teikusi māsa Santala? Lai šī grāmata ir mans pierādījums. Ja jūsu sieva to lasīja, tad viņa nešaubījās par to. Lorīna pašlaik nevarēja lasīt. Bet viņš kādu pazina, kas to varētu izdarīt.

Ross paņēma telefonu un piespieda numura taustiņus.

19

Elizabete Kvinna bieži tika pārprasta. Daži gluži atklāti sauca viņu par lesbieti vienkārši tā iemesla dēļ, ka viņai nebija drauga. Lai arī tā nebija taisnība, viņai likās, ka lielākā daļa vīriešu ir neinteresanti. Lai gan Elizabete sludināja, ka mīl visu cilvēci, patiesībā bieži vien viņa konstatēja, ka cilvēki ir neinteresanti. Lupām, ar kurām viņa pētīja pasauli, bija divi stāvokļi platleņķa un tuvplāna. Viņa dedzīgi uztraucās par liela mēroga ekoloģiskajām problēmām, piemēram, planētas bojāeju, un viņai patika pamatīgu matemātisku problēmu tīrība un skaidrība.

Kalsna un cēla, gariem, sprogainiem, ar hennu krāsotiem sarkaniem matiem, viņa atgādināja zinātnieci cīnītāju. īpaši tad, kad viņa bija redzama biezās brillēs, lietotos džinsos, kaņepju krāsas jakā un T kreklā, atklāti paužot uzskatus par planētas vai Gajas, kā viņa neatlaidīgi sauca Zemi, glābšanu. Tomēr zem sarkanajiem, sprogainajiem matiem bija pirmklasīgas analītiskas smadzenes. Un zem viņas T krekliņa ar uzrakstu "Glābsim Gāju!" sitās dedzīga sirds. Par spīti visai viņas neiecietībai pret pārējiem cilvēkiem, bija kāda persona, par kuru Zeba rūpējās, kuru pat dievināja, lieliskā, līdzjūtīgā, nepārprotamā un skaistā Lorīna Kellija. Zeba pat piedeva Lorīnai viņas laulību ar naftinieku.

Tas ir apbrīnojami. Tas noteikti nav viltojums, viņa paziņoja, pārlaidusi acis Orlando Falkona grāmatas dažām lapām. Viņa bija ieradusies nekavējoties, tiklīdz Ross piezvanīja, un alkatīgi noklausījusies viņa stāstījumā par Torino un māsu Šantalu.

Vai tu esi pārliecināta? Ross jautāja, soļodams pa Lorīnas kabinetu, kamēr Zeba sēdēja pie rakstāmgalda, urbdamās piezīmju grāmatiņā. Vai tev nevajag to vēl papētīt?

Nē, to noteikti ir paveicis tas pats puisis, kas sarakstījis Voiniča manuskriptu.

Kā tu to zini?

Redzi, es drīkstēju Lorīnai palīdzēt pie datora un strādāt ar matemātisko materiālu, bet es esmu speciāliste lingvistikā un literārajās tiesās, un es daudz laika esmu pavadījusi, pētot Voiniča manuskriptu. Tā ir viena un tā pati roka. Es par to esmu pārliecināta. Paskaties, kādi ir visi "i" burti un kādi ir "g" burtu līkumi. Viņa pārsteigumā papurināja galvu. Mēs ar Lorīnu bieži prātojām, vai šis dārzs varētu patiešām pastāvēt.

Ross pārtrauca soļošanu.

Pat tad, ja tas ir pilnīgi neiespējami?

Kāpēc tas ir neiespējami? Vai tu gribi teikt, ka jūs ģeologi esat atklājuši pilnīgi visu uz šīs planētas? Puiši nepārtraukti atklāj arvien ko jaunu. Atceries, kā pirms pāris gadiem viņi atrada jaunu gorillu sugu Kongo, un ka jaunās pigmeju ciltis Indonēzijā viņus nosauca par hobitiem. Nemaz nerunājot par neskaitāmajām jaunu augu un dzīvnieku sugām, kas visu laiku tiek atklātas džungļos. Kāpēc kaut kur nevarētu atrasties šis dārzs?

Brīnumainais dārzs? Vai tev neliekas, ka to kāds būtu jau atradis pirms mums?

Viņa piesita ar pirkstiem pie piezīmju grāmatiņas.

Hallo! Kāds to acīmredzot ir izdarījis pirms četriem ar pusi gadsimtiem Orlando Falkons.

Bet es esmu zinātnieks.

Tāpat kā es. Mana nozare ir matemātika visu zinātņu karaliene. Bet mūsu uzdevums ir noslēpumainās parādības atrisināt, nevis uzskatīt, ka to nav. Izmanto zinātniskas metodes, Ros. Izstrādā dažādas hipotēzes. Lūk, šeit ir izaicinājums. Ja mēs pieņemtu, ka dārzs patiešām eksistē, vai tu, būdams ģeologs, spētu izstrādāt hipotēzes, lai izskaidrotu, kā tas ir iespējams?

Protams, dažas hipotēzes varētu būt.

Labi, tad darīsim tā. Zeba pasniedzās pēc datora peles, un, viņai ritinot tekstu uz Lorīnas tulkojuma sākumu, Ross apsēdās viņai blakus, un abi sāka kopīgi lasīt ekrānā redzamo tekstu.

…Mūsu meklējumi bija nolemti grūtībām jau pašā sākumā. Mēs uzsākām ceļu ēnainos mežos, kas atradās augstu kalnos. Migla bija tik blīva, ka nevarējām saskatīt pat savas pēdas. Pirmajā nedēļā septiņi kareivji gāja bojā, pazūdot rēgaini baltā tukšumā. Kad mēs beidzot nolaidāmies lejā līdzenumā, mūs sagaidīja nepārvarami džungļi, kam cauri spēja izlauzties vienīgi varena upe. Mēs uzbūvējām plostus un ļāvām straumei nest mūs zaļajā svešumā.

Dienām ilgi upe nesa mūs, kur vien vēlējās, cauri trakojošām krācēm un klintīm, kamēr galu galā noveda mūs līdz ūdenskritumam. Divi plosti tika sašķaidīti druskās kā sērkociņi un ierauti mutuļojošajā ūdenī, kas noslīcināja visu uz tiem. Atlikušie plosti izturēja, jo virzījās tieši iekšā ūdenskritumā. Aprēķinājuši savus zaudējumus, turpinājām doties lejup pa grūto ūdensceļu, kuru apdzīvoja pūķveidīgi radījumi un kur arī daudzi mūsējie gāja bojā.

Mēs pametām plostus, lai izcirstu ceļu necaurredzamajos džungļos. Ar šo brīdi iekarotāji bija kļuvuši par iekarotajiem, plēsīgu zvēru un slimību apsēsti. Džungļi bija tik biezi, ka laiks zaudēja jebkādu nozīmi. Nebija vairs atšķirības starp dienu un nakti. Mums soļojot, indīgas čūskas iecirta zobus kareivju pēdās un kājās un tad pazuda biezajā krūmājā, tajā pašā laikā neredzami zvēri lavījās pie mums no meža biezokņiem. Drīzi vien es zaudēju cerību sameklēt zelta pilsētu. Vienīgais, ko mēs šeit varējām atrast, bija nāve.

Mēs bijām zaudējuši šajā cīņā, mūsu skaits bija sarucis, un es parādīju kapteinim savu uzrakstīto hroniku, kurā biju atzīmējis zemes orientierus, kompasa koordinātas un zvaigžņu stāvokli. Tas aizvedīs mūs mājās, es viņam sacīju. Taču pavēle, ko bija saņēmis kapteinis, bija precīzi formulēta viņš nedrīkstēja atgriezties bez zelta.

Zeba paskatījās uz Rosu.

Tiktāl nebūtu nekā strīdīga.

Ross paraustīja plecus.

Nē. Turpinām.

Viņa atkal ritināja tekstu.

Mēs virzījāmies dziļāk iekšā velnišķīgajos džungļos. Galīgi novārguši un zaudējuši cerības, pārvarējām daudz šķēršļu, līdz iegājām bezgalīgā alā, īstā klinšu katedrālē, caurslāņotā ar kaut ko, kas izskatījās pēc zelta. Mēs sekojām šim slānim lejup un nonācām augstā telpā, kur bija karsts kā krāsnī, un to apgaismoja viena vienīga atvere augstajos, klinšainajos griestos. Zelta dzīsla noveda mūs lejup pie uguns upes, kam pāri varēja tikt pa melnu klinšu dambi. Pārgājām pa dambi un iekļuvām citās alās. Šeit bija indīgs, sēra pilns smags gaiss, un no sienām pilēja degošs lietus. Mēs aizsedzām mutes un aizklājām acis un turpinājām iet, taču tad mani sagrāba patiesas šausmas, jo kļuva baisi, it kā ieejot pašā ellē. Beidzot es ieraudzīju gaismas staru. Un es izdzirdēju patīkamas, pārdabiskas skaņas. Es traucos gaismas virzienā, un tas skaistums, ko tur ieraudzīju, mani gandrīz padarīja aklu. Tā bija nevis elle, bet gan debesu valstība uz zemes, Ēdenes dārzs…

Zeba apstādināja peli un paskatījās uz Rosu.

Joprojām viss kārtībā?

Jā, es tā domāju. Zelta dzīsla patiesībā varētu būt zelts vai pirīts. Gan apakšzemes lavas straume, gan sēra alas, no kuru sienām pil sērskābe, ir pilnīgi iespējamas ģeoloģiskas parādības un bieži vien ir atrastas vienkopus.

Labi. Gaisma izveda viņus laukā no alām dārzā, ko no visām pusēm norobežoja klinšu kraujas un kas bija pilns ar dīvainiem augiem, kuri nebija līdzīgi nevienam augam ārpasaulē. Ko tu teiksi par šiem savādajiem augiem?

Par spīti savam skepticismam, Ross sāka iespaidoties no Zebas entuziasma.

Ja noslēgtu dārzu bija ietvērusi lava, iespējams, ka tur varētu būt attīstījusies unikāla ekosistēma, ka pastāvētu pilnīgi neatkarīgi no džungļiem ārpusē. Pavisam nesen pusaudži Izraēlā atklāja aizvēsturisku, pabeigtu ekosistēmu, kas ir bijusi noslēgta miljoniem gadu. Ajalonas ala ir piķa melna, divus ar pusi kilometrus gara, tajā atrodas ezers, un tā atrodas dziļi zem necaurlaidīgiem krīta slāņiem. Šī ekosistēma saņem enerģiju nevis no saules, bet no sēra oksīda veidojumiem, kas ir enerģijas avots. Viņi jau ir atraduši vismaz astoņas jaunas sugas, kas varētu būt radušās pirms vairākiem miljoniem gadu.

Nu lūk! Tas nemaz nebija tik grūti, vai ne? Viņa paritināju tekstu lejup. Un ko tu teiksi par pilnīgi apaļu ezeru dārza vidū, kuram ūdeni piegādā siltas straumes no draudīgām alām, kas atrodas dārza tālākajā galā?

Apaļi ezeri nav nekas neparasts Kongo lietus mežu vidū ir pilnīgi apaļš ezers. Pat karstie ūdeņi varētu būt zināmas fosforescences rezultāts. Pastiepies pār Zebas plecu, Ross pamāja uz attēlu. Un kas ir ar šīm apaļajām, piebriedušajām, kailajām sievietēm, kas dzīvo aizliegtajās alās un dzied šķīstās balsīs? Kā lai viņas nosauc?

Zinātnieki vienmēr viņas saukuši par nimfām, bet Voiniča manuskriptā viņas tiek sauktas par Ievām.

Labi, ko tad šīs nimfas vai Ievas tur dara? Un arī citi radījumi, kas attēloti Voiniča manuskriptā?

Tu teici, ka dārzam, iespējams, piemīt sava ekosistēma, kurā augi un zvēri attīstītos neatkarīgi no ārējās pasaules. Nimfas un pārējās radības varētu eksistēt tāpat kā tie cilvēkveida hobiti, ko atrada Indonēzijas salā, vai tās jaunās sugas, kuras atrada Izraēlas alā.

Es pieņemu, ka tas ir iespējams.

Zeba paraustīja plecus.

Visām hipotēzēm ir jābūt iespējamām.

Ross norādīja uz datora ekrānu.

Labi, bet šī ir tā daļa, kur man jau rodas reālas problēmas. Viņš skaļi nolasīja tekstu. "Kad ievainotie kareivji ēda augus un dzēra ezera ūdeni, viņu ievainojumi un lauztie kauli brīnumainā kārtā sadzija. Pat tie, kas bija tuvu nāvei, pilnīgi izveseļojās."

Zeba izvilka pirkstus caur saviem sarkanajiem matiem. Tas bija diskutējams jautājums. Viņa gribēja ticēt dārza pastāvēšanai. Viņai patika doma, ka tas varētu būt Gajas labklājības avots: Mātes Zemes sirds, kurā viss iespējams. Bet viņas precīzā, matemātiskā smadzeņu daļa zināja, ka, tikai kaut ko vēloties, tas vēl nepadara to par īstenību. Viņai nebija iemesla neticēt.

Labi, paspēlēsimies vēl ar hipotēzēm. Kā varētu izskaidrot vienreizēju, izolētu dārzu, ar savu paša unikāli attīstīto ekosistēmu, kur gan ūdenim, gan augiem ir brīnumainas, dziedinošas īpašības?

Ross noskurinājās.

Orlando Falkons domāja, ka tā ir dievišķīga vieta Dieva dārzs.

Bet viņš bija priesteris. Tu esi ģeologs, zinātnieks. Kā tu to izskaidrotu?

Ross papurināja galvu un paraudzījās augšup uz ierāmēto gravīru pie sienas virs Lorīnas rakstāmgalda gadsimtus vecu pasaules karti. Senajā kartē bija iezīmēti tādi marķējumi kā Terra Incognita, nezināmas zemes, un okeānos bija attēloti jūras briesmoņu zīmējumi ar brīdinājumu: "Esiet modri! Te ir sastopami pūķi." Kādu brīdi Ross pētīja karti, tad viņa sejā parādījās savāda izteiksme. It kā viņš būtu ieraudzījis kaut ko tādu, kam pilnīgi nespētu noticēt.

Zeba uztvēra uzbudinājumu viņa sejā.

Ko tu tur ievēroji, Ros? viņa jautāja. Pastāsti!

Ross uzreiz neatbildēja. Viņš turpināja vērot seno karti virs Lorīnas rakstāmgalda. Pētīdams fantastisko, nepilnīgo karti, viņš nevilšus salīdzināja to ar Xplore precīzo, ģeoloģisko pasaules karti, kas parādīja ne tikai pilnīgu planētas virsmu, bet arī to, kas atradās tās iekšienē. Aizmetņi šai idejai, kuras atklāsme viņu uztrauca, radās jau tad, kad viņš pēdējo reizi bija izmantojis Xplore ģeoloģisko karti lai prezentētu savu aizvēsturiskās senās naftas teoriju Andervudam un Kovacam viņa atkāpšanās dienā.

Viņš izrāVa datora peli no Zebas rokām un noritināja tekstu atpakaļ pie Lorīnas tulkojuma par lavas straumi un indīgajām sēra alām, no kuru sienām pilēja degošais lietus. Tas viņam atgādināja toksisko stāvokli, kas pārsvarā dominēja laikā, kad zeme vēl bija jauna, šī sakarība uzdzirkstīja viņa smadzenēs tik ērmīga, ka pat nevarētu būt ticama. Vai varbūt varētu? Par spīti viņa skepticismam, sirds sāka sisties straujāk. Šāda hipotēze varētu izskaidrot visu. Ross datorā sameklēja vietu, kur bija stāstīts par kareivjiem, kas gājuši bojā, meklēdami kaut ko noslēpumainu, paslēptu dziļi baisajās alās dārza tālākajā malā, pārliecināti, ka meklē dārgumus. Izglītotais priesteris centās viņus apturēt, bet neviens nepalika dzīvs, un straume kļuva sarkana no viņu asinīm. Ross paķēra Orlando Falkona norāžu grāmatu un atšķīra pēdējās, neatbilstošās lappuses, kas atklāja pēdējo, neatrisināmo nodaļu Voiniča teksta tulkojumā. Skenēdams tekstu, Ross atkal un atkal pievērsa uzmanību vārdiem el origen, pirmsākums. Viss, kas norādīja uz viņa hipotēzi, tomēr likās ļoti dīvains.

Kas tas ir? Zeba jautāja. Viņas platās acis izskatījās milzīgas cauri biezajiem briļļu stikliem.

Ross centas sakārtot savas juceklīgas domas, lai varētu tas Zebai pasniegt kā hipotēzi.

Fakts: te varam runāt par to laiku uz Zemes, pirms kura planēta bija neauglīga un pēc kura tas tā vairs nebija. Un, ja tu ņem vērā šī neiespējamā, brīnumainā, bet neapstrīdamā momenta nozīmi Zemes vēsturē, tad viss ir iespējams.

Vai tu runā par to laiku, kad uz Zemes sākās dzīvība?

Ne tikai par to, kad apbrīnojamais dzīvības uzliesmojums notika, bet kā tas notika un, pats galvenais, kur tas notika.

Zeba lēnām nogrozīja galvu.

Labi, tātad mēs runājam par to, kad un kur uz Zemes sākās dzīvība. Turpini.

Ross skaidri sakārtoja turpmāko stāstījumu divās daļās "ja" un "tad".

ļa ir tā, kā pierādījumi vedina mūs domāt, ka dzīvības sēklas radušās no asteroīdu radītām aminoskābēm, kas trāpījušas planētu pirms četriem miljardiem gadu, un ja tā vieta, kur auglīgais asteroīds trāpīja Zemes garozu, ir saglabājusies tādā pašā veidā, kā tika saglabājusies miljardiem gadu vecā klints Grenlandes rietumos un četrus miljardus vecā garoza, kas atrodas Kanādas ziemeļrietumos (Acasta Gneisses), tad Orlando Falkona atrastais Ēdenes Dieva dārzs varētu būt dzīvības epicentrs, Zemes nulles punkts, pirmatnējā trieciena vieta, no kura sākās dzīvība, vieta, kas ir kaut kādā veidā iesaldēta telpā un laikā. Noslēguma nodaļā Falkons pat piemin kaut ko tādu, ko viņš nosauc par el origen pirmsākumu. Viņš uz brīdi apklusa, taču Zeba neteica neko. Viņas seja bija nobālējusi, un viņa tikai cieši lūkojās Rosā. Vēl kas, viņš turpināja, ja šis dārzs vai arī tā pirmsākums patiešām eksistē un ja tas tiešām ir punkts, no kā sākusies dzīvība, tad tas varbūt joprojām satur pirmatnējo sēklotni, dzīvības koncentrātu, DNS pirmdaļiņu un tas varētu izskaidrot dārza savādo floru un faunu, un tā brīnumaini ārstējošās īpašības.

Zeba veltīgi pūlējās ierunāties. Tik tikko spēdama pačukstēt, viņa teica:

Tātad, kā sacīja mūķene, kaut kas šajā dārzā spētu izdziedināt Lorīnu?

Jā, Ross lēni sacīja, sajuzdams, ka pirmais cerību vilnis pārņem viņu. Ja un tas bija ārkārtīgi liels "ja" šis dīvainais dārzs ir tāds, kā viņš savā hipotēzē bija to aprakstījis, tad viņš varētu atklāt vienu no ģeoloģijas svētajiem Grāliem, iespējams, visas zinātnes svēto Grālu. Bet vissvarīgākais bija, ka viņš varbūt, tikai varbūt, izglābtu Lorīnu.

Zeba iesēdās dziļāk krēslā, satvēra galvu rokās un nervozi iesmējās.

Velns! Voiniča teksta tulkojumā Dieva dārzs ir Gajas klēpis, visas virs zemes pastāvošās dzīvības šūpulis. Pie velna, Ross, tā ir gatavā elle ne hipotēze. Nav nekāds brīnums, ka priesterim viss ir sajucis.

Vini abi iesmējās, priecīgi, ka saspīlējums izgaisis.

Šī hipotēze mums vēl ir jāpierāda.

To var izdarīt ļoti vienkārši, Zeba teica, sniegdamās pēc Orlando Falkona piezīmju grāmatiņas. Jāatrod dārzs.

Ross pēkšņi iedomājās par Lorīnu un bērnu viņai zem sirds, un viņa uzbudinājums izgaisa.

Es nevaru pamest Lorīnu vienu, lai dzītos pēc māņiem. Ne tagad, kad viņai esmu visvairāk vajadzīgs.

Tā nav dzīšanās pēc māņiem, teica kāda balss aiz viņiem.

Ross apmetās apkārt.

Cik ilgi jūs jau te esat?

Pietiekami ilgi, lai noklausītos jūsu teoriju.

Jūs droši vien esat māsa Šantala, pieceldamās sacīja Zeba. Sveicināta, esmu Zeba Kvinna. Es strādāju pie šā manuskripta kopā ar Lorīnu.

Priecājos jūs satikt, Zeba. Māsa Šantala pārgāja pāri istabai, ar abām rokām satvēra Zebas plaukstu, tad pacēla Falkona piezīmju grāmatu no rakstāmgalda un piespieda pie krūtīm. Tātad? Vai jūs abi nāksiet man līdzi meklēt dārzu?

Ar mani jūs varat rēķināties, sacīja Zeba.

Nu, nu, ne -tik strauji, teica Ross, joprojām nebūdams skaidrībā, kam īsti ticēt un kas Lorīnai būtu vislabāk. Viņš norādīja uz piezīmju grāmatiņu. Pat ja šis dārzs tiešām pastāv un tas vēl ir liels jautājums -, daži pavedieni, kas uz to norāda, ir diezgan noslēpumaini, lai neteiktu vairāk.

Es varu tos izskaidrot, teica māsa Šantala.

Patiešām? Kā jūs varat būt tik pārliecināta par to?

Es esmu Glabātāja. Es esmu sekojusi tiem pagātnē.

Lai atrastu dārzu? Ross neticībā sarauca pieri. Vai jūs tur esat bijusi?

-Jā.

Tad kāpēc jums vajadzīga musu palīdzība tur atgriezties?

Tāpēc, ka esmu veca, ceļojums ir tāls un grūts, un tas notika pirms daudziem gadiem. Viņa norādīja uz piezīmju grāmatiņu. Lai atrastu pareizo ceļu, mums nāksies sekot šīm norādēm soli pa solim.

Ross neapmierināts berzēja deniņus, nespēdams saprast, vai vecā sieviete stāstīja patiesību vai arī ir tikai maniakāla fantazētāja.

Māsa, es gribu ticēt jūsu stāstam. Es patiešām vēlos noticēt brīnumainajam dārzam, kas spētu glābt manu sievu. Bet, ja jūs domājat, ka es taisos pamest Lorīnu viņas pašreizējā stāvoklī tikai tāpēc, ka jūs sakāt šis dārzs pastāv un jūs tur jau esat bijusi, tad jūs maldāties.

Bet kā tad paliek ar jūsu teoriju?

Šis nav nekāds zinātniskais eksperiments. Es nevaru pamest savu sievu tikai tāpēc, ka vēlos pārbaudīt neticamu hipotēzi. Man vajag vairāk. Man ir nepieciešams kāds pierādījums.

Ross papurināja galvu.

Māsa Šantala bridi klusēja.

Man kaut kas bija, un tas, iespējams, varētu jūs pārliecināt par dārza dziedinošo spēku, bet tā nebija pietiekamā daudzumā. Es izlietoju pēdējo… Viņa atkal apklusa un notēmēja savas brīnišķīgās acis uz Rosu. Lorīnai.

Rosa sirds palēcās, un viņš ievēroja Zebas sejā pavīdam šoku.

Ko jūs sakāt? Viņš pēkšņi atcerējās, ka bija atradis māsu Šantalu pie Lorīnas gultas tuvu viņas barības caurulītei. Viņam kļuva nelabi. Vai jūs viņai kaut ko iedevāt?

Viņa cieši paraudzījās Rosā.

Tikai to, kas man bija atlicis, un tas vairs nebija daudz. Tas bija veltīgi, bet es tiešām izmisīgi vēlējos, lai viņa izveseļotos. Ja man būtu bijis vairāk, es to būtu viņai iedevusi. Esmu pārliecināta, ka tam būs zināma iedarbība, bet baidos, ka tas viņu vēl neizārstēs.

Ko tieši jūs viņai iedevāt? jautāja Zeba.

Ross uzlēca kājās un sniedzās pēc telefona. Ko viņš bija domājis? Šeit nebija dārza. Te bija tikai veca, maldu pārņemta mūķene, kas saindējusi viņa sievu.

Ko jūs viņai iedevāt? Telefons iezvanījās, tiklīdz Rosa roka to aizskāra. Viņš ieslēdza skaļruni, nikni raudzīdamies māsā Šantalā. Te Ross Kellijs.

Ros, te runā Diāna. Izklausījās, ka Lorīnas māte ir gluži bez elpas. Es tev zvanu no slimnīcas.

Zebas seja nobālēja, un Rosām pārskrēja aukstas tirpas.

Vai kaut kas nav labi? Vai kaut kas noticis?

Neuztraucies, Ros, viss ir labi, Diāna ātri atbildēja. Ir notikusi neliela, bet ļoti svarīga uzlabošanās. Lorīna vairs nav pievienota piespiedu elpošanas iekārtai. Viņa patstāvīgi elpo, un bērniņš saņem arvien vairāk asiņu un skābekļa. Ārsti brīdināja, lai es pārāk neuztraucos, jo Lorīnas prognozes nav mainījušās, bet bērniņa stāvoklis ir nedaudz uzlabojies.

Rosu pēkšņi pārplūdināja atvieglojums un šoks. Vai ta varētu būt tikai sakritība? Viņš cieši uzlūkoja mūķeni.

Kad viņi to atklāja, Diāna?

Pirms nepilnas stundas.

Vai vini zina, kā tas ir noticis?

Vēl ne. Pašlaik notiek izmeklēšana un skenēšana. Bet ārsts teica, ka tāda negaidīta uzlabošanās ir ļoti neparasta. Tas ir mazs brīnums, Ros.

Es tūlīt ieradīšos.

Tas nav nepieciešams, Ros. Ir jau vēls un, kā jau es teicu, pašlaik viņai veic dažādas pārbaudes. Es palikšu pie viņas līdz pusnaktij. Vai tu varētu ierasties rīt no rīta?

Ross paskatījās pulkstenī. Bija vēls, un viņš nevarētu uzzināt neko jaunu, pirms nebūtu beigta Lorīnas izmeklēšana.

Labi, Diāna. Es tā arī darīšu. Paldies, ka paziņoji man jaunumus.

Redzēsimies rīt. Arlabunakti!

Viņš nolika klausuli un kādu brīdi neko neteica, cenzdamies izprast, kas tikko bija noticis. Viņš vairs nezināja, vai jūtas dusmīgs vai pateicīgs par mūķenes iejaukšanos.

Tā bija Zeba, kas pārtrauca klusumu.

Vai jūs iedevāt Lorīnai kaut ko, kas nāca no dārza?

-Jā.

Ko tieši? jautāja Ross.

Māsa Šantala paraustīja plecus.

Tam nav nozīmes. Man tā arī vairāk nav. Svarīgi ir tikai tas, ka tas bija viss, kas man palicis, un tā nebija pietiekami daudz. Mums nepieciešams dabūt vairāk. Daudz vairāk. Pēkšņi viņa izskatījās ļoti nogurusi. Ros, man ir vienalga, kā jūs izskaidrojat tēva Orlando dārzu reliģiski, zinātniski, garīgi taču saprotiet, ka tam ir spēks, kas spēj izdziedināt jūsu sievu. Viņa noslīdēja uz krēsla Rosām blakus. Un mums nav daudz laika, lai to atrastu. Zāles, ko es iedevu Lorīnai, es glabāju sev, lai tās palīdzētu man paveikt grūto ceļojumu. Es esmu vārga un kļūstu arvien vājāka, un es baidos, ka bez manas palīdzības norādījumu izskaidrošanā jūs nekad to neatradīsiet. Viņa pasmaidīja. Tātad, lai arī ko jūs nolemtu darīt, Ros, izlemiet to ātri. Ļoti ātri.

Tonakt Ross, atlicis lēmuma pieņemšanu uz nākamo dienu, gulēja, sapņodams par savu trauslo ģimeni; par Lorīnu un bērniņu viņai zem sirds, par bērniņu, kas izmisīgi centās iekļūt šajā pasaulē, par māti, kas cīnījās, lai to nepamestu.

Kamēr viņš gulēja, slepkava, kas reiz bija la mano sinistra del diavolo, zagšus izpildīja sava kunga norādījumus.

Vispirms viņš pievienoja noklausīšanās ierīces Rosa mājas telefona līnijai.

Vēlāk, pirmajās rīta stundās, apģērbis atbilstošu formas tērpu, ar mēlnu somu rokā, slepkava iekļuva Svētas Sirds slimnīcas tukšajos gaiteņos. Pārliecinājies, ka ir viens, viņš iegāja traumatoloģijas nodaļas trīsdesmit sestajā palātā. Sasniedzis gultu, viņš pārbaudīja slimnieka vārdu, kas bija uzrakstīts uz kartes, un atvēra somu. Labu brīdi viņš stāvēja, vērodams nekustīgi guļošo slimnieku, klausīdamies dažādu iekārtu ritmiskajās skaņās, kas uzturēja viņu pie dzīvības. Visu šo laiku viņa seja palika pilnīgi neizteiksmīga, neizpaužot ne kripatiņas viņa patieso domu. Beidzot viņš atvēra somu un izpildīja to, ko ordeņa priekšnieks viņam bija licis darīt.

Kad tas bija padarīts, viņš uzmeta gultai pēdējo skatienu un devās projām. Neviens nebija pamanījis viņa ierašanos, un, kaut arī slimniece būtu viņu redzējusi, viņa nebija spējīga to pastāstīt.

22

Ross bija cerējis, no rīta pamostoties, jau būt skaidrībā par turpmāko darbības plānu, taču viņš pamodās, tāpat pīdamies pretrunās, kā pirms tam, gulēt ejot. Un, kad viņš kopā ar tēvu ieradās slimnīcā, Lorīnas neirologs nespēja viņam šajā jautājumā palīdzēt.

Lorīnas stāvoklis noteikti ir uzlabojies, savā kabinetā teica Grīnblums. Kaut arī mēs nesaprotam, kas tam ir par iemeslu. Tagad viņa spēj patstāvīgi elpot, un uztūkums ap smadzeņu stumbru ir samazinājies. Skenēšana savukārt atklāja, ka viņas bojātajos skriemeļos daži lūzumi vairs nav redzami, un to es nespēju izskaidrot. Tas viss ir labi, taču prognoze nav reāli mainījusies. Lorīna joprojām atrodas dziļā komā, kas atbilst pirmajam līmenim Rančo skalā un trešajam līmenim Glāzgovas komas skalā. Un mums nav iemesla ticēt, ka prognoze ir uzlabojusies.

Un ko jūs domājat par bērna stāvokli?

Bērniņa stāvoklis ir atbilstoši labāks, piesardzīgi atbildēja neirologs, bet es vēl nevaru teikt, ka tas būtu labs.

Tātad jūs sakāt, ka ir notikusi pēkšņa uzlabošanās, kuru jūs nespējat izskaidrot, taču kopējā aina nav sevišķi mainījusies?

Diemžēl tā ir.

Lai gan Ross bija priecīgs par ventilatora noņemšanu no Lorīnas trahejas un bezdvēseliskās, mehāniskās skaņas pazušanu viņas istabā, Grīnbluma situācijas izskaidrojums nepadarīja visu vienkāršāku. Brokastodams slimnīcas bufetē, Ross joprojām domāja par Orlando dārzu. Viņš gaidīja, kad tēvs būs apēdis olas ar kapāto gaļu, lai varētu viņam par to izstāstīt. Bija paredzams, ka skeptiski noskaņotais, nopietnais tēvs papurinās galvu un pajautās, kāpēc Ross vispār ir apsvēris "visas šīs stulbības". Taču tēvs tikai šūpoja savu kafijas krūzīti lielajās, sarepējušajās rokās un, pārdomu pilns, sarauca pieri.

Viss, ko es, lauku cilvēks, saprotu, ir tas, ka daba atradusi savādu veidu, kā jūs pārsteigt. Es netaisos te sēdēt un apgalvot, ka dārza pastāvēšana nav iespējama. Dēls, tu pameti fermu, lai mācītos koledžā. Ko tava izglītība tev saka priekšā? Vai dārzs pastāv?

Ross atkal pārdomāja savu hipotēzi un nodrebēja.

Es domāju, ka tas teorētiski ir iespējams.

Vai tas varētu palīdzēt Lorīnai? Es kaut kur lasīju, ka pasaules džungļos ir bezgala daudz zāļu un ārstniecisko līdzekļu, par kuriem modernā zinātne vēl neko nezina.

Ross domāja par Lorīnas stāvokļa uzlabošanos.

Es vēlreiz saku tas ir iespējams.

"Iespējams" pašreiz izklausās diezgan labi, teica tēvs. Tas ir pat ellīgi labi salīdzinājumā ar to, ko dakteris Grīnblums mums stāsta. Viņš apklusa un stingri paskatījās uz Rosu. Dēls, tu nekad neesi mierīgi sēdējis un, neko nedarot, gaidījis, lai kaut kas notiek. Kas tevi tagad aiztur?

Tas, ka ,tad man būtu jāpamet Lorīna un vēl nedzimušais bērniņš. Ja es tiešām došos meklēt to vietu, man tas ir jādara pamatīgi un nopietni. Es varētu būt prom nezin kur vismaz pāris mēnešu.

Viņa tēva parasti mierīgajā skatienā uzliesmoja uguns.

Es tev kaut ko pateikšu par brīvu, dēls. Ja es būtu spējis kaut ko darīt, lai glābtu tava nedzimušā brālīša dzīvību pirms visiem šiem gadiem, vai glābtu tavu māti, kad vēzis viņu paņēma, es to būtu darījis nekavējoties. Viņš skumji uzsmaidīja Rosām. Dēls, tev ir veicies. Tu vari kaut ko pasākt. Es īsti nepārzinu tavu profesiju, bet saprotu, ka tajā ietilpst dažādu materiālu meklēšana. Tas ir tas, ko tu dari. Tas ir tas, ko tu labi proti darīt. Ja ir kaut niecīgākā iespēja, ka šis dārzs tiešām eksistē, tad tu vari to atrast. Un, ja Lorīnas un mazulīša glābšanai nepieciešams uz dažiem mēnešiem viņus atstāt, tad dari to. Es palikšu te, lai parūpētos par visu. Katrā ziņā es pārdošu fermu. Man tā vairs nav pie sirds, un tu to nevēlies. Es saņēmu diezgan pieklājīgu piedāvājumu no vecā Lū Džekmena, un es tam piekritīšu. Tātad neuztraucies par Lorīnu un manu mazbērniņu. Atļauj man un Lorīnas mātei kādu laiku viņus pieskatīt.

Ross juta uzplūstam pateicības un cerību vilni. Beidzot viņš varēja kaut ko iesākt.

Vai tu esi pārliecināts, tēt?

Pie velna, dēls, es vēl nekad neesmu bijis vairāk par kaut ko pārliecināts. Ej un atvadies no Lorīnas, paskaidro viņai, kādēļ tu dodies projām, un tad dari visu iespējamo, lai viņu glābtu. Ja tu neko nedarīsi, tu to nožēlosi līdz sava mūža beigām.

Apņēmības pilns, Ross aizsteidzās uz Lorīnas istabu un paņēma telefonu. Entuziasms, kas bija jaušams Zebas Kvinnas balsī, izraisīja viņā smaidu.

Ei, Ros, vai tu vēl neesi nolēmis?

Vai tu joprojām piedalies?

Vari būt drošs par to. Tātad vai mēs ejam vai ne?

Jā, viņš teica. Mēs ejam.

Viņas balss pārvērtās.

Kā ir ar tevi, ja būs jāatstāj Lorīna?

Viss ir kārtībā, Ross atbildēja, cenzdamies apspiest savas šaubas un pieskaņoties viņas apņēmīgajam entuziasmam. Bet tikai tāpēc, ka es to daru viņas dēļ.

23

Uzsvārci nometis, Marko Beizins sēdēja gultā labākajā Rietumu motelī, kas atradās tikai dažus jardus no Svētas Sirds slimnīcas, un gaidīja, kad Ross Kellijs no jauna parādīsies viņa ekrānā. Attēli viņa klēpjdatorā un skaņa austiņās nāca no radionovērošanas kameras un mikrofona, ko viņš vakar bija noslēpis virs Lorīnas Kellijas gultas. Torīno ticēja, ka Ross, lai ari kādus plānus kaltu, izkratīs sirdi savai komā guļošajai sievai.

Marko bija gaidījis Manhetenas hotelī, kad iepriekšējā vakarā piezvanīja ordeņa priekšnieks. Viņa norādījumi bija gan noslēpumaini, gan precīzi formulēti: nodevīga mūķene apvienojusi spēkus ar ģeologu ateistu, un abi kopā viņi radīja

Svētajai Mātei baznīcai nāvīgus draudus. Viņi varēja atklāt un ļaunprātīgi izmantot svēto vietu, kam piemīt varens spēks un kas likumīgi pieder baznīcai un tikai vienīgi baznīcai. Pirmkārt Ross gluži vienkārši jāizseko. Bet, ja radīsies draudi, ka viņš varētu publicēt kādu informāciju par saviem meklējumiem, tad Marko bija jāaiztur mūķene un jāapklusina Ross. Pavisam. Šajā jautājumā Torīno bija izteicies ļoti skaidri.

Pievienojis Kelliju mājas telefona līnijai vienkāršu digitālo noklausīšanās ierīci, Marko bija devies tieši uz slimnīcu un paslēpis tur novērošanas iekārtu.

Pēkšņi Marko iztaisnojās un kļuva modrs. Ekrānā bija redzams, kā istabā ienāk Ross un apsēžas blakus savai komā guļošajai sievai. Tas, cik maigi ģeologs satvēra viņas roku, izsauca Marko nelūgtu emociju uzplaiksnījumu, kuras viņš tūlīt pat apslāpēja. Viņš nospieda datu ieraksta pogu klēpjdatorā un piekļuva Torīno privātajam elektroniskajam pastam, pārsūtīdams viņam šifrētus video failus reālajā laikā, ja Ross kaut ko atklās, tad tam jānotiek tagad.

Tuk, tuk.

Marko austiņās atskanēja troksnis. Viņš iesaucās:

Man nav nepieciešams sakopt numuru. Istaba ir kārtībā.

Tuk, tuk. Jau skaļāk.

Es teicu: nē, paldies!

Tuk, tuk. Arvien skaļāk.

Pieri saraucis, Marko noņēma austiņas, paņēma Glock, kas atradās pie gultas, un devās uz durvīm. Viņš paraudzījās durvju actiņā. Cilvēks stāvēja pārāk tuvu, aizsegdams skatu. Marko atvilka bultu un atvēra durvis.

Man nevajag…

Klik!

Pirms Marko paguva iekļūt atpakaļ istabā, ierocis, līdzīgs viņa paša pistolei, tika notēmēts uz viņa deniņiem.

Noliec ieroci! Jauki un lēni.

Turpinādams skatīties taisni uz priekšu, Marko nolika savu pistoli uz grīdas.

Ak, mans Dievs, tas ir pārāk viegli. Es dzirdēju, ka tev esot bijis vēzis un tu esot kaut ko zaudējis. Tomēr es gan nevarēju iedomāties, ka la mano sinistra del diavolo ir kļuvis par galīgu kaķēnu. Soļo atpakaļ iekšā! Vīrietis iespēra Marko ieroci istabā un tad aiztaisīja durvis.

Marko viņu pazina. Tas bija Vinnijs Peski, Gambīni ģimenes spriedumu izpildītājs Amerikā. Kādreiz agrāk, pagātnē, dons Gambīni bija algojis Marko. Kad Marko bija apņēmies būt uzticīgs Torino, viņš centās īpaši neizcelties, piesardzīgi lietojot dažādas pases un identitātes, bet vienmēr apzinoties, ka reiz pienāks diena, kad vecā dzīve atkal viņu aprīs.

Ko tu vēlies, Vinnij? Es vairs ar to nenodarbojos. Es atmaksāju visu naudu, ko Gambini man iedeva par pēdējo darbiņu.

Tā tas nenotiek. Neviens vēl nav izbeidzis sadarboties, kamēr dons Gambīni nav tam piekritis. Katrā ziņā viņš domā, ka tu esi galīgais draņķis un strādā tagad Trapāni labā.

Es jau tev teicu. Es esmu izbeidzis.

Patiešām? Peski norādīja uz klēpjdatoru gultā. Ekrānā varēja redzēt, ka Ross aizrautīgi kaut ko stāsta sievai. Tu strādā kādam. Lieta ir tāda, ka vecais virs grib dabūt velna kreiso roku iepakotu somā. Un to, ko dons Gambīni vēlas, dons Gambīni ari dabū.

Neko neteikdams, Marko samiedza acis. Nekad agrāk Peski nebija uzdrošinājies ierasties viens. Tas gan bija pirms Marko slimības.

Peski izvilka no jakas ķirurga zāģi un salocītu plastmasas plēves loksni. Viņš nosvieda salocīto loksni uz grīdas.

Es vienmēr esmu apbrīnojis tavu darbības stilu, tāpēc tu vari to uztvert kā cieņas parādīšanu la mano sinistra del diavolo. Tu saproti lietas būtību. Iekārtojies uz šis melnās plēves, un es to izdarīšu ātri. Kā tu to būtu darījis. Pie velna visu, un es nocirtīšu tavu plaukstu, kamēr tu vēl elposi.

Marko papurināja galvu.

Nedari to, Vinnij. Neliec man tevi nogalināt.

Peski par to iesmējās.

Nogalināt mani? Par ko, nolādēts, tu runā?

Es nevaru ļaut tev mani nogalināt, pirms neesmu saņēmis grēku atlaišanu.

Peski notēmēja savu ieroci uz Marko cirkšņiem.

Es tev atlaidīšu grēkus, draugs. Noliecies uz plēves gabala un meties ceļos kā labs katoļu zēns. Vai es tevi nospiedīšu ceļos. Vai tu dzirdi, ko es tev saku?

Savās domās un arī murgos Marko šo brīdi jau bija pārdzīvojis daudz reižu, prātodams, ko viņš spētu darīt, lai sevi glābtu, ja kādreiz la mano sinistra del diavolo atnāktu pie viņa. Vienmēr bija tikai viena atbilde: necik daudz. Neko, ja vien slepkava nepieļauj kļudu.

Par laimi, Peski kļūdījās. Ļoti kļūdījās. Viņš neatlocīja plastmasas gabalu, pirms nometa to uz grīdas. Marko to parāva uz augšu un izmeta sev priekšā, it kā izgludinādams krokas tikko izmazgātā gultas veļā. Melnais plēves gabals novilnīja kā necaurredzamas buras, acumirkli atšķirdams viņu no Peski. Tajā pašā acumirkli Marko klusi un smagi pielēca pie amerikāņa. Pirms Peski varēja kaut vai reizi izšaut, Marko iesita viņam pa saules pinumu ar kreiso roku un pa balseni ar labo. No trieciena pa saules pinumu viņš nespēja vairs pakustēties. Trieciens pa balseni viņu nogalināja.

Stāvēdams pie Peski ķermeņa, Marko nejuta ne pacilātību, ne atvieglojumu. Nebija tā, ka tagad viņam grēku piedošana būtu vajadzīgāka vēl vairāk nekā parasti, taču viņš zināja, ka Gambīni sūtīs citu Vinniju Peski viņu nomedīt, tad vēl kādu, līdz agri vai vēlu kāds viņu ietls melnā plastmasas plēvē un paslēps viņu kādā aizmirstā kapā. Ja Marko vēl gribētu dzīvot pietiekami ilgi, lai saņemtu grēku piedošanu, viņam bija jāatrod kāda vieta uz Zemes, kur Gambīni un pārējie viņa ienaidnieki, kas bija vecajā dzīvē, nevarētu viņu atrast.

Viens no diviem telefoniem pie viņa gultas sāka zvanīt. Kādu brīdi viņš tikai skatījās, brīnīdamies, kas varētu zvanīt. Viņš saprata, ka tas ir telefons, ko bija iedevis Torīno. Tikai priesteris zināja šo numuru. Marko pacēla klausuli.

Vai tu skaties? Izklausījās, ka viņa pusbrālis no izbrīna nespēj paelpot.

Marko pavērās atpakaļ uz klēpjdatora ekrānu.

Es varu redzēt, ka Ross Kellijs runā ar savu sievu.

Tu neesi klausījies? neticīgi jautāja Torīno.

Es nupat biju ļoti aizņemts.

Paklausies, ko viņi runā, tad noklausies visu ierakstu, bet nestāsti nevienam, ko dzirdēji. Pēc tam man vajadzēs, lai tu kaut ko izdari. Un, ja vien tu to pareizi paveiksi, es apsolu, ka Vissvētākais tēvs personiski piedos visus tavus grēkus.

Marko paskatījās lejup uz Peski ķermeni, kas joprojām raustījās.

Kas man būs jādara?

Ross Kellijs un viltus mūķene, kas viņu vakar apciemoja, dodas prom no valsts. Līdzi viņiem dosies vēl viens cilvēks jauna sieviete, vārdā Zeba Kvinna. Man ir jānokārto dažas lietas Vatikānā, bet es gribu, lai tu viņiem sekotu un neļautu pazust no tava redzesloka.

Kurp viņi dodas?

Paklausies, ko Ross stāsta savai sievai. Tas daudz ko izskaidros. Lai kur viņi tevi vestu, paliec kopā ar viņu un mūķeni. Viņi dosies projām uz džungļiem. Vai tu to vari uzņemties?

Marko iedomājās par Gambīni cilvēkiem un par tiem neskaitāmajiem pārējiem, kas vēl varētu viņu meklēt. Viņš apsvēra iespēju pazust džungļos. Tad viņš iedomājās par Vissvētāko tēvu, kas palīdz viņam noslēgt rēķinus ar pagātni un piedāvā grēku izpirkšanu. Viņš pasmaidīja.

Jā, viņš sacīja. Es to varu uzņemties.

OTRA DAĻA TERRA INCOGNITA

24 PERU

Trešā lielākā Dienvidamerikas valsts atrodas nedaudz uz dienvidiem no ekvatora, Dienvidamerikas ziemeļrietumu krastā, un sadalīta trīs galvenajos apgabalos: šaura Klusā okeāna krasta strēmele rietumos, kur ir galvaspilsēta Lima; centrā stiepjas vareno Andu grēdas, kas gluži kā deformēts mugurkauls vijas lejup pa Dienvidamerikas rietumu pusi; un austrumu daļa, kas aptver vairāk nekā pusi valsts un veido daļu Amazones baseina.

Amazones baseins kavē izaugsmi pat tik relatīvi lielai valstij kā Peru. Tas daļēji sakrīt ar deviņu valstu robežām un aizņem nozīmīgu daļu Dienvidamerikas. Ši leģendārā upe šķērso visu kontinentu no Peru Andiem rietumos līdz pat Atlantijas okeānam austrumos, vairāk nekā četru tūkstošu jūdžu attālumā. Kopā ar savām pietekām Amazone pārsteidzošā veidā satur piekto daļu no visa saldūdens pasaulē vairāk nekā nākamās sešas lielākās upes kopā -, un tās tecējums ir tik varens, ka tā atšķaida Atlantijas okeāna jūras ūdeni vairāk nekā simts jūdžu apkārtnē gar krasta līniju.

Ne mazāku godbijību iedveš Amazones džungļi. Tie plešas vairāk nekā viena, komats, divu miljardu akru platībā, no kuriem izmantota ir tikai maza daļiņa, un tie ietver vairāk nekā pusi no visiem pasaules lietus mežiem. Tajos mudžēt mudž dažāda dzīvība un atrodami organismi, kas nav sastopami nekur citur pasaulē: vairāk nekā divi miljoni dažādu sugu insekti, tūkstoš simts augu sugu, divi tūkstoši zivju sugu, un seši simti zīdītāju sugu un tie ir tikai tie, kas jau pazīstami. Katru gadu atklāj jaunas sugas. Bez tam Amazones baseinā atrod daudz reto un vērtīgo minerālu.

Šo faktu lasīšana tūrisma ceļvedī Rosu gan iedrošināja, gan ari atņēma viņam drosmi, kad iekšzemes AcroCondor

reiss šķērsoja Andus no Limas Acroporto International Jorge Chāvcz uz ziemeļu augstieni. Amazones stāvais kritums liecināja, cik grūti būs atrast to, ko viņš meklēja, taču tas ari it kā solīja, ka kaut kas tiešām varētu slēpties šajā bezgalīgajā, kartē neatzīmētajā mežā, tas varētu būt arī Falkona burvju dārzs. Tomēr visvairāk tas lika viņam apjaust briesmas, kas pavadīs viņa uzdevuma veikšanu.

Pēc tam kad Ross bija pieņēmis lēmumu meklēt dārzu, viņš bija ļāvies cerībām, taču tagad jutās vientuļš un nomākts. Firmā Xplore viņš vajadzības gadījumā varēja likt lietā visas iespējas kartes, plānus, pārbaudes un nozares speciālistus. Tomēr tas bija pavisam citādi. Tagad viņš atradās dīvainā valstī, viņa ceļabiedri un palīgi bija tikai trausla, iespējams, pat psihiski slima mūķene, dedzīga filozofijas doktorantūras studente un sena piezīmju grāmatiņa, kas saturēja mistiskus secinājumus.

Viņš pavērās pa kreisi, kur sēdēja Zeba, iegrimusi grāmatā par Peru vēsturi. Blakus viņai ar vaļēju muti, aizvērtām acīm, šņākdama gulēja māsa Šantala, atgāzusies savā sēdeklī. Viņa bija nomainījusi tērpu un sejas aizsegu pret vairāk praktiskām kokvilnas biksēm, ceļojumu zābakiem un aitas vilnas apmetni.

Zeba viņam piebikstīja.

Vai ar tevi viss kārtībā?

-Jā.

Viņa Rosu cieši nopētīja.

Neuztraucies par Lorīnu. Viņa ir labās rokās. Ross bija zvanījis tēvam, tiklīdz ielidoja Limā, un bija vēlreiz piezvanījis, pirms iekšzemes lidmašīna bija pacēlusies gaisā. Protams, Lorīnas stāvoklis bija bez pārmaiņām, bet Ross joprojām netika vaļā no domām, vai ir pareizi rīkojies, tagad pamezdams viņu vienu. Viņa lielākais murgs bija tas, ka Lorīna varētu nomirt, bet pirms tam uz bridi pamosties un viņu saukt un viņš tur nebūtu, lai viņu atbalstītu un atvadītos. Zeba uzsita pa grāmatu. Tas varētu uzlabot tavu garastāvokli. Es zinu, kur Falkons uzsāka savu ceļojumu.

Ross nodrebēja.

Mēs zinām, kur tas sākās: Kahamarkā. Tādēļ jau mēs turp dodamies.

Zeba uzmeta viņam iznīcinošu skatienu.

Es domāju, ka es zinu precīzi, kur tas sākās.

Ross pasniedzās pēc savas saburzītās linu žaketes un izņēma piezīmes. Falkons rakstīja, ka meklējumi tika uzsākti Kahamarkā, netālu no vietas, ko sauc La Prision del Rey, karaļa cietums.

Vai tu zini, kur atrodas La Prision del Rey?

-Jā.

Tas viņu nedaudz uzmundrināja. Ja jau šis pirmais noslēpumainais pavediens saskanēja ar reālo pasauli, neatkarīgi no jebkādiem noslēpumainās māsas Šantalas izskaidrojumiem, tad tas sniedza ticamību pārējiem pavedieniem un visām viņu celtajām gaisa pilīm. It īpaši, ja viņš vēl nebija savā ceļvedī varējis atrast kādu vietu, kuru sauktu La Prision del Rey.

Zeba norādīja uz savu grāmatu.

Tas notika sen, toreiz, kad Spānija iekaroja Peru, tas bija viens no dīvainākajiem iekarojumiem vēsturē. Paskaties 1532. gadā Fransisko Pizarro no piekrastes devās pāri kalniem ar mazāk nekā diviem simtiem vīru un iekārtojās dižo inku laukumā Kahamarkā. Inku galvenais virsaitis Atavalpa kopā ar tūkstošiem neapbruņotu pavadoņu ieradās laukumā ar labiem nodomiem satikt dīvainos baltos vīrus.

Taču Pizarro nesatikās ar Atavalpu, viņš aizsūtīja pie viņa savu kapelānu. Kapelāns uzsāka ar inkiem sarunas, paziņodams viņiem, ka visuvarenais Dievs Tēvs ir sūtījis savu dēlu, kas ir Trīsvienības daļa, uz zemi, kur Viņš ir sists krustā. Kapelāns paskaidroja, ka, pirms tas notika, dēls, vārdā Jēzus Kristus, piešķīris Viņa spēku apustulim Pēterim, un Pēteris piešķīra šo spēku citiem vīriem, kurus sauca par pāvestiem, un viens no šiem pēdējiem Pāvestiem bija pilnvarojis Spānijas Kārli Piekto iekarot un pievērst ticībai inku virsaiti un viņa tautu.

Kad Atavalpa to izdzirdēja, viņš paziņoja kapelānam, ka viņš, inku virsaitis, ir visaugstākais virsaitis pasaulē un ka viņš nebūs neviena pavalstnieks. Viņš teica: "Šim pāvestam vajadzētu būt trakam, lai runātu par zemju atdošanu kādam, kam tās patiesībā nepieder." Viņam patiešām esot žēl, ka Jēzus Kristus ir miris, bet un te viņš norādīja uz sauli: "Mans Dievs joprojām atrodas debesīs un lūkojas lejup uz saviem bērniem."

Ross smaidīja. Viņam patika Atavalpas stils.

Zeba turpināja.

Konkistadori nogaidīdami bija noslēpušies masīvās celtnēs, kas ieskāva laukumu, un, kad atgriezās kapelāns ar inka atbildi, Pizarro ar saviem kājniekiem un kavalēriju ielauzās laukumā. Viņi šāva ar musketēm un lielgabaliem, todien noslepkavodami divus tūkstošus un tad vēl desmit tūkstošus neapbruņotu indiāņu, un saņēma gūstā inku galveno virsaiti.

Bez šaubām, tas viss notika Dieva un katoliskās baznīcas vārdā, sacīja Ross.

Bez šaubām. Gūsta laikā Atavalpa bieži sarunājās ar spāņiem un drīz vien saprata, ka, par spīti visiem stāstiem par pāvestiem un trīsvienībām, tā bija tikai mīlestība uz zeltu, kas baltos cilvēkus atvedusi uz viņa valsti. Lai atgūtu brīvību, viņš piedāvāja Pizarro tik daudz zelta saules asaru, kā inks to sauca, lai piepildītu telpu septiņpadsmit reiz divdesmit divas pēdas un deviņas pēdas augstumā. Drīzi pēc tam Atavalpa tika sodīts ar nāvi, bet karaļa izpirkuma maksa tika samaksāta, un telpa, kurā tā tika mērīta, El Cuarto del Rescate, bija tā, kurā inku karalis bija ticis ieslodzīts La Prision del Rey.

Ross pārlapoja savu Lone!y Plimet ceļvedi un tur 336. lappusē atrada galveno tūristu piesaistīšanas vietu Kahamarkā, vienīgo celtni šajā pilsētā, kas bija saglabājusies no inku impērijas laikiem El Cuarto del Rescate izpirkšanas maksas istabu.

Tad kapteinis paziņoja, ka lidmašīna ir uzsākusi nolaišanos, un Ross palūkojās laukā pa logu. Viņš ieraudzīja Kahamarku Andu austrumu nogāzē augstu virs mākoņiem, mežu ietvertu. Tālumā, ļoti lielā atstatumā, viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas izskatījās kā milzīga, zaļa okeāna krasts Amazoni.

Skatīdamies lejup uz zaļo lapotni, sapņodams par to, ko viņš tur, iespējams, varētu atrast, Ross nepamanīja vīrieti, kas, sēdēdams piecas rindas aiz viņa, vēroja Rosu.

25 ROMA

Vatikāna Sala Clementina bija gara istaba ar marmora grīdu un tik augstām sienām un griestiem, izgreznotiem ar freskām, ka, likās, tie paši stiepjas uz debesīm. Svēto kārtā iecelšanas kongregācija to bieži lietoja, lai aizstāvētu savu kandidātu lietas. Tikai trīs vīri šodien bija aizņēmuši plašo telpu trīs Romas visvarenākie vīri.

Pa kreisi, tērpies greznā purpursarkanā mantijā, sēdēja vecākais kardināls Gvido Vazāri. Garš un kalsns, ar līku degunu un tumšām, nekrietnām acīm, Vazāri bija ticības doktrīnas kongregācijas galva. Šī kongregācija bija vecākā un visvarenākā no deviņām kūrijas nodaļām. Sākotnēji tā tika saukta par inkvizīciju, un tās uzdevums bija nežēlīgi aizstāvēt Svēto Māti Baznīcu no ķecerības, tās loma bija izvērst katoliskās doktrīnas veicināšanu un nodrošināšanu visā pasaulē. Tomēr joprojām daudzi, griežoties pie vecākā kardināla, lietoja viņa sākotnējo titulu Lielais inkvizitors.

Pa labi, atturīgās melnās drānās tērpies, sēdēja ordeņa priekšnieks Leonardo Torīno augstākais garīdznieks Jēzus biedrībā, ordenī, ko nodibināja Ignacijs Lojola un kas bija

slavens ar intelektuālo bardzību un askētismu. Pirms vairākiem gadsimtiem, reformācijas laikā, kad inkvizīcija lika lietā bailes un spīdzināšanas, lai aizkavētu protestantisma uzplūdus, Jēzus biedrība atbalstīja intelektu un argumentus. Jezuīti lepojās par to, ka izprata potenciālo jaunpievēršamo reliģiozos ticējumus, paražas un valodas labāk nekā viņi paši. Tas ietvēra visjaunāko reliģiju zinātni. Savu valkāto tērpu un piemītošās varas dēj vecākais kardināls un ordeņa augstākais priekšnieks dažkārt tika saukti attiecīgi par Sarkano un Melno pāvestu. Tomēr tuklais, baltā ģērbies vīrs, kas sēdēja starp viņiem galda galā, bija īstais pāvests, Romas pāvests.

Torīno nolūkojās uz pārējiem diviem vīriešiem un sajuta pēkšņus simpātiju uzplūdus pret Orlando Falkonu. Viņš iztēlojās tēvu Orlando, jezuītu brāli, stāvot šo veco vīru priekšteču priekšā, cenšoties viņiem izstāstīt par savu atklājumu. Tas droši vien nav bijis iespējams. Tā Kunga sūtņiem uz zemes vajadzēja būt cilvēkiem ar iztēli, nevis tikai piesardzīgiem veciem vīriem, kas visur redzēja traucēkļus. Torīno nolika rokas uz klēpjdatora un kartotēkas mapes, kas atradās priekšā uz galda, un cerēja, ka tagad ir pietiekami daudz pierādījumu, lai pārliecinātu viņus darīt to, kas būtu nepieciešams, lai atgūtu Svētās Mātes Baznīcas bagātības.

Vissvētākā tēva, Romas pāvesta, ūdeņaini zilās acis pavērās viņā.

Kāds iemesls pamudināja jūs lūgt, lai sapulcējamies?

Torīno atvēra kartotēkas mapi un nolika inkvizīcijas arhīva materiālus par tēva Orlando tiesāšanu un liecināšanu viņu priekšā uz galda.

Pirms četrarpus gadu simtiem mūsu priekšteči atzina par vainīgu un sadedzināja pie kauna staba sārtā cienījamu jezuītu priesteri. Kāds bija viņa noziegums? Viņš apgalvoja, ka ir atradis brīnumainu dārzu Svētajai Mātei Baznīcai. Viņš turpināja stāstīt, dodot kopsavilkumu Falkona tiesāšanai un liecībai, galveno uzmanību pievērsdams viņa brīnumainā dārza atklājumam-

Es nesaprotu. Pāvests sarauca pieri, kad Torīno bija pabeidzis. Kopš jūs kļuvāt par Brīnumu institūta vadītāju, jūs esat bijis visai nežēlīgs pret tādiem paziņojumiem, jūs pastāvīgi man stāstījāt, ka Baznīcai ir nepieciešami brīnumi, lai parādītu, ko dara Dieva roka pasaulē, taču tiem ir jābūt zinātniski pierādītiem, lai neviens tos nevarētu noliegt. Visu šo laiku jūs neesat apstiprinājis nevienu brīnumu, tad kāpēc jūs tagad esat tik ieinteresēts šā priestera senajos paziņojumos?

Tāpēc ka Svētajai Mātei Baznīcai nav jāmeklē brīnumi, līdzīgi sunim, kas rakņājas, lai atrastu barību. Viņai vajadzētu būt iedvesmai, avotam, no kura viss rodas. Torīno atvēra kartotēkas mapi un izņēma no tā Lorīnas Kellijas Voiniča manuskripta tulkojuma izdruku. Tas ir tā sauktā Voiniča šifra manuskripta jeilas universitātes locekļu tulkojums.

Voiniča manuskripts?

Tas ir dokuments, ko uzrakstīja tēvs Orlando, būdams ieslodzīts, pirms vairāk nekā četriem simtiem gadu. Tā ir tā pati "Sātana grāmata", kuru Baznīca, sevišķi tie trīs vīri, kas aizstāvēja mūsu viedokli tajā laikā, reiz apsūdzēja kā bīstamu apsēsta vīra darbu. Tulkojums ir gandrīz identisks Falkona oriģinālajai liecībai, kas ir ierakstīta inkvizīcijas arhīvos. Torīno apklusa. Varētu izrādīties, ka tekstā, ko viņš sarakstīja pirms visiem šiem gadsimtiem, ir lietota kodēta valoda, kas tikai tagad ir iztulkota, jautājums ir tāds kāpēc tēvs Orlando tā nopūlējās izgudrot šo neticami sarežģīto valodu, ja jau tie bija meli, ķecerība?

Esiet uzmanīgs, ordeņa priekšniek, pāvests ieteica.

Tagad nav īstais laiks būt pārāk uzmanīgam, jūsu svētība. Tagad ir jārīkojas drosmīgi. Viņš mirkli apklusa. Ja šis brīnumainais Dieva dārzs, par kuru Falkons centās pastāstīt mūsu priekšgājējiem, patiešām eksistē, tad Baznīcai radīsies lieli sarežģījumi.

Bet tas nevar pastāvēt patiesībā, noteica Vazāri, pasniegdamies pēc Falkona liecības. Tēvs Orlando apgalvoja, ka ir atklājis Ēdenes dārzu pirmatnējos džungļos, starp mežoņiem. Ēdene nevar atrasties Jaunajā pasaulē pagānu vidū. Un viņa dārzs ar savādajiem radījumiem un dīvainajiem augiem galīgi neatbilst Bībelē aprakstītajam. Viņš ir mēģinājis pārveidot pirmo Mozus grāmatu.

Torīno pamāja.

Tomēr, ja dārzs pastāv, tā spēks varētu atjaunot Svētās Dievmātes Baznīcas stāvokli visā pasaulē.

Tas nevar pastāvēt, uzstāja vecākais kardināls. Tas būtu pret doktrīnu, iedragātu Svētos rakstus un apdraudētu mūsu Baznīcu.

-Šo un vel citu iemeslu deļ mēs nevaram pieļaut, ka šo dārzu kāds atrod, deva pretsitienu Torīno. Viņš pagriezās pret pāvestu! Vissvētākais tēvs, ļaudis pašlaik tic, ka Voiniča manuskripts ir tikai nekaitīgs mīts. Bet, ja viņi uzzinās, ka to ir uzrakstījis jezuītu priesteris, kurš vienīgais ir izdzīvojis, piedaloties patiesā misijā, lai atrastu Eldorado, kurš ir ticis spīdzināts, jo viņš paziņoja par savu atklājumu, tad pats mazākais tas sagādās raizes Baznīcai. Viņš brīdi klusēja. Bet vissliktākais būtu, ja tas iedrošinātu citus sākt meklēt un atrast dārzu. Viņš papurināja galvu. Dārza eksistence ne tikai iedragās ticību Bībelei un mūsu doktrīnai, tas varētu galīgi sabojāt Baznīcas jau tā panīkušo nozīmību. Padomājiet par dārza brīnumainajiem dziedinošajiem spēkiem, par kuriem Falkons stāstīja. Kam gan būs vajadzīga Baznīca, ja ļaudīm vairs nebūs bailes no nāves vai slimībām? Torīno pacēla pirkstu. Bet, ja to atrastu mēs, tad to varētu izmantot, lai piemērotu mūsu mācībai, un tas Romai atnestu tikai slavu. Mēs varam pretendēt, ka dārza spēks ir mūsu. Svētā Māte Baznīca varētu vairs nemeklēt brīnumus par pierādījumu Dieva rokai uz zemes, tā varētu tos vadīt. Roma atkal varētu kļūt par pasaules valdošo spēku.

Pāvests samiedza acis.

Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka šī vieta patiešām pastāv?

Tāpēc, ka Orlando Falkons atsevišķā piezīmju grāmatiņā aprakstīja norādījumus, kā atrast dārzu, taču, par nelaimi, tā pašlaik pieder neticīgajam, ģeologam vārdā, doktors Ross Kellijs, viņš ir vīrs akadēmiķei, kas atšifrēja Voiniča tekstu. Doktors Kellijs jau ir aizlidojis uz Peru, lai meklētu šo dārzu.

Ko? Pāvests un galvenais kardināls pēkšņi sarosījās savos krēslos.

Torīno paraustīja plecus.

Protams, zinātnieks varētu neko arī neatrast. Bet kas būs, ja viņš kaut ko atrod? Ko tad?

Torīno ātri pastāstīja viņiem visu, ko zināja, vienīgi to ne, kas attiecās uz Marko. Viņš vienmēr turēja noslēpumā savu pusbrāli slepkavu, un tagad noteikti nebija piemērots brīdis, lai atklātu viņu attiecības. Viņš paskaidroja, ka Lorīna Kellija ir iztulkojusi Voiniča manuskriptu, atlikusi tikai viena nodaļa, kura, kā viņa ticot, satur karti. Tad Torīno pateica, ka viņa ievainota, kad mājās notikusi ielaušanās, pakļaujot briesmām pabeigta tulkojuma publicēšanu, un ka viņš pēc tam griezies pie viņas vīra un saņēmis viņa mutisku piekrišanu piekļūt viņas piezīmēm.

Un tad mūķene mainīja viņa domas.

Kāda mūķene?

Māsa Šantala. Viņa apmeklēja Rosu un pārliecināja viņu, ka Falkona dārzs nav fantāzija un, iespējams, tajā var atrast ārstnieciskus līdzekļus viņa sievai. Viņa iedeva Rosām tēva Orlando piezīmju grāmatiņu.

Kā viņa to varēja dabūt? Kas ir šī māsa Šantala?

Es neesmu pārliecināts, bet viņa noteikti ir saistīta ar tēvu Orlando un Voiniča manuskriptu. Torīno izvilka no mapes vēstuli un mazu, izgrebtu lādīti. Pirms dažām dienām mans birojs saņēma šo lūgumu no Ugandas, no nedziedināmo A1DS slimnieku slimnīcas. Viņi vēlas, lai Brīnumu institūts izpēta neapšaubāmu iejaukšanos. Divi viņu pēdējās stadijas pacienti, dvīņi, ir vienlaicīgi un spontāni izdziedinājušies. Tajā pašā dienā no slimnīcas pazudusi viena māsa. Izjautātie dvīņi pastāstījuši, ka māsa pagatavojusi viņiem tēju, pievienojot tai kaut ko no savas lādītes. Viņš to pasniedza Pāvestam. Apskatiet grebumus.

Vissvētākais tēvs paraustīja plecus.

Es redzu ziedus.

Tie nav parasti ziedi. Jūs redzat ziedus, kam līdzīgi ir redzami vēl tikai vienā vietā Voiniča šifra manuskriptā.

Neviens nebilda ne vārda.

Pazudusī māsa strādājusi šajā slimnīcā pēdējos divdesmit gadus, bet viņas ordenim nav skaidras dokumentācijas par viņas dzīvi pirms tam. Kāds ir viņas vārds? Māsa šantala. Abi vīri klusēja, bet Torīno tagad bija veltīta viņu pilnīga uzmanība. Jautājums ir tāds: lai arī kas būtu šī dumpīgā māsa, doktoram Rosām Kellijam ir piezīmju grāmatiņa ar norādēm, un viņš tagad jau meklē dārzu, lai izdziedinātu savu sievu.

Torīno pacēla savu klēpjdatoru, pagrieza tā ekrānu pret viņiem un nākamās piecas minūtes rādija samontēto video, kur bija redzama Rosa Kellija un viņa komā guļošās sievas slimnīcas palāta tur bija redzams Ross, kas izskaidro sievai, ka dārzs, kas atklājas Voiniča teksta tulkojumā, iespējams, varētu viņu izdziedināt; Ross, kas stāsta viņai, ka viņi dosies dārzu meklēt; Ross, kas noskūpsta Lorīnu uz atvadām un lūdz viņas svētību.

Kā jūs to ieguvāt? jautāja Vazāri.

Man ir sabiedrotais, Baznīcas kalps, kas mani informē par visu.

Vissvētākais tēvs sarauca pieri.

Vai jums ir kāds, kas izspiego doktori Kelliju?

Es to sauktu par vērošanu un klausīšanos. Tas cilvēks tikai vēlas kalpot Baznīcai, kā mēs visi to darām.

Pāvests drūmi paskatījās uz Torino.

Uzmanieties, lai nedarītu kaunu Romai.

Es nekad neesmu darījis ko tādu, kas varētu kaitēt Svētās Dievmātes Baznīcai, bet, ja Kellijs atrod šo dārzu un izstāsta pasaulei par tā eksistenci, viņš var iznīcināt Romu.

Vazāri paliecās uz priekšu.

Vai jūs patiešām ticat, ka šis ģeologs varētu atrast brīnumaino izdziedināšanu savai sievai?

Es baidos, ka viņš atradis vēl daudz ko vairāk.

Ko vēl vairāk viņš cer atrast?

Torīno samiedza acis.

Tas var būt radīšanas brīnums. Zinātniska atbilde pirmajai Mozus grāmatai. Torino atkal pagriezās pret pāvestu. Vissvētākais tēvs, pirms sešiem mēnešiem jūs pasludinājāt, ka Svētās Dievmātes Baznīca pārskata savu nostāju par evolūcijas teoriju. Jūs noraidījāt Darvina teoriju un izvēlējāties gudru redakciju. Doktrīnā jūs kā dārgumu saglabājāt Romas katoliskās Baznīcas pārliecību, ka Dievs, nevis evolūcija, ir radījis pasauli un pārvalda tās attīstību.

Jā? Pāvests nogrozīja galvu.

Inkvizīcijas arhīvu liecībās tēvs Orlando runā par kaut ko tādu, ko sauc par radix, par pirmsākumu. Tas bija radix spožums, kas dārzā pievilināja zelta medniekus konkistadorus kā naktstauriņus pie liesmas un visus viņus nogalināja. Falkonam nebija skaidrs, kas īstenībā šis pirmsākums ir, bet viņš apgalvoja, ka tas ir kāds spēks, ko slēpj brīnumainais dārzs.

Un kādas ir jūsu domas?

Video jūs redzējāt, ka Kellijs piemin teoriju hipotēzi -, kas zinātniski izskaidrotu tēva Orlando brīnumainā dārza pastāvēšanas iespēju. Torino brīdi klusēja. Kellija teorija ir pat vēl vairāk pārdroša, nekā tēvs Orlando uzdrīkstējās to apgalvot savā zaimojošajā liecībā ka no šī Dieva dārza un tā pirmsākuma, iespējams, ir izcēlusies visa dzīvība uz Zemes. Aizmirstiet Darvinu un viņa teoriju. Ja Kellijs atrod šo dārzu, viņš varēs pierādīt, ka brīnumi nav atkarīgi ne no kādas Baznīcas vai reliģijas, iespējams, ka viņš varēs ari parādīt, kad, kur un kā uz zemes ir sākusies dzīvība. Var būt, ka viņš varēs zinātniski pierādīt evolūcijas teoriju atzīstiet to. Mūsu doktrinu saplosīs skrandās. Reliģija balstās uz noslēpumiem, ticību. Šo atklājumu dēj gan baznīca, kādu mēs to tagad pazīstam, gan arī mēs visi kļūsim lieki.

Pāvesta sejā saskatāmās šausmas jau kļuva komiskas, bet Torino nesmējās.

Tātad ko jūs ierosināt darīt? jautāja pāvests.

Mēs šos draudus pārvērtīsim iespējā. Mēs atradīsim dārzu pirmie un pārņemsim to sev.

-Kā?

Torīno bija apsvēris visas iespējas sākot ar mūķenes nolaupīšanu, līdz pat grāmatas nozagšanai un draudiem Rosām Kellijam. Bet viņš nevarēja to stāstīt pāvestam. Tādēļ viņš sameloja.

Mani zinātnieki iztulkojuši lielāko daļu manuskripta beigu nodaļas. Līdz ar to mums ir norādījumi par dārza atrašanās vietu, un ar jūsu svētību es domāju doties to meklēt.

Jūs gribat sacensties ar viņiem?

-Jā.

Pieņemsim, ka jus atrodat dārzu, sacīja Vazari. Ko mēs ar to darīsim?

Torīno izvilka no savas mapes trīs kopijas, kas bija izgatavotas kādam dokumentam. Viņš pasniedza katram kopiju, vienu paturēdams sev.

Te ir iespēju saraksts atbilstoši tam, kas būs atrasts. Viņš pasmaidīja, vērodams, kā viņi izlasa visus saraksta punktus. Varēja manīt, ka viņu bailes pamazām aizstāja satraukums. Kā jau jūs redzat, iespējas ir neierobežotas. Ciktāl mēs visu uzmanīgi pārvaldīsim.

Pāvests palūkojās augšup, un viņa bālo acu skatiens ieurbās Torīno.

Es pieprasu tikai vienu, lai neatkarīgi no tā, ko jūs atradīsiet, es, būdams Vissvētākais tēvs, ne redzētu, ne dzirdētu neko tādu, kas ir pretrunā ar doktrīnu. Doktrīnai ir jābūt neaizskaramai. Jūs nedrīkstat radīt tādu stāvokli, ka man būtu kaut kas jānoliedz. Pāvesta nemaldīgumu nedrīkst kompromitēt. Vai jūs saprotat?

Es to pilnīgi saprotu. Un varu jums apliecināt, ka šis dārzs, ja tas patiešām pastāv, nesīs tikai slavu jums un Svētās Dievmātes Baznīcai.

Pāvests lēni nogrozīja galvu.

Labi. Bet kā mēs pārvaldīsim šo dārzu? Tas taču piederēs kādai valdībai, kam pieder zeme?

Torīno pasmaidīja.

Tēvs Vazāri jau atradis brīnišķīgu atrisinājumu šim jautājumam.

Es? Vazāri pacēla uzacis.

Jā, tas bija jūsu lieliskais plāns atbalstīt mūsu klātbūtni meklējumos, lai atrastu ideālu vietu otrai Vatikāna valstij dienvidu puslodē.

Vazāri tūlīt saprata.

Jūs varat paziņot, ka meklējat ideālu vietu Vatikānam Jaunajā pasaulē. Pat ja Falkona dārzs patiesībā neeksistē un jūs neko neatrodat, Baznīca nezaudēs savu reputāciju. Mums nav ko zaudēt.

Un iegūt varam visu, lēni noteica pāvests. Ja jūs kaut ko atrodat, mēs varam to iekļaut jaunajā Vatikānā un likumīgi iegūt to savā īpašumā. Torīno klusēja, ļaujot viņiem atzīt šo plānu par pašu radītu. Pāvests pagriezās pret Vazāri, kas nemanāmi pamāja ar galvu. Tad pāvests novirzīja savu bālo, nemirkšķinošo acu ciešo skatienu uz Torīno, kā vēlēdamies ielūkoties viņa dvēselē. Dariet visu, kas ir nepieciešams, un informējiet mūs visu laiku. Bet esiet uzmanīgs. Esiet ļoti uzmanīgs.

Es saprotu, jūsu svētība.

Tad ejiet, sacīja pāvests. Dariet Dieva svētītus darbus.

26 KAHAMARKA. NAKAMAJĀ DIENA

Ross, Zeba un māsa Šantala pavadīja nakti viesnīcā El Engenio, kas bija labākā Kahamarkā. Tā kā viņi dosies džungļos un dzīvos bez jebkādām ērtībām, Ross nolēma, ka

viņiem jāizbauda civilizācijas komforts, cik ilgi vien iespējams. Pēc apbrīnojami laba nakts miega, Ross iegāja dušā, pēc tam apģērba džinsus, T krekliņu un gaišu jaku: rīts bija vēss, bet laika prognoze vēstīja, ka būs apmēram astoņdesmit grādu (pēc Fārenheita) un gaisa mitrums astoņdesmit procentu. Paēduši lieliskas amerikāņu brokastis, viņi staigāja pa pilsētiņas centru, meklēdami pavadoni.

Lai gan atrazdamās iespaidīgo Andu lietus mežu vidū, brīnišķīgu seno inku pilsētu drupu ieskauta, Kahamarka tomēr nevarēja lepoties ar tūristu pieplūdumu. Tā bija pārāk tālu ziemeļos no iecienītajām gringo, ārzemnieku, takām un pasaulslavenajām vietām: Maču Pikču, Kusko un Titikakas ezera. Taču Kahamarkā darbojās samērā daudz tūrisma firmu. Pavadījuši neveiksmīgu dienu, apmeklēdami lielāko daļu šo iestāžu, beidzot viņi nonāca firmā "Amazones ceļojumi".

Vai jūs esat hacļueros? Sliktā uzvalkā tērpies vīrs, ar vēl sliktākiem zobiem, runāja pietiekami skaļi, lai ikviens "Amazones ceļojumos" to varētu sadzirdēt.

Ross pamāja uz savu cieši līdzās sēdošo kompanjonu pusi vārgo māsu Šantalu olīvkrāsas jakā un izgludinātajā haki tērpā un sarkanmataino, mundro Zebu Kvinnu džinsos un maisveidīgā sporta kreklā.

Vai mēs izskatāmies pēc kapu izlaupītajiem?

Vai jūs esat zelta meklētāji?

Nē.

Vai jūs meklējat naftu?

Ross pakratīja galvu.

Nē.

Vīrs no "Amazones ceļojumiem" pakasīja galvu.

Tad kādēļ jūs gribat pētīt kaut ko ārpus parastajiem tūristu iecienītajiem apgabaliem un nacionālajiem parkiem? Šī apkaime ir drupu un apbedījumu pilna, un agrāk cilvēki šeit izlaupīja mūsu dārgumus. Valdība izdeva likumus, lai aizsargātu mūsu kultūru. Ja jūs vēlaties doties ārpus norādītajiem tūristu apgabaliem, jums būs nepieciešama atļauja.

"Amazones ceļojumi" var to nokārtot četru līdz sešu nedēļu laikā.

Saniknots Ross palūkojās augšup uz griestu ventilatoru. Viņš sēdēja pie viena no trim rakstāmgaldiem atklāta tipa birojā. Otrs rakstāmgalds bija tūristu aizņemts, un uz krēsliem pie plaša loga, no kura varēja noraudzīties lejup uz Kahamarkas Plaza de Armas, rindā gaidīja četri cilvēki.

Es šeit neredzu problēmas. Mēs tikai gribam noīrēt kādu aprīkojumu, transportu un pavadoni, kas palīdzētu mums droši virzīties uz priekšu augstkalnu mežos, pa upi un lietus mežos.

Bet, senjor, jums taču nav skaidrs, kurp jūs gribat doties. Kā pavadonis var jums palīdzēt? Viņa acis piemiedzās, un viņš pazemināja balsi. Ja vien jūs neesat haqueros un jums nav nelikumīga karte?

Ross pakratīja galvu.

Mēs neesam hacjueros.

Tad kādēļ jums ir nepieciešams tik tur ārā…

Ross neļāva viņam pabeigt. Viņš piecēlās un paspieda vīra roku.

Paldies, senjor idalgo, jūs mums patiešām palīdzējāt.

Vezdams abus pārējos ceļabiedrus ārā no biroja, viņš uzgrūdās garām ejošam vīram, kas bija saposies svaigi gludinātā haki krāsas safari tērpā.

Ak dievs, cik šī vieta ir birokrātiska, noteica Zeba, nolūkodamās, kā vēlās pēcpusdienas saule pārplūdina Plaza de Armas. Varbūt mums vajadzētu nolīgt uz savu roku kādu pavadoni?

Ross pakratīja galvu, domādams par kādu pavadoni, kas bija pie viņiem pienācis uz ielas. Plati smaidīdams psihiski slima cilvēka smaidu, atklādams savas bezzobu smaganas, Čiko asināja savu nazi uz ādas jostas, tajā pašā laikā mēģinādams pārliecināt Rosu, ka spēj viņus aizvest, vienalga, kur, tikai viņiem jāpārskaita depozītā desmit tūkstoši ASV dolāru un jāparaksta papīrs, kas atbrīvotu viņu no jebkādas atbildības gadījumā, ja viņi tiktu nogalināti, izvaroti, nolaupīti, ieslodzīti cietumā vai pazustu. Savu neatvairāmo pakalpojumu piedāvājumu Čiko noslēdza, ar lepnumu paziņodams, ka dažu pēdējo gadu laikā viņš ir pazaudējis tikai divus gringo.

Zeba novaidējās.

Bet tās četras ceļojumu firmas, kas mums stāstīja, ka mēs nedrīkstam doties prom no tūristu takām bez īpašām atļaujām! Tās visas gribēja zināt, ko īsti mēs meklējam.

Un to mēs nepārprotami viņiem nevaram izstāstīt, sacīja Ross, tātad mums jāvienojas par kādu izdomātu iemeslu. Liekas, viņiem nepatīk kapu izlaupitāji vai dārgumu mednieki, tāpēc es ierosinu mums kļūt par naftas meklētājiem.

Es gan labāk būtu dārgumu meklētāja, teica Zeba. Tas izklausās daudz romantiskāk nekā būt par nevīžīgiem naftas ekspluatatoriem.

Paldies! noteica Ross.

Zeba paraustīja plecus.

Bet tā ir. Viņa pagriezās pret māsu Šantalu. Jūs teicāt, ka esat jau agrāk šeit bijusi. Kā jūs tad rīkojāties?

Mūķene pakratīja galvu. Tas notika pirms ilga, ilga laika. Es tad biju jaunāka, un viss notika pavisam citādi.

Bez šaubām, nodomāja Ross. Viņš izvilka no mugursomas mazu plaukstas datoru, kas bija aprīkots ar ģeoloģiskajām kartēm un globālās pozicionēšanas satelītu sistēmu.

Mēs varētu sekot norādījumiem paši, viņš teica. Sagādāsim provīziju un ekipējumu. Noīrēsim mašīnu, ar kuru tikt līdz upei, un tur noīrēsim laivu.

Vai tu kaut zini, kādi pārtikas krājumi un aprīkojums mums jāiegādājas? Un kādā daudzumā? Kā būs tad, kad atrādīsimies džungļu vidū? jautāja Zeba. Vai tev ir kaut kāda pieredze, lai varētu šeit izdzīvot?

Neliela, teica Ross, bēdīgi apzinoties, ka tikai pirms dažām nedēļām viņš un Lorīna sava atvaļinājuma laikā bija plānojuši doties uz Borneo džungļiem, tas bija pirms tam, kad viņa saprata, ka ir stāvoklī, un pirms… Viņš centās neturpināt šis pārdomas. Es zinu galveno kā pakārt guļamtīklu un nodrošināties pret insektiem, un vēl es zinu par lielāko daļu briesmu, kas mums draud, piemēram, fer-delance.

Kas tas ir? jautāja Zeba.

Čūskas, mierīgi sacīja māsa Šantala. Tās ir ļoti indīgas mazas čūskas, kam jūs viegli varat uzkāpt, ja neesat pietiekami uzmanīgi.

Tādā gadījumā es palieku, teica Zeba, sakrustodama rokas. Es neeju nekur bez lietpratīga džungļu pavadoņa.

Lūkojoties uz vārgo māsu Šantalu un stūrgalvīgo Zebu, Rosām likās, ka viņu muļķīgie, izmisīgie meklējumi varētu izgāzties, pirms tie būtu sākušies. Iespējams, tā bija zīme, ka viņam jāatgriežas mājās pie Lorīnas un jāpieņem viss, lai arī kas notiktu. Viņš pameta skatienu atpakaļ un "Amazones ceļojumiem". Kāds pāris stāvēja ārpusē, rokās saķērušies. Maza meitenīte sēdēja vīrietim uz pleciem, virpinādama pirkstos matus. Ross atcerējās daudzus gadījumus, kad Lorīna bija pievērsusi uzmanību līdzīgām ģimenēm. "Tādi mēs būsim kādu dienu, Ros," viņa bija teikusi. Nu vairs ne, viņš domāja. Tā nebūs, ja Lorīna neatveseļosies. ja bērniņš nomirs.

Šīs pārdomas viņam deva gluži fizisku triecienu. Ross pagriezās pret Zebu un jau grasījās sacīt, ko viņš darīs, un jautāt, vai viņa pievienosies vai ne, bet pēkšņi kāds vīrs, ģērbies tikko gludinātā haki safari tērpā, parādījās viņa redzes lokā. Viņš bija augumā mazāks un plecīgāks par Rosu, ar gludi noskūtu sārtu seju un nevainojami saķemmētiem matiem. No viņa nāca smalku ziepju smarža.

Atvainojiet, ja traucēju, vīrietis sacīja, runādams ar ļoti anglisku akcentu, bet es nejauši dzirdēju "Amazones ceļojumos" par jūsu nepatīkamo stāvokli. Es domāju, ka varu jums palīdzēt. Viņš pastiepa Rosām roku. Mans vārds ir Hakets, Naidžels Hakets, un man ir kāds priekšlikums. Vai mēs varētu iegriezties šajā bārā un to apspriest?

Naidžels Hakets nespēja savaldīties.

Lūdzu, tā nedariet. Jūsu dvielis ir sucio, viņš teica bāra Heladeria Holanda viesmīlim, kad tas nolika uz galda pudeli Inca Kola un izslaucīja viņa glāzi. Hakets ievēroja, ka trīs potenciālie klienti viņu vēro, un atvainojoties pasmaidīja. Es nevaru ciest, ka viņi izslauka tikko mazgātu glāzi ar netīru dvieli.

Visu savu mūžu Naidžels Hakets bija darījis tikai to, ko no viņa gaidīja. Jau bērnībā, būdams slimīgs, alerģiju nomocīts, viņš bija darījis visu, lai tikai iepriecinātu savus godkārīgos vecākus. Kad viņi investēja sava mīļotā vienīgā bērna pamatizglītībā sagatavošanas skolā Kentas Holmvudhausā, valsts skolā Sari Čārterhausā, līdz pat medicīnas grādam Kembridžā, viņš apzinīgi nolika visus eksāmenus un sasniedza, ko no viņa sagaidīja kļuva par ārstu, iesaistījās īstermiņa dienestā Britu armijas medicīnas korpusā un beidzot veiksmīgi darbojās netālu no Gilfordas. Apprecējis meiteni, kuru Naidžela vecāki bija atzinīgi novērtējuši, viņš bija darījis visu, lai izpatiktu viņai: pelnīdams pietiekami daudz naudas un iegūdams sabiedrisko stāvokli, lai viņai, Londonai tuvākās grāfistes ārsta sievai, sagādātu ērtu dzīvi.

Par spīti savai acīm redzamajai pakļāvībai, Naidžels Hakets tomēr perināja kādu noslēpumu. No tiem laikiem, kad viņš vēl bija zēns un kad leģendārais dēkainis Mats Linkons bija apciemojis viņa skolu, lai nolasītu lekciju par zaudēto inku civilizāciju Peru un pie Amazones, viņš bija sapņojis kļūt par pētnieku. Viņa lielākais sapnis bija atklāt to pazaudēto pilsētu, kuru Linkolns bija veltīgi meklējis Amazones sirdī visu pilsētu pilsētu, no kuras bija izcēlusies Dienvidamerikas civilizācija. Tomēr Hakets nevienam par savu sapni nestāstīja. Līdz pat viņa trīsdesmit trešajai dzimšanas dienai, kad viņu pameta sieva, aizejot pie salsas deju skolotāja un salaužot viņa sirdi. Pirms trim gadiem viņš bija visu pārdevis, samaksājis sievai briesmīgos šķiršanās izdevumus un iegādājies visu ūdens transporta aprīkojumu darbam uz Amazones. Viņa plāns bija dzīvot uz kuģa, pārtiekot no ienākumiem, ko iegūs no tūristiem, kurus pārvadātu uz ievērojamām vietām, un savu brīvo laiku izlietotu, lai piepildītu savu sapni pētītu džungļus un atklātu pazudušās pilsētas arī zeltu, kas ir tajās.

Tomēr sapņi reti piepildās.

Ar visām savām alkām pēc piedzīvojumiem Hakets tomēr nebija īsts pētnieks. Viņa alerģijas un apsēstība ar bailēm no netīrības bija vēl pieļaujamas Anglijā vai pat tad, kad viņš dienēja armijā, bet ne džungļos; tikai viens traips lika viņa degunam niezēt un asarām tecēt. Viņam bija jāvalkā biezas brilles, nevis kontaktlēcas, lai labotu savu slikto redzi. Tomēr viņš bija ieguvis labus sakarus un draugus, kas viņam sagādāja valdības atļaujas un piedāvājās pārdot visu zeltu, ko vien viņš atrastu, neiesaistot varas orgānus, taču viņa upju transporta bizness tik tikko turējās virs ūdens. Vietējie viņu no tā bija izspieduši, un viņš izdzīvoja, vienīgi pārvadājot ģeologus džungļos un piedāvājot savus pakalpojumus kā borta ārsts. Bet savam sapnim, meklēt kādas drupas, viņš līdz šim bija varējis atlicināt ļoti maz laika, bez tam lielākā daļa to jau bija atklātas. Viņš bija ieradies Kahamarkā, lai pēdējo reizi mēģinātu kopā ar vietējām tūrisma firmām piedāvāt tūristiem "vienas biļetes" ceļojumus uz lietus mežiem un Amazoni. Bet neviens no firmu īpašniekiem Kahamarkā vai tuvējā Čačapojā neatsaucās uz viņa piedāvājumu viņu status quo pilnīgi apmierināja.

Haketam bija nepieciešams, lai viņam uzsmaidītu laime. Ja vien viņš drīz nenopelnīs nedaudz naudas, viņam atliks pārdot savu jauno laivu un Lanā Rover un atgriezties zem pelēkajām Anglijas debesim ar kājstarpē ierautu asti. Tāpēc, nejauši "Amazones ceļojumos" dzirdēdams, ko runā trīs vīlušies ceļotāji garš amerikānis, jauna, mulsinoši pievilcīga sarkanmataina sieviete un eleganta paveca lēdija ar satriecošām acīm viņš bija uzmanīgi ieklausījies.

Stādījies priekšā, viņš uzsmaidīja iespējamiem klientiem, izbrīnījies, kas gan varēja savest kopā ģeologu, jauno sievieti un mūķeni.

Tātad jums ir nepieciešama pārtika, aprīkojums, transports un pavadonis, kas varētu jūs izvadāt pa bargo Amazones baseinu?

Jā, atbildēja Ross.

Uz cik ilgu laiku?

Līdz pat diviem mēnešiem.

Diviem mēnešiem? Tas nevar būt lēti.

Acīmredzot.

Viņš nopētīja neiespējamo trio.

Vai jūs visi turp dosieties?

Jā, sacīja pavecā māsa, kas nevalkāja mūķenes tērpu, tikai lielu krucifiksu, kuru, uzmetis skatienu, viņš ieraudzīja karājamies viņas kaklā. Malkodama kafiju ar pienu, viņa smaidīja, un kaut kas viņas satriecošajās acīs lika Haketam saprast, ka viņš sievieti par zemu novērtējis.

Bet jūs precīzi nezināt, kurp gribat doties?

Ne gluži precīzi, sacīja Ross. Mēs zinām vietu, kur mums jāuzsāk ceļš, un mums ir norādījumi, kas novedīs mūs lejup pa upi un tad iekšā džungļos.

Jums ir kādi norādījumi? Hakets samiedza acis un tad ieplēta, domādams, ka ir sapratis. Ļaujiet man minēt. Jūs meklējat zeltu?

Viņiem visiem trim saskatoties, iestājās klusums. Pievilcīgā jaunā sieviete Zeba iemērca pirkstu kafijā, kas bija izlijusi uz galda no viņas krūzītes, un nolaizīja to. Hakets nodrebinājās. Vai viņai maz bija kāda nojauta, cik daudz šeit baktēriju?

Jā, viņa teica ar plašu žestu. Mēs esam dārgumu mednieki.

Vai kāds jums ir pārdevis karti?

Nē, sacīja Ross.

Hakets pasmaidīja.

Jūs esat dabūjuši karti, vai ne? Kur jūs to dabūjāt? Kāds puisis Limā jums to pārdeva, šaubu nav. Un stāstīja, ka tā jūs aizvedīs pie pazudušajiem dārgumiem, pie inku zelta. Hakets iesmējās. Es brīdinu jūs, ka šeit tūkstošiem karšu lidinās apkārt, un visas tās ir nederīgas. Es to zinu. Dažas no tām es esmu pats pārbaudījis. Hakets viņus no jauna nopētīja. Šis savādais trio neizskatījās pēc tipiskajiem jenkiju tūristiem, kas šeit ieradās savos kliedzošajos kreklos, meklēdami drošus piedzīvojumus. Viņam bija nepieciešama nauda, bet ne tādā veidā. Ļaujiet dot padomu, mani draugi, neizšķiediet velti laiku un naudu. Izbaudiet Peru: apskatiet brīnumainās Čačapojasas drupas, dodieties uz dienvidiem apskatīt Kusko un Maču Pikču; aizceļojiet uz austrumiem, uz džungļu ieskauto lkitosu; aizbrauciet uz ziemeļu pludmali Mankorā; tad apraugiet Limu un atgriezieties mājās.

Haketa kungs, mums nav kartes, teica Ross. Hakets pabrīnījās par vīrieša vāji slēptajām dusmām. Kas mums patiešām pieder, tas ir ļoti vecs dokuments, ko uzrakstījis jezuītu priesteris neilgi pēc Pizarro iebrukšanas Peru.

Hakets gandrīz atkal iesmējās, taču Rosa sejas izteiksme iedragāja viņa skepticismu. Tas nebija brīvdienu piedzīvojumu meklētājs, kas devies nejaušā izpriecas braucienā pēc viegli iegūstama zelta.

Kur jūs nopirkāt šo dokumentu?

Es to neesmu pirkusi, sacīja mūķene. Bet tajā ir norādījumi, un, lai tiem sekotu, mums ir nepieciešama jūsu palīdzība.

Norādījumi uz kurieni?

Jezuītu priesteris pavadījis konkistadoru grupu džungļos. Viņa apklusa, un pavisam niecīgu mirkli viņas brīnišķīgās acis samiedzās neizprotamā smaidā. Lai atrastu Eldorado.

Zelta pilsētu. Hakets nespēja savaldīties it kā elektrisks uzbudinājuma vilnis caurstrāvoja viņu. Vai šis priesteris kaut ko atrada?

Visi trīs pamāja ar galvu.

Viņš kaut ko atrada.

Ko? Hakets pasēdās uz priekšu.

Tas ir tas, ko mēs gribam pārbaudīt, sacīja Ross.

Vai es varētu apskatīt dokumentu?

Māsa Šantala pasniedza viņam grāmatu. Hakets ļoti uzmanīgi to atvēra. Tās brīnišķīgais ādas iesējums un nodzeltējušās pergamenta lapas izskatījās satraucoši īstas. Grāmatas beigās bija iesietas dažas neatbilstošas lapas, bet tās tāpat izskatījās vienādi vecas. Viņš atšķīra pirmās lappuses; norādījumi bija rakstīti kastīliešu spāņu valodā un noslēpumainā rakstā. Hakets juta, ka trīs acu pāri vērtējoši viņā noraugās. Viņš atzīmēja sākuma punktu Li Prision del Reyun izlasīja pirmos norādījumus. Tad izšķirstīja dažas nākamās lapas, mēģinādams tās izprast cik vien iespējams labi. Pēc brīža viņš pacēla skatienu, cenzdamies neizrādīt pārāk lielu sajūsmu.

Vai tās ir visas norādes, kas jums ir.

Tās ir visas. Mūķene paņēma grāmatu atpakaļ.

Vai tas jums ko izsaka, Haketa kungs? jautāja Zeba.

Jā, tā man šķiet, teica Hakets, aplaizīdams lūpas, kas pēkšņi bija kļuvušas pavisam sausas. Viņš izmisīgi vēlējās paņemt savu inhalatoru, taču nedarīja to, tikai centās palēnināt ātro elpu un nomierināt strauji lēkājošo sirdi. Vai tiešām tad, kad viņš gandrīz jau bija padevies un gatavs atgriezties mājās, beidzot ir parādījies kaut kas patiesi vērtīgs?

Vai jūs, piemēram, varat mums precīzi pateikt, tieši kur meklējumi sākas? jautāja Ross, saskatīdamies ar Zebu.

Hakets nespēja apslēpt smaidu; viņš pašlaik tika pārbaudīts. Viņš ieskatījās pulksteni. Labi, drīz varētu jau būt tumšs. Viņš piecēlās no krēsla un nometa dažus naudas gabalus uz galda, lai samaksātu par dzērieniem.

Nāciet man līdzi. Viņš devās uz durvju pusi un pamāja Rosām un pārējiem, lai viņam seko. Es varu izdarīt kaut ko labāku, nekā tikai pastāstīt jums, kur jūsu vecais zēns priesteris uzsācis savus meklējumus. Viņš atvēra durvis un izgaja lauka jau satumsušaja vakara. Daudz labāku.

Ejot līdzi Haketam cauri pilsētas skvēram un lejup pa ielu uz vienīgo atlikušo inku celtni Kahamarkā, Rosām nebija ne jausmas, ka viņu kāds izseko. Mazā istabiņa, kurā Pizarro bija ieslodzījis inku valdnieku, izskatījās pavisam necila, ievērojamas bija tikai inku celtniecības pazīmes, uz kurām Rosām norādīja Makets, trapecveida ieejas un trapecveida nišas iekšējās sienās. Visam piemita putekļu un pagātnes smarža.

Te nu tas ir, teica Hakets. Ceļojumu gidi to sauc par El Cuarto del Rescate par izpirkšanas istabu, bet jūsu priesterim bijusi taisnība. Īstenībā tas ir La Prision del Rey, valdnieka cietums. Hakets paskatījās Rosām acīs un pasmaidīja. Bet jūs jau to zinājāt, vai ne? Ross notrīsēja. Vai es varēšu jūs vēl vairāk pārsteigt, ja pateikšu, kurp veda pirmā norāde?

Ross ar Zebu apmainījās skatieniem.

Jā, viņš teica, jūs to varētu.

Kad Hakets viņus izveda ārā, jau bija tumšs, un, kad Ross palūkojās augšup melnajās debesīs, viņa skatiens pievērsās kādai spožai zvaigznei. Viņš centās atcerēties, kas Falkona piezīmju grāmatiņas kartē bija teikts par jūnija naksnīgajām debesīm. Hakets sekoja viņa skatienam, tad pagriezās pret māsu Šantalu.

Pastāstiet vēlreiz par pirmo norādi jūsu grāmatā.

Krusts vadīs jus, jums soļojot divas dienas uz seno izzudušo pilsētu džungļu malā, viņa to skaļi nolasīja.

Hakets pasmaidīja.

Ak jā, džungļu malā, la ceja de la selva. Tad viņš norādīja augšup uz mirdzošo zvaigzni. Tas ir jūsu krusts pazīstams ari kā Dienvidu Krusts. Viņš izplūda smaidā, kas padarīja viņu līdzīgu jaunam zēnam. Bet mums nav tam jāseko, jo es jau zinu, kur tas novedīs. Tā senā pilsēta džungļu malā, iespējams, gāja bojā tajā laikā, kad jūsu vecais zēns priesteris uzrakstīja šo grāmatu, taču Huans Krisostomo to atkal atrada tūkstoš astoņi simti četrdesmit trešajā gadā. To sauc Kvelapa. Viņš pamāja uz nevainojami tīru, sudrabainu Lanā Rover, kas bija novietots netālu no galvenā laukuma. Un ar šo mašīnu mums nevajadzēs pat divas dienas, lai tur nokļūtu. Viņš uzsmaidīja Rosām. Vai jūs tagad esat vēl vairāk pārsteigts?

Ross nespēja apslāpēt platu smaidu.

Nedaudz vairāk.

Hakets norādīja uz piezīmju grāmatiņu māsas Šantalas rokās. No tā, ko es tur izlasīju, ir skaidrs, ka lielākā daļa sākuma norāžu liekas ļoti vienkāršas. Ļoti svarīgi ir atrast vietu, kur tieši upē tās jūs novedīs, ļa jūs ņemat kuģi un braucat augšup pa Amazoni, man šķiet, ka būs arvien grūtāk sekot pavedieniem. Par laimi, jūnijā sākas sausā sezona un upes krasti nebūs applūduši. Līdz ar to orientieriem jābūt redzamiem.

Ross pamāja. Par spīti visām Haketa dīvainībām, Rosām viņš tomēr patika.

Vai jūs mums palīdzēsiet? Vai jūs varat nodrošināt mums transportu, pavadoni, kas palīdzētu izvairīties no nepatikšanām, un visu to, kas ir nepieciešams, lai mēs ceļojumā izdzīvotu? Mēs jums maksāsim tik, cik, pēc jūsu ieskatiem, būtu taisnīgi.

Kādu bridi Hakets neko neteica, tikai pagriezies noskatījās uz katru no viņiem, it kā cenzdamies izlemt, ko tagad darīt.

Jūs tiešām nopietni domājat to darīt?

Ļoti nopietni.

Sacīsim, ka es sadabūšu jums pavadoni, aprīkošu ekspedīciju un došos turp kopā ar jums. Un pieņemsim, ka mēs atradīsim Eldorado. Vai mēs visu sadalīsim? Es pazīstu vīru, kas varētu nopirkt no mums šo zeltu.

Ross paraustīja plecus.

Kādēļ gan ne. Viņš pagriezās pret Šantalu un Zebu, un abas pamāja. Tas varētu būt tā, ka zināmi procenti no kaut kā ir vairāk nekā viss vai nekas. Mēs visu zeltu, ko atradīsim, sadalīsim četrās daļās. Mēs būsim vienlīdzīgi partneri. Ross un sievietes pastiepa rokas, un Hakets tās paspieda.

Vai jūs varēsiet sadabūt labu pavadoni? apjautājās Zeba.

Hakets pamāja ar galvu. Tas būs Varess, viņš man palīdz uz kuģa. Viņš ir kečva un pazīst Amazoni tāpat kā ikviens cits šeit. Hakets pasniedzās pēc inhalatora, it kā pēkšņi būtu pieveicis savu uztraukumu. Tomēr man jums kaut kas jāpastāsta. Tas neattiecas uz man domāto zeltu. Šī biezo mežu teritorija ir kā piebāzta ar dižās inku civilizācijas drupām, kas ir tūkstošiem gadu vecas, un viens no lielākajiem noslēpumiem ir jautājums, kāda iemesla pēc tādi ļaudis kā čačapojieši dzīvo šajos augsto kalnu džungļos, no kurienes viņu civilizācija ir ieradusies? Daudzi arheologi tic, ka šī kultūra ir migrējusi pa sauszemi cauri Amazones baseina džungļiem un ka kontinenta civilizācijas šūpulis, lielā māte metropole ar saviem monolītajiem torņiem un cietokšņu mūru izrobojumiem un laukumiem ir joprojām kaut kur šeit, laukā, noslēpusies bezgalīgajos Amazones lietus mežos. Daži saka, ka tā varētu būt Elodrado. Hakets smaidīja. Es esmu vēlējies atrast šo vietu, cik vien ilgi varu sevi atcerēties.

Ross sajuta vainas apziņu, ka ļauj Haketam ticēt viņu mēģinājumam meklēt Eldorado, taču tad atgādināja sev, ka varbūt vairāk iespēju ir atrast Haketa zudušo pilsētu nekā Falkona brīnumaino dārzu.

Un kas ir ar tām atļaujām, par ko visi runā?

Hakets atmeta ar roku.

Es pazīstu dažus cilvēkus. Šī valdība īpaši neuztraucas par savas kultūras saglabāšanu, vienīgi par to naudu, ko var iegūt no tūrisma. Divi tūkstoši trešajā gadā viņi piešķīra naftas kompānijām carte blanshe piekļūšanai vietējo mantotajām zemēm gandrīz visur peruiešu Amazones zemienē un mēs visi zinām, cik ļoti naftas kompānijas uztraucas par dabas aizsardzību. Ja vien kaut kas vērtīgs ir šeit atrodams, tad mums ir jāpasteidzas, pirms viņi to nav izpostījuši. Ja atradums būtu pietiekami liels un pietiekami vērtīgs, iespējams, ka valdība pat varētu apturēt tās džungļu daļas izpostīšanu.

Kad mēs varētu doties ceļā? apjautājās Ross, nepacietīgi vēlēdamies nevilcināties.

Šodien ir pirmdiena. Varbūt mēs varētu sākt ceturtdien?

Ne agrāk?

Tā kā mēs labu laiku būsim projām, man nepieciešams vienoties par dažām piegādēm. Hakets paņēma bloknotu, uzkricelēja dažas piezīmes, tad izplēsa lapu un pasniedza Rosām. Es piegādāšu lielāko daļu no tā, kas jums ir vajadzīgs, bet te būs dažas personiskas lietas, kas jums nepieciešamas džungļos: moskītu tīkli, saules cepures, mugursomas, ja jums nav kādas no šīm mantām, tad iegādājieties tās tuvā^ kājās pāris dienās.

Ross apskatīja sarakstu. Viņiem jau bija lielākā daļa minēto priekšmetu, taču viens viņu pārsteidza.

Prezervatīvi? Viņš paskatījās uz Haketu, nebūdams pārliecināts, vai nevajadzētu apvainoties. Es esmu precējies.

Hakets sāka smieties.

Tie nav domāti seksam. Tie ir džungļiem. Un pērciet vismazākos, kādus vien varat atrast jālieto ir tas, ko varēsiet dabūt… Un Amazones ūdens nav tik silts, kā jūs domājat.

Es nesaprotu.

Jūs sapratīsiet. Ticiet man, jūs sapratīsiet. Kur jūs esat apmetušies?

El liigetiio.

Es jūs savākšu ceturtdien pirms rītausmas. Teiksim tā četros trīsdesmit? Tad mums priekšā būs ļoti gara diena.

Mēs gaidīsim, sacīja Ross, pētīdams sarakstu un domādams, ko viņš darīs tad, kad būs nopircis dažas atlikušās lietas. Mēs gaidīsim.

Tajā vietā, kur Marko Beizins stāvēja ēnā, viņam nevajadzēja lietot slepeno noklausīšanās iekārtu, kas bija savienota ar peilēšanas mikrofonu, kuru viņš turēja rokā. Viņš bija dzirdējis visu, kas viņam vajadzīgs, gan bārā, gan ārā uz ielas. Tagad Marko zināja, kad un kur Ross uzsāks savus meklējumus, un viņam vēl atlika laiks satikt Torīno un izstāstīt viņam savu plānu.

Par spīti nogurumam, Marko jutās labi, vērojot, kā Ross un pārējie paspiež roku anglim un dodas prom dažādos virzienos. Viņa olīvkrāsas āda saulē jau bija zaudējusi iedzelteno bālumu, mati bija atauguši, un viņš jutās stiprs pirmo reizi šajā mēnesī. Viņš bija sekojis Rosām, mūķenei un sievietei ar mirdzoši sarkanajiem matiem visu ceļu no štatiem un ļāva viņiem izgaist no redzesloka tikai iepriekšējā vakarā, kad viņi piereģistrējās viesnīcā.

Viņš parasti izvēlējās strādāt viens, bet agrāk viņš laiku pa laikam izmantoja algotos slepkavas un maitu lijas sagatavošanas, dublēšanas un satīrīšanas darbiem. Te nu bija viens no šiem gadījumiem, taču tagad viņš to darīja augstākiem mērķiem.

Vai tajā piezīmju grāmatiņā ir dārgumu karte?

Marko iznāca no šauras ieliņas, sakārtodams savu panamu, un pagriezās pret vīru sev līdzās. Peruieša tumšās, alkatīgās acis mirdzēja kā ahāts.

Ļauj man pašam uztraukties par grāmatu, Raul. Tev jāuztraucas par ekipējuma, ieroču un man vajadzīgā vīra sagādāšanu. Vai tu to vari sadabūt līdz trešdienas pusnaktij?

Si. Cik jūs maksāsiet vīram, senjor?

Kā vienojāmies. Ne vairāk un ne mazāk.

Kādu brīdi likās, ka Rauls varbūt mēģinās atjaunot sarunu, tad viņš pamāja par piekrišanas zīmi. Šis vīrs bija amatieris, bet Marko nebija izvēles un nācās viņu izmantot. Viņam šajā apgabalā nebija sakaru un trūka laika. Iespējams, ka šis bija Dieva darbs, bet tas bija arī sātanisks darbs, lai atrastu kādu uzticamu vīru, kas gribētu par naudu zagt un nogalināt.

27 LIMA. NĀKAMAJĀ DIENA

Melns limuzīns bez numura zīmēm izbrauca no jezuītu rezidences un devās uz priekšu pa plašajiem Urnas bulvāriem. Aptumšotie logi noslēpa skatienam divus pasažierus aizmugurējā sēdeklī.

Kas būs, ja tas neizdosies? jautāja Torīno, kad bija uzklausījis Marko plānu.

Tam ir jāizdodas. Marko pasmaidīja. Un, ja kaut kas noies greizi, es piesaistīšu citu kontingentu. Marko pasniedza viņam plaukstdatoru un paskaidroja, kā šī ierīce darbojas. Raidītāja globālās pozicionēšanas satelīta tehnoloģija ļaus jums ļoti precīzi noteikt viņu atrašanās vietu uz ekrānā redzamās kartes vienas pēdas robežās.

Torīno sajuta, ka viņa pusbrālis kļuvis daudz pašpaļāvīgāks. Viņš vairs ne tikai vienkārši atzina par pareizu uzdevumu, ko Torīno lika izpildīt, bet to vēl papildināja.

Tam vajadzētu izdoties, Marko. Mēs nedrīkstam pieļaut kļūdas.

Tas izdosies.

Torīno bungoja ar pirkstiem pa celi, kamēr mašīna iegriezās nezināmā šķērsieliņā un apstājās.

Dari to, viņš teica. Marko izkāpa, un Torīno izliecās pa logu. Bet informē mani par visu.

Automašīna aizbrauca, iegriezās kādā avēnijā un apstājās pie plašas koloniālā stila ēkas ar misiņa plāksni Ministerio del lnterior. Torīno izkāpa no mašīnas un iegāja ēkā.

Peru iekšlietu ministrs pieņēma Torīno ar tādu cieņu kā valsts galva. Apsveicis viņu personiski, viņš pavadīja Torīno uz iespaidīgu kabinetu un iepazīstināja ar vienīgo vīru, kas atradās šajā istabā, ar Peru valdības juristu. Pēc piedāvātās kafijas un apmainīšanās ar laipnībām viņi pievērsās biznesa jautājumiem.

Vispirms ļaujiet man jums apliecināt, ka mēs esam parakstījuši slepeno vienošanos, kuru jūsu juristi atsūtīja mums no Romas. Lai arī kas tiks šajā kabinetā pārrunāts, tas šeit arī paliks.

Torīno pasmaidīja un izvilka no savas ādas mapes dokumentu. Tas bija parakstīts un apzīmogots ar pāvesta bullu.

Tas mani nomierina. Man sevišķi jāuzsver, cik tas ir delikāts jautājums. Lai ari mēs atbalstām Peru par šo iniciatīvu, nekas vēl oficiāli nav nolemts. Pat ja kāds čuksts noplūdīs, pirms visa šī lieta būs pabeigta, Vatikānam būs jānoliedz, ka tas ir te iesaistīts. Vai jūs saprotat?

Bez šaubām. Mēs darīsim visu, lai šo izdevību nepakļautu briesmām. Es jau iepriekš runāju ar Peru prezidentu, un viņš man deva norādījumus sniegt jums visu iespējamo palīdzību šajā lietā. Viņš būtu šeit ieradies pats, bet diemžēl devies tirdzniecības vizītē uz Ķīnu.

Torīno pasniedza ministram aizzīmogoto dokumentu.

Tas apstiprina, ka es runāju pāvesta vārdā.

Ministrs salauza zīmogu, izlasīja vēstuli un pasniedza juristam.

Kā tieši mēs varam jums palīdzēt?

Kā jau jūs zināt, Vatikāns ir neatkarīga valsts Itālijas teritorijā. Vienmēr, jau kopš tūkstoš deviņi simti divdesmit devītā gada, šīs unikālās valsts suverēnais stāvoklis ir ticis glabāts kā dārgums ar likumu. Tas deva Romas katoliskajai Baznīcai vērtīgu neatkarību un tiesības darīt to, kas, pēc tās domām, ir morāli pareizi, lai arī kāda būtu pamatnācijas politika. Svētās Dievmātes Baznīca dedzīgi vēlas paplašināt savu morālo klātbūtni visā pasaulē. Sakarā ar to mēs vēlamies dibināt Jaunajā pasaulē, dienvidu puslodē, otru Vatikānu, kas būtu tālu prom no vecās Eiropas nosvērtajām konvencijām. Pretēji senajam, pilsētnieciskajam Romas diženumam šis jaunais Vatikāns būs pilnīgi jauna ekovalsts, svaiga, jaunavīga un šķīsta. Reliģiski un ekoloģiski nošķirta no modernās pasaules samaitātības, šī jaunā Vatikāna valsts būs atbildīga par ekoloģiju un būs neatkarīga. ŠI nākotnes vīzija, cerams, būs kā ceļa zvaigzne un paraugs visai pasaulei.

Jauna Ēdene? ieteicās ministrs.

Torino pasmaidīja.

Tieši tā. Apspriežot iespējamo vietu, mēs devām priekšroku Romas katoļu Dienvidamerikai, un Peru šai vajadzībai būtu lieliska kandidatūra. Tā ir stabila un nav ne pārāk liela, ne arī pārāk maza. Tomēr mēs zinām, ka pirms dažiem gadiem jūs piešķīrāt carte blanche naftas kompānijām, lai džungļos izdzītu stigas un būvētu tur naftas cauruļvadu līnijas. Vēl mums ir zināms, ka jūsu valsts starptautiskais tēls ir cietis no šīs labi redzamās nevērīgās izturēšanās pret lietus mežiem, dzenoties pēc naftas naudas.

Ministrs sagrozījās uz krēsla.

Kā mēs varam palīdzēt jums nolemt par labu Peru?

Šis priekšlikums varētu būt tāds: mums jāatrod jaunais Vatikāns Amazones zemienē, kura teritorija ietvertu sevī aizsargātus, neskartus mežus, kas tiks saglabāti un uzturēti, kā Dievs to ir paredzējis. Jūs atdosiet šo zemi Vatikānam un mūžīgi saglabāsiet tā neatkarīgas valsts statusu gan starptautiskajos, gan Peru likumos. Vēl jūs uzņemsieties šo suverenitāti arī aizsargāt.

Par to jus saņemsiet konkurētspējīgu samaksu par šo zemi un, kā otrā Vatikāna namatēvi, varēsiet izbaudīt sava starptautiskā stāvokļa uzlabošanos gan jūsu reģionā, gan visā pasaulē. Bez tam jūs varēsiet atjaunot savu tēlu, parādot visai pasaulei, ka rūpējaties par lietus mežu saglabāšanu. Rezultātā jūs būsiet atsacījušies no zemes ar ierobežotu ekonomisko vērtību apmaiņā pret kapitālu, prestižu un starptautisku labvēlību.

Ministrs paskatījās uz savu juristu, kurš par piekrišanas zīmi pamāja.

Tas izklausās saprātīgi. Ministrs piecēlās un piegāja pie kartes, kas bija piekārta pie sienas. Kas attiecas uz zemi, es vispirms varu jums ieteikt…

Es pazīšu šo zemi, kad to redzēšu. Mans Kungs mani turp aizvedīs.

Ministrs sarauca pieri.

Vai tiešām jūs gribat pats doties džungļos?

Man tas ir jādara. Vai kāda daļa Peru lietus mežu ir ierobežota vai rezervēta naftas kompānijām?

Tas vēl nav precizēts, ja jums būtu nepieciešams kāds īpašs zemes gabals, šajā gadījumā priekšrocības būtu jums, nevis naftas kompānijām.

Lieliski.

Bet vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka jums vajadzētu doties džungļos? Tie ir bīstami.

Dievs mani sargās.

Par to esmu pārliecināts, tomēr atļaujiet mums Viņam palīdzēt. Jebkuru valsts ministru, kas dodas iekšzemē, vienmēr pavada aizsardzības nodaļa, īpašo uzdevumu vienība četri atbilstoši speciālisti mediķis, izdzīvošanas eksperts, sakaru speciālists un pēdzinis. Es uzstāju, ka jums jāizmanto šie paši piesardzības pasākumi. Mēs nevaram pieļaut, ka kaut kas varētu notikt ar Jēzus biedrības svēto tēvu, kamēr viņš viesojas mūsu zemē. Vai jūs tam piekrītat?

Tikai tajā gadījumā, ja šie vīri bīstas Dieva un ir dievbijīgi katoļi, kas par visu ziņos man un tikai man. Es meklēju jaunu Vatikānu Svētās Dievmātes Baznīcai. Man jābūt pārliecinātam par viņu pilnīgu lojalitāti un diskrētumu.

Es saprotu. Viņi ziņos tieši un tikai jums. Viņi ņems vērā, ka strādā Romai, ne Limai. Ministrs paņēma papīra lapu no jurista un pasniedza to Torino. Te ir garantijas vēstule, kas pasargās jūs, braucot cauri mūsu valstij. Tā arī pilnvaros jūs pieprasīt jebkuru aprīkojumu un transportu, kas varētu būtu nepieciešams jūsu meklējumos. Pasakiet, kas jums ir vajadzīgs, aizsardzības nodaļai, un viņi visu nokārtos. Viņš pamāja juristam, kas parādīja kāda bieza dokumenta trīs kopijas. Šis ir līgums, ko jūsu Romas juristi kopā ar mūsējiem sagatavoja vakar. Tas būtībā dod Vatikānam tiesības pieprasīt līdz pat divdesmit tūkstošiem hektāru neskartu lietus mežu Peru teritorijā par atbilstošu cenu.

Jebkuru vietu, kuru es izvēlēšos?

Jā. Ja vien tas ir neskarts mežs un nepieder kādam citam.

Kā būs ar vietējām ciltīm?

Nekādu problēmu. Mēs tās pārvietosim.

Un ja nu man būs vajadzīgi vairāk nekā divdesmit tūkstoši hektāru?

Ministrs paraustīja plecus.

Mēs tikai pievienosim papildu līgumu. Viņš pasmaidīja. Kā jūs ievērojāt, šeit ir ļoti daudz džungļu. Ļoti daudz.

29 CETURTDIENAS RĪTS, PLKST. 04.30

Lorīna vienmēr bija sūdzējusies, ka Ross ir nepacietīgs, bet vēl nekad iepriekš viņš nebija izrādījis tādu nepacietību kā tad, kad Kahamarkā gaidīja atgriežamies Haketu. Māsa Šantala nošķīrās savā pašas pasaulē un izmantoja iespēju izgulēties, lai atgūtu spēkus. Zeba mēģināja Rosu nomierināt, pa starpu lasīdama visu, ko vien varēja sameklēt, gluži tāpat, kā to brīvdienās darīja Lorīna. Tomēr Ross nespēja atslābināties. Sagādājis pēc Haketa iedotā saraksta vajadzīgos priekšmetus un trešo reizi izpētījis Kahamarku, viņš bija vēlreiz izurbies cauri Falkona piezīmju grāmatai, cenzdamies aprēķināt, cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai atrastu dārzu, ja vien tas eksistē. Viņš jutās tā, it kā atrastos ieslodzījumā nebija ne pie sievas, ne arī uz takas, lai meklētu kaut ko viņas izdziedināšanai, un viņam izmisīgi gribējās iet. Katru dienu viņš zvanīja tēvam, un katru dienu tēvs ziņoja, ka Lorīnas stāvoklis ir bez pārmaiņām. Un katru dienu Ross apsvēra iespēju doties mājās.

Beidzot pienāca ceturtdienas rīts, un Hakets viņus pie viesnīcas paņēma savā mirdzoši sudrabotajā Land Rover. Joprojām bija tumšs, un debesīs varēja saskatīt Dienvidu Krustu.

Hakets bija tērpies tīrās haki biksēs un safari jakā, ar Indiana Džonsa cepuri galvā un biezajām brillēm uz acīm. Viņš ar visiem sasveicinājās, tad sakrāva viņu somas uz raupja bagāžas tīkla.

Pirms iekāpšanas mašīnā, lūdzu, noslaukiet kājas. Pēc tam aizveriet visus logus. Man ir alerģija uz netīrumiem. Es ieslēgšu gaisa kondicionētāju, kad visi būsim iekāpuši mašīnā.

Alerģija uz netīrumiem? Ross saskatījās ar Zebu, bet, neko neteicis, apsēdās priekšā pasažiera vietā, kamēr Zeba un māsa Šantala iekārtojās aiz muguras. Viņam bija tiešām jāapbrīno Hakets, kas bija izvēlējies profesiju, kura viņam neapšaubāmi nebija piemērota strādāt Amazones džungļos, kas, iespējams, bija lielākais netīrumu avots pasaulē. Tomēr Rosām ekscentriskais anglis patika. Ar visām savām ierunām un savādajiem ieradumiem, Hakets kopumā radīja vecmodīga godprātīguma iespaidu.

Ceļojums uz Kvelapu ilga sešas stundas. Nelīdzenais ceļš vijās cauri mežam un uzrāpās vairāk nekā trīs tūkstošus metru augstā pārejā un tad strauji nolaidās lejup pie Maranjonas upes. Beidzot Land Rover apstājās ciematā, ko sauca par Tingo un kas atradās dienvidos no Čačapojasas.

Mēs sāksim iet no šejienes, sacīja Hakets. Viņš palūkojās uz māsu Šantalu. Tā būs diezgan stāva kāpšana. Vai jūs negribētu mūs pagaidīt mašīnā?

Māsa Šantala neapgrūtināja sevi ar atbildēšanu, tikai izkāpa, padeva roku Zebai un sāka iet. Bija silts, pūta viegls, mitrs vējš, un Ross, kāpjot augšā, varēja sajust, kā smaržo sarkanā zeme zem viņa kājām. Lai sasniegtu drupas, bija nepieciešamas vairāk nekā divas stundas, viņi atradās tūkstoš metrus virs Tingo, taču, ieraudzījis cietoksni, Ross aizmirsa, cik ļoti viņš noguris, un tikai stāvēja un skatījās. Tā bija monolīta vieta. Kā stāstīja Hakets, leģendārā, sagrautā pilsēta bija lielākā, ko inku priekšteči bija radījuši Peru. Augstu virs Utukambas upes kreisā krasta bija uzbūvēts cietoksnis, gluži kā kuģis uz kalna kores. Cietokšņa mūra izrobojumi pacēlās apmēram sešdesmit pēdas virs kalna kores un stiepās gandrīz pusjūdzes garumā. Stāvēdams pie galvenajiem vārtiem, Ross jutās mazs un nespēcīgs.

Tā ir Kvelapa, noteica Hakets, sadabūjis inhalatoru no kabatas. Pazīstamās čačapojanu kultūras stūrakmens. Lielākā daļa čačapojanu cietokšņu ir būvēti uz šādām augstām korēm. Tie slējās augstu mežos un tika dēvēti par ccja de selva džungļu uzacis. Ross palūkojās apkārt un pārsteigts ievēroja, ka viņi šeit bija pavisam vieni. Viņam bija jādomā, ka šī vieta ir ļoti pievilcīga, lai šeit mudžētu tūristu bari. Kamēr Zeba un māsa Šantala apsēdās un centās atgūt elpu, Hakets pamāja Rosām, lai seko viņam uz torni, kas atradās augstākajā cietokšņa vietā. Tas bija divdesmit septiņas pēdas augsts, un pie tā veda sadrupuši pakāpieni. Tas kādreiz bija iztīrīts, un tur bija ar zāli apaugusi vieta, no kuras Ross varēja redzēt jūdzēm tālu visos virzienos.

Stāvēdams senā cietokšņa pašā virsotnē, apmēram desmit tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa, viņš skatījās uz austrumiem, kur Amazones džungļi stiepās zem viņa tik tālu, cik vien varēja saredzēt, un tur, ļoti tālu priekšā, mirgojoša sudraba lente pāršķēla zaļo lapotni, šajā bezgalīgajā plašumā viņš pēkšņi sajuta, ka atrodas miljoniem jūdžu no mājām un klaustrofobiskā ieslodzījumā Lorīnas slimnīcas palātā. Pastāvīgās skumjas un vainas apziņa, ka pametis Lorīnu tur, saplūda ar vēlēšanos, lai viņa varētu visu šo redzēt. Taču Ross sajuta vēl kaut ko saviļņojošu cerību uzplūdumu. Viņš ļāvās iztēlei, ka šajā zaļajā plašumā kaut kur varētu būt Falkona dārzs un iespēja izārstēt Lorīnu. Šajā senajā vietā viss likās iespējams.

Hakets norādīja uz vecu ceļu, kas veda lejup uz Amazones baseinu.

Jūsu draugs priesteris savās nākamajās norādēs ved mūs uz austrumiem upes virzienā. Gadsimtiem ilgi šis ceļš ir bijis vienīgais, lai nokļūtu lejā pie Amazones, tā ka es pieņemu, ka jūsu priestera taka ies pa to līdz Tarapoto un pēc tam uz Jurimagvasu, kas atrodas pie Valjagas upes, kas galu galā savienojas ar pašu Amazoni. Man ir radiosakari ar Varēšu, un, kad mēs precīzi zināsim, uz kuru vietu pie upes jūsu priestera norādes mūs novedis, es viņam piezvanīšu, un viņš mūs paņems, lai dotos uz mūsu ceļojuma nākamo posmu. Viņš norādīja uz Amazoni. Ceru, ka jūsu priestera norādes būs patiesas, kad mēs atrādīsimies tur, kartē neiezīmētajā zaļajā jūrā,

Ross pamāja ar galvu, un kādu brīdi abi klusu stāvēja, lūkodamies bezgalīgajā plašumā un gremdēdamies domās.

Vai jūs to varat sadzirdēt? beidzot Hakets pajautāja.

Ross ieklausījās maigajā vējā.

Ko sadzirdēt?

Saucienu, Hakets teica un savilka lūpas smaidā. Piedzīvojumi mūs sauc.

Kad spīdīgais, sudrabainais Land Rover izbrauca no Tingo, tam pa pēdām devās ceļā arī dubļiem nošļakstīts Toyota Land Cruiser.

Kāpēc mēs sekojam šiem gringo? Vai viņi zina, kur var atrast zeltu?

Marko Beizins nolika binokli un pagriezās pret vīru, kas vadīja automašīnu.

Jūs viņam sekojat, Raul, tāpēc, ka es jums par to maksāju. Ieturiet distanci, bet neļaujiet viņiem pazust no acīm. Marko noņēma panamu un pakasīja galvu. Atpakaļskata spogulī viņš notvēra aiz muguras sēdošā puiša skatienu. Puisis eļļoja savu ieroci. Viņš vairāk atgādināja zēnu, nevis nobriedušu vīrieti, garenā, tumšā seja bija nosēta ar pūtītēm. Vai jūs zināt, kas jums ir jādara? Katram no jums? Marko bija jāuzmanās, lai balsī neskanētu nicinājums.

Si, vīrietis nomurmināja. Viņi skatījās viens otrā un vīpsnāja, it kā tā būtu tikai spēle.

Atcerieties! Jūs tikai tad saņemsiet naudas atlikumu, kad darbs būs padarīts, un ne agrāk. Marko bija pateicīgs, ka šajā pusē neviens viņu nepazina, bet viņa reputācija kādreiz bija noderējusi. Ja šie amatieri būtu zinājuši, kas viņš ir kas viņš reiz bija abiem būtu jāizrāda vairāk cieņas.

Marko pārbaudīja sava jaunā, dārgā mobilā telefona signālu, tad sadrūma pats par savu muļķību. Lai arī tas nebija lielāks par parasto mobilo telefonu, tam vajadzēja darboties jebkurā vietā uz planētas, jo tajā bija apvienoti jaunākie satelītu tehnoloģijas sasniegumi. Viņš piezvanīja Torīno, kam bija tāds pats telefons. Jezuīts atbildēja pēc trešā signāla.

Viņi ir izkustējušies, sacīja Marko.

Neļaujiet viņiem pazust no jūsu acīm. Es jums sekošu, kad būšu pabeidzis savus darījumus Limā.

30 JURIMACVASA

Kurš no tiem ir tavs kuģis, Naidžel? jautāja Zeba, lēni stiepjot vārdus. Ļauj man minēt. Viņa norādīja uz mirdzoši baltu, lielu laivu, kas stāvēja atstatus no pārējiem nevīžīgajiem prāmīšiem, ar savu izskatu pārspēdama visus tvaikoņus, kas bija noenkuroti miegainajā upes piestātnē. Šis te.

Kā jūs to zinājāt? jautāja Hakets.

Tikai uz labu laimi minēju.

Ross pakratīja galvu. Ceļojums no Kvelapas uz Jurimagvasu bija aizņēmis abu pēdējo dienu lielāko daļu, un pa tik nelīdzeniem ceļiem Ross vēl nekad līdz šim nebija braucis. Pat pēc sēdēšanas ērtajā Land Rover likās, ka pēdējo sešu stundu brauciens no Tarapoto ir izkratījis visas viņu iekšas. Ne jau garais ceļš, bet ilgstošā uzturēšanās automašīnā bija visiem nedaudz sabojājusi garastāvokli. Iespējams, ka Zebai

piemita matemātisks prāts, bet viņa īpaši neuztraucās par tīrību, un viņai patika pacelt savas kājas uz priekšējā paneļa, kad pienāca viņas kārta sēdēt blakus vadītājam. Viņa gandrīz vai izbaudīja prieku pakaitināt Haketu, kas bija pārāk pieklājīgs, lai viņai aizrādītu.

Hakets novietoja mašīnu pie kuģa, un Ross, atvēris automašīnas durvis, ievēroja, ka gaiss ir piecus līdz pat desmit grādus siltāks un daudz mitrāks, nekā tas bija kalnos. Viņš izkāpa un izstaipīja kājas. Skatīdamies uz Haketa nevainojamo kuģīti, Ross pirmo reizi saprata, ko īsti nozīmē akurātība. Mirdzoši misiņa burti izcēla vārdu "Atklājums" uz žilbinoši baltā korpusa, un, kad viņi uzkāpa uz klāja, bija redzams, ka jebkura virsma ir vai nu nopulēts misiņš, vai nolakots tīkkoks.

Cik jauks kuģītis, noteica māsa Šantala.

Hakets no lepnuma vai staroja.

"Atklājums" ir pēc pasūtījuma izgatavots, tas ir septiņdesmit pēdu garš, tam ir Detroitas dīzeļmotori.

Cik te ir guļvietu?

Sešas kajītes.

Ross atvieglots nopūtās. Te nu katram būs sava personiskā telpa.

No mašīntelpas iznāca muskuļains, maza auguma vīrietis ar smaidošām, brūnām acīm, tumšu ādu un bieziem, melniem matiem. Viņa baltais T krekls un zilie džinsi bija tikpat tīri kā kuģis.

Hakets stādīja viņu priekšā.

Jocīgi, es atstāju Angliju, lai dotos uz džungļiem un meklētu senas drupas, turpretī Varess nāk no džungļiem un grib apmeklēt Eiropas un Amerikas ievērojamās pilsētas. Viņš ienīst drupas, uzskatīdams, ka tās ir mirušas vietas, tomēr viņš palīdz man pie kuģa un būs mūsu pavadonis. Viņš brīvi runā angļu, spāņu un kečvu valodā un pazīst Amazoni upi un džungļus tikpat labi kā jebkurš šejienietis.

Un vēl viņš ir sasodīti labs pavārs. Hakets pamāja uz kādu no sānu ejām. Sekojiet man. Es parādīšu jūsu kajītes.

Kamēr Hakets izrādīja viņiem visu kuģi, neviens neievēroja, ka aiz "Atklājuma" enkurvietas parādās liela auguma vīrs panamā. Divas reizes. Otro reizi viņš pienāca tik tuvu piestātnes malai, ka, noliecies, lai sasietu kurpju auklas, varēja bez pūlēm izstiept kreiso roku un pieskarties kuģa korpusam.

Kuģi bija ne vien mazas un tīras kajītes, kā jau Ross bija gaidījis, bet pie tām vēl bija dušas telpa un tualete. Glīta kaudzīte ar ceļojuma piederumiem bija novietota uz katras gultas, ari guļamtīkls un moskītu tīkls, un trauks ar rūpniecisku stipru līdzekli pret insektiem.

Lietojiet insektu repelentus bez ierobežojumiem, teica Hakets, pat tad, kad esat savā kajītē. Pirms mēs pametīsim kuģi un dosimies iekšā džungļos, Varess jums paskaidros, kā jālieto sūpuļtīkls un moskītu tīkls, lai kukaiņi jūs neapēstu dzīvus.

Izskatās, ka šis ir dārgs kuģis. Cik bieži tas ir bijis nofraktēts? Ross pajautāja, kad Hakets bija parādījis visas pārējās telpas.

Hakets sarauca pieri.

Ne pietiekami. Es varu izdzīvot, vienīgi fraktējot to naftas kompānijām un laiku pa laikam lielajām farmācijas firmām. Liekas, ikviens meklē Amazones dārgumus vai tas būtu senais zelts, nafta vai vēža izdziedināšanas līdzekļi. Viņš norādīja uz lādi, kas atradās uz klāja. Tā ir pilna ar tenisa bumbiņām un beisbola cepurītēm ar visdažādāko naftas un farmācijas kompāniju emblēmām uz tām. Tas acīmredzot ir labs sabiedrisko attiecību veids. Pašreiz modē ir Alascon Oil sarkanās tenisa bumbiņas.

Ross iekšēji novaidējās, iedomādamies par Andervudu un Kovacu.

Es aizeju, lai jūs varētu pēc ceļa atsvaidzināties, teica Hakets. Jurimagvasa ir viena no vietām, kas ved džungļos, ļa es pareizi esmu sapratis nākamās norādes, mēs dosimies pa Valjagu uz Maranjonu. Galu galā mēs sasniegsim galveno upi Amazoni, kura mūs novedīs pašā džungļu sirdī.

Hakets devās prom, un Ross atslīga savā gultā. Viņš izņēma no kabatas portfeļa fotogrāfiju, kas bija uzņemta viņu medusmēneša laikā smaidoša Lorīna Havaju salu saulrieta kvēlē. Viņas matos bija ziedi, un viņa izskatījās skaisti iedegusi un vesela. Ross prātoja, vai vēl kādreiz redzēs viņu smaidām vai vienīgi vēros, kā viņas ķermeni aug viņu bērns. Kuģa dzinēja varenā dārdoņa pārtrauca viņa pārdomas. Viņš piecēlās un paraudzījās laukā pa iluminatoru. Lejā zem viņa sakūlās brūnie upes ūdeņi, untumainās, izlaidīgās Jurimagvasas burvība pamazām palika tālumā, un upe vijās uz priekšu, ielocīdamās pasaules lielāko džungļu sirdī.

Un tikai tagad, lūkodamies lejup uz sakulto ūdensceļu, vērodams, kā tas izlokās un pagriežas, Ross sajuta, ka viņa meklējumi patiešām ir sākušies.

Marko vēroja, ka "Atklājums" pamet Jurimagvasu, tad pārbaudīja savu plaukstdatora ekrānu, kurā varēja redzēt Peru ziemeļaustrumu daļas karti. Aktivizējis GPS raidītāju, kuru pats bija pievienojis klāt kuģa bortam, viņš redzēja, ka uz ekrāna parādās sīks punktiņš, kas dodas prom no jurimagvasas. Viņš sakārtoja panamu un pagriezās pret pārējiem.

Man patīk meitene ar sarkanajiem matiem, sacīja tas, kas automašīnā bija eļļojis savu ieroci. Runādams viņš bakstīja pūtītes uz sejas.

Marko viņā nikni paraudzījās.

Aizmirsti meiteni! ļums visiem ir skaidrs, kas jums ir jādara. Es nevaru pieļaut, lai kāds no jums kļūdītos. Vai tu saproti?

Rauls iesmējās un noraidoši pamāja.

Tu par daudz uztraucies.

Marko bija aizdomas, ka viņš vēl par maz uztraucas. Viņš iedarbināja spēcīgo motoru, un mazā, nokvēpusi laiva uzņēma ātrumu, turēdamas "Atraduma" ķīļūdenī.

Dodamies ceļā.

Trāpījusi cilvēka galvā, lode izdod īpašu skaņu, kuru, reizi dzirdot, vairs nekad nevar aizmirst. Nākamajā rītā, labi izgulējies, Ross to izdzirdēja pirmo reizi un dzirdēja to vairākkārt.

Tas notika dažas stundas pēc tam, kad "Atklājums" bija nonācis vietā, kur tuksnesīgā Maranjona bija pusjūdzi plata. Ross pašreiz lasīja Falkona piezīmju grāmatu, prātā atzīmēdams orientierus, kuriem viņi pabrauca garām, un aprēķinādams tos, kas vēl atlikuši, kad viņš izdzirdēja Varesa uzsaucienu Haketam. Ar skatienu sekodams Varesa pirkstam, kas rādīja uz upi, viņš ieraudzīja netālu no krasta laivu ar trim vīriem'uz borta. Divi no viņiem māja, bet trešais bija pacēlis salauztu airi un vicināja to.

Vai palīdzēsim viņiem? jautāja Varess.

Protams, ātri atbildēja Hakets. Ja mēs varētu viņus paņemt tauvā, mēs viņus aizvilktu augšup pa upi līdz tuvākajai pilsētiņai.

"Atklājums" piebrauca cieši blakus laivai, un viens no pasažieriem, garākais vīrs baltā panamā, pacēla augšup kreisajā rokā turēto pudeli.

Usted ha conseguido agua potable? Vai jums ir dzeramais ūdens?

Hakets pārlika pār bortu kāpnes, bet Varess pasvieda viņiem virvi, lai nostiprinātu laivu pie "Atklājuma". Kaut arī bija ļoti karsts, vīri pirms rāpšanās pa kāpnēm uzvilka svārkus. Ross pieņēma, ka tajos ir viņu vērtīgākās mantas, bet, kad vīri bija uzrāpušies uz klāja, viņš saprata, ka šis pieņēmums ir nepareizs.

Pavisam nepareizs.

Vīrs, kuram galvā bija panama, ar kreiso roku izrāva no žaketes pistoli un notēmēja tās eļļaino melno stobru uz Haketu. Pārējie divi no svārkiem izvilka lielus pusautomātiskos ieročus un notēmēja tos uz klāja pasažieriem. Tas, ar panamu, saskaitīja viņus, kaut arī zināja, cik viņu ir.

Es gribu, lai jūs visi pacejat rokas un nostājaties vienā līnijā. Tad viņš pagriezās pret Rosu un māsu Šantalu. Kuram no jums ir grāmata?

Kāda grāmata? jautāja māsa Šantala.

Panama apnicīgi pakratīja galvu.

Piezīmju grāmata ar norādījumiem.

Kā viņš varēja zināt par Falkona grāmatu? Ross cieši palūkojās Haketā, bet, redzēdams viņa satriekto sejas izteiksmi, saprata, ka viņš par to visu neko nezina. Vīrs, kura seju viscaur klāja pūtītes un kuram bija mazas, apaļas acis, pastiepās un pieskārās Zebas sarkanajiem matiem. Viņš to darīja ar tādu kā nevērīgu augstprātību, it kā novērtēdams veikala preci.

Man viņa patīk, viņš noteica.

Es jau tev teicu. Aizmirsti meiteni! Mums vajadzīga piezīmju grāmata, sacīja Panama.

Nedodiet viņiem neko, sacīja Zeba. Man nav bail no Picas ģīmja.

Aizveries, Zeba, Ross teica.

Hakets pievirzījās tuvāk Zebai.

Uzmanies! Izturēsimies visi mierīgi.

Ross pagriezās pret māsu Šantalu.

Iedodiet to viņiem, Ross teica. Viņš bija uzsācis šos meklējumus, lai glābtu Lorīnas dzīvību, nevis lai pakļautu riskam vēl kādu.

Māsa Šantala mierīgi noraudzījās vīrā ar panamu.

Nē.

Atdodiet viņiem grāmatu, Ross vēlreiz sacīja.

Nē.

Picas ģīmis iesmējās un pasniedzās pēc Zebas kreisās krūts. Zeba atsprāga atpakaļ, un Hakets pagrūda vīru prom.

Aizvāc no viņas savas rokas! Hakets iesaucās.

Picas ģīmis pagriezās apkārt un trieca ar savu ieroci Haketam pa galvu, likdams anglim nogāzties uz grīdas, asinīm plūstot no viņa deniņiem un brillēm nošķindot uz klāja. Kad Zeba nokrita uz ceļiem, lai viņam palīdzētu, Picas ģīmis nomērķēja uz Haketu.

Es viņu nogalināšu, viņš teica, drūmi skatīdamies.

Pagaidi, nervozi pieri slaucīdams, teica trešais vīrs, turot ieroci pavērstu pret Varesu.

Dodiet viņiem to nolādēto grāmatu! Ross uzkliedza māsai Šantalai.

Viņi tik un tā mūs nošaus, ja es to darīšu, viņa sacīja ledainā mierā. Es netaisos viņiem visu atvieglot.

Tevi nogalināt ir viegli, sacīja Panama, paceldams kreiso roku un notēmēdams ieroci uz viņas pieri. Ļauj man parādīt, cik tas ir viegli.

Izdzirdējis "Atklājuma" motora troksni, vīrs, kas cirta sev ceļu cauri biezajiem džungļiem, iebāza makstī mačeti un metās uz upes krasta pusi. Tomēr, ieraudzījis vīrus no laivas uzrāpjamies uz kuģa borta un izraujam ieročus, viņš ātri paslēpās. Kādu brīdi viņš vēroja, kas notiek, pārdomādams, ko darīt, tad pacēla šauteni, kas bija ērti novietota uz pleca, un nomērķēja.

Negribēdams iejaukties, viņš nogaidīja, cik ilgi vien varēdams, līdz vīrs panamā notēmēja savu pistoli uz vecās lēdijas deniņiem.

Viņš saprata, ka tagad viņam ir jārīkojas.

Viņš aizturēja elpu, pārbaudīdams mērķi, un piespieda pirkstu pie ieroča mēlītes.

Redzēdams, ka Panamas pirksts noslīd uz mēlītes, Ross saprata, ka šis vīrs tūlīt nošaus māsu Šantalu, un kāda nevilša dziņa lika viņam rauties uz priekšu, cenšoties to apturēt.

Viņa seja bija pavisam tuvu Panamas sejai, kad atskanēja šāviens.

Tas norībēja smagajā gaisā, likdams košiem, raibiem papagaiļiem pacelties no kokiem, un, kad lode ietriecās mērķī, atskanēja troksnis, kādu nekad iepriekš Ross nebija dzirdējis. Reizēm filmās lieto metaforu par lodi, kas trāpa melonē, bet šī bija daudz asāka, spalgāka skaņa ienākdama galvaskausā un iziedama no tā, lode satrieca druskās trauslos kaulus, koncentrējot sprādzienu mīkstajos audos un smadzenēs. Karstajā un mitrajā gaisā izšķaidītās asinis silti notecēja pār Rosa seju.

Šausmās un riebumā Ross pagriezās pret māsu Šantalu, nevarēdams saprast, kāpēc viņa joprojām nav nokritusi. Kādēļ viņa ir sveika un vesela. Tad viņš saprata, ka nošauts ir Panama. Šāviena spēks bija nogrūdis viņu uz grīdas, un tur nu viņš miris gulēja uz klāja, viņa baltā cepure un galva mirka asiņainā masā, kas sarkana un lipīga izplūda uz pulētā koka.

Nodārdēja nākamais šāviens, un Picas ģīmis ar pārsteigtu sejas izteiksmi un lielu caurumu galvaskausā atmuguriski iekrita upē. Pēc trešā šāviena arī pēdējais vīrs sabruka gluži kā marionete, kam pārgrieztas auklas.

Tam visam sekojošā baismīgā klusumā Ross un visi pārējie skatījās cits citā, cenzdamies izprast, kas šeit noticis. Tad Ross pamanīja kādu vīru, kas stāvēja uz netālā upes krasta, mādams ar šauteni.

Hallo! vīrietis sauca. Vai jums viss kārtībā?

Ross ari pamāja krastā stāvošajam vīram.

Vai es varu iet pie jums ? vīrietis jautāja.

Varess metās uz stūresmāju un sadabūja šauteni un melnu pistoli.

Tagad ir mazliet par vēlu, noteica Hakets.

Varess nolika šauteni atpakaļ, bet pistoli neizlaida no rokām, stūrēdams "Atklājumu" uz krastu. Vīrietis uzkāpa uz kuģa, saudzīgi turēdams uz pleca šauteni un lielu mugursomu. Viņš bija garš un atlētisks, ar izskatīgu, nogurušu seju un skumjām acīm. Viņa olīvkrāsas āda bija saules nobrūnināta, un sejā dižojās eleganti bārdas rugāji. Neizskatījās, ka viņš būtu īpaši pāsteigts par faktu, ka tikko novācis trīs vīrus. Atvairīdams pateicības vārdus, viņš tuvojās Haketam kā vecam draugam:

Senjor Naidžel Haket!

Kad Hakets uzslējās kājās, viņš vairāk izskatījās pēc provinciāla bankas pārvaldnieka, nevis karstgalvīga ārzemnieka.

Vai mēs būtu tikušies?

Vīrs parāva uz augšu uzacis, it kā tas viņu aizskartu.

Es esmu Osvaldo Mendosa. Arī man pieder kuģis, kas parvadā tūristus lejup pa upi. Mēs reiz tikāmies Lagunasā.

Ak jā, protams, ātri noteica Hakets. Ross gandīz pasmaidīja. Būtu briesmīgi nepieklājīgi un galīgi neangliski izturēties noraidoši pret vīrieti, kas tikko bija izglābis jūsu dzīvību. Hakets pastiepa roku, un Mendosa to paspieda. Es tiešām nezinu, kā mēs varētu atlīdzināt par jūsu palīdzību.

Mendosa paraustīja plecus.

Jūs varētu aizvest mani līdz Ikitosai, mans draugs. Mans kuģis nav tik liels vai arī tik neaizmirstams kā jūsējais. Tādēļ jau es te esmu. Tas nogrima, un es centos sadabūt zirgu, lai nokļūtu Ikitosā, kad pamanīju jūsu grūtības.

Viņš stingri pavērās ķermenī, kas joprojām atradās uz klāja.

Bandīti parasti nedarbojas tik tālu no Valjagas ielejas narkotiku laukiem. Ko viņi gribēja no jums?

Hakets pagriezās pret māsu Šantalu.

Kāpēc jūs viņiem nedevāt piezīmju grāmatiņu? Viņi varēja jūs nogalināt, ja senjors Mendosa nebūtu iejaucies.

Viņi tik un tā būtu mūs visus nošāvuši, māsa Šantala atbildēja.

Mendosa novaibstījās.

Diemžēl viņai ir taisnība, senjor. Šie vīri nebūtu jums ļāvuši palikt dzīviem un sūdzēties policijā. Kādu piezīmju grāmatu viņi gribēja dabūt? Tai vajadzētu būt ļoti vērtīgai.

Tā satur norādes, sacīja Hakets, nikni raudzīdamies māsā Šantalā.

Norādes? Mendosa sarauca uzacis, bet vairs neko neteica.

Hakets pagriezās pret Rosu.

Kā, pie velna, viņi varēja par to zināt? Jūs man teicāt, ka cits neviens nezina par šo piezīmju grāmatiņu?

Nevienam citam nebija jāzina par grāmatiņu, nodomāja Ross. Bet bija vēl viens cilvēks, kas zināja par Falkona dārzu Torino. Priesteris varēja kaut kādā veidā ieraudzīt grāmatu, kad viņš sastapa māsu Šantalu Rosa mājā, un nonākt pie atbilstošiem secinājumiem. Rosām bija grūti noticēt, ka baznīcas amatpersona varētu nolīgt slepkavnieciskus bandītus, lai to nozagtu, bet izskatījās, ka cita izskaidrojuma nav.

Iespējams, ka ir vēl viena persona, kas informēts par to, ko mēs meklējam, bet viņš nekādā ziņā to nevar atrast bez šīs piezīmju grāmatiņas.

Jūs domājat… iesāka māsa Šantala. Ross raidīja viņai asu skatienu, un viņa apklusa. Nebija īstais laiks izskaidrot Haketam un pārējiem, kādēj šeit iejaukts katoliskais priesteris. Māsa Šantala tagad izskatījās vairāk uztraukusies nekā uzbrukuma laikā.

Tātad mums ir nopietns konkurents? jautāja Hakets.

Mums bija nopietns konkurents, atbildēja Ross. Es neredzu iespēju, kā bez šiem mirušajiem vīriem viņš varētu mums sekot džungļos.

Tomēr kā būs ar policiju? pēkšņi ierunājās Zeba.

Kāpēc mums tā būtu vajadzīga? Mendosa klusu jautāja.

Visi paskatījās uz svešinieku.

Viņa runāja par līķiem, teica Ross.

Mendosa noliecās pie ķermeņa, kas vēl bija palicis uz klāja, un ievēla to upē. Sarkans traips iezīmēja vietu, kur bija gulējusi vīrieša baltā panama.

Kādi līķi? Viņš norādīja uz trim lieliem krokodiliem, kas virzījās pa ūdeni šurp. Pārējie divi ķermeņi jau bija pazuduši. Mendosa izņēma no kabatas lakatiņu un pasniedza to Rosām. Noslaukiet seju. Kad Ross noslaucīja siltās asinis, Mendosa ieskatījās viņam acīs. Es nogalināju trīs vīrus, lai jums palīdzētu. Šeit policija nav tāda kā Amerikā. Viņi mums uzdos ļoti daudz jautājumu. Man jautājumi nav vajadzīgi. Jums ari jautājumi nav vajadzīgi. Viņi paņems jūsu grāmatu ar norādījumiem un to paturēs sev. Senjor, ja jūs steidzaties un gribat atrast to, ko meklējat, pirms sāncenši to atrod, jums labāk būtu policiju neiejaukt. Vai jūs saprotat?

Šķiet, ka man viņam jāpiekrīt, Ros, sacīja Hakets. No policijas nebūs nekāda labuma. Ross paskatījās uz pārējiem, kas piekrītoši māja ar galvu. Tad viņš paraudzījās lejup uz putās sakulto upi, kur baisi krokodili jau bija aizrāvuši pēdējo līķi drūmajos ūdeņos. Kā jau vienmēr, viņam joprojām bija šaubas par šo meklējumu jēgu, bet tagad likmes bija pat pacēlušās augstāk.

Mendosas acis nenovērsās no Rosa.

Lai kurp jūs tagad dotos, jums ir vajadzīgs vīrs, kas zina, kā apieties ar ieročiem. Kad es pametu armiju, manam kuģim vajadzēja kļūt par manu nākotni. Bet tagad tas ir pagalam. Man nav apdrošināšanas. Man vairs nav izredžu. Dodiet man daļu no tā, ko jūs meklējat, un es iešu kopā ar jums.

Ross centās novērtēt vīru, kas stāvēja viņa priekšā. Senjors Mendosa bija izglābis viņiem dzīvību un pierādījis, ka ir spēcīgs sabiedrotais, bet kā ienaidnieks varētu būt ļoti bīstams.

Jums pat nav ne jausmas, ko mēs meklējam.

Es esmu pārliecināts, ka tam jābūt kaut kam vērtīgam.

Ross atkal pavērsās pret pārējiem. Zeba un Varess pamāja,

ka piekrīt. Māsa Šantala sakrustoja rokas un neko neteica. Ross pagriezās pret Haketu.

Naidžel, jūs esat kapteinis. Tas ir jūsu kuģis. Ko jūs teiksiet?

Hakets bridi vilcinājās, tad pamāja.

Man jāteic, ka senjors Mendosa šo braucienu ir nopelnījis.

Tad viss ir nokārtots, sacīja Ross, paspiežot vīrieša roku. Tagad dosimies prom no šīs elles.

31 SVĒTAS SIRDS SLIMNĪCA BRIDŽPORTA, KONEKTIKUTA

Rosa un Lorīnas Kelliju vēl nedzimušais bērns tagad jau bija piecus mēnešus attīstījies, bija pagājusi vairāk nekā puse grūtniecības laika. Lai arī augļa straujais augšanas temps bija palēninājies, bērniņa dažādās orgānu sistēmas nobrieda un pilnveidojās.

Iepriekšējā dienā, kad ārsti bija precizējuši stāvokli, bērniņa attīstības apraksts bija pildījis Diānu Vortoni ar cerībām. Tagad viņa sēdēja tumsā blakus savas meitas gultai, atrazdamās kaut kur vidū starp miegu un nomodu. Ap pusnakti grasījusies doties mājās, viņa tomēr labāk izvēlējās palikt šeit kopā ar Lorīnu, nekā būt vienai pašai mājās savā gultā.

Kaut kas kāds troksnis pārtrauca viņas snaudu. Nespēdama orientēties, viņa lūkojās atkārt aptumšotajā istabā, klusumā dzirdēdama tikai aparātu ritmisko dūkoņu. Paskatījusies uz luminiscējošo pulksteni pie sienas, viņa saprata, ka pašlaik ir apmēram trīs naktī. Kad acis nedaudz pierada pie tumsas, viņa palūkojās uz gultu un nespēja noticēt: Lorīnas acis bija vaļā, to sudrabainie baltumi atspīdēja puskrēslā, vērojot viņu.

Diāna Vortone uzlēca kājās un piespieda savu seju pie meitas sejas. Kādu brīdi viņa ļāva sev noticēt, ka ir noticis brīnums brīnums, ko viņa bija slepeni lūgusies katru dienu un nakti. Tad viņas sirds gandrīz pārstāja pukstēt. Lorīnas acis bija ciet. Viņa tās nebija atvērusi. Tā bija tikai ilūzija, gaismas spēle, nežēlīgs sapnis.

Asarām straumēm ritot pa vaigiem, Diāna noglāstīja meitas seju un vērās tumsā, saprazdama, ka šonakt viņa jau atkal nespēs aizmigt.

32 IKITOSA

Loreto departamenta tālā galvaspilsēta bija unikāla. Saistīta ar apkārtējo pasauli tikai pa gaisa ceļu un upi, lkitosa bija pasaulē vienīgā lielpilsēta, kas bija pilnīgi džungļu ieskauta un citādi nesasniedzama.

Jezuītu misijas dibināta 1750. gadā, gadsimtu pēc tam, kad Falkons uzrakstīja savu Voiniča manuskriptu, Ikitosa pastāvīgi bija spiesta atvairīt indiāņu ciltis, kuras nevēlējās but pievērstas ticībai. Izdzīvoja tikai niecīga kolonija, kas lēnām auga,, līdz deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados tajā bija viens tūkstotis pieci simti iedzīvotāju. Pēc tam nāca lielais kaučuka bums, un pastāvīgo iedzīvotāju kopskaits palielinājās līdz sešpadsmit draudzēm.

Kamēr kaučuka magnāti kļuva neticami bagāti, kaučuka taperi, kas lielākoties bija vietējie indiāņi, atradās faktiskā verdzībā. Otrā pasaules kara laikā kaučuka tirgus sabruka. Pēc tam, jau divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados, nākamā sensācija atdzīvināja apgabalu tā bija nafta. Tagad Ikitosa bija plaukstoša pierobežas pilsēta spēcīga, pārtikusi, valdzinādama gan naftniekus, gan piedzīvojumu meklētājus, gan tūristus.

Kad "Atklājums" nostājās blakus pārējiem kuģiem Masusas ostā, pāris kilometru uz ziemeļiem no pilsētas centra, Ross it visur varēja redzēt naftas biznesa ietekmi. Apkārt skraidīja mazi bērni, tērpušies netīros naftas kompāniju T krekliņos, spēlēdamies ar tenisa bumbiņām, kas bija apzīmētas ar naftas firmu logo. Piestātnē milzīgs reklāmas plakāts attēloja sulīgu, idillisku džungļu ainavu, tajā bija attēloti koši papagaiļi, puķes un atvēsinoši strauti, nevis draudīgie naftas urbjtorņi vai cauruļvadi. Zem tā atstatu atradās naftas kompāniju logo un nodrāztā frāze: "Mēs palīdzam Peru apgūt tās dabas resursus."

Kad kuģis iebrauca ostā, Hakets palūdza visiem sapulcēties kuģa kambīzē.

Pēc visa, kas ir noticis, es domāju, ka daži no jums varētu būt uztraukušies par turpmāko ceļu. Ikitosa ir pēdējais civilizācijas priekšpostenis, no kura jūs vēl varat ar lidmašīnu atgriezties Limā. Paņēmuši līdzi pēdējos krājumus, mēs neskartajos džungļos būsim vieni paši nākamos četrus mēnešus. Ja mēs no šejienes aiziesim, neviens no mums atsevišķi nespēs te atgriezties līdz brīdim, kad mēs visi kopā šurp atgriezīsimies. Tātad, ja jūs gribat palikt šeit, tad tagad ir īstais brīdis to darīt.

Kad Ross izdzirdēja šos vārdus, viņa bažas sasniedza augstāko pakāpi. Bija reālas iespējas atgriezties un šī bija viņa pēdējā iespēja nolemt, vai nu lidot atpakaļ un palikt pie Lorīnas, vai tomēr doties meklēt iespēju viņu izdziedināt. Viņš paskatījās uz grupu, bet neviens no viņiem nepacēla roku.

Tikai Varess.

Hakets nikni paskatījās uz savu draugu un pavadoni.

Tu mums esi vajadzīgs, Varēs. Tu esi vienīgais no mums, kas pazīst džungļus.

Bet kādēļ man būtu jāiet, senjor Haket, Varess nervozi ieteicās. Tas ir bīstami. Daži cilvēki jau mēģināja mūs nogalināt. Es pat nezinu, ko īsti jūs meklējat.

Mēs meklējam pazudušās civilizācijas drupas, sacīja Hakets.

Bet man nepatīk drupas, sērīgi noteica Varess. Drupas ir kaut kas miris.

Mēs meklējam zeltu, ieteicās Zeba. Dārgumus.

Cik daudz zelta? jautāja Mendosa. Viņš tā vaibstījās un berzēja deniņus, it kā viņam kas sāpētu.

Mēs nezinām, Ross uzmanīgi atbildēja. Mēs īsti nezinām, ko atradīsim.

Bet jūs, zēni, domājat, ka tur kaut kas ir? Mendosa vaicāja.

Es to zinu, atbildēja māsa Šantala.

Man ar to pietiek, teica Mendosa, raidīdams Varesam zīmīgu skatienu.

Nu paklausieties, Varēs, smaidīdama savu burvīgāko smaidu, ierunājās Zeba. Jūs esat spējīgs jauns vīrietis. Jums taču noteikti nav bail doties šajā ceļojumā, ja jau tāda vāra, jauna meitene kā es un sīka, veca lēdija kā māsa Šantala ir gatavas to darīt.

Varess nosarka un sagrozījās uz sava krēsla.

Man nav bail. Es tikai vēlos zināt, kāpēc man ir jāiet.

Lai iegūtu slavu un zeltu, sacīja Hakets. Nu, Varēs? Tu vienmēr man stāstīji, ka vēlētos kādu dienu pamest džungļus un apmeklēt Eiropas un Amerikas lielās pilsētas. Lūk, ar šo zeltu tu varēsi doties uz Ņujorku, Parīzi, Londonu. Kurp vien vēlēsies.

Es iešu tikai tad, ja mēs visu vienlīdzīgi sadalīsim, šaubīdamies noteica Varess.

Ar mieru, aptiprināja Ross, gudrodams, kā šie cilvēki reaģēs, kad tas, ko viņi galu galā atradīs, neizskatīsies pēc zelta tas varētu būt tikai dārzs, kurš, iespējams, pat neeksistē. Izskatījās, ka māsa Šantala par to galīgi neuztraucas, taču viņš gan uztraucās. Tajā brīdī iezvanījās viņa mobilais telefons. Paņēmis klausuli, viņš izdzirdēja sava tēva balsi, un viņa pulss strauji paātrinājās. Ross izgāja laukā uz klāja. Sveiks, tēt! Kas noticis? Kā klājas Lorīnai?

Neuztraucies, Lorīnas stāvoklis ir stabils. Viņas māte iedomājās, ka pagājušajā naktī kaut ko ir redzējusi, bet tas nekas nebija. Es zvanu tāpēc, ka tu vienmēr zvani un apjautājies par Lorīnu, tā nu es domāju piezvanīšu un apjautāšos par tevi. Kā klājas Peru?

Šīs ir tikai pirmās dienas, Ross atbildēja. Viņš izlēma neteikt tēvam par uzbrukumu. Mēs tieši gatavojamies doties iekšā īstajos džungļos. Kuģim ir radiosakari, bet džungļos varētu būt grūti uzturēt sakarus.

Tēvs viegli iesmējos.

Tas varbūt pat nebūs slikti, dēls. Varbūt tas aizkavēs tevi katru dienu zvanīt uz mājām. Viņš brīdi klusēja, it kā juzdams Rosa neizlēmību, un tad piebilda: Dēls, lai ko tu domātu par to, ko pašlaik dari Peru, tev ir beidzot jāizlemj. Vai nu atgriezies mājās tagad un pieņem visu, lai kas arī notiktu, vai arī nododies pilnīgi tam, lai atrastu šo dārzu. Tu nevari kaut ko darīt tikai pa pusei. Ja tu paliksi, tu atgriezīsies mājās ar apziņu, ka esi darījis visu, ko varēji. Citādi tu sev nekad neradīsi mieru.

Atvadījies, nolicis klausuli, Ross saprata, ka tēvam bija taisnība. Uz klāja uznāca Zeba un māsa Šantala.

Kā klājas Lorīnai? jautāja Zeba, pētīdama Rosa sejas izteiksmi. Ja tev ir jāatgriežas, dosimies prom. Viņa paskatījās pulkstenī. Mēs varētu būt mājās rīt ap šādu laiku.

Māsa Šantala pašūpoja galvu, bet nekā neteica.

Vai te ir kāda problēma? jautāja Hakets, iznācis uz klāja, lai viņiem pievienotos. Sliktas ziņas no mājām?

Manai sievai neklājas labi.

Tad ko, pie velna, jūs darāt Amazones džungļos, meklēdams dārgumus?

Tas ir garš stāsts, Naidžel. Garš stāsts.

Hakets svārstījās, balansēdams starp vēlēšanos uzzināt kaut ko vairāk un savu iedzimto pieklājību.

Es ceru, ka ar viņu viss ir labi. Mēs ar Varesu iesim krastā, lai noorganizētu krājumus. Mēs dosimies ceļā apmēram pēc sešām stundām. Viņš apklusa un zīmīgi paskatījās Rosā. Vai jums tas ir pieņemami?

Pēkšņi parādījās Mendosa, berzēdams deniņus. Viņš tuvojās Haketam un zemā balsī teica:

Vai jums nav kādas spēcīgas zāles sāpju remdēšanai?

Ir dažas. Manā medicīnas somā. Bet kādēļ jums tās vajaga? Vai jums ir migrēna?

Stipra migrēna. Mendosa pamāja.

Es izrakstīšu recepti. Jūs varēsiet nopirkt zāles pilsētā. Hakets pagriezās atpakaļ pret Rosu. Mēs dosimies prom pēc sešām stundām. Vai jūs piedalāties?

Ross juta, ka gan Zeba, gan māsa Šantala viņu cieši vēro. Viņš justos vainīgs, ja Lorīna nomirtu, kamēr viņš būtu projām. Taču, ja viņš atgrieztos, un viņa tik un tā nomirtu, ko viņa gandrīz noteikti varētu izdarīt, tad viņš justos vainīgs, ka nav izdarījis pilnīgi visu, kas bija viņa spēkos, lai Lorīnu glābtu. Viņam nebija izvēles. Viņš jau bija tik tālu ticis, un viņam bija šis ceļš jāturpina. Pat tad, ja šis dārzs bija tikai mīts, tas tomēr piedāvāja kaut vai vienu iespēju Lorīnas glābšanai, un viņam tā bija jāizmanto. Atšķirībā no Haketa, Mendosas un Varesa viņš nemeklēja vienīgi dārgumus. Viņš meklēja kaut ko daudz vērtīgāku un grūtāk sasniedzamu cerību.

Es piedalos, Naidžel, viņš teica. Es visu laiku piedalos.

33 PĒC SEŠĀM STUNDĀM

Lidojums no Limas uz Ikitosu bija mierīgs, un iepriekšējo nakti Torīno ērti pavadīja viesnīcā El Dorado Plaza pilsētas centrā. Apsardzes nodaļa bija kopā ar viņu visu ceļu, bet vīri bija diskrēti un viņu daudz netraucēja. Viņš vienīgi uztraucās par Marko. Viņš bija nosūtījis daudz ziņu uz Marko satelīta telefonu, lai pārliecinātos, kas notiek ar viņa plānu, taču nebija saņēmis nevienu atbildi. Bez tam viņš bija pilsētā dzirdējis baumas, ka zvejnieks upē dienvidos no Ikitosas atradis pusapēstu līķi ar lodes caurumu galvā. Vēl bija arī runas par apšaudi un pamestu laivu.

Tomēr Torīno, stāvēdams uz apsardzes nodaļas kuģa klāja, aizliedza sev pārmērīgi uztraukties par pusbrāļa likteni. ja Marko bija miris, tad viņš bija nomiris, izpildot Baznīcas uzdevumu. Un viņa nāve nebūtu veltīga viņš bija radījis vajadzīgos apstākļus. Torīno samiedza acis norietošās saules staros un pacēla pie acīm binokli. Viņš vēroja, kā "Atklājums" pamet Masusas ostu un dodas lejup pa upi, līdz galu galā nozuda. Kad tas pazuda skatienam, Torīno palūkojās plaukstas datorā, ko Marko bija viņam iedevis Limā. Ekrānā redzamajā kartē bija redzams punkts, kas kustējās prom no Ikitosas, lejup pa Amazoni ziemeļaustrumu virzienā.

Viņš pacēla skatienu un ieraudzīja četrus staltus kareivjus džungļu apģērbā nesam uz kuģi kastes. Divi gāja viņam garām, stiepdami vaļēju kasti ar šautenēm un munīciju.

Kas tur ir? jautāja Torino.

Seržants Fuentess sarauca pieri.

Mēs dodamies uz džungļiem, man uzdots jūs aizsargāt. Iespējams, ka ieroči īsti nesaskan ar jūsu svēto posteni, bet mums tie ir vajadzīgi.

Torino pakratīja galvu.

Jūs mani nepareizi sapratāt. Es nerunāju par ieročiem vispār. Es jautāju vai tas ir viss, ko jūs ņemat līdzi?

Es nesaprotu, ordeņa priekšniek.

Torino domāja par Voiniča manuskriptu un tēva Orlando Falkona liecībām inkvizīcijas arhīvos. Viņš ņēma vērā, cik nedrošs bija ceļš, kas veda uz dārza pirmsākumu, radix, kas atradās noslēpumainajās alās, un pārdomāja, kā bija noslepkavoti pēdējie konkistadori, kuru asinis bija nokrāsojušas zaļo straumi tumši sarkanu.

Pieņemiet, ka jums nāksies sadurties ar spēkiem, kas būs daudz varenāki un nežēlīgāki, nekā jūs sagaidāt. Apbruņojieties ar vislabākajiem, progresīvākajiem ieročiem, kādus vien varat dabūt. Jums jāvar mūs aizsargāt pret jebkuru iespējamību. Tad viņš atcerējās neparedzētos apstākļus, par kuriem viņš bija vienojies ar Vissvētāko tēvu. Būs jāpaņem līdzi vēl divas aprīkojuma lietas. Kad viņš to pastāstīja seržantam, tas sarauca uzacis.

Bet tas mūs aizkavēs vēl vismaz par dienu. Vai jūs esat pārliecināts, ka tie ir nepieciešami?

Iekšlietu ministrs man teica, ka jūs esat pilnīgi pakļauti man un ka jūs man piegādāsiet visu, kas vien būs nepieciešams. Vai tas jums ir skaidrs?

Jā, sapratu.

Tātad dariet tieši to, ko es jums prasu. Un ticiet man, seržant, šī papildu piesardzība ir domāta vairāk jums nekā man. Torīno paskatījās uz mirdzošo sauli un izbaudīja tās siltos starus. Kungs Dievs no augšas viņam iedrošinoši uzsmaidīja. Torīno paraudzījās uz ekrānā redzamo punktu, kas kustējās ziemeļaustrumu virzienā. Tad viņš pagriezās pret Fuentesu. Pasteidzieties, es gribu doties ceļā divdesmit četru stundu laikā.

34

Dažas nākamās dienas, meklētājiem dodoties lejup pa Amazoni, Ross ar pieaugošu interesi vēroja māsu Šantalu. Kopš uzbrukuma viņa arvien vairāk ierāvās sevī. Ar katru dienu viņa kļuva arvien vairāk noslēgta un apmulsusi un arvien vairāk laika pavadīja savā kajītē.

Katru dienu viņi kuģoja, ievērojot Falkona grāmatas kompasa koordinātas un katru nakti sekoja zvaigžņu kartei. Trešajā dienā viņi tuvojās diviem nelieliem zemesragiem, kas izliecās viens pret otru kā vēršu ragi: los cuernos del toto.

Šeit, pēc Falkona grāmatas norādījumiem, viņiem vajadzēja nogriezties no upes mierinošā plūduma neskaitāmā daudzumā sīkākos kapilāros, kas bija saistīti ar jūga vēnu Amazoni. Ietecēdami tieši Amazonē, tie ar pilnām tiesībām bija saucami par lielām upēm, un, "Atklājumam" nogriežoties no galvenā ūdensceļa, jau varēja pamanīt cilvēka iejaukšanos šajā dabas teritorijā.

Nelielajos ciematiņos, kurus tikai pirms dažiem gadiem bija skārusi civilizācija, tagad bērni jau valkāja beisbola cepurītes un T krekliņus un spēlējās ar visuresošo naftas kompāniju emblēmām izrotātām tenisa bumbiņām. Dodoties tālāk, neskartajā mežā. bija redzami izcirtumi cauruļvadu

ierīkošanai: cilvēki spilgti dzeltenās ķiverēs ar spilgti dzelteniem buldozeriem veidoja stigas zaļojošajos džungļos, atsedzot zemi kā asiņojošu brūci.

Kropļi, teica Zeba. Vai viņi neredz, ko dara? Kāpēc naftas biznesā visi ir tik neglābjami tuvredzīgi?

Tāpēc, ka cilvēkiem vajadzīga nafta, iebilda Ross. Gandrīz viss, ko mēs lietojam viss, ko arī tu, Zeba, lieto, ir izgatavots no naftas produktiem: šampūns, zobu pasta, lūpukrāsa, nepiedegošās pannas, CD un DVD, golfa bumbiņas, nemaz nerunājot par visu to, ko var pagatavot no plastmasas.

Bet kā ar sekām? Kad pasaule sapratīs, ka atlikušie džungļi ir vērtīgāki nekā nafta?

Viņš nevarēja atbildēt, ja Lorina to visu redzētu, viņa šausminātos tāpat kā Zeba. Tas satrieca arī viņu. Viņš zināja, ka pēdējo gadu laikā cilvēks ir iznīcinājis lielu daļu lietus mežu. Viņš bija lasījis statistikas datus. Bet, redzot to tuvumā un pārliecinoties, cik veikmīgi mašīnas tiek galā ar kokiem, viņš saprata, kādēļ māsa Šantala bija norūpējusies par dārza saglabāšanu. Cik ilgs laiks vēl būtu vajadzīgs, lai šie dzeltenie buldozeri sasniegtu Falkona dārgo Ēdeni? Protams, ja tāda vispār pastāv.

Beidzot viņi atradās īstā, neskartā mežā un, kuģim slīdot uz priekšu pa šauro ūdensceļu, Varess uzsauca no stūresmājas:

šeit nepeldieties!

Kādēļ? jautāja Zeba. Vai te ir pirajas?

Vēl sliktāk. Kandiru.

-Kas?

Hakets novaikstījās.

Tā ir niecīga zivtiņa. Kandiru patiešām ir nejauki radījumi, sevišķi, ja jūs esat zēns. Tieši tāpēc es sarakstā iekļāvu prezervatīvus.

Es nesaprotu. Ross brīnījās.

Šeit vīrieši, ejot ūdeni, vienmēr lieto prezervatīvus. Kandiru iekļūst urīnkanālā un, izplešot kā lietussargu dzeloņus, kas atrodas pie galvas, aizsprosto dzimumlocekli tā, ka nav iespējams izčurāties. Nemaz jau nerunājot par drausmīgām sāpēm, bez nopietnas ķirurģiskas iejaukšanās jūsu pūslis var pārplīst, un jūs nomirsiet. Tās nav pārāk labas izredzes.

Ross, tāpat kā visi citi vīrieši uz klāja, neapzināti sakrustoja kājas, un iestājās klusums. Dodoties dziļāk labirintā, likās, ka no džungļiem viņus nepārtraukti vēro tūkstošiem acu pāru. Viņš atgaiiiāja mušas un moskītus sīku putniņu lielumā, jo tie bija nejūtīgi pret insektu atbaidītājiem. Garām aizšāvās upes delfīnu pāris. Viņš redzēja, kā pāri upei slinki aizpeld milzīga anakonda, izrāpjas krastā un, zvīņām saulē iespīdoties, nozūd džungļos. Rosa mobilais telefons vairs neuztvēra signālu. Tēvs vairs nevarēja ziņot par Lorīnas stāvokļa pārmaiņām. Viņš pēkšņi sajuta nemieru kopā ar dīvainu pacilātību, kaut ko līdzīgu atvieglojumam. Tagad viņam vairs nebija citas izvēles kā vien pilnīgi nodoties darbam. Tomēr šajā jaukajā, bet bīstamajā paradīzē viegli varēja pazust.

Pēkšņi viņš skaidri saprata, cik svarīgi ir Falkona norādījumi, un sāka ar acīm meklēt māsu Šantalu. Kaut gan līdz šim viņa nebija daudz palīdzējusi, tagad viņas padoms noderētu. Galvu rokās satvēris, Mendosa zvilnēja uz klāja ēnā, Zeba kajītē lasīja, bet Hakets un Varess atradās pie stūres. Ross palūkojās pulkstenī. Tas rādīja gandrīz četri pēcpusdienā. Māsa Šantala pēc maltītes mēdza atpūsties, bet ap trijiem viņa parasti bija augšā.

Zeba atrāva skatienu no grāmatas un pagājās pa klāju.

Kas noticis?

Vai tu esi redzējusi māsu Šantalu?

Varbūt viņa ir kajītē? Kas noticis?

Es gribu viņai pajautāt par braukšanas virzienu, Ross klusu atbildēja.

Zeba paskatījās uz šauro ūdensceļu labirintu.

Vai tu runā par noslēpumainajiem ceļa norādījumiem?

-jā.

Es iešu tev līdzi.

Zeba uzmanīgi pieklauvēja pie māsas Šantalas kajītes durvīm un izdzirdēja neskaidru jautājumu:

Vai jau ir laiks?

Zeba atvēra durvis un ieraudzīja, ka žalūzijas ir aizvērtas, bet māsa Šantala guļ gultā.

Vai jau ir laiks? mūķene pusmiegā atkal jautāja. Vai man jāceļ sava nasta?

Zeba pagriezās pret Rosu un pakratīja galvu.

Viss kārtībā, māsa. Mēs atnāksim vēlāk. Žēl, ka jūs iztraucējām.

35

Nākamajā rītā "Atklājums" sasniedza otru Falkona grāmatā minēto orientieri. Zeba Kvinna skatījās uz cukurgalvai līdzīgo uzkalnu, kas slējās virs meža, un vēroja kompasu.

Tagad mums jādodas šādā virzienā, viņa teica, norādot uz upes gultni, kur ūdens vairāk viļņojās.

Varess aizskrēja uz kuģa priekšgalu un pārbaudīja ar garu kārti virpuļojošās upes dziļumu.

Viss kārtībā, senjor Haket! viņš sauca uz stūresmājas pusi. Tad viņš norādīja uz upes augšteci, kur griezās baltas ūdens putas. Uzmanieties no klintīm!

Ross savā plaukstdatora pētīja ģeoloģisko karti, un, ievērojis, ka viņi ir nonākuši tādā džungļu daļā, kur ekrānā redzamā informācija ir ekstrapolēta, bet nav pazīstama, nodrebinājās. Tagad viņi bija īstā terra incognita. Rosa satraukums pieauga, kad dators norādīja, ka zemes garoza zem šīs meža daļas varētu būt pirmskembrija perioda klints, kas miljardiem gadu nav mainījusies. Dators atbalstīja viņa teoriju par Falkona dārzu un deva jaunas cerības.

Zeba uztvēra Rosa skatienu un norūpējusies palūkojās uz viņu. Šorīt viņa bija ieskatījusies māsas Šantalas kajītē: mūķene ēda brokastis, bet uz klāja vēl nebija parādījusies. Ja viņa bija tik apjukusi, tad viņiem neatlika nekas cits kā visdrīzāk atgriezties. Zeba viņu pavilka sāņus un rādīja vietu Falkona grāmatā.

Pēc cukurgalvas izskata uzkalna upe kļūst arvien mežonīgāka, līdz aizved pie tās vietas, par ko brīdina Falkons La boca del inferno, Elles Rīkles. Skaties, šeit viņš raksta lieliem burtiem PEL1GRO, briesmas, un tikai tad norāda, kā doties uz Elles Rīkli, lai tiktu garām el velo de la luz, gaismas aizsegam. Tas kaut ko nozīmē.

Kāpēc viņš šo nolādēto instrukciju nevarēja uzrakstīt skaidrā angļu valodā? Ross ievaidējās.

Tāpēc, ka viņš bija spānis, dzīvoja pirms četrarpus gadsimtiem un bija ģēnijs. Savilkusi neizteiksmīgu seju, Zeba atbildēja. Varbūt Elles Rīkle ir ūdenskritums? Viņa šķirstīja Voiniča manuskripta tulkojumu. Jā, skaties, šeit viņš runā par ūdenskritumu.

Ross pamāja.

Labi, bet kas tad ir gaismas aizsegsi Mums jābrīdina Hakets.

Kad viņi bija apspriedušies ar Haketu un pārējiem, visi vienojās, ka Elles Rīkle droši vien ir ūdenskritums.

Ko mēs ar to iesāksim? jautāja Mendosa.

Jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem, Hakets bargi noteica. Tad viņš pagriezās pret Rosu. Kaut mēs zinātu, ko tas priesteris ar to bija domājis. Viņš paskatījās visapkārt. Starp citu, kur ir jūsu draudzene, māsa Šantala? Es visu dienu viņu neesmu redzējis. Vai viņa vēl ir kajītē?

Viņa ir nogurusi, Zeba ātri atteica. Viņa mazliet atpūšas.

ļums labāk vajadzētu viņu brīdināt, ka drīz šeit ies diezgan jautri.

Mēs to viņai pateiksim, atbildēja Zeba, saskatoties ar Rosu.

Kad viņi atkal pieklauvēja pie māsas durvīm, viņi izdzirdēja vāju: Ienāciet! Un atkal māsa Šantala gulēja gultā, nepacēlusi žalūzijas. Šoreiz Ross un Zeba negāja projām.

Māsa Šantala, teica Ross, mēs gribam lūgt jūsu norādījumus. Par la boca del inferno. Tas ir svarīgi.

Nāciet tuvāk, māsa Šantala teica vājā balsī.

Ross iegāja kajītē.

Es gribu jautāt arī par el velo del la luz. Orlando Falkons raksta, ka tur slēpjoties briesmas. Vai jūs zināt, kādas?

Nāciet tuvāk, viņa teica. Es gribu redzēt jūsu seju.

Tuvojoties mūķenei, Ross palūkojās uz Zebu, kas neizpratnē paraustīja plecus. Noliecies pie gultas, viņš ieraudzīja sviedru lāses uz māsas Šantalas pieres. Lai gan māsa raudzījās viņā, likās, ka viņas skaistās acis pievērstas kaut kam virs viņa sejas. Tu esi ieradies, viņa teica ar laimīgu smaidu sejā. Es zināju, ka mans upuris tiks atalgots.

Māsa Šantala, vai jūs esat vesela?

Es jūtos labi, viņa atbildēja. Tad pastiepa roku un pieskārās Rosa sejai. Viss ir labi, jo tu esi šeit, tēvs Orlando.

36 TAJĀ PAŠĀ NAKTĪ

Klauvēšana pie durvīm pamodināja Torīno no dziļa miega.

Kas tur ir?

Viņš izkāpa no gultas, un savas nelielās kajītes durvīs ieraudzīja seržantu Fuentesu. Piedodiet, vecākais kardināls Gvido Vazāri vēlas ar jums stūresmājā runāt pa radiotelefonu.

Vazāri? Pa radio?

Viņš zvana no Romas un pieprasa sarunu ar jums.

Pieprasa, drūmi nodomāja Torīno. Viņš paskatījās iluminatorā un redzēja, ka ārā valda piķa melna tumsa.

Cik tagad ir pulkstenis?

Romā pašlaik ir deviņi no rīta, jūsu ekselence. Šeit ir divi naktī.

Torīno izgāja no kajītes un devās pa klāju uz stūresmāju. Tās vienīgā laterna plašo upi un mežu tuvējā krastā vērta vēl tumšāku. Pāri visam pletās silta, melna nakts, ko brīžiem gaišāku padarīja mākoņu pārklātā mēness atblāzma.

Stūresmājā kareivis, kas vadīja kuģi, pasniedza viņam klausuli. Torīno izberzēja no acīm miegu un pateicoties pamāja ar galvu.

Lūdzu, atstājiet mani vienu. Viņš pagaidīja, kamēr kareivji aiziet, un pielika mikrofonu pie mutes.

Vai tas esat jūs, kardināl?

Torīno, kur jūs atrodaties? Izklausījās, ka Vazāri dusmojas. Jūs jau vairākas dienas neesat man zvanījis. Man bija jāizmanto iekšlietu ministra palīdzība, lai izlauztos līdz jūsu drošības sistēmai. Kardināls kļuva arvien niknāks, un Torino iedomājās, ka viņa seja kļūst tikpat sarkana kā mantija.

Es esmu uz Amazones, un pašlaik ir pusnakts.

Mani neinteresē, cik ir pulkstenis, ļums nekavējoties jāatgriežas.

Kāpēc?

Kad mēs apstiprinājām šo ceļojumu, jūs Vissvētākajam tēvam un man skaidri un gaiši apgalvojāt, ka jūsu zinātnieki ir pārtulkojuši Voiniča manuskripta pēdējo nodaļu. Jūs teicāt, ka jums ir norādes, kā nokļūt tajā dārzā. Tomēr, kad es pieprasīju jūsu birojā kopiju, zinātnieki par norādēm neko nezināja.

Tagad bija Torino kārta dusmoties.

Kardināl, jums nav tiesību apšaubīt mani vai bāzt degunu Jēzus biedrības, manas biedrības lietās. Jezuītu ordenis nav pakļauts jūsu jurisdikcijai.

Tā tomēr ir Vissvētākā tēva jurisdikcija. Viņa pārliecība saskan ar manējo. Jūs apgalvojāt, ka varat atrast tēva Orlando Falkona Dieva dārzu un darīsiet to neuzkrītoši, jo jums ir karte. Mēs domājām, ka jūs zināt, kur dārzu var atrast. Tagad nepārprotami ir redzams, ka dārzs ir tikai mīts. Jūsu personiskā apsēstība.

Tas nav mīts.

Pat ja tas eksistē, kā jūs domājat to atrast bez kartes?

Sekojot doktoram Kellijam, kam tā ir.

Sekojot viņam? Vai jūs nejokojat? Doktors Kellijs to dara tikai tāpēc, ka meklē brīnumu, kas izglābtu viņa sievas dzīvību, vai jūs to neredzat? Jūs neesat ārprātīgais. Jūs esat vecākais darbinieks Svētās Dievmātes Baznīcā, Dieva cilvēks. Jūs rādāt paraugu Romai.

Bet ja nu doktors Kellijs tomēr kaut ko atrod? Es to viņam varu atņemt. Pieprasīt to jaunā Vatikāna vajadzībām. Man ir juridiskas tiesības, un kareivji to apstiprinās.

Jūs runājat par tiešu konfrontāciju, par ļoti atklātu konfrontāciju. Tas ir tieši tas, no kā mēs gribētu izvairīties. Šim ārprātam ir jābeidzas. Jūs riskējat ne tikai ar Baznīcas reputāciju, bet arī ar visu jaunā Vatikāna projektu. Jums nekavējoties jāatgriežas.

Kopš kura laika Jēzus biedrības ordeņa priekšnieks saņem pavēles no kardināla?

Tās nav manas pavēles. Vazāri cieta no apopleksijas. Tās nāk tieši no…

Es jūs nedzirdu, kardināl, sakari niķojas.

Tagad Vazāri jau kliedza.

Jums jāatgriežas, ordeņa priekšniek! Tā ir Vissvētākā tēva pavēle.

Torīno vēl kādu laiku klausījās, tad izslēdza radio. Viņš piecēlās un pasauca Fuentesu.

Seržant, es gribu, lai no šā brīža valdītu pilnīgs sakaru klusums. Lai nebūtu nekādu sarunu!

Bet drošības noteikumi prasa salīdzināt mūsu atrašanās vietu ik pēc divām dienām.

Tādā gadījumā mainiet noteikumus. Vatikāns pieprasa vispārēju piesardzību. Ir cilvēki, kuri grib apturēt manu misiju, un nevienam nav jāzina, kur es atrodos. Viņš pasniedza klausuli Fuentesam. Pasakiet saviem cilvēkiem, ka no

šā brīža jūs neuztversiet nevienu telefona zvanu un jūs zvanīsiet tikai ārkārtas gadījumā. Kad jūs to būsiet izdarījis, es gribu, lai radio uz laiku būtu izslēgts. Vai skaidrs?

Fuentess sadrūma, tad piekrītot pamāja.

Labi. Modiniet mani rītausmā. Soļodams atpakaļ uz kajīti, viņš domāja par to, kā Gvido Vazāri traucē viņa misiju. Bez šaubām, viņš jau skrēja pie pāvesta, lai pilinātu indi viņa ausī. Tā šodien bija Romas katoļu Baznīcas nelaime. Vadoņiem trūka iztēles. Bet, kad viņš atradīs Dieva dārzu un pastāstīs par to Vissvētākajam tēvam, viņiem būs jāsaprot. Tad viņi sapratīs, ka viņš ir Svētās Dievmātes Baznīcas glābējs.

37 NĀKAMAJĀ RITĀ

Vispirms viņi izdzirdēja attālam pērkonam līdzīgu dārdoņu. Kaut arī Falkons bija brīdinājis un Hakets rīkojās piesardzīgi, Elles Rīkle viņiem sagādāja pārsteigumu. Kad "Atklājums" iegriezās šaurākā upes līkumā, satrakotais ūdens kļuva mierīgāks. Varess noliecās pār kuģa priekšgalu un iegremdēja ūdenī dziļuma mērāmo kārti, sagaidot, ka būs kļuvis seklāks. Tas norādītu, ka iespējamas klintis, ātrāka straume un arī to, ka ūdenskritums vairs nav tālu. Bet ūdens nekļuva seklāks. Tas pēkšņi kļuva dziļāks.

Daudz dziļāks.

Straume kļuva stiprāka. Tik stipra, ka Varess ar pūlēm varēja noturēt kārti, un tikai drošības virve neļāva viņam pārkrist pār bortu. Straume rāva kuģi uz priekšu, un, Haketam pūloties ātrumu samazināt, attālā dunoņa pārauga rēkoņā: tur sašķīda krītoša ūdens tonnas. Viņi aplieca slaidu līkumu, bet, kad kuģis atkal iztaisnoja gaitu, aiz krastu ieskaujošiem

kokiem tomēr neko nevarēja saskatīt. Apkārtni aizsedza sīku ūdens pilienu siena.

Tad viņi ieraudzīja ūdenskritumu, un Ross izdzirdēja, kā Hakets sulīgi nolamājas.

Ūdenskritums nebija tikai piliens ellē, kā viņi bija gaidījuši. Tas nebija zem viņiem, bet gan virs viņiem. Upes posms beidzās ar strupceļu. "Atklājums" virzījās tieši uz augstu klints bluķi, pār kuru upē gāzās tonnām ūdens, tieši viņu acu priekšā. Bet tas nebija vienīgais iemesls, kādēļ Hakets lādējās un drudžaini centās ieslēgt atpakaļgaitu. Starp "Atklājumu" un ūdenskritumu atradās tik mežonīgs virpulis, kādu Ross vēl nekad nebija redzējis. Tā bija Elles Rīkle, un pēkšņi Ross saprata, kāpēc Falkons to bija tā nokrustījis. Šobrīd izskatījās, ka viss, kas iekļūst virpulī, tiek iesūkts pazemē.

Ko mums darīt? Varess sauca caur rēcošajām šļakatām.

Mums jātiek krastā, kliedza Mendosa.

Tas nav iespējams. Pārāk daudz akmeņu, atbildēja Hakets. Un es tik un tā vairs nespēju vadīt kuģi.

Tā nesaki, teica Zeba.

Es neko nevaru darīt. Esmu ieslēdzis pilnu atpakaļgaitu, bet mūs joprojām sūc virpulī.

Tad ko lai mēs iesākam? Vai lēkt ārā? Zeba norādīja uz divām airu laivām kuģa pakaļgalā. Mēs varētu izmantot tās.

Hakets iesmējās un pakratīja galvu.

Ja jau abi "Atklājuma" dīzeļmotori nespēj to glābt, vai jūs domājat, ka airu laivās spēsiet ko vairāk?

Palieliniet ātrumu, kāda balss aiz viņiem pavēlēja.

Ross pagriezās un ieraudzīja, ka pie stūres, vārga un izspūrusi, ir nostājusies māsa Šantala. Viņas acis bija iekaisušas, bet skatiens skaidrs.

Dzinējs darbojas ar maksimāliem apgriezieniem, Hakets norūca. Es nevaru palielināt ātrumu.

Ne jau atpakaļgaitā, viņa teica. Uz priekšu. Ar pilnu ātrumu uz la boca del inferno.

Uz turieni? Māsa, vai jūs esat jukusi? iesaucās Mendosa.

Ja gribat palikt dzīvi, dariet, kā es saku. Un tūlīt.

Nekādā ziņā.

Dariet tā, sacīja Ross. Norādījumos ir teikts, ka mums jādodas Elles Rīklē. Ticiet māsai Šantalai un norādījumiem.

Es tam piekrītu, noteica Zeba.

Hakets neticīgi nogrozīja galvu.

Vai jūs redzat to klinti? Tā ir akmenscieta. Ja ari mums izdosies tikt garām virpulim un izvairīties no ūdenskrituma, mēs sašķīdīsim pret klinti.

Uz prieķšu! uzstāja māsa Šantala. Cik ātri vien iespējams. Stūrējiet tieši uz el velo del la luz.

Uz kurieni? pārprasīja Hakets.

Ross acumirklī saprata. Viņš norādīja uz klinti brīdī, kad saules stari apgaismoja ūdenskritumu, liekot tam iemirdzēties kā žilbinošu briljantu aizkaram.

El velo de la luz gaismas aizkars. Virziens uz ūdenskritumu. Pilnā ātrumā uz priekšu! Hakets vēl vilcinājās. Kamēr jums nav kāda labāka doma, es iesaku rīkoties tā, uzstāja Ross. Ātri!

Hakets nogrozīja galvu, tomēr pārslēdza pārnesumu un vadīja kuģi tieši uz Elles Rīkli un ūdenskritumu aiz tās. Lai visi labāk meklē aizsegu un cenšas kaut kur pieturēties, jo liekas, ka šeit neklāsies pārāk jautri.

Dzinēji ierēcās, kuģis pacēlās virs ūdens un, it kā slīdēdams pa viļņiem, šāvās uz priekšu. Ross kopā ar pārējiem stāvēja slēgtajā kambīzē, katrs turēdamies pie kā nu varēja, bet kuģis pilnā gaitā ienira virpuļa šļakatās. Vienu briesmīgu bridi, kad Ross paskatījās lejup uz putojošo melno ūdeni šķietami bezdibenīgajā akā virpuļa centrā, likās, ka Elles Rīkle grasās viņus visus aprīt. Tomēr, tiklīdz "Atklājums" ienira virpulī, centrbēdzes spēks to izgrūda ārmalā, no kurienes tas kā šāviņš no kaķenes aizlidoja zem ūdenskrituma, kur to pārplūdināja krītošā ūdens masa. Pēkšņs grūdiens nometa Kosu uz grīdas, satriecot viņa kreiso roku. Sāpes delnas locītavā bija mokošas, bet viņš centās neatlaist veselo roku. Pierausies kājās, viņš redzēja, ka bezpalīdzīgais kuģis joprojām virzās uz ūdenskritumu un klinti. Pēc plaši ieplestajām ceļabiedru acīm varēja spriest, ka viņi ir tikpat pārbijušies kā viņš. Rosām par pārsteigumu, bargais vīrs Mendosa, aizvēris acis, nepārtraukti krustījās. Pat šeit jau agrāk bijusī māsa Šantala, likās nobijusies. Tas nav labi. Tas nu gan nav labi, nodomāja Ross. Tad apkārt viss satumsa, un šķīstošā ūdens skaņa pastiprinājās. Ross gaidīja triecienu.

Bet nesagaidīja.

Troksnis attālinājās un kļuva neskaidrs, it kā būtu aizvērtas durvis vai izslēgta skaņa. Viņš izgāja uz klāja un paskatījās visapkārt. Viņi vairs neatradās zem ūdenskrituma, bet gan tunelī, klints iekšienē. Acīmredzot upe nebeidzās virpulī, bet turpināja tecēt klintī. Viņš pieļāva, ka šo džungļu apvidu bija izcaurumojušas apakšzemes upes, un tās, kas atradās lejā, saņēma ūdeni no virpuļa.

Viņi ceļoja pa tumšo ūdensceļu, it kā atrazdamies pazemē uz Harona plosta. Kādu brīdi neviens nevarēja parunāt. Neviens vēl nebija gatavs skaļi apspriest to, ko viņi tikko bija pārdzīvojuši, vai arī to, kas viņus vēl sagaida. Ross visvairāk baidījās no tā, ka upe kļūs dziļāka un izgāzīs viņus melnā bezdibenī. Tāpēc, kad Hakets pacēla roku, saucot: Priekšā gaisma, priekšā gaisma! viņš jutās ļoti atvieglots.

Viņi iepeldēja nelielā ezeriņā. Ross paskatījās atpakaļ un redzēja, ka viņi ir izgājuši caur klinšu ieplaku, kas ieapaļi izliecās uz abām pusēm, cik tālu vien sniedza skatiens, atgādinot liela krātera malas. Tā apveidus slēpa koki un biezā lapotne, taču no šīs vietas tā forma bija labi saskatāma. Priekšā džungļos ielocījās šaura straumīte.

Hakets pasniedzās pie Rosa.

Ļaujiet man apskatīt jūsu roku. Kad ārsts pieskārās viņa plaukstas locītavai, Ross aiz sāpēm iekliedzās. Izskatās, ka jums lauzts plaukstas kauls. Tas ir sliktāk, nekā izskatās, un paies ilgs laiks, kamēr tas sadzīs. Viņš iegāja kajītē un atgriezās ar melnu ārsta somu. Būtu ideāli, ja varētu izdarīt rentgena uzņēmumu, lai noskaidrotu, vai nav vajadzīga ķirurģiska iejaukšanās, un roku varētu ieģipsēt. Bet šeit tādas iespējas nav. Ja es roku cieši apsaitēšu un jūs to maz lietosiet, ar to pagaidām vajadzētu pietikt.

Senjor Haket, senjor Haket! atskanēja balss no stūresmājas.

Kas noticis, Varēs? Hakets palūkojās turp.

Radio nedarbojas. Es nevaru atrast nekādu vainu, bet tas klusē. Tas droši vien sabojājās nesenajā jucekli.

Lietpratīgi apsaitēdams Rosa roku, Hakets sadrūma.

Bojāts radio nozīmē, ka mēs esam šeit iestrēguši bez iespējām sazināties ar ārpasauli. Mēs tagad varam paļauties tikai uz sevi. Viņš palūkojās uz Rosu. Jūs varat priecāties, ka jums nav lauzta kāja.

Zeba studēja Falkona norādījumus un Voiniča manuskripta tulkojuma kopiju.

Mums jādodas augšup pa šo straumi, bet pat man ir skaidrs, ka tā "Atklājumam" būs par šauru.

Un kā būtu ar tām? Ross norādīja uz divām airu laivām.

Hakets pamāja.

Pa trim cilvēkiem laivā. Piedevām vēl tas, kas jāņem līdzi. Viņš pagriezās pret Varesu un Mendosu. Kāpēc jums nepaņemt laivas un nesākt pārvest pārtiku un aprīkojumu? Paņemiet arī ieročus.

Es palīdzēšu, pieteicās Zeba.

Ross palūkojās uz kambīzē sēdošo māsu Šantalu, kas, acis aizvērusi, viegli šūpojās. Viņš uzlika veselo roku uz viņas pleca.

Kā jūs jūtaties?

Viņa atvēra acis un kādu bridi nesaprata, kur atrodas. Tad viņa pievērsa skatienu Rosām un pasmaidīja.

Viss kārtībā, viņa ātri atbildēja. Es jūtos labi. Ross viņu kārtīgi nopētīja, cerēdams, ka viņai tiešām ir taisnība. Falkona norādījumi sāka palikt arvien noslēpumaināki.

Turpmākajās pusotrās stundās viņi no "Atklājuma" pārkrāva divās laivās visu nepieciešamo, un izlēma, kā pašiem tajās sadalīties: Ross, māsa Šantala un Hakets vienā laivā, Mendosa, Zeba un Varess otrā. Beidzot, kad viņi jau bija iesēdušies laivās, Hakets pēkšņi pagrieza laivu atpakaļ un atgriezās pie "Atklājuma". Viņam rokā bija atslēga.

Ko tu dari? jautāja Mendosa. Tu taču jau aiznagloji ar dēļiem visas lūkas un aizslēdzi visas durvis.

Hakets ielika atslēgu melnas kastes slēdzenē stūres mājā un pagrieza to.

Es iedarbināju signalizāciju. Zeba iesmējās, un Ross arī nevarēja novaldīt smaidu. Hakets bija tik stoisks gan bandītu uzbrukuma laikā, gan pārvarot Elles Rīkli, ka Ross gandrīz bija aizmirsis viņa negrozāmos paradumus. Likās, ka angli patiesi lielas krīzes nespēj izsist no līdzsvara, bet mazākās, neizprotamās rūpes viņā radīja līdz smieklīgumam neatbilstošu nemieru.

Signalizāciju? pārprasīja Zeba, sēžoties laivā. Naidžel, es varētu saprast, ka jūs aizslēdzat kuģi, lai tajā neiekļūtu dzīvnieki, nu bet signalizācija! Kurš trakais šajā vietā mēģinātu nozagt šo draņķīgo kuģi vai tā saturu? Likās, ka viņa izbauda lādēšanos izsmalcinātā angļa klātbūtnē.

Jums nevajadzētu būt tik bezrūpīgai, atteica Hakets. Likās, ka viņš jūtas aizskarts.

Bet kas, pie velna, šeit sadzirdēs trauksmi? jautāja Zeba.

Tas ir iebiedēšanas līdzeklis, un tas ir mans kuģis, viņš teica, pagriezdams Zebai muguru, un iekāpa otrā laivā.

Zeba nopūtās un atkal pievērsās savām piezīmēm un Voiniča manuskripta tulkojumam.

Atgriežamies pie šā brīža svarīgākajām lietām mūsu priesteris brīdina, ka šajā ūdensceļā mājo pūķiem līdzīgas būtnes.

Pūķiem līdzīgas būtnes? jautāja Mendosa.

Droši vien krokodili, rāmi noteica Hakets.

Velns! paspruka Zebai.

Varēs, vai tu zini kaut ko par Amazones krokodiliem? jautāja Hakets. Viņi taču mums laivā neuzbruks, vai ne?

Nē, atbildēja Varess ar pārliecinošu pašpaļāvību, kad abas laivas jau bija gatavas doties ceļā. Tad viņš pēc brīža piebilda: Bet, ja to būs daudz, mums jābūt uzmanīgiem.

Ross apsēdās uz neliela, neērta soliņa, palūkojās lejup uz dēļiem, kas veidoja collu biezu, trauslu laivas korpusu, un pateica to, par ko domāja visi:

Interesanti, cik krokodilu dzīvo šajā apsēstajā upē?

Kādi divi vai trīs, plecus paraustījis, atteica Varess.

Tas jau nav pārāk slikti. Ross mazliet atslāba.

Divi vai trīs simti, precizēja Hakets.

38

Kādā brīvā brīdī Zeba sevi pieķēra salīdzinām stīvo Naidželu Haketu ar straujo Osvaldo Mendosu, un, viņai par pārsteigumu un bažām, dīvainais anglis viņu intriģēja vairāk. Hakets tracināja un traucēja un bija īsts sapīcis ēzelis. Tomēr nenoliedzami viņš bija interesants. Kā gan varēja uztraukties par dubļu piciņu vai bīties par kuģa zādzību džungļu vidū, bet vēsā mierā braukt laiviņā pa krokodilu apsēstu upi?

Zeba nebija tik mierīga. Viņa nebija no bailīgajām un cienīja Māti Dabu visā tās daudzveidībā. Bet viņa nevarēja ciest krokodilus. Viņa tos ienīda vēl vairāk nekā čūskas. Pēc dažām pirmajām jūdzēm viņa pārstāja skaitīt krokodilus. To bija pārāk daudz.

Un sāka jau satumst.

Zeba nezināja, vai viņai labāk patiktu redzēt krokodilus visā to atbaidošajā krāšņumā, vai tikai samanīt to apveidus krēslā. Iestājoties naktij, viņa spēja saskatīt tikai zvaigžņu atspulgus tumšajā ūdenī un airu atstātos sīkos vilnīšus. Zeba vēl ilgi būtu jūsmojusi par dabas skaistumu, ja no tumsas neiznirtu divas stiklainas acis, kas šķēla ūdeni kā divi periskopi un lukturīša gaismā iemirdzējās rubīnsarkanā krāsā. Nemirkšķinošās acis palika nekustīgas, bet zem ūdens virsmas varēja saklausīt gārdzošu skaņu. Starp zvaigžņu atspīdumiem ūdenī bija redzami daudzi tādi acu pāri, un tie visi viņu vēroja. Tiklīdz laivas papeldēja tiem garām, tūlīt zem ūdens virsmas atskanēja šī brīdinošā skaņa. Likās, ka miklajā klusumā, ko pārtrauca tikai ritmiski airu šļaksti, krokodili cits ar citu sasaucas. Zeba tik tikko varēja saskatīt savus ceļabiedrus laivas priekšgalā. Brīžiem uzmācās sajūta, ka viņa šajā laivā ir viena.

Pamazām kļuva gaišāks. Virs robainajām koku galotnēm parādījās oranžs aplis. Viņa zināja, ka tas ir mēness, bet tas vairāk atgādināja saullēktu uz kādas planētas. Zvaigznēm nobālot un ūdenim iegūstot sudrabainu nokrāsu, viņa skaidri apzinājās, ka ir svešiniece šajā neviesmīlīgajā vidē.

Puskrēslā atskanēja Varesa apslāpētā, bet skaidrā balss:

Katram krokodilam ir atšķirīga acu krāsa. Visvairāk izplatītā ir oranžā un zaļā. Tie ir melnie kaimani. Viņu acis patiesībā ir caurspīdīgas, bet izskatās sarkanas, tāpēc ka gaisma atstarojas no viņu asinsvadiem.

Uz upes iestājās klusums, ko pārtrauca tikai kāds cits troksnis, tāda kā rukšķēšana. Kad Zeba uzdedza lukturīti, viņa ieraudzīja, ka tas nāk no Varesa, kas, čokurā sarāvies, tupēja laivas priekšgalā. Viņam kāds nekavējoties atbildēja no krasta puses.

Mana ņurdēšana viņus mulsina, Varess smaidot čukstēja. Viņi nesaprot, vai esmu savējais vai iebrucējs.

Upe atkal iegrima klusumā.

Tad Zeba tieši aiz sevis izdzirdēja zemu, skaļu balsi. Viņa instinktīvi pagriezās un raidīja gaismas staru balss virzienā. Viņa ieraudzīja tik platu acu pāri, kādu nekad vēl nebija redzējusi. Resna baļķa galā vīdēja sarkanas uguntiņas. Ja acu attālums bija proporcionāls dzīvnieka izmēriem, tad šis bija patiešām pamatīgs radījums. Pēkšņi laivu ķēra smags belziens. Zeba zaudēja līdzsvaru.

Tad sekoja otrs, vēl spēcīgāks trieciens.

Viņa juta, ka tūlīt iekritīs upē, bet nespēja nekā sevi paglābt. Viņa sauca palīgā Varesu, bet viņš krampjaini turējās pie airiem. Mendosa pasniedzās pretī, bet nokavēja. Zeba iegrima vēsajā ūdeni, un viņai aizrāvās elpa. Pirmā reakcija bija, krampjaini spārdoties, izmisīgi censties tikt atpakaļ laivā, bailēs, ka krokodils viņu tūlīt sakamps. Viņa kādreiz bija lasījusi, ka krokodili nenokož ķermenim locekļus kā haizivis, bet, upuri sagrābuši žokļos, to tikmēr valsta pa ūdeni, kamēr tas noslīkst vai pārstāj pretoties. Tad viņi medījumu ievelk krasta zemūdens alās un noglabā pie pārējā laupījuma. Galu galā krokodils atgriežas savā pieliekamajā un to apēd. Viņa bija lasījusi par upuriem, kas, atguvuši samaņu rāpuļa tumšajā midzenī starp pūstošajiem ķermeņiem, sasmakušajā gaisā bijuši spiesti novērtēt savu briesmīgo stāvokli.

Viņa to visu atcerējās, izmisīgi cenzdamās sasniegt laivu un Mendosas izstiepto roku. Kaut kas pieskārās Zebas kājai, un viņa iekliegušies sāka spārdīties vēl spēcīgāk.

Tad viņa izdzirdēja vēl zemāku un skaļāku ņurdoņu. Tieši virs sevis.

Likās, ka tas ir liels radījums. Viņa nekad nebija izjutusi tādas tik primitīvas šausmas. Kaut kas sagrāba viņas plecu un rāva prom no Mendosas. Viņa atkal iekliedzās un juta, ka tuvojas pēdējā stundiņa. Zeba cīnījās kā neprātīga, cenzdamās izrauties no tvēriena. Tas nebija iespējams, ka viņu ievilktu kādā pretīgā midzenī, kur būtu pilns ar mīkstiem, pūstošiem ķermeņiem. Viņa bija gatava cīnīties.

Atkal jau pavisam tuvu viņas ausim bija dzirdama gārgšana. Zemais, dzīvnieciskais troksnis viņu sastindzināja. Viņa juta, ka kaut kas viņu velk ārā no ūdens. Viņa cīnījās, locīdamās kā zivs, bet tvēriens bija pārāk ciešs. Tad, cauri savām paniskajām bailēm, viņa izdzirdēja:

Nomierinies, Zeba. Tu esi drošībā. Tā bija Rosa balss. Mēs ar Naidželu tevi izglābām. Lielais krokodils ir prom.

Zeba kādu brīdi turpināja cīnīties pat vēl tad, kad viņu nolika laivas dibenā. Tad viņa pamanīja tieši virs sevis Haketa seju, kas bija manāmi norūpējusies. Par spīti siltajam gaisam, Zebu tā kratīja drebuļi, ka likās visus viņas muskuļus sarauj spazmas.

Tu mums liki nedaudz nobīties, teica Hakets, ietīdams viņu segā.

Viņa piecēlās sēdus.

Es jums liku nobīties? viņa ar pūlēm izdabūja vārdus caur klabošajiem zobiem. Nolādēts! Kas īsti notika? Es varētu zvērēt, ka tas mani sagrāba. Es to dzirdēju. Pavisam tuvu.

Pasmaidījis Hakets norādīja uz Rosu.

Pēdējā gārdzoņa nenāca no krokodila. Tas bija Ross.

Ross? Bet tas bija tik reāli un skaļi.

Ross paraustīja plecus.

Es nodomāju, ka man labāk jātrokšņo daudz skaļāk nekā tam krokodilam, kas bija pie tevis ūdenī. Lai viņš kārtīgi nobītos. Vai ar tevi viss kārtībā?

Tagad viņa jau jutās daudz mierīgāka.

Ak jā, es ceru, ka ar mani viss ir kārtībā. Viņa dziļi ieelpoja. Paldies! Odens gan atsvaidzina, bet šī nakts tomēr nav īsti piemērota peldēšanai.

Varess vadīja viņu laivas cauri krokodilu apsēstajiem ūdeņiem, līdz galu galā viņi sasniedza tīrāku upes gabalu. Kad Varesam likās, ka tur krokodilu nav, viņš aizvadīja viņus malā uz tādu vietu, kur krastā bija paaugstinājums, ko varēja sasniegt pa dabīgām klinšu kāpnēm.

Šeit mēs iekursim ugunskuru un paliksim pa nakti. Viņš atskatījās uz tumšo, radību apsēsto upi un tās sarkano acu miriādēm un plaši izpleta rokas. Lielu ugunskuru.

39 PIRMS TAM

La boca del inferno sagādāja Torīno pārsteigumu, kā tas notika ar Rosu. Tomēr, kad kareivis, kas vadīja laivu, centās samazināt ātrumu un turēja to atpakaļgaitā, Torīno uzstāja:

Dodieties taisni uz priekšu! Neizvairieties! Tas Kungs mūs pasargās.

Seržants Fuentess pakratīja galvu.

Bet tas ir bīstami. Drīz jau satumsīs, un mums galvenokārt jāatbild par jūsu drošību.

Jums ir jātic. Mēs esam svētā misijā, un Tas Kungs mūs vada. Nekas ļauns ar mums nenotiks. Dodieties tieši ūdenskritumā.

Torīno nevarēja droši zināt, kāds liktenis viņus sagaida. Tomēr viņš bija izpētījis Voiniča manuskriptu un inkvizīcijas arhīvus, kā arī viņa rokās bija Marko GPS raidītāja ekrāns, kurā varēja redzēt punktu, kas atradās kaut kur starp virpuli un ūdenskritumu. Torīno turklāt bija stingri pārliecināts, ka veic taisnīgu, Dievam veltītu misiju un vēl nav pienācis laiks mirt.

Brīdī, kad laiva mētājās sakultajā ūdenī, Torīno nodomāja, ka seržants viņam nepaklausīs, taču pilotam bija stipri nervi un viņš noturēja laivas kursu.

Pēc tam kad laiva tika izsviesta no virpuļa, izgrūsta cauri dārdošajam akacim un netika sašķaidīta pret klintīm, Torīno atvieglots nopūtās. Taču viņš nemaz nebija pārsteigts. Pat tad, kad laiva devās lejup tumsā, klinšainajā pazemes upē, viņš zināja, ka Dievs viņu sargā. Vēl viņš zināja, ka Falkons un konkistadori bija izdzīvojuši šajā smagajā pārbaudījumā, kuģojot vienkāršos plostos, un tas atbilstoši mirgojošajam punktam uz viņa plaukstdatora ekrāna nozīmēja, ka Rosa kuģis bija kaut kur viņiem priekšā. Ekrāns uzplaiksnīja, un viņu kuģis puskrēslā parādījās aiz klints.

Kad viņi beidzot atradās lielajā ūdens baseinā, saspīlējums atslāba. Tad viņi ieraudzīja "Atklājumu" pie baseina kreisā krasta. Mirdzošais, modernais kuģis uz neskarto džungļu fona izskatījās ļoti neiederīgs, un kareivji pacēla ieročus.

Seržants Fuentess norādīja uz datoru Torīno rokā.

Te nu ir tas kuģis, kam jūs esat dzinuši pēdas. Kas viņi ir?

Torino sarauca uzacis un piespieda datoru cieši pie krūtīm.

Šis kuģis pieder Svētās Dievmātes Baznīcas ienaidniekiem, kuri darītu visu, lai tikai apturētu manu misiju.

Kas tā ir par misiju? Iekšlietu ministrs mums vienīgi teica, ka mums jūs džungļos jāpavada, lai arī kur jūs vēlētos doties, un pēc tam jānogādā sveiks un vesels atpakaļ.

Viss noskaidrosies, seržant. Bet tagad mums jāseko šiem cilvēkiem un jānodrošina, lai viņi nekavētu darīt to, ko Tas Kungs liek mums darīt.

Bet kā mēs varam viņiem sekot? Viņu kuģis ir pietauvots. Viņu vairs nav uz klāja. Fuentess norādīja uz Torino plaukstdatoru. Jūs dzenat pēdas kuģim.

Ar bargu, neizdibināmu seju Torino pētīja mirgojošo punktu uz ekrāna.

Tas Kungs mani vadīs. Viņš palūkojās augšup, un viņa acis pielipa šaurai straumei, kas veda džungļos. Pūķveidigi

radījumi. Tā bija teikts Voiniča tekstā. Pārbaudiet, vai labajā borta pusē nav neviena, un tad sabojājiet kuģi.

Fuentess sarauca pieri.

Vai tas ir nepieciešams?

Vai jums ir nepieciešams man uzdot jautājumus?

Nē.

Labi, tad dariet to, ko es saku. Kļūst tumšs. Piekraujiet airu laivas ar ieročiem un pārtikas krājumiem, un tad dosimies augšup pa straumi.

39

Tas ir kaut kas neticams. Izdari to vēlreiz, teica Hakets, izceldams no upes vēl vienu auksta alus pudeli. Ross apbrīnoja, cik tīrs un nesaburzījies izskatījās Haketa safari tērps, par spīti tam, kas viss bija noticis. Varess izdvesa vēl vienu garu, rukšķošu skaņu, atdarinot krokodila balsi un Ross arī to imitēja. Precīzi.

Kā jūs to dabūjāt gatavu, Ros? Mendosa vaicāja. Es jau gadiem ilgi cenšos atveidot šo skaņu, bet joprojām nevaru to izdarīt. Jūs to mēģinājāt pirmo reizi.

Ross paraustīja plecus.

To sauc par absolūto dzirdi. Es to atklāju, jau bērns būdams, kad dziedāju baznīcas korī. To es esmu mantojis no mātes. Tas nozīmē, ka varu noteikt un atkārtot katru noti, ko dzirdu. Tomēr nepievērsiet tam pārāk lielu uzmanību. Tas nav nekas īpaši noderīgs, bet izmantojams vienīgi ballītēs par labu joku.

Es uzskatu, ka tas ir pat ļoti noderīgs, Zeba teica, berzēdama rokas pie ugunskura.

Tātad, ja es nodziedāšu kādu skaņu, jūs varēsiet to atdarināt? ievaicājās Mendosa.

-Jā.

Viņi bija izvilkuši laivas krasta un, paēduši vakariņas konservētās pupiņas, rīsus un zivi, tagad sēdēja ap ugunskuru, dzerdami kafiju un alu, pamazām nomierinoties pēc dienas uztraukumiem. Tikai māsa Šantala bija aizmigusi, saritinājusies dažu pēdu attālumā no viņiem.

Tātad tu esi dziedājis baznīcas korī? jautāja Zeba.

Tikai tad, kad vēl biju bērns.

Es gan eju baznīcā, sacīja Mendosa, no kabatas izņemdams sāpju remdējošās zāles un iemezdams tās mutē. Viņa balss skanēja domīgi, un Ross atcerējās, kā viņš pārvarēja sevi, kad "Atklājums" atradās Elles Rīklē. Es joprojām ticu, ka Dievs ir mans glābējs. Pārējie, nedaudz izbrīnījušies, uzlūkoja Mendosu, jo bija taču liecinieki tam, ka viņš nošāva trīs vīriešus. Viņš savukārt, skatījās tieši uz Rosu. Vai jūs ticat Dievam, senjor Kellij?

Ross pasmaidīdams pakratīja galvu.

Es ticu labajam. Ne Dievam.

Kādā veidā jūs varat saņemt grēku piedošanu?

Ross kādu bridu apsvēra atbildi.

Es domāju, ka es cenšos uzņemties atbildību par to, ko daru. Es neticu, ka jūs tā atbrīvojaties no saviem grēkiem jūs varat tikai censties tos izlabot, veicot labus darbus. Aizstājot slikto ar labo.

Tikai baznīca var attīrīt jūs no grēkiem, sacīja Varess, pamādams ar galvu.

Ross iesmējās.

Es tam neticu. Jūs taču nevarat iet uz baznīcu un pieprasīt kādam garīdzniekam, lai tas noņem visus jūsu grēkus. Kad jūs izdarāt sliktu kādam cilvēkam, jūs taču viņam lūdzat piedošanu, nevis Dievam vai garīdzniekiem. Tā neko nevar labot. Jūs pierādāt, ka nožēlojat izdarīto, tikai ar savu rīcību, nevis ar dievbijīgām lūgšanām. Mēs esam tādi, kādi ir mūsu darbi. Mūsu rīcība stāv pāri visam. Viens labs darbs spēj pārveidot pat pasauli.

Labs darbs Dieva vai cilvēku acis?

Protams, cilvēku.

Bet kā cilvēks var zināt, kas ir labs, ja viņš negriežas pie Dieva pēc padoma? jautāja Varess.

Un kā cilvēks var saņemt Dieva padomu bez Baznīcas palīdzības? Mendosa vaicāja.

Pietiek. Pietiek runāt par šo garlaicīgo reliģiju, skaļi atteica Hakets, iesūkdams malku alus. Kur jūs tādi esat radušies? Vai jums liekas, ka šādas reliģiskas, politiskas vai seksa diskusijas būtu tā vienkārši jārisina pie pusdienu galda? Viņš pagriezās pret Mendosu. Atļaujiet man uzdot jums kādu daudz interesantāku jautājumu. Viņš uz brīdi apklusa. Es negribu jūs aizvainot, senjor Mendosa, bet jūs esat bijis kareivis, un mēs visi redzējām, kas notika uz upes pie Ikitosas. Kā īsti tas ir kādu nogalināt?

Kas tas par jautājumu?Zeba satriekta iebilda.

Aizsargājoties Hakets pacēla rokas.

Es esmu ārsts, kas devis zvērestu nedarīt ļaunu, bet esmu arī bijis Britu armijā un saņēmis militāro apmācību. Bieži vien esmu prātojis, kāda ir sajūta, atņemot dzīvību otram cilvēkam. Viņš blēdīgi pasmaidīja. Ak, manas šķiršanās laikā es par to pat fantazēju. Tātad pastāstiet man, senjor Mendosa, kāda ir sajūta, to darot?

Mendosa nodūra galvu, un diezgan ilgi Rosām likās, ka viņš neatbildēs. Tad viņš teica:

Nogalināt vienu cilvēku ir grūti. Nākamo nogalināt jau ir vieglāk. Nogalināt trešo ir vēl vieglāk. Drīz jau tas kļūst tik vienkārši, ka dzīvībai vairs nav nekādas vērtības. Un, kad dzīvībai vairs nav nozīmes, tad arī visam citam nav jēgas. Patiešām nav. Tikai tam, kam jūs ticat. Jūsu ticībai. Viņš pavērās augšup un gandrīz vai mīļi uzsmaidīja Haketam. Pievienojiet to pie sava Hipokrāta zvēresta, senjor Haket. Tad jūs labāk gulēsiet.

Hakets kādu bridi to apsvēra, tad pagriezās pret Rosu.

Ja nu mēs esam sākuši cits citu tuvāk iepazīt, pastāstiet mums, kā pie jums nokļuva priestera piezīmju grāmatiņa? Viņš norādīja uz Rosu, Zebu un guļošo māsu Šantalu. Un kas saveda kopā šīs trīs personas?

Tā gluži vienkārši notika, izvairīgi noteica Ross. Varess viņu izglāba.

Kāpēc jūs, gringo, vienmēr meklējat vecas drupas? Hakets pagrieza savas kabatas baterijas staru pret upi,

un, kad Ross ieskatījās bezgalīgajos džungļos, kas bija saskatāmi meklējošā gaismas starā, neskaitāmas acis nemirkšķinot vērās viņiem pretī.

40

Nākamajā dienā viņi sasniedza el halo.

Dažas jūdzes augšup pa straumi no tās vietas, kur viņi bija gulējuši, upes krastā atradās melnu akmeņu aplis divdesmit pēdu diametrā, rotāts ar saulē dzirkstošām kvarca dzīslām. Atbilstoši Falkona piezīmēm el halo bija tā vieta, kur viņi bija nodomājuši pamest laivas un turpināt šo sava ceļojuma nobeiguma posmu kājām cauri džungļiem. Ross ievēroja, ka Falkona piezīmju grāmatiņas norādes no šīs vietas kļuva arvien noslēpumainākas. Vismazāk jau nākamais ieraksts: "Nokļuvuši el halo, lietojiet bultu, lai noteiktu virzienu, pēc tam sekojiet tai cauri džungļiem uz la barba verde uz zaļo bārdu."

Pavadījuši bezmiega nakti, klausīdamies krokodilos, viņi piecēlās un turpināja savu ceļojumu. Uz Rosa piesardzīgo apjautāšanos māsai Šantalai par viņas pašsajūtu, viņa atbildēja bez jebkādām emocijām:

Viss ir kārtībā. Taču tagad, kad viņi sasniedza īpatnējo akmens apli, Ross sāpīgi apjauta, ka mūķenes apgalvojums varētu būt ne pārāk kritisks.

Pirmā laiva jau bija sasniegusi krastu un atradās el halo ēnā. Piebraucis pie akmens, Ross redzēja Haketu un Mendosu izkraujam savu laivu. Bet nekur nevarēja ieraudzīt māsu Šantalu.

Kur ir māsa Šantala? viņš jautāja, kad viņa laiva piestāja pie krasta.

Hakets pameta skatienu visapkārt.

Viņa ir kaut kur aizgājusi. Viņa nevarētu būt tālu.

Rosu sagrāba bailes. Viņi bija džungļu vidū, un vienīgais

cilvēks, kas zinātu ceļu, nebija atrodams. Tad Ross ieraudzīja māsu stāvam aiz melnā akmens ar muguru pret viņu.

Uz kurieni mums tagad jādodas, māsa Šantala? viņš apjautājās. Viņa neatbildēja, un viņš vēlreiz jautāja. Kāds ir nākamais pavediens, kam mums būtu jāseko?

Joprojām nebija atbildes.

Māsa Šantala ar neizteiksmīgu skatienu stingri vērās cl halo un tad sāka to glāstīt. Rosām pamira sirds. Viņa bija beidzot ļāvusies vājprātam.

Viņš piegāja tuvāk un pamanīja, ka māsa Šantala pēta zīmes, kas bija iegrebtas akmenī: zīme, kas atgādināja cietumnieku iegravētās švīkas kameras sienā, lai varētu skaitīt dienas; četras vertikālas svītras, pārsvītrotas pa diagonāli nozīmēja pieci. Bez tam bija vēl viena vertikāla svītra, kas simbolizēja kopsummu seši. Tālāk aiz tā bija sešas romiešu ciparu grupas. Ross acumirklī saprata, ka tie attēlo datumus, no kuriem jaunākais bija vairāk nekā septiņdesmit gadus vecs. Pirms viņš spēja apjēgt, ko īsti redz, māsa Šantala saberzēja rokas virs akmens grebumiem.

Es zinu, kur mēs atrodamies, viņa teica, acīm dzirkstot, īpaši negriežoties ne pie viena. Satvērusi savu krucifiksu, viņa ar jaunu spēku un jaunu mirdzumu acīs sacīja: Dodiet man kompasu.

Ross iebāza roku kabatā, pārējie bija izkrāvuši laivas un sapulcējās ap viņiem. Viņš pasniedza māsai kompasu. Viņa vēlreiz noglāstīja akmeni un pasmaidīja.

Mēģini to sajust, Ros, viņa sacīja. Sajūti to.

Viņš pieskārās akmenim un sataustīja ar sūnām nomaskētu paaugstinājumu. Ar pirkstiem apvilcis tā aprises, viņš nosprieda, ka tas veido trīsstūri ar asti.

Kas tas ir, Ros? prasīja Zeba.

Tā ir bulta.

Un tā norāda uz dienvidiem pie dienvidaustrumiem, teica māsa Šantala, pētīdama kompasu.

Ross pārbaudīja karti savā GPS plaukstdatorā, cenzdamies noteikt, kurp bulta varētu būt vērsta, taču ekrāns rādīja tikai bezgalīgu plašumu kartē neaprakstītajos, neskartajos džungļos.

Sekojiet man, māsa Šantala teica, rādīdama bultas uzgaļa virzienā.

Pagaidiet, Mendosa sacīja, pagriezdamies atpakaļ pie laivām. Man vēl kaut kas jāpaņem.

Ātrāk, ātrāk, teica mūķene, pilnīgi zaudējusi agrāko apmulsumu un nespēku. Mums ir jāiet. Mēs jau tuvojamies. Es jau varu to sajust.

41

Voiniča manuskriptā aprakstītie džungļi bija karsta, trokšņaina, ellīga vieta.

Varess lika visiem uzvilkt stingrus apavus un uzmanīt katru soli, jo viņus pastāvīgi apdraudēja fer de hitice un pārējie indīgie radījumi. Izciršanās cauri mitrajam pamežam, nesot uz muguras smagos saiņus, bija lēna, karsta un novārdzinoša. Māsa Šantala gan paļāvās uz pārējo atbalstu, taču gāja visiem priekšgalā gandrīz vai ar maniakālu sparu.

Tonakt, steidzīgi notiesājuši vakariņās zivis un rīsus, viņi likās gulēt katrs savā guļamtīklā, kas bija iekarināti kokos, apseguši sev pāri tīklus, lai turētos tālāk no kukaiņu miriādēm un zinātkārām džungļu radībām, kuras pievilka viņu ķermeņu siltums. Galīgi paguris, ieklausīdamies meža nemainīgajā troksnī, satvēris savu sāpošo plaukstas locītavu, Ross skatījās augšup virs meža kupola redzamajās zvaigznēs un prātoja, kā pašlaik klājas Lorīnai.

Viņa skurņjas mazināja uzbudinājums, kas bija radies pēc māsas Šantalas vārdiem: "Mēs jau tuvojamies." Tad viņš iekrita dziļā bezsapņu miegā.

Nākamajā pēcpusdienā viņi sasniedza mazu lagūnu, kam piekļāvās draudīgas klintis, aizsprostodamas tālāko ceļu. Pārklāta ar kokiem un biezu lapotni, augstā klinšu kore bija vēl viens neapšaubāms bezceļš. Ross un Zeba pētīja necaurejamās klints kraujas, nevarēdami saskatīt kādu iespēju tikt tālāk. Pēkšņi viņi izdzirdēja uzmundrinošu māsas Šantalas saucienu:

Šurp! Nāciet šurp!

Viņa bija aizgājusi piecdesmit jardus no citiem pa kreisi un rādīja augšup uz klinti. Paraudzījies Ross ieraudzīja zīmes un plaisas, kas viņam atgādināja slaveno Aiera klinti Austrālijā. Viņš redzēja kaut ko līdzīgu acīm, degunam un mutei. Zem mutes bagātīgi auga vīteņi un visādi zaļumi, kas stiepās lejup uz zemi kā bārda: la barba verde.

Hakets un Mendosa piegāja pie "bārdas" un, liekot lietā savas mačetes, izcirta zaļumos ceļu, atsegdami klintī lielu spraugu. Ross ieskatījās pulkstenī un, ievedis pārējos klints atvērumā, ievēroja laiku 13:58. Šķērsojot klintis, viņiem nācās doties cauri veselai rindai neparastu alu, kas bija nolāsojušas un dažādu fosiliju, minerālu un metāla rūdu izrievotas. Citos apstākļos Ross, iespējams, būtu apstājies un paņēmis paraugus.

Galu galā viņi parādījās kores otrā pusē uz augsta šelfa, paceldamies virs garas, šauras ielejas, kas stiepās tālu līdz pat horizontam. Pēcpusdienas gaismā ieleja apakšā viņiem likās kā sulīgi zaļa paradīze, kas bija nosēta ar eksotiskiem ziediem sulīgi sarkanā, zilā un citās košās krāsās. Te bija mazāk koku nekā džungļos, kam viņi jau bija izmocījušies cauri, un arī apgabalā virs ielejas. Ross kādreiz bija lasījis, ja koki mežā sadeg vai arī tiek nocirsti, citu augu pārpilnība ātri vien aizpilda spraugu treknajā zemē, izmantojot brīvo laukumu un saules gaismu, kas izkļūst cauri izretinātajam mežam līdz pat augsnei. Kas šeit bija izretinājis kokus?

Viņš atkal palūkojās pulkstenī un ievēroja, ka bija tikai divas minūtes pāri diviem. Tas nebija iespējams. Bija pagājis daudz vairāk laika nekā tikai septiņas minūtes, kopš viņš pēdējo reizi ieskatījās pulkstenī, pat vairāk nekā trīsdesmit.

Raupjais, smagais un dārgais pulkstenis bija Lorīnas Ziemassvētku dāvana, un šis pulkstenis nekad neapstājās. Ross pakratīja plaukstas locītavu un pagriezās pret Zebu.

Cik pašlaik ir pulkstenis?

Divas minūtes pāri diviem.

Ross saviebās.

Naidžel?

Hakets paskatījās uz savu plaukstas locītavu.

Tikpat. Tad viņš pieskārās pulkstenim. Pagaidi, tas ir apstājies.

Gluži tāpat kā mans, atbildēja Ross. Izskatās, ka visi mūsu pulksteņi ir apstājušies vienā laikā. Viņš norādīja atpakaļ uz klinšu kori. Iespējams, ka rūdas pilnās klinšu alas, kam mēs gājām cauri, saturēja kaut ko magnētisku. Viņš pasniedzās savā sainī pēc plaukstdatora, kurā bija globālās pozicionēšanas sistēma. Ekrāns žigli uzzibsnīja un tad nodzirkstīja kā televizora ekrāns ar bojātu antenu. Oho! viņš teica. Lai arī kas tas būtu par spēku, tas ir pietiekami stiprs, lai ne tikai apstādinātu mūsu pulksteņus, bet ari pārtrauktu satelīta signālu uztveršanu. Skatīdamies lejup uz ieleju, Ross apjauta, ka no šā viedokļa viņi tagad ir kā akli. Pazaudējuši gan telpu, gan laiku. Bez priekšstata, kur un pat kad viņi atrodas. Tagad viņi pilnīgi bija atkarīgi tikai no Falkona piezīmju grāmatiņas. Ne tikai, lai atrastu dārzu, bet arī, lai atrastu ceļu atpakaļ no šejienes. Zeba, ko tēvs Orlando saka par to, kas mums tagad būtu jādara?

Zeba paskatījās savās piezīmēs.

Mums jāturas pa kreisi, jādodas uz priekšu gar augstu šelfu, paturot ieleju labajā pusē. Viņa norādīja uz blīvo mežu virs ielejas. Mums jāvirzās turp.

Bet kaut kāda iemesla dēļ māsa Šantala pagriezās pa labi, kaut ko meklēdama krūmājos, un tad sāka doties lejup pa šauro taku uz zaļo ieleju. Rosa sirds sāka lēkāt. Vai tas būs tā? Vai Falkona dārzs varētu atrasties noslēpumainajā ielejā?

Kur jūs ejat, māsa? jautāja Zeba, atbalsodama viņa pārdomas. Norādījumi neved mūs turp lejā.

Māsa Šantala turpināja iet, līdz apstājās uz dabiska skatu laukuma.

Vai jūs tur kaut ko ieraudzījāt? jautāja Hakets. Kas tur lejā ir?

Viņa pagriezās un pamāja ar roku.

Ja jūs nonāktu šeit lejā, mister Haket, es jums parādītu.

Ross un Hakets rāpās lejup, atstājot pārējos pie smagajiem saiņiem un aprīkojuma.

Iespējams, ka tas bija rietošās saules stūrītis vai zemākas klintsradzes, bet, kad Ross nostājās māsai Šantalai blakus, pēkšņi atklājās ielejas noslēpums. Šis atklājums Haketu pilnīgi satrieca. Skatīdamies lejup uz ieleju un ieraudzīdams, ka zaļumi bija apslēpuši simetrisku sistēmu, ko veidoja ģeometriski pareizi novietotas būves, viņš sabruka ceļos.

Te tā ir, te tā ir, viņš klusu teica, it kā atrazdamies baznīcā. Mēs esam atnākuši un, pie velna, to atraduši. Asaras straumēm tecēja pār viņa seju. Te tā ir. Tā ir visu pilsētu māte.

Ross sajuta tādu pašu godbijību kā Hakets. Jau Kvelapas drupas bija milzīgas, taču tās bija kā pundurītis salīdzinājumā ar zudušo pilsētu, kas pavērās viņu acu priekšā. Par spīti zaļajai lapotnei, kas klājās pāri visam, Ross varēja skaidri saskatīt kontūras pilsētai, kas reiz bijusi varena metropole. Ielas, laukumi, pat daži atlikušie pīlāri, kas līdzinājās vareniem kokiem, kuri auga visu aptverošajos džungļos, viss bija labi saredzams. Lūkodamies lejup, viņš ieraudzīja divus plankumainus jaguārus lēkšojam pāri ielām, it kā izceļot to, kā šo kādreiz tik diženo, cilvēku veidoto pilsētu, tagad bija atguvusi daba.

Hakets nogrozīja galvu.

šī pilsēta, iespējams, ir zudusi cilvēcei pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem. Paskaties uz šiem riņķiem, Ros. Tādi apļveida mājokļi bija tipiski Čačapojasas mākoņu tautai. Es varu derēt, ka šī pilsēta ir vēl no tiem laikiem, kad radās viņu civilizācija, un vēl daudz senākiem. Jēziņ, tas taču varētu būt visas Dienvidamerikas civilizācijas šūpulis. Dzīve ir kā sapnis, fantāzijas kļūst par īstenību. Viņš pavērās augšup uz pārējiem un uzsauca: Mēs esam šeit! Mēs esam to atraduši. Visu zudušo pilsētu māti.

Vai tur varētu būt zelts? jautāja Mendosa.

To var ļoti vienkārši uzzināt. Kāpsim lejā un papētīsim.

Bet kā būs ar lāstu? Kā būs ar el abnelo? pažēlojās Varess.

Kur palikusi tava drosme, Varēs? nodārdināja Mendosa.

Hakets iesmējās.

Tici man, draugs, šīs drupas ir riska vērtas. Šīs drupas padarīs mūs slavenus un bagātus. Mūs visus.

Hakets veda Varesu un Mendosu lejup uz ieleju, bet Ross un Zeba palika iepakaļ kopā ar māsu Šantalu.

Kas šī ir par vietu, māsa? klusu jautāja Ross, paskatīdamies uz apstājušos pulksteni un mirgojošo GPS. Māsa Šantala neko neatbildēja, tikai cieši raudzījās lejup uz ieleju.

Par to nekas nav teikts ne Voiniča tekstā, ne Falkona grāmatā, sacīja Zeba.

Iespējams, ka tā patiešām ir Eldorado, minēja Ross, un tēvs Orlando ar konkistadoriem to gluži vienkārši palaida garām. Viņš neticīgi nogrozīja galvu. Iespējams, ka viņi pagāja garām tieši tam, ko meklēja.

Paskaties uz viņiem, teica Zeba, lūkodamās, kā Hakets un pārējie traucas lejup pa taku. Ross viņas skatienā uztvēra pārsteidzošu maigumu. Paskaties uz Naidželu; viņš ir gluži kā bērns. Kas gan varēja iedomāties, ka šis Limas akurātais muļķis var tik ļoti satraukties? Es ceru, ka te tiešām ir zelts.

Te tas ir, zīmīgi noteica māsa Šantala. Te ir tik daudz zelta, ka viņi paliks šeit, kamēr mēs iesim meklēt kaut ko daudz vērtīgāku. Mums jāsasniedz dārzs un jābūt atpakaļ nedēļas laikā. Mēs viņiem atstāsim ziņu, kad iesim.

Ross stingri paskatījās uz māsu Šantalu, apjēgdams, ka ir viņu pilnīgi nepareizi novērtējis.

jūs to izplānojāt jau pašā sākumā?

Jo mazāk cilvēku zinās par dārzu, jo labāk.

Ross nostājās māsai Šantalai priekšā, lai redzētu viņas seju.

Kā gan jūs zinājāt par šo vietu?

Māsa Šantala notrīsēja un, kad galu galā paskatījās Rosā, viņas acis bija skaidrākas, nekā viņš bija redzējis iepriekš, nežēlīgi skaidras.

Es esmu Glabātāja, viņa atbildēja. Tad viņa pagriezās un devās lejup uz zudušo pilsētu. Ross un Zeba kādu brīdi pagaidīja, apmainīdamies skatieniem, tad sekoja viņai.

Kad viņi nokāpa ielejā, vējš bija norimis. Siltais, mitrais gaiss bija pilnīgi nekustīgs, un Rosa āda pārklājās ar sviedru urdziņām. Viņi pagāja garām sadrupušiem vārtu torņiem, un džungļu trokšņi pamazām apklusa. Iestājās pārdabisks klusums. Ross uzmanīgi ieklausījās, bet dzirdēja vienīgi kukaiņu dūkšanu. Skatoties apkārt uz vīteņaugu apņemtajām drupām un nogāzēm, kas ietvēra dziļo, zaļo ieleju, Rosu pārņēma nereāls iespaids, it kā viņš atrastos okeāna dibenā, plašā, zaļojošā Atlantīdā. Šis iespaids vēl pastiprinājās, kad viņš paskatījās augšup, kur virs augstajiem pilāriem blāvi zilās debesīs staroja saule.

Man šī vieta nepatīk. Tā ir mirusi, purinādams galvu, teica Varess, iedams uz priekšu aiz Haketa. Te ir noticis kaut kas slikts. Kaut kas ļoti slikts.

Aizveries! uzsauca Mendosa.

Jā gan, Varēs, Dieva dēļ, atslābinies, piebilda Hakets.

Bet, kad viņi devās lejup pa galveno ielu, ko ietvēra augstas akmens celtnes visā ceļa garumā, kāpjot pāri bieziem vīteņaugiem un paejot garām šaurām šķērsieliņām, Ross pamanīja, ka gan Mendosa, gan Hakets, aizrādīdami Varesam, runā klusu, it kā baidīdamies iztraucēt kaut ko draudīgu. Par spīti klusumam, sajūta, ka viņus kāds novēro, kļuva vēl spēcīgāka, nekā tas bija džungļos. Rosām šī vieta nepatika, un viņam bija aizdomas, ka pat Haketam, kaut arī viņš dievināja senatni, šeit nepatīk. Rosa ļaunās priekšnojautas izjūta atgādināja viņam laiku, kad viņi ar Lorīnu apmeklēja Romas Kolizeju. Tur tāpat bija jūtama baiļu un izmisuma gaisotne. Viņš ātri uzmeta acis māsai Šantalai, bet viņas skatiens bija vērsts tieši uz priekšu. Zeba izskatījās bāla, un, lai gan valdīja nomācošs karstums, bija aptvērusi sevi ar rokām, it kā viņai saltu.

Es te neredzu nekādu zeltu, teica Mendosa.

Hakets norādīja uz ielas beigām, kur slējās divi rupji tēsti pīlāri.

Ņemot vērā to, ko redzēju no klinšu kores, es domāju, ka administratīvais centrs būs tur priekšā. Tur mums būs jāsāk meklēt.

Pie velna zeltu, nervozi sacīja Zeba. Es gribu zināt, kur mēs gatavojamies pavadīt nakti.

Es arī, teica Varess.

Pilsētas galvenajam laukumam jābūt vairāk atklātam, sacīja Hakets. Mazāk klaustrofobiska.

Tu domā mazāk šaušalīgiem, teica Zeba.

Haketam bija taisnība. Iela viņus noveda pie plaša

laukuma. Tā milzīgie bruģakmeņi bija saplaisājuši un nelīdzeni, tiem cauri spraucās koki un dažādi augi, bet plāksnes joprojām klāja iespaidīgo laukumu. Pa labi no tā atradās milzīgs rombs divdesmit pēdas plats un izlikts ar smagiem akmeņiem. Romba iekšpusē zeme, kuru klāja dažādi augi un tumši ziedi, bija nosēdusies daudz pēdu zemāk par akmeņiem, kas to ietvēra, radot iespaidu par milzīgu bedri ar ziediem.

Pa kreisi no laukuma atradās pakāpienveidīga piramīda, ko pilnībā bija pārņēmuši augi. Katrs no piramīdas trim pakāpieniem bija modernas mājas augstumā, cilvēka lieluma kāpnes bija iegrebtas priekšējā daļā un veda uz galveno ieeju augšējā stāvā. Veidojums bija apmēram sešdesmit pēdu augsts un Rosām atgādināja acteku un maiju piramīdas, ko viņš bija redzējis Discoven/ kanālā. Uz Rosu tas atstāja milzīgu iespaidu. Pārsteidzošs varoņdarbs jau būtu tikai savākt šos masīvos klinšu bluķus, lai izveidotu pakāpienus ar mūsdienu tehnoloģijas palīdzību, nerunājot nemaz par to laiku, kad piramīda bija uzcelta.

Vai tas nav apbrīnojami? teica Hakets. Vai jūs zināt, ka Peru ir pat vairāk piramīdu, nekā tās ir Ēģiptē? Un ka tādi kāpņveida zikurāti atrasti ari Vidusjūras valstīs?

Cik vecs tas varētu būt?

Hakets pavirzījās pa stāvajiem pakāpieniem, nocirzdams vīnstīgas ar savu mačeti.

Es teiktu vismaz tūkstoš gadu.

Kā, pie velna, viņi varēja toreiz to uzcelt?

Hakets noslaucīja sviedrus no pieres.

Ar tiem resursiem, kas viņiem bija neierobežotā daudzumā, ar cilvēku spēku. Senajām civilizācijām nebija dažādu apvienību vai vadītāju, bet tām bija trīši, sviras un milzum daudz cilvēku. Daremas katedrāle Anglijas ziemeļos un ievērojamais templis Ankorvats Kambodžā ir apmēram tūkstoš gadu veci. Romas Kolizejs apmēram divus tūkstošus, un Stonhendža un lielā Gīzas piramīda pāri par četriem tūkstošiem gadu veci.

Paskaties uz to, Ros, uzsauca Zeba no laukuma otras puses. Viņa stāvēja uz laukuma apmales, rādīdama uz platu akmens apli, kas ietvēra akmens rezervuāru, kura centrā atradās stabs, kas bija apmēram četras pēdas augsts, izgrebts eksotiskas puķes formā.

Ross piegāja tuvāk, lai to labāk apskatītu. Izdobtais stabs bija dziļi zemē iegrimis, un uz āru vērstās akmens ziedlapas veidoja neskaitāmās strūklas.

Izskatās, it kā reiz tas būtu bijis dabīgs strauts, kuru viņi pārveidojuši par sabiedrisku strūklaku. Viņš paraudzījās uz Zebu, bet viņa nobālējusi, muti pavērusi, cieši lūkojās zikurāta malā.

Ros, viņa nočukstēja, ar trīcošu pirkstu kaut kur rādīdama. Tur! Vai tu to redzi?

Viņš sekoja Zebas skatienam un pāris reižu samirkšķināja acis. Vīteņaugi aizēnoja lielāko akmens daļu, bet viņš tomēr varēja saskatīt attēlu, kas bija tajā iekalts. Attēlu, ko viņš pazina.

Jā, viņš teica, sajuzdams, ka mute kļūst sausa. Es to redzu.

Viņš metās pie zikurāta un sāka ar savu veselo roku cirst nost vīnstīgas, pamazām atklājot akmenī iegravēto, vismaz sešas pēdas augsto attēlu. Viņam cērtot stīgas, Zeba izvilka savas piezīmes, izmisīgi pārlaižot acis no kopētajām Voiniča manuskripta lapām. Tad viņa apstājās pie kādas no tām un turēja to, rokām trīcot.

Skaties, Ros, skaties! ŠI ir Voiniča manuskripta deviņdesmit trešā lapa.

Ross apstājās pie zikurāta, paņēma no Zebas rokām lapu un turēja to, pavērstu pret akmens kalumu. Akmeni izgrebtais attēls bija meistarīgāk izveidots nekā inku zīmējumā, bet citādi tas bija pilnīgi identisks. Viņš metās pie nākamā akmens bluķa un cirta nost vīnstīgas, atklādams citu savādā auga grebumu. Tad vēl kādu. Viņš pasniedzās pēc Zebas fotokopijām un neticībā šūpoja galvu. Katrs no šiem savādajiem augiem, kas bija izcirsti akmenī, bija pilnīgi tādi paši kā Voiniča manuskriptā.

Es domāju, ka tēvs Orlando un konkistadori nekad nav šo vietu atraduši, teica Zeba.

Iespējams, ka tā arī bija, atbildēja Ross. Viņš jutās galīgi apmulsis no tveices un tām iespējām, ko redzēja. Viņš pavērās apkārt, meklēdams māsu Šantalu un pārējos, bet viņi nekur nebija redzami.

Tad viņš izdzirdēja kādu saucam viņa vārdu.

Ros, Ros!

Viņš pakāpās atpakaļ, tālāk no zikurāta, un ieraudzīja Haketu, kas no portāla piramīdas virsotnē māja.

Ros, Zeba, nāciet šurpu! Tas jums ir jāredz.

43

Pa kāpnēm, kas veda augšup uz piramīdu, bija vieglāk uziet, nekā tas izskatījās no zemes, tomēr te nebija margu, un biezi vīteņi traucēja izmantot daudzus pakāpienus. Vadīdams Zebu augšup pa zikurātu, Ross joprojām centās izprast attēlus, kurus tikko bija skatījis, un apjēgt, ko tie varētu nozīmēt. Viņš sevi pieķēra meklējam zemē un lejā redzamajā veģetācijā to puķu un augu pazīmes, kuri bija attēloti gan Voiniča manuskriptā, gan uz zikurāta pamatnes malām. Lūkodamies lejup uz ziedu formā veidoto strūklaku un zemē iegrimušo rombu, viņš juta sevī augošu nemieru.

Kāpņu galā bija portāls, kuru klāja trapecveida pārsedze, gluži tāda pati kā vienā no izpirkšanas maksas istabām Kahamarkā. Portāls tālāk viņus noveda vēsā, drūmā telpā. Te oda kā zooloģiskajā dārzā, iekšpusē bija arī ielauzušies vīteņaugi, bet citādi šī telpa bija ārkārtīgi tīra un labi saglabājusies. Hakets un visi pārējie atradās centrā, nostājušies vēdekļveidā, un pētīja sienas. Māsa Šantala, ieraudzījusi Rosu, veltīja viņam neizdibināmu skatienu.

Vai jūs jau zināt par grebumiem tur lejā? Ross viņai jautāja.

Viņa neko neatbildēja.

Kādiem grebumiem? jautāja Hakets. Vai tur ir kaut kas līdzīgs šiem? Viņš pagāja sānis un apgaismoja sienas. Zeba noelsās. Sienas bija izgreznotas ar ļoti sarežģīti izgrebtiem ietvariem trīs pēdu kvadrātlaukumā, un katrā no tiem bija kāda dzīves aina. Ne inkiem, ne viņu priekštečiem nav bijusi rakstu "valoda, sacīja Hakets, taustīdams sienas. Tā bija līdz pat tam laikam, kad ienāca spāņi un ierakstīja hronikās savus iekarojumus un atklājumus, tad viss tapa pierakstīts. Te mēs redzam, kā senie cilvēki, kas reiz šeit dzīvoja, atzīmēja svarīgākos notikumus.

Un kas ar viņiem notika? Zeba purināja galvu.

Es jau teicu, ka šeit ir noticis kaut kas slikts, piebilda Varess.

Pat Ross, kam nebija nekādas pieredzes valodu vai simbolu pazīšanā, varēja izsekot tam, kas bija attēlots uz sienām. Pirmais grebums attēloja ziedveidīgo strūklaku, no kuras bagātīgi plūda ūdens. Tās priekšā atradās, it kā Dievu lūdzot, ceļos nometušās cilvēku figūras, bet virs viņiem maigi spīdēja saule. Nākamajā attēlā varēja redzēt to pašu strūklaku, tikai šoreiz to ietvēra cilvēku figūras, kas dejoja un ēda dīvainus augus, līdzīgus tiem, kas bija redzami Voiniča manuskriptā. Tad attēls jau parādīja strūklaku, kurā nebija ūdens, un vīstošas puķes. Pēc tam bija redzamas cilvēku figūras, kas rok rombveida bedri, un tajā iemestu cilvēku ķermeņu kaudzi. Tālāk jau varēja redzēt cilvēka attēlu, kas bija nogāzts zemē zikurāta virsotnē, un kādu citu, kurš pašlaik rāva ārā viņa sirdi. Pēc tam bija izžuvusi strūklaka ar divām tajā krītošām lāsēm viena no upura sirds un viena lāse no saules.

Pēdējais attēls parādīja dažādu lielumu cilvēku figūras, kas simbolizēja vīrieti, sievieti un bērnu, kuri pamet pilsētu un dodas džungļos.

Es to nesaprotu, sacīja Hakets.

Zeb? saviebās.

Tas taču ir acīm redzams, Naidžel. Reiz strūklaka izžuva un ļaudis kļuva slimi un nomira. Viņi izdarīja upurēšanu, lai atgūtu strauta ūdeni, bet tas nepalīdzēja, pilsēta izmira, un tad tie, kas izdzīvoja, devās projām.

Es saprotu šos notikumus, atbildēja Hakets. Es tikai nevaru saprast, kāpēc viņi bija tik ļoti atkarīgi no strūklakas. Te taču nav tuksnesis. Te ir lietus meži. Un tie šeit ir jau tūkstošiem gadu. Kāpēc viņiem bija nepieciešama šī nelielā strūklaka ar ūdeni, lai paliktu dzīvi un veseli?

Zeba zīmīgi paskatījās uz Rosu.

Ja vien tas nebija parastais vai dārza ūdens.

Ross lēni pamāja ar galvu, atkal domādams par savādajiem augiem, kas bija attēloti gan grebumos, gan Voniča tekstā. Vai tie šeit varēja augt tikai tāpēc, ka avota ūdenī bija kaut kas tāds, kas bija vienīgi tēva Orlando aprakstītajā dārzā? Rosu pārņēma satraukuma trīsas. Vai šis ūdens bija saturējis kādus ķīmiskus elementus vai minerālus, no kuriem ļaudis bija kļuvuši atkarīgi?

Iespējams, ka ūdens nāca no apakšzemes straumes, kuras avots nav tālu no šejienes, viņš teica. Tad kaut kas notika, vai nu ģeoloģiska iežu pārbīdīšanās, vai apakšzemes nogruvums, kas iznīcināja straumi, un tāpēc arī izžuva strauts.

Zeba pasmaidīja, saprazdama, ko viņš centās pateikt.

Tātad, lai arī strauts ir izžuvis, tā avots varētu joprojām eksistēt.

Jā, Ross atbildēja, uzsmaidīdams Zebai. Orlando Falkona aprakstītais dārzs pamazām sāka arvien mazāk izskatīties pēc mīta. Tas tiešām varētu joprojām pastāvēt. Un tas varētu būt pat ļoti tuvu.

Lai kas arī, pēc jūsu domām, būtu tajā strauta ūdeni, teica Hakets, norādot uz priekšpēdējo attēlu, viņi ir piedāvājuši divus upurēšanas veidus, lai to dabūtu sev atpakaļ.

Viņš uzsita pa lāsi, kas krita lejup no sirds. Cilvēka asins upuris. Tad viņš uzsita pa lāsi, kas ritēja lejup no saules. Un saules asaras. Viņš pasmaidīja platu, puicisku smaidu.

Un vai jūs zināt, kas tas ir? Tas ir zelts.

Ross iedomājās par rūdas izvagotajām alām, caur kurām viņi bija devušies šurp, lai sasniegtu ieleju.

Kur tas zelts varētu atrasties? apjautājās Mendosa.

Svētītā vietā. 7Hakets atkal norādīja uz grebumiem un uzsita pa zikurāta attēlu. Kaut kur šeit.

Pēkšņi atskanēja Varesa sauciens.

Māsa Šžintala ir kaut ko atradusi!

Ross kopā ar pārējiem pagriezās un sekoja ar acīm Haketa lāpas staram uz tālākajām telpas nišām, kur stāvēja Varess kopā ar māsu Šantalu, norādīdams ar savu kabatas lukturīti uz tumšiem pakāpieniem, kas izzuda piramīdas dziļumos. Zvērudārza smaka šeit bija spēcīgāka, plūzdama augšup no akmens zikurāta iekšienes kā no vaļēja krātiņa. Rupji tēstās kāpnes bija dzīvnieku mēslu klātas.

Kādu brīdi viņi skatījās cits citā, tad Mendosa pacēla savu ieroci, Hakets izrāva no mugursomas pistoli un Varess noņēma no pleca šauteni.

Ja vien šeit ir zelts, tad tas ir tur, lejā, sacīja Hakets, virzīdamies lejup pa kāpnēm.

Es iešu kopā ar jums, acīm mirdzot, ar neparastu bravūru sacīja Varess. Jūs teicāt, ka mēs visu sadalīsim. Es gribu redzēt šo zeltu.

Hakets atgrūda vīteņus, kas pēkšņi viņu apvija kā čūskas.

Kā teiksiet. Viņš pārbaudīja savu pistoli, tad nervozi palūkojās uz Rosu un Mendosu. -Vai jūs ari nāksiet?

Mendosa pamāja ar galvu. Ross kādu bridi svārstījās, atcerēdamies savu lauzto plaukstas locītavu. Viņš nebija nācis šurpu, lai meklētu zeltu vai pētītu senu zudušo pilsētu, un viņš ari nebija apbruņots, tomēr vēlējās redzēt, kas atrodas tur, lejā.

Es eju, viņš teica.

Es gan ne, sacīja Zeba. Es palikšu šeit kopā ar māsu Šantalu.

Hakets sakārtoja cepuri un virzījās lejup pa kāpnēm.

Iesim.

44

Varess un Hakets pirmie devās lejup pa platajiem pakāpieniem, viņiem sekoja Ross un Mendosa. Pirms nolaišanās kodīgās smakas pilnajā tumsā, Ross paskatījās atpakaļ uz mūķeni, veltīgi cenzdamies izprast viņas neizdibināmo sejas izteiksmi. Vai viņa šeit jau ir bijusi agrāk? Vai viņa zina, kas atrodas tur, lejā?

Esi uzmanīgs, teica Zeba.

Pirmā kāpņu posma galā gaiss kļuva vēsāks, bet smaka stiprāka. Ross izņēma savu Maglite kabatas lukturi un centās izgaismot lejā valdošo tumsu. Viņi devās pa pakāpieniem lejup, līdz nonāca nelielā priekšistabā ar vaļēju ieeju. Akmens konsoles bija sarindotas gar sienām, bet lāpas jau sen pazudušas. Kabatas lukturīša starā Ross varēja saskatīt, ka ieeja veda uz plašu telpu ar galeriju centrā, kur katrā pusē atradās akmens plauktu rindas pa seši cits virs cita. Katrā plauktā atradās kaut kas akmens zārkam līdzīgs. Ross nevilšus nodrebinājās.

Iespējams, ka šeit ir saglabāti ievērojamāko upurēto cilvēku līķi, sacīja Hakets. Protams, bez sirdīm.

Ross redzēja, kā notrīs Varesa pleci. Ja jau peruietis ienīda drupas, jo baidījās no el abuelo lāsta, kas varētu nākt pār viņu kā mirušo atriebība, tad šai vietai viņu vajadzēja pārbiedēt. Šajā brīdi, klaustrofobiskajā kapā, ko ietvēra to cilvēku līķi, kas bija ciešanās gājuši bojā pirms vairāk nekā tūk-

stoš gadiem, Rosām radās cieņa pret lāstu. ŠI bija tumša, drausmīga, asinīm notraipīta vieta.

Pēkšņi Varess izdvesa tik skaļu spiedzienu, ka Ross gandrīz pazaudēja savu lukturīti.

Mirada! Miradal Oro! Oro! viņš spāniski kliedza. Skaties! Skaties! Zelts! Zelts!

Nolādēts, teica Hakets, nolādoties pirmo reizi, kopš Ross viņu pazina.

Ross pagrieza sava lukturīša gaismu tā, lai ieraudzītu Varēšu, un ieraudzīja tik daudz zelta, cik viņš nekad visā savā mūžā nebija redzējis. Tas neizskatījās kā parasti filmās, kad dārgumu grēdas tiek izmētātas pa visu telpu zemisku jutu uzplūdā; šeit' atradās zelta kluči, un katrs klucis bija novietots ar arhitektonisku precizitāti. Rosām vajadzēja tikai mirkli, lai saprastu, ka stieņi veido mazu, sešas pēdas augstu zikurāta modeli, tieši tādu, kādā viņi atradās. Viņš to nebija pazinis uzreiz, jo daži stieņi bija pazuduši. Kas tos paņēmis, viņš prātoja. Vai to izdarījuši izdzīvojušie, kas bēga projām, lai dibinātu jaunas pilsētas un jaunu civilizāciju? Vai varbūt māsa Šantala?

Mendosa iesvilpās.

Kāda tam visam ir vērtība?

Hakets gribēja atbildēt, bet no uzbudinājuma sāka astmātiski sēkt. Viņš viegli uzsita pa svārkiem, lai atrastu savu inhalatoru, ieelpoja un atkal koncentrējās.

Kad es pēdējo reizi pārbaudīju, zelts maksāja apmēram sešus simtus piecdesmit dolārus par unci. Viņš pacēla vienu no stieņiem. Katram no šiem ir jāsver vismaz četrus vai piecus simtus unču, un šeit tādu kā šis ir simtiem, ja ne tūkstošiem.

Vai tagad mēs visi esam bagāti, jā? jautāja Varess.

Pat ļoti, atbildēja Mendosa. Mums pieder simtiem miljonu dolāru. Bet kā mēs tos pārvietosim?

Upe no mums ir tikai pusotras dienas attālumā, teica Hakets, noliekot stieni atpakaļ. Mēs tagad paņemsim dažus un sadabūsim piemērotu transportu, un tad atgriezīsimies pēc pārējiem.

Skatoties uz zeltu, Ross jutās savādi attālināts no tā visa. Atradums bija tiešām satraucošs, un viņš nebija nejūtīgs pret reibinošajām izredzēm iegūt neierobežotu bagātību, bet nebija tie dārgumi, ko viņš meklēja. Viņš domāja par to, kā šie senie šīs vietas iedzīvotāji bija upurējuši asinis un dāvinājuši savu zeltu, lai glābtu to, kas, pēc viņu domām, bija visvērtīgākais strūklaku, savu pilsētu un savas dzīvības. Arī viņš varētu ar prieku atteikties no savas zelta daļas, lai tikai izglābtu to, ko mīlēja. Viņš pagriezās un devās projām.

Ros, kur tu ej?

Laukā, svaigā gaisā, lai izstāstītu Zebai un māsai Šantalai, ko mēs esam atraduši.

Bet vai tad tu negribi kādu brīdi uzkavēties un parunāt par to, ko darīt ar visu šo zeltu?

Tas nekur nepazudīs. Ross pasmaidīja.

Hakets sadrūma.

šis ir tik brīnišķīgs atklājums, Ros, bet tu pat vēl neesi īpaši satraukts par to.

Protams, es esmu satraukts. Es tikai domāju, ka mums ir jānolemj, ko iesākt ar to zeltu, kas ir ārpusē.

Es iešu jums līdzi, sacīja Varess. Man patīk zelts, bet man nepatīk šī vieta.

Man arī, piebilda Mendosa.

Tādā gadījumā mēs jau varam iet visi, Hakets saīdzis teica, it kā gribēdams šo atklājuma brīdi paturēt sev uz visiem laikiem.

Ross devās atpakaļ uz kāpnēm un, pagājis garām zārkiem, sajuta satraukto Varesu sev blakus. Tajā pašā brīdī viņš sajuta kaut ko labajā pusē pēkšņi nošalca gaiss, un bija jūtama tik mežonīga smaka, ka viņam no šausmām mati sacēlās gaisā. Zema, guturāla rūkoņa lika Rosām instinktīvi apmesties apkārt.

Varess jau vairs nekustējās. Viņš bija sastindzis kā sālsstabs, lūkojoties tumšajās nišās aiz zārkiem.

El abuelo, el abuelo, viņš noķērca, it kā balss saites vairs neklausītu.

Rosa kabatas lukturīša gaismā aiz zārkiem bija redzamas kāda kustīga radījuma melnas aprises, un divas ļaunas, izsalkušas acis vērās viņiem pretī. Šis skatiens lika Rosām uz diezgan ilgu mirkli sastingt tāpat kā Varesam.

Tad melnās aprises ierēcās un izlēca no tumsas.

Piesargies! iekliedzās Ross un nokrita uz ceļiem. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka radījums uzlec pārbiedētajam Mendosam. Nākamajā sekundē notika kaut kas ievērības cienīgs Varess, vīrs, kas manāmi baidījās pats no savas ēnas, pielēca pie Mendosas un izšāva no savas šautenes. Šāviens netrāpīja mērķī, un zvērs spēcīgi iesita Varesam, nogāžot viņu zemē un pārplēšot viņa rīkli. Varess iekliedzās, un Ross sajuta, ka kaut kas silts un mitrs uzšļāc uz sejas. Kad Hakets notēmēja savu pistoli un Mendosa pacēla šauteni, cenšoties trāpīt zvēram tā, lai neievainotu Varesu, Ross pieskrēja pie zvēra un iespēra tam ar savu Timberlenda zābaku. Tā metāla purngals divas reizes trāpīja pa cietajiem zvēra muskuļiem, un melnā radība pagriezās un norēcās lukturu gaismā, uz purna laistoties sarecējušām asinīm, un tad atskanēja šāviens.

Hakets metās pie Varesa, kas raustījās, turēdams savu kaklu ar rokām, vēl joprojām nenolaizdams acis no tumsas. Visapkārt bija asinis. Pat zelta piramīda bija ar tām nošļakstīta.

Man nepieciešams ierocis! iesaucās Ross, satverdams Varesa ar asinīm notraipīto šauteni un traukdamies pakaļ zvēram.

Kur viņš aizskrēja? jautāja Mendosa.

Augšup pa kāpnēm, atbildēja Ross. Tieši pie Zebas un māsas Šantalas.

Zeba priecājās, ka varēja pavadīt laiku divatā ar māsu Šantalu. Vispirms jau viņai nebija nekādas vēlēšanās doties lejup pa tumšajām kāpnēm zikurāta smirdošajā iekšienē. Otrkārt, viņa vēlējās iztaujāt māsu Šantalu par šo pamesto pilsētu.

Tātad ko viņi tur lejā atradīs?

Zeltu.

Kā jūs to varat zināt?

Tāpēc ka es to zinu.

Kādā veidā? Vai jūs te jau iepriekš esat bijusi? Kad? Zeba neapmierināta nogrozīja galvu. Kādēļ jūs nekad neatbildat uz jautājumu tieši?

Tāpēc, ka tas nemainīs jūsu pārliecību, lai ko es arī teiktu. Kāda tam nozīme, kāpēc es kaut ko zinu? Tagad jums ir skaidrs, ka ūdens no tēva Orlando dārza reiz ir plūdis arī šeit. Jūs ar Rosu redzējāt strūklaku un grebumus, kuri attēloja notikumus un augus no Voiniča manuskripta. Jūs abi ar Rosu esat redzējuši pierādījumus tam, ka dārzs patiešām pastāv, un, ja jau pārējie ir atraduši zeltu, tad mēs varam viņus atstāt šeit un doties dārzu meklēt. Tikai tam ir kāda nozīme.

Cik tuvu mēs jau esam?

Dažu dienu gājuma attālumā.

Vai jūs esat pārliecināta, ka tas joprojām atrodas šeit?

Mūķenes sejā varēja saskatīt bažas.

Tas joprojām ir šeit. Tam ir jābūt šeit.

Zeba palūkojās augšup uz izžuvušajā strūklakā izgrebtajiem attēliem.

Bet ja nu…

Zeba nekad nepabeidza šo jautājumu. Viņu apturēja apslāpēts kliedziens un šāviens, kas atskanēja no tumšajām kāpnēm. Viņa piecēlās un uzrāva kājās māsu Šantalu. Tad atskanēja nākamais kliedziens. Zeba nespēja tam noticēt un ne-

saprata, ko iesākt. Māsa Šantala devās uz kāpņu pusi, un Zeba viņai sekoja. Viņa paskatījās lejup kāpņu tumsā, un tajā brīdī no ēnas rūkdams izlēca kaut kas melns, it kā veidots no tās pašas tumsas, no kurienes tas bija ieradies. Zeba ar šausmām ieraudzīja, ka tas metās uz māsu šantalu, iecirzdams viņā savus nagus un notriekdams viņu zemē. Tad no tumsas parādījās Ross ar šauteni rokās un izšāva gaisā. Milzīgais kaķis nolēca no māsas un metās uz gaismu izejas virzienā, un tad ārpusē pazuda pavisam.

Zebai skrienot pie māsas Šantalas, Ross, šauteni pacēlis, drāzās uz izeju un raidīja šāvienu izzūdošajā gaismā.

Vai tu to nošāvi? Zeba iesaucās.

Ross pakratīja galvu.

Tas bija pārāk ātrs. Viņš steidzās atpakaļ un palīdzēja Zebai atbalstīt māsu Šantalu pret sienu. No cirtiena mūķenes vaigā plūda asinis, un vēl viņai bija ievainota piere. Labajā plecā bija izplēstas divas seklas brūces, kur zvēra nagi bija pārplēsuši viņas kokvilnas kreklu, taču, par laimi, izdilusi mugursoma bija saņēmusi galveno uzbrukuma triecienu.

Kas, pie velna, tas bija? jautāja Zeba.

Es domāju, ka tas bija melanozs jaguārs?

Kāds?

Melni pigmentēts jaguārs. Melnā pantera.

Tas skanēja mulsi, un Zeba pirmo reizi ieskatījās viņa sejā.

Tava seja ir viscaur asinīs. Vai tu esi ievainots?

Tās nav manas asinis, monotoni noteica Ross, pārbaudīdams māsas Šantalas plaukstas locītavu. Viņa kļūst auksta, un viņas pulss ir ļoti vājš. Mums viņa jānovieto līdzenā vietā, lai galvā atgrieztos asinis.

Zeba palīdzēja Rosām saudzīgi novietot māsu Šantalu uz sāniem, tad atraisīja māsas apkaklīti un ieteicās:

Mums labāk vajadzētu pasaukt Naidželu. Tad viņa pagriezās un ieraudzīja apstulbušo Mendosu un līķa bālo Haketu nākam augšup pa kāpnēm, nesot uz rokām asiņojošo Varesa ķermeni, un Zeba saprata, ka ārstam ir vēl svarīgāks uzdevums.

Tas nebija tā, kā viņi to bija iedomājušies. To viņi rokrakstā nebija lasījuši. Cenzdamies apturēt Varesa asiņošanu, Naidžels Makets zināja, ka viņa draugs ir tuvu nāvei un viņa spēkos nav to aizkavēt. Novilcis Varesa kreklu un pārbaudījis drausmīgos ievainojumus viņa kaklā un krūšukurvī, viņš domāja par to, kā visu šo laiku pēdējos trīs gadus viņi abi bija sēdējuši kopā uz "Atklājuma" klāja, dzerdami aukstu alu un pļāpādami par saviem sapņiem.

Varess, kas bija dzimis tālā ciematiņā tuvu pie Ekvadoras robežas, vienmēr bija ilgojies apskatīt Eiropu un Ziemeļameriku, un Hakets viņam bija apsolījis, ka pēc tam, kad būs atradis slavu un veiksmi Amazonē, viņš atgriezīsies Londonā un Varess dosies viņam līdzi. Un pagājušajā nakti, aizmidzis savā guļamtīklā, Hakets bija sapņojis, ka viņi ar Varesu ir atgriezušies Londonā, atklājuši Dienvidamerikas civilizācijas zudušo šūpuli. Savās fantāzijās viņš lasīja lekciju Karaliskajā vēstures institūtā. Kad viņam pēc lekcijas ilgstoši aplaudēja, brīnišķīgā Zeba Kvinna kas vairs pastāvīgi neizsmēja viņa dīvainības, bet saprata, apbrīnoja un vēlējās viņu nostājās viņam blakus visā savā sarkanmatainajā krāšņumā.

Bet tagad viņa draugs vairs nekad nevarēs pamest džungļus, lai īstenotu savus sapņus, un, kaut ari Hakets bija beidzot atklājis savu zudušo pilsētu un tās zeltu, viņa paša sapņi par slavu pēkšņi šķita nenozīmīgi.

Varess izmisīgi satvēra viņa roku, sejā atspoguļojoties panikai, un centās ierunāties.

Man nav bail, viņš nočerkstēja. Es neesmu gļēvulis.

Es zinu, mans draugs, atbildēja Hakets. Es zinu.

Varess pagriezās pret Mendosu.

Es neesmu gļēvulis.

Nē, tu neesi, maigi noteica Mendosa. Tu esi pats drosmīgākais vīrs, kādu es esmu saticis. Tu izglābi man dzīvību.

Varess ciešāk satvēra Haketa roku, tad skatiens nomierinājās, un dīvains smaids parādījās uz viņa lūpām. Beidzot viņa seja atslāba. Hakets uzmanīgi aizvēra viņa acu plakstiņus un noguldīja viņu uz grīdas. Tikai tagad viņš pievērsa uzmanību Rosām, kas bija nometies ceļos viņam līdzās.

Viņš ir miris, viņš teica.

Man tiešām žēl, atbildēja Ross.

Man arī, noteica Hakets. Pagriezies viņš ieraudzīja Zebu, kas bija nometusies ceļos pie māsas Šantalas. Viņas acīs bija asaras. Hakets nogrozīja galvu, un viņa uzlika roku uz savām lūpām.

Ko mēs tagad darīsim? jautāja Mendosa.

Hakets nopūtās. Viņš bija tuvu asarām.

Es nezinu.

Ross apljka roku ap viņa pleciem.

Naidžel, tu vairs neko Varesa labā nevari darīt. Vai tu nevarētu parūpēties par māsu Šantalu, kamēr mēs ar Osvaldo apbedīsim mūsu draugu? Un tad mēs iedegsim ugunskuru.

Hakets pamāja, tad pagriezās pret Rosu.

Es gribu, lai viņa kaps ir dziļš, viņš nikni noteica. Es negribu, lai kāds nolādēts zvērs viņu varētu izrakt.

Mēs viņu ieraksim dziļi, senjor Haket, teica Mendosa. Es noskaitīšu lūgšanu, un uz kapa uzliksim akmeni.

Hakets vēl brīdi vilcinājās, atvadīdamies no sava drauga, tad devās pārbaudīt māsas Šantalas stāvokli.

Kā viņai ir? jautāja Zeba. Asaras bija atstājušas pēdas viņas sejā, un Hakets vēlējās tās noslaucīt. Viņš pārbaudīja māsas Šantalas ievainojumus un elpošanu.

Viņai ir smadzeņu satricinājums, un viņas pulss ir vājš, bet liekas, ka elpošana ir normāla. Viņas ievainojumi ir virspusēji, un puns uz galvas izskatās sliktāks, nekā tas ir patiesībā. Viņš paņēma savu medicīnas somu. Es izmērīšu viņas asinsspiedienu, tad iekārtosim viņu ērtāk un ļausim atpūsties.

Drīz jau būs tumsa, teica Ross. Es lieku priekšā pavadīt nakti šīs piramīdas augšgalā. Te mēs varam iekurt

ugunskuru, un te vajadzētu būt vieglāk turēt pa gabalu neaicinātus apmeklētājus. Ja jūs, zēni, varētu nogādāt māsu Šantalu un mūsu bagāžu tur augšā, mēs ar Osvaldo parūpēsimies par Varesu.

46

Vai jūs negribat kādu spēcīgu sāpju remdētāju savai rokas locītavai? jautāja Mendosa, iemezdams mutē tableti.

Paldies, nē, atbildēja Ross, atkal jau sajuzdams sāpes rokā, kad bija palīdzējis Mendosam nolaist Varesa ķermeni bedrē, ko viņi bija izrakuši mīkstajā zemē piramīdas piekājē. Sāpes novērsa viņa uzmanību no strauji sabiezējušās krēslas, kas šo vietu padarīja vēl bīstamāku un nepatīkamāku, un no tā, ko viņi pašlaik darīja. Apglabājot Varesu, viņam likās, ka viņš apbedī kaut ko vairāk nekā tikai savu mirušo draugu, viņam likās, ka viņš aprok kādu daļu no sevis. Viņš bija šeit ieradies, lai glābtu Lorīnu, bet viņa meklējumi jau bija prasījuši četras dzīvības: trīs bandītus, kas bija mēģinājuši viņus uz upes nolaupīt, un tagad Varesu. Kad viņš pacēla acis no izraktās zemes kaudzes, dīvainie grebumi uz zikurāta pamatnes viņu nomierināja. Ja vien viņš atradis Falkona dārzu, tas viss nebūs noticis veltīgi.

Tagad jau viņš bija tam tuvu. Tuvu kaut kādam sava sapņa par Lorīnas glābšanu atrisinājumam, vai ari apstiprināsies viņa vislielākās bailes, ka šis ceļš džungļos ir bijis tikai vērtīgā laika un dzīvību velta zaudēšana. Māsa Šantala bija teikusi, ka no šīs vietas viņi varētu sasniegt dārzu un jau atgriezties nedēļas laikā. Kā likās, viņa bija pārliecināta, ka spēj to izdarīt bez pavadoņa, bez Varesa. Atkarībā no tā, cik ātri viņi atgriezīsies civilizētajā pasaulē, viņš varētu būt atpakaļ mājās pēc divām vai trim nedēļām, lai arī ko viņi

atrastu dārzā. Vislielākās bažas viņam tagad bija par mīklaino un nemaņā guļošo māsu Šantalu. Tieši viņa bija atslēga, lai iztulkotu pēdējās norādes.

Mezdams zemi uz kapā guļošo ķermeni, Mendosa noklepojās.

Es joprojām nevaru noticēt, ka Varess izdarīja to, ko viņš izdarīja, un manis dēļ. Nekad neviens nav manis dēļ izdarījis kaut ko tādu.

Viņš bija drosmīgs un pašaizliedzīgs vīrs, sacīja Ross.

Bet es pirms tam domāju, ka viņš ir gļēvulis.

Mēs esam tādi, kādi ir mūsu darbi, noteica Ross, gandrīz vai teikdams to pats sev. Varesa pēdējais darbs parādīja, kāds viņš ir patiesībā.

Marko viegli paplikšķināja pa zemi ar plaukstu, ar uzsvaru noteikdams:

Šis vīrs dosies uz debesim.

Ross pamāja ar galvu.

Šajā jautājumā es nestrīdēšos ar jums.

Aizbēruši kapu, viņi no laukuma atvilka kādu vaļīgu akmens plāksni un novietoja to uz kopiņas, pēc tam Mendosa tur vēl savāca nelielu akmens kaudzi, lai labāk iezīmētu kapu. Kad tas bija padarīts, viņi pasauca pārējos. Hakets un Mendosa noskaitīja vienkāršas lūgšanas, kamēr Zeba pieskatīja māsu Šantalu.

Vēlāk viņi iededzināja ugunskuru līdzenajā zikurāta virsotnē un pagatavoja vakariņas. Ross nebija izsalcis, un likās, ka tā jūtas arī visi pārējie, taču viņi visi cītīgi rosījās, sagatavojot savas konservētās pupiņas un gaļu ēšanai.

Kā klājas māsai Šantalai? Ross apjautājās.

Viņa pāris reižu sakustējās, bet joprojām nav nākusi pie samaņas, Hakets atbildēja. Tomēr viņas asinsspiediens ir normāls. Es domāju, ka viņai vēl ir nepieciešams atpūsties.

Ross pagriezās pret Zebu, kas sēdēja pie mugursomu kaudzes, izmisīgi rakņājoties māsas Šantalas sadriskātajā somā.

Zeba, vai ar tevi viss kārtībā?

Zeba palūkojās augšup uz viņu, viņas acis joprojām mirdzēja un bija sasarkušas no raudāšanas, un sarkanie mati mitrajā un karstajā gaisā pat vairāk sasprogojušies nekā parasti.

Nē, Ros, viņa klusu noteica. Nav kārtībā. Viņa ar labo roku pacēla sadriskātu, asiņainu papīru kaudzi. Tad viņa pacēla ar kreiso roku tēva Orlando piezīmju grāmatu vai ari to, kas no tās bija atlicis. Mugursoma paglāba māsas Šantalas dzīvību, bet piezīmju grāmatiņa atradās tur iekšā. Jaguārs to saplosījis.

Lai gan vēders bija tukšs, Rosām pēkšņi kjuva nelabi.

Parādi man to. Viņš paņēma grāmatu un apskatīja. Nežēlīgā patiesība bija tāda, ka grāmatas pirmās lapas joprojām bija salasāmas, un pēdējā, neiederīgā nodaļa bija izdzīvojusi faktiski neskarta, cietušas bija tikai lapas grāmatas vidū, pirmās nodaļas noslēgums paši svarīgākie norādījumi par dārzu tās lapas patiešam bija sadriskātas. Ross paņēma no Zebas saplēstās lapas, un viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka tās vairs glābt nav iespējams. Jaguāra briesmīgie nagu cirtieni bija iznīcinājuši papīru gluži kā papīru smalcināmā mašīna. Rosām atkal ienāca prātā dīvainie augi, kas bija iegravēti zikurāta pamatnē, un strūklakas stāsts, un viņš sajuta mutē rūgto, metālisko vilšanās garšu. Izgrebtie attēli, kas viņu pirms tam bija iedrošinājuši, tagad viņu izsmēja. Tagad, kad viņš jau bija sācis noticēt tēva Orlando dārza eksistencei, kad viņš jau bija tam tik tuvu, tas viņam kļuva nepieejams. Tie ir pagalam, viņš teica, visi pēdējie norādījumi ir mums zuduši.

Tā? jautāja Hakets. Mums tie nav nepieciešami.

Tie ir gan vajadzīgi, teica Zeba. Pēdējie ir paši svarīgākie norādījumi.

Hakets samiedza acis.

Bet tā taču ir. Šī zudusī pilsēta ir tā, kuru mēs meklējām. Viņš apklusa, skatīdamies uz Zebu un Rosu. Vai tā nav?

Nē, Ross apnicis noteica. Tā tas nav.

Ko jūs sakāt? Vai tad tā bija tikai laimīga sagadīšanās, ka mēs atradām šo vietu?

Ross paskatījās uz guļammaisu, kur gulēja māsa Šantala, un domāja, ko viņa zināja par šo vietu.

Es nezinu, vai tā ir sagadīšanās vai nav, bet šī nav tā vieta, kurp ved tēva Orlando norādījumi, viņš sacīja. Patiesībā šo vietu viņš nav minējis nevienā no saviem rakstiem.

Hakets neticīgi pakratīja galvu.

Šis ir viens no vislielākajiem arheoloģiskajiem atklājumiem vēsturē. Ne vien Dienvidamerikā, bet pilnīgi visā pasaulē. Kā var būt, ka šī nav tā vieta, kurp veda norādījumi? Vai tiešām ir iespējams, ka kaut kas varētu būt vēl interesantāks par šo?

Vai vēl vērtīgāks? jautāja Mendosa.

Zeba izrāva no mugursomas dažas fotokopijas un pasniedza tās Haketam. Viņa žigli pastāstīja stāstu par Voiniča manuskriptu.

Mēs meklējam dārzu, kur augtu tādi augi kā šie.

Jūs veicāt visu šo ceļu cauri lielākajam pasaules lietus mežam, lai tikai atrastu dārzu? jautāja Hakets.

-Jā.

Hakets pētīja fotokopijas.

Šie augi līdzinās tiem, kas ir attēloti šeit redzamajos grebumos.

Precīzi, teica Ross. Un tas nozīmē, ka mēs, iespējams, esam tuvu.

Hakets sabozās, cenzdamies saprast.

Šiem augiem un dārzam vajadzētu būt nolādēti īpašiem.

Arī mēs ceram, ka tas tā ir, sacīja Zeba. Tēvs Orlando to sauca par Dieva dārzu.

Kas tam ir tik īpašs? jautāja Mendosa.

Ross cieši skatījās ārstā Haketā.

Mēs ceram, ka dārzam piemīt ārstnieciskas īpašības, kā tas minēts Voiniča tekstā.

Pārsteidzoši, vairāk nekā skeptiski noteica Mendosa.

Ārstnieciskas īpašības? jautāja Hakets. Viņš nogrozīja galvu un vērās ugunskurā. Ļaujiet man minēt jūs domājat, ka augi ir kaut kādā veidā saistīti ar šo strūklaku un ūdeni tajā? Vai jūs domājat, ka reiz strauta ūdens tecēja šurp no brīnumainā dārza?

Es to nezinu, atbildēja Ross. Bet tā varētu būt. Strauta ūdens varēja papildināties no apakšzemes straumes, kas tecēja šurp no dārza un tad pēkšņi tika nosprostota. Iespējams, ka ļaudis bija kļuvuši atkarīgi no šā ūdens vai no tā, ko tas saturēja, un, kad strauts izžuva, viņi saslima. Ross pazina savu paša sākotnējo skepticismu, kas tagad bija lasāms ārsta sejā.

Vai jūs domājat, ka šis dārzs ir tuvu? prasīja Mendosa.

Ja vien tas eksistē, tad jā.

Mendosa apņēmīgi pamāja.

Es eju kopā ar jums to meklēt, viņš teica.

Pagaidi, sacīja Hakets. Un kas būs ar šo vietu un ar zeltu? Starp citu, tas patiešām eksistē.

Zelts var mūs pagaidīt, atbildēja Mendosa.

Nevienam no jums nav jānāk mums līdzi, Ross noteica.

Tas varētu būt bīstami, Zeba sacīja.

Mendosa iesmējās.

Ja jau tas ir pietiekami droši vecai mūķenei, vīram ar lauztu rokas locītavu un jaunai sievietei, tad tas ir pietiekami droši arī man. Es piedalos.

Vai tas patiešām ir bīstami, Zeba? Hakets jautāja.

Zeba notrīcēja.

Tēvs Orlando raksta, ka visi izdzīvojušie konkistadori gāja bojā šajā dārzā. Vienīgi tēvs Orlando izdzīvoja, lai varētu to pastāstīt.

Tad es arī piedalos, noteica Hakets. Kaut gan izklausās, ka tās ir pēdējās muļķības, taču, ja tas ir bīstami, tad būs vajadzīgs kāds, kas jūs pieskatītu.

Zeba pasmaidīja pirmo reizi šajā vakarā.

Tas varētu būt kāds, kas līdzinātos jums, Naidžel?

Hakets sabozās.

Jā, tas varētu būt kāds, kas ir piesardzīgs un uzmanīgs. Kāds, kas patiešām līdzinātos man. Pēc tā, kas notika ar Varesu, es negribu vairs nevienu zaudēt šajā ceļojumā.

Es augstu vērtēju jūsu atbalstu, Ross sacīja, taču tagad viss notiks tikai teorētiski, jo mums vairs nav nekādas skaidrības, kur īsti dārzs atrodas. Viņš pacēla tēva Orlando sabojāto piezīmju grāmatu. Izšķirošā nodaļa vairs nav salasāma.

Vai jūs varētu atcerēties kādu norādījumu? jautāja Mendosa.

Ross nokāra galvu.

Vienīgais, ko es varu atcerēties, ir viens no orientieriem, kaut kas, ko sauc par la sonrisa del dios, Dieva smaidu, lai kas tas arī būtu. Viņš pagriezās pret Zebu. Vai tu vari kaut ko atcerēties, Zeba?

Viņa pakratīja galvu.

Es atceros, ka no la barbe verde uz la sonrisa del dios bija jāiet kādas dienas trīs, vadoties tikai pēc zvaigznēm. Bet man nav ne jausmas, kas tās par zvaigznēm.

Tātad ko jūs gribat teikt? jautāja Hakets. Vai mums būtu jāvācas prom no šejienes?

Jā, Naidžel, Ross noteica? skatīdamies lejup savā neizēstajā šķīvī, pēkšņi juzdamies izmisis par to, ka jādodas projām no šīs nolādētās pilsētas un jāatgriežas mājās pie Lorīnas. Tieši to es gribu teikt.

Tā nakts zikurātā, ko Ross pavadīja, sēdēdams zem zvaigznēm, kas apspīdēja senās, vairāk nekā tūkstoš gadus vecās civilizācijas drupas, bija vientuļākā nakts viņa mūžā.

Kamēr pārējie gulēja, Ross, turēdams uz ceļiem Varesa šauteni, pieskatīja ugunskuru. Par spīti nespēkam, viņš zināja, ka gulēt šonakt nedrīkst. Tā nebija viņa sāpošā plaukstas locītava, kas neļāva viņam aizmigt, bet gan smacējošā sajūta, ka laiks viņu satriec. Viņš domāja par Lorīnu un dzīvību, kas auga viņai zem sirds. Pēc dažām nedēļām bērnam

būs seši mēneši, jau divas trešdaļas no visa attīstības laika. Nākamajos trīs mēnešos tas jau būtu sagaidīts. Šīs nākamās dažas nedēļas un mēneši bija izšķiroši, un tomēr tie likās tik nenozīmīgi salīdzinājumā ar vēstures gadsimtiem, kas viņu patlaban ieskāva.

Aizgriezies prom no sprakšķošā ugunskura, viņš vērās mitrajā, visu apņemošajā tumsā, vēlēdamies, kaut spētu noticēt kādam žēlsirdīgam spēkam, lai lūgtu to palīdzēt. Rīt viņam būs jāatstāj šī pamestā vieta un jādodas mājup, lai kas arī notiktu. Viņa lielais piedzīvojums, viņa izmisīgie meklējumi bija beigušies.

47

Pēkšņi satrūcies, Ross pamodās.

Debesīs joprojām karājās pērļainais mēness, bet, kad viņš pāri zudušajai pilsētai paskatījās uz horizontu, maiga blāzma vēstīja, ka drīz ausīs rīts. Viņš nevarēja atminēties, kā bija iemidzis, vai kas viņu bija pamodinājis, bet jutās modrs un pārsteidzoši spirgts. Bez tam viņš juta vēlēšanos rīkoties. Ross nesaprata, kāpēc, viņš nevarēja atsaukt atmiņā kādu sapni vai īpašas pārdomas. Viņš tikai juta, ka kaut kas ir jādara.

Ross gribēja uzzināt pareizu laiku, bet viņa pulksteņa rādītāji nebija pakustējušies, kopš viņi izgāja cauri la barbe verde. Viņš pieslējās kājās, apgāja apkārt guļošajam Haketam un Mendosam, pagāja garām Zebai un nometās ceļos blakus māsai Šantalai. Ross viņu maigi papurināja, līdz viņa atvēra acis.

Mostieties, viņš čukstēja. Mums jādodas tālāk.

Uz kurieni? Pieskārusies sasitumam uz galvas, viņa izskatījās apmulsusi un izbijusies.

Rosa runāja klusu, bet stingri.

jums tagad ir jāceļas un jāaizved mūs uz tēva Orlando dārzu.

Viņa atrāva no pieres roku.

Kur ir piezīmju grāmatiņa?

Tā ir pagalam. Tur vairs nav norādījumu. Tagad viss ir jūsu rokās. Jūs teicāt, ka esat Glabātāja. Jūs teicāt, ka esat jau agrāk bijusi dārzā. Tagad ir laiks to pierādīt.

Kur ir pārējie? Māsa Šantala palūkojās visapkārt.

Viņi nāks kopā ar mums.

Bet viņi nevar…

Ross pakratīja galvu.

Es vairs neuztraucos par slepenību. Jūsu plāns izmantot šo vietu, lai samulsinātu pārējos, neizdevās. Varess ir miris. Tagad mēs visi esam te iesaistīti.

Varess ir miris? Māsas Šantalas acis iepletās.

Tas pats jaguārs, kas uzbruka jums, viņu nogalināja. Mēs pašlaik esam nekurienes vidū burtiski -, un mums ir tikai divi ceļi, ko mēs varam iet. Vai nu mēs dodamies visi uz dārzu, vai arī visi atgriežamies mājās. Tas ir atkarīgs tikai no jums. Lorīnas liktenis ir atkarīgs no jums.

Viņa ilgi noskatījās Rosā.

Vai pilnīgi visi norādījumi ir iznīcināti?

Paskatieties pati. Viņš pasniedza piezīmju grāmatiņu.

Viņa apklusa un domādama paberzēja galvu.

Pārējie var nākt līdzi tikai tad, ja viņi zvēr nevienam par dārzu nestāstīt un neko no tā nepaņemt sev līdzi.

Es esmu pārliecināts, ka viņi to apsolīs.

Iespējams, ka ir vēl viens veids, kā atrast dārzu, bet man ir nepieciešams kompass.

Jūs varat ņemt manu. Ross iebāza roku kabatā. Tomēr es šaubos, vai tas darbosies. Šeit ir kaut kāds dīvains magnētiskais lauks. GPS nedarbojas, un visi mūsu pulksteņi ir apstājušies.

Dodiet to man.

Ross uzmeta skatienu kompasam, tad uzlecošajai saulei. Viņam pamira sirds. Lai kurp kompasa adatiņa bija vērsta, bija skaidrs, pie velna, ka ziemeļi tie nebija.

Kā jau es teicu, tas nedarbojas.

Māsa Šantala paņēma kompasu un paskatījās tajā. Tad viņa piecēlās sēdus un pasmaidīja.

Sekojiet adatiņai.

Kas mums ir jādara?

Sekojiet kompasa adatai. Tai ir jāaizved mūs uz dārzu.

Ross paņēma kompasu. Parasti, kad kompass pareizi nedarbojas, tā adata kļūst klejojoša. Tas tagad nenotika. Tā stingri rādīja vienā virzienā, nepārtraukti, bet ne uz ziemeļiem. Rosa pulss paātrinājās. Vai traucējumi radās nevis no metāla rūdas klintīm, kurām viņi izgāja cauri, bet gan no dārza vai no tā pirmavota?

Vai jūs esat pārliecināta, ka tas mūs aizvedīs pie dārza?

Acīm dzirkstot, viņa pielieca galvu.

Es esmu par to pārliecināta.

Labi. Ross lēni pamāja, neuzdrīkstēdamies atkal noticēt, ka viņi turpinās savus meklējumus. Tādā gadījumā es iešu pamodināt pārējos.

Stundas laikā viņi visi bija gatavi doties tālāk.

Viņi devās pa taku ārā no ielejas augšup uz klinšu pāreju, tad pagriezās tajā virzienā, kur rādīja kompasa adatiņa, un vēl kādu stundu turpināja ceļu. Kad viņi jau gandrīz bija atkal sasnieguši blīvos džungļus, Ross paskatījās atpakaļ. No šā augstuma ieleja atkal izskatījās sulīgi zaļa, bet neievērojama, savu noslēpumu apklājusi ar biezu augu valsti. Viņš pūlējās saskatīt zikurātu, zinādams, ka aiz tā ir apglabāts Varess, bet viņam neizdevās to ieraudzīt.

Pagriezies, lai panāktu pārējos, viņš pēkšņi ieraudzīja mirgojošu gaismu, saules gaismas atspīdumu metālā vai stiklā, kas bija redzams netālu no klinšu kores. Uz brīdi Ross apstājās, izbrīnījies, kas tas varētu būt, tad izmeta to no prāta un sekoja pārējiem džungļos.

Ordeņa priekšnieks, Tēvs Leonardo Torīno, nolaida binokli lejā un piemiedza acis agrā rīta saules gaismā. Kopš Ikitosas viņš pirmo reizi redzēja Rosu un pārējos viņa ceļabiedrus. Viņam vajadzēja ļoti saņemties, lai atvieglojums neparādītos sejā.

Kā jūs zinājāt, ka viņi varētu būt šeit? vaicāja seržants Fuentess, Mēs atradām viņu pēdas džungļos, bet kā jūs zinājāt, kur tieši? Kā jūs…

Es jau jums teicu, seržant Fuentess, mēs atrodamies slepenā misijā. Tas Kungs mūs vada. Torīno pagriezās pret seržantu, kuram, tāpat kā pārējiem kareivjiem, bija uzkrauta milzīga mugursoma, un pievērsa viņam savu visdedzīgāko skatienu. Vai jūs to apšaubāt? Seržants un pārējie kareivji nolieca galvu un pārmeta krustu. Torīno pacēla binokli un fokusēja to uz vietu, kur tikko bija redzams Kellijs. Tomēr, seržant, iespējams, ka Tas Kungs grib, lai mēs Viņam palīdzam. Mums jāseko saviem upuriem, un mēs nedrīkstam viņus džungļos pazaudēt.

Fuentess piekrītot pamāja.

Es saprotu, ordeņa priekšniek. Viņš norādīja uz vienu no saviem vīriem nelielu, muskuļotu vīrieti ar biezām uzacīm un robainu rētu uz labā vaiga. Kārlos, turies labi tuvu, bet uzmanies, lai tevi nepamana. Atstāj ceļā pēdas, lai mēs varētu sekot. Ja tavs nesamais ir pārāk smags, tad sadali to ar Pedro un Horhi.

Kareivis pasmaidīja.

Ar nesamo viss ir kārtībā, kungs. Es varu kustēties pietiekami ātri, lai viņus izsekotu.

Labi. Fuentess izņēma no savas somas divus raiduztvērējus un vienu iedeva Karlosam. Viņi tos ieslēdza, un abi dzīvi iesprakšķējās, un nekādi spēki vairs nevarēja apturēt viņu novērošanu. Seko viņiem, un ziņo mums par visu.

Kamēr Torino un kareivji skatījās, kā Karloss steidzas prom, lai panāktu Kellija grupu, neviens no viņiem neievēroja ielejā zudušo pilsētu, kas atradās tieši zem viņiem, mierīgi snaužot sulīgo zaļumu pārklājā.

48

Cērtot ceļu cauri tveicīgajiem džungļiem, visas nākamās divarpus dienas viņiem no prāta ne brīdi neizgāja domas par Varesu. Visiem pietrūka viņa modrās klātbūtnes un izveicīgās spējas lauzties cauri biezajam mežam. Pat parasti nevainojamais Hakets bija galīgi notraipījies un izspūris. Nakti viņi pavadīja galīgi novārguši pakārtajos guļamtīklos, patvērušies zem brezenta, lai izvairītos no pēkšņa lietus. Dienā viņi virzījās uz priekšu lēnā, bet noteiktā tempā, nevērīgi pamezdami aiz sevis pēdas.

Ross jau bija zaudējis skaitu visiem tiem eksotiskajiem radījumiem, ar kuriem viņiem nācās sastapties. Tur bija pērtiķi ar zeltainiem kažokiem, čūskas mirdzošās krāsās, zirnekļi, kas bija tik lieli kā vīrieša plauksta. Ross bija pārliecināts, ka daudzas no redzētajām sugām ir pilnīgi jaunas un vēl neklasificētas. Kad viņš iedomājās par visiem šiem dīvainajiem augiem un dzīvniekiem, ko bija redzējis, kopš viņi ieradās Amazones zemienē, un cik ikdienišķi šie savādnieki un svešinieki bija kļuvuši tagad, tad viņam likās, ka Falkona dārzs ar savu eksotisko floru un faunu kļūst arvien ticamāks.

Trešajā dienā viņi sasniedza citu klinšu kori, kas aizsprostoja viņu ceļu. Tā bija ieliekta un pārklāta ar klintīm zobu baltumā, un Ross nekavējoties saprata, ka tam ir jābūt orientierim, ko viņš atcerējās no piezīmju grāmatiņas, la sonrisa del dios Dieva smaids.

Rosām ienāca prātā, ka Falkona dārzu aizsargā zināms skaits koncentrisku apļu, kurus veidoja augstas klintis, gluži kā sīki vilnīši dīķī, kad tur iemests akmens, tikai jāņem vērā, ka šie vilnīši veidoti no zemes garozas. Viņi bija pieveikuši pirmo klinšu kori, neganto el velo de la luz ūdenskritumu, un nākamais bija la barba verde. Kad Ross pavērās augšup uz la sonrisa del dios, adrenalīna vilnis iztraucās cauri viņa nogurušajiem locekļiem. Vai šis bija pēdējais aplis, pēdējā barjera, kas aizsargāja tēva Orlando mītisko dārzu?

It kā lasot viņa domas, Hakets iejautājās:

Vai mē$ jau esam gandrīz klāt?

Jā, māsa Šantala pārliecināta atbildēja. Alu sistēma, kas ved tieši uz dārzu, vijas cauri klinšu korei, tieši zem šīm baltajām klintīm.

Ross atkal pārbaudīja savu GPS sistēmu, lai mēģinātu noteikt precīzu atrašanās vietu, bet ierīce, kas vēl dzirksteļoja zudušajā pilsētā, tagad bija pilnīgi mēma. Ekrāns rādīja tikai divus vārdus: nav signāla.

Saule pamazām laidās lejā, un, lai gan Ross un māsa Šantala gribēja piespiesties un doties tālāk, pārējie nolēma vispirms atpūsties un ķerties pie alām rīta gaismā. Ross baidījās, ka satrauktais prāts neļaus viņam iemigt, taču viņš bija tik ļoti nomocījies, ka, sabrucis savā guļamtīklā, nekavējoties iekrita dziļā bezsapņu miegā.

Vienīgi māsa Šantala tonakt negulēja.

Satvērusi rokās krucifiksu, viņa nomodā ieklausījās meža trokšņos, vēlēdamās, kaut ātrāk pienāktu rītausma. Lai gan viņu mocīja nogurums, sāpēja viss ķermenis, viņa nespēja atslābināties. Vēl ne. Viņu dedzināja kvēla vēlēšanās pabeigt savu garo ceļojumu. Viņa ilgojās izbeigt šo smago pārbaudījumu un iegūt netveramo atalgojumu.

Nākamajā rītā Ross un visi pārējie sekoja māsai šantalai uz klinti, kas atradās zem baltajiem la sonrisa del dios akmeņiem. Viņa veda visus uz vertikālu plaisu, ko vainagoja dabiska arka, un cits pēc cita viņi izlīda pa šauro spraugu, līdz visi atradās la catedral alā, kas izskatījās kā katedrāle un bija aprakstīta Voiniča manuskriptā. Saules stari apgaismoja plašo telpu, un, palūkojies augšup, Ross ieraudzīja neskaitāmu daudzumu nelielu spraugu simtiem pēdu virs viņu galvām. Saules stari mirdzošām, zeltītām dzīslām krita uz klinšu sienām.

Zelts, noteica Mendosa, acīm alkatībā zibot.

Ross aplūkoja vienu no dzīslām.

Tas izskatās kā zelts, bet es baidos, ka tas ir tikai pirīts, šķietamais zelts.

Lai kas tas arī būtu, tieši tā zelta svītra noveda tēvu Orlando un konkistadorus dārzā, teica māsa Šantala. Arī mums ir jāseko tai.

Sekojot pirīta zīmēm, Ross saprata, ka viņi nonākuši milzīgā alā, kas jau likās kā telpa zem teātra skatuves. Alas griesti ar savām zvaigžņu veida atverēm slējās pāri viņiem un pāri stāvajai malai, daudz pēdu zemāk bija grīda. Boeing 747 varētu bez pūlēm novietoties šajā alā. Pie velna, vesela gaisa flote var šeit nolaisties un atkal pacelties, nodomāja Ross. Gaiss bija pārsteidzoši karsts, un to bojāja slikta smaka. Viņiem virzoties dziļāk, tā pastiprinājās. Amonjaka smaka lika viņa acīm asarot, un Hakets, alerģiju mocīts, lielāko daļu laika pavadīja līkumodams, lietodams savu inhalatoru un rakņādamies savā medicīnas somā, meklējot ķirurga masku.

Arvien dziļāk alā tās pamatne slīpi virzījās lejup un galerija kļuva šaurāka, līdz viņi jau gāja pa vienam rindā gar pašu klints radzes malu. Tagad beidzot Ross varēja saskatīt neaprakstāmās smakas avotu. No viņa pa labi virs paša bez-

dibena atradās koniska sikspārņu mēslu kaudze. Vismaz četrdesmit pēdu plata un, bez šaubām, tikpat gara, tā pacēlās no alas grīdas līdz pat alas griestiem, tikai dažas pēdas no tās vietas, kur viņi pašreiz atradās. No šī uzkalniņa nāca čaukstoša, klakšķinoša skaņa, un, palūkojies tuvāk, Ross ievēroja, ka tā tumšā virsma pastāvīgi kustas. Katra colla bija nosēta ar miljoniem kustīgu sīku radību, kas notiesāja mēslus. Zeba un pārējie aizklāja sejas. Skats bija gandrīz vēl pretīgāks nekā smaka, un Ross pielika roku priekšā mutei, lai nebūtu jārīstās. Virs uzliktās ķirurga maskas varēja saskatīt riebuma pilnās Haketa acis. Vīram, kurš ienīda jebko, kas kaut nedaudz bija netīrs vai sucio, redzēt kaut ko tādu šķita murgs.

Ielūkodamies griestu tumšajās nišās, Ross ievēroja tūkstošiem sikspārņu karājamies pie klints. Viņš baidījās, ka sikspārņi pēkšņi varētu pamosties un, bēgot ārā no alas, pārklāt viņus. Ross norādīja uz augšu, lai brīdinātu pārējos. Paskatījušies viņi instinktīvi piespiedās pie sienām, cenzdamies atrasties pēc iespējas tālāk no bezdibeņa malas.

Tomēr briesmas nāca no apakšas. Un nāca ātri.

Hakets pirmais ieraudzīja smilškrāsas čūsku. Tā šļūca gar dzegu, mēģinot no viņiem izvairīties, līdz Zeba tai gandrīz uzkāpa. Čūska saslējās un uzbruka Zebas biezajam ceļojumu zābakam. Kad viņa gatavojās uzklupt Zebai, Hakets metās uz priekšu un aizspēra čūsku, tieši virsū Mendosam, kas palēcās prom no ceļa un zaudēja atbalstu. Cenzdamies atgūt līdzsvaru, viņš nokrita uz pašas malas un tad pārvēlās tai pāri. Viņš neprātīgi kārpījās, lai pieķertos pie asās klints, bet tikai uz acumirkli satvēra kaut ko, pirms iekrita mutuļojošā mēslu kalnā un sāka ātri grimt. Acumirklī kukaiņi pārklāja viņa zābakus un sāka rāpties augšā pa viņa ķermeni.

Tajā brīdī, kad Ross nokrita uz ceļiem un pastiepa savu veselo roku, Mendosa jau bija līdz pat kaklam pārklāts ar sikspārņu mēsliem. Viņa galvai iegrimstot dziļāk zibenīgi skraidelējošajos kukaiņos, viņš stingri vērās Rosā, lūpas cieši sakniebis, ar šausmām plaši atvērtajās acīs. Ross paliecās tālāk pāri klintsradzei, bet vēl nevarēja aizsniegt viņa krampjaini mājošo labo roku. Tad kāda roka aptvēra Rosa vidukli un virve savilkās ap viņa kreklu.

Viss būs kārtībā! iesaucās Hakets. Mēs ar Zebu jūs izvilksim.

Acīm asarojot un nāsīs dzeļot sīvajai smakai, Ross noliecās vēl zemāk, līdz viņa seja atradās tikai collas attālumā no mēsliem, un tā sagrāba Mendosas roku, it kā tā būtu jau izzudusi. Mendosas otra roka sniedzās viņam pretī, un pēkšņais smagums gandrīz ierāva Rosa seju mēslos.

Raujiet mani augšā! Ross iekliedzās, cīnīdamies ar vēlēšanos rīstīties. Raujiet mani augšā!

Pēkšņais rāviens sastiepa Rosa roku tik stipri, ka viņš tai palīdzēja ar savu lauzto plaukstu, lai neizmežģītu plecu. Aiz sāpēm šņirkstinādams zobus, viņš sajuta, ka ap vidukli savelkas virve un velk viņu augšā. Pamazām Mendosa iznira no uzkalna, un, kad viņa galva tika atbrīvota no mēsliem, viņš izpūta gaisu un elsoja kā ūdenslīdējs.

Viņi novietoja Mendosu uz klinšu dzegas, un māsa Šantala uzpūta viņam kukaiņu repelentu. Gulēdams uz dzegas, Mendosa locījās kā neprātīgs, notriekdams Haketa brilles un dauzīdams pa viņa medicīnas somu. Panika mazinājās tikai tad, kad Hakets novilka viņa drēbes, izklīdinot atlikušos nejaucēnus. Kamēr Mendosa gulēja šokā, pamazām atgūdams savaldīšanos, Ross paskatījās uz Haketa medicīnas somu un brillēm, kas bija apraktas zem trakojošajiem kukaiņiem. Viņš arī ievēroja čūsku, kas izmisīgi locījās nāves mokās. Pēc brīža arī tā nokrita lejā, un uzkalns viņu iznīcināja.

Zeba paplikšķināja pa Haketa plecu. Viņš berzēja rokas, it kā mēģinādams nodzēst jebkādas kukaiņu pēdas, ko būtu ieguvis no Mendosas.

Paldies, ka aizspērāt čūsku prom no manis. Viņa palūkojās uz Haketa parasti tīrajām, izgludinātajām biksēm un pasmaidīja. Jums tā jāuztver kā terapija pret riebuma izraisīšanu.

Hakets vārgi pasmaidīja un piecēlās.

Es esmu pazaudējis savas neplīstošās brilles. Bez tām es esmu tikpat akls kā sikspārnis.

Es neticu, ka tādam virietim kā jūs nav līdzi rezerves brilles, Zeba noteica.

Man tiešām bija vienas, Hakets atbildēja, norādīdams lejā uz pauguru. Tās bija manā medicīnas somā.

Mendosa pieslējās kājās un palīdzēja piecelties arī Rosām.

Paldies, Ros! Nu jau otro reizi kāds izglābj man dzīvību. Lai gan patiesībā bija skaidrs, cik ļoti viņam nepatīk būt kādam parādā. Kā jūtas jūsu plauksta?

Tāpat kā mana gandrīz izrautā roka, nodomāja Ross, sakozdams no sāpēm zobus.

Viss kārtībā, viņš atbildēja.

Viņi turpināja iet, sekodami pirīta viltus zīmēm, nolaizdamies zemāk un zemāk, līdz sasniedza citu milzīgu telpu, ne tik platu vai tik garu kā iepriekšējā, bet augstāku, dažu attālu griestu spraugu apgaismotu. Manhetenas debesskrāpis varētu novietoties šajā telpā un nemaz nesasniegtu griestus.

Skatieties! iesaucās Hakets.

Ross palūkojās tajā virzienā, kur rādīja Hakets, un viņa sirds salēcās. Tikai dažus jardus no vietas, kur viņi stāvēja, daļēji akmeņu apslēpta, sarūsējusi, bet joprojām pazīstama, atradās nomesta metāla bruņucepure, kas bija līdzīga tām, kādas lietoja spāņu konkistadori. Blakus tai atradās alvas dzeramais kauss, nedaudz saspiests, bet citādi laika zoba neskarts.

Vai patiešām tie būtu te palikuši no Falkona sākotnējo meklējumu laikiem? vaicāja Zeba.

No kurienes tad viņi būtu te radušies? atbildēja Ross, kamēr Hakets pacēla kausu, noberza to tīru un ievietoja savā mugursomā.

Karstums tagad bija mazinājies, un Ross priekšā varēja saskatīt melnu pumeka akmeņu dambi pāri bezdibenim. Dziļi aizā plūda kvēlojošas sarkanas, izkusušas lavas straume tā bija Voiniča manuskriptā minētā uguns upe. Viņpus dambja bija saskatāms neviesmīlīgs drēgnu, tumšu, pilošu alu tīklojums.

Rosā uzbangoja satraukums. Viņi pašlaik jau atradās uz dārza sliekšņa, un pirmo reizi kopš savu meklējumu uzsākšanas Ross atjāvās cerēt, patiesi cerēt, ka Falkons un māsa Šantala stāstījuši patiesību. Ka viņš varbūt tiešām atradīs šeit kaut ko ievērojamu un brīnumainu, kas varētu palīdzēt Lorīnai.

Šie ir pēdējie šķēršļi, sacīja māsa Šantala. Aiz uguns upes atrodas alas ar degošu lietu un indīgu gāzi. Tomēr, ja mēs sekosim zelta zīmēm, mēs sasniegsim dārzu. Viņa brīdi klusēja. Atcerieties savus zvērestus. Neteikt nevienam par šo vietu un neko no tās nepaņemt līdzi. Viņa noskatījās visos pēc kārtas un devās ceļā tikai tad, kad viņi bija apstiprinoši pamājuši.

Hakets neizskatījās pārāk laimīgs. Viņš vēroja savus mēsliem notraipītos zābakus un bikses.

Sikspārņu mēslu kalni, kukaiņi, uguns upes, degošs lietus, indīgas gāzes. Es ceru, ka šis jūsu dārzs būs tā vērts.

Ross uzlika saulesbrilles.

Ir tikai viens veids, kā to pārbaudīt. Viņš norādīja uz dambi. Es iešu pa to pāri. Tad es aizturēšu elpu, aizsegšu savu ādu un acis un metīšos cauri alām, sekojot pirīta zīmēm, uz otru pusi. Kad jūs man sekosiet, jums jāmēģina neieelpot šo gaisu un neļaut šķidrumam, kas pilēs no griestiem, skart jūsu ādu vai acis. Tā būtībā ir koncentrēta sērskābe. Viņš uzvilka lietusmēteli un nolaida kapuci, cenšoties nosegt pēc iespējas vairāk ķermeņa, tad devās dambja virzienā. Viņš pagriezās pret māsu Šantalu un Zebu. Nu, draugi, vai esat gatavi?

Māsa Šantala pasmaidīja.

Es esmu gatava.

Un tu, Zeba?

Mirdzot acīm, Zeba piekrītot pamāja.

-Jā.

Mendosa devas uz priekšu, lai viņiem pievienotos, bet Hakets kavējās aiz muguras.

Rosa sirds sāka stipri sisties. Viņš nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi bija juties tik uztraukts. Viņš saprata, ka viņam ir jāglābj Lorīna un viņu bērns. Viņa aizraušanās ar ģeoloģiju, ko tik ilgi bija apslāpējusi Lielā Nafta, bija atkal atmodusies. Viņš pagriezās pret Haketu un pasmaidīja.

Ko jūs sagaidāt no šā ceļojuma? Vai jūs negribat atklāt, kas lika priesterim uzrakstīt pasaulē visnoslēpumaināko manuskriptu? Vai jūs nevēlaties ieraudzīt kādu apbrīnojamu vietu, kas ir vēl maģiskāka par jūsu dārgo Eldorado? Viņš pagriezās uņ sāka iet pa dambi, juzdams, ka no lavas uzplūst karstums kā no vaļējas krāsns. ja jūs to gribat redzēt sekojiet man.

TREŠĀ DAĻA DIEVA DĀRZS

Šķērsojis akmeņu dambi, Ross paraudzījās atpakaļ, lai paskatītos, vai pārējie viņam seko. Tad viņš ieslēdza savu kabatas lukturi, ievilka vēl pēdējo kodīgo elpas vilcienu, paņēma māsu Šantalu aiz rokas un vadīja viņas abas ar Zebu cauri tumšajām, pilošajām alām. Pat saulesbrilles neglāba viņa acis no asarošanas, jo gaiss bija piesātināts ar sēra tvaikiem. Skābi saturoša lāse, kas krita no griestiem, uzpilēja viņa labajai rokai, un viņš sajuta, kā tā dedzina, pirms to notrauca nost ar otras rokas piedurkni. Tas bija Voiniča manuskriptā aprakstītais degošais lietus. Gan tas, gan toksiskā smaka un sērs viela, kas asociējās ar sātanu, tie visi kopā bija apstākļi, kas Orlando Falkonā radīja bailes, ka viņš ir iegājis tieši elles vārtos.

Pašreiz Ross viņam juta līdzi. Pat ļoti.

Aizturējis elpu, Ross lūkojās visapkārt apakšzemes toksisko alu un dažādu eju bišu šūnām līdzīgajā tīklā. Sajutis karstumu zem savām pēdām, zinādams, ka aiz viņiem ir uguns upe, Ross domāja, ka zem viņiem apakšā ir magma. Tas atgādināja Meksikas dienvidos alas Cucva de Villa Luz un Atlantijas okeāna dibena hidrotermālās plaisas, taču viņš jutās tā, it kā būtu atgriezies pirms miljardiem gadu, kad jauniņā Zeme vēl bija primitīvo dzīvības formu toksisks inkubators. Taču pat šajā ellē bija dzīvība viņš varēja saskatīt sīku ekstremeofilu izsvīdumus uz sēra pārklātajām sienām.

Sekojot viltus zelta zīmēm uz sienām, viņš vilka māsu Šantalu un Zebu cauri alu labirintam, baidīdamies, ka viņi varētu apmaldīties šajā indīgajā juceklī un neatrast vairs ceļu laukā, pirms viņiem atkal būtu jāieelpo.

Tad pirīta pēdas izbeidzās. Negaidīti. Priekšā luktura gaismā viņš varēja saskatīt tikai masīvu sienu. Strupceļš.

Vēl nekad māsa Šantala nebija izskatījusies tik slima. Viņas seja bija bāla un acis sēra dēļ asinīm pieplūdušas. Likās, ka viņa jau atrodas uz nāves sliekšņa. Par spīti karstumam, Ross nodrebinājās. Vai šī ir tā vieta, kur viņiem visiem būtu jāmirst?

Tad māsa Šantala pasmaidīja.

Viņa paņēma savu, Rosa un Zebas lukturīšus un tos izslēdza. Pēkšņajā tumsā, nedrīkstēdams elpot, Ross jau bija tuvu panikai. Tad kāda roka, satvērusi elkoni, pagrieza viņu citā virzienā. Tumsā viņš saskatīja blāvu gaismas svītru, kas labajā pusē krita no acīm redzami masīvās sienas. Viņš pievirzījās tuvāk un ieraudzīja, ka patiesībā tās ir divas atsevišķas sienas, kas atradās paralēli viena otrai, un starp tām šaurā plaisā bija izveidojusies eja. Dodoties pretī gaismai, Ross iegāja plaisā un pēkšņi atradās šaurā, līkumainā koridorā, kas pakāpeniski viņus izveda laukā, žilbinošā saules gaismā. Viņš rija svaigo gaisu gluži kā tikko piedzimis bērns. Kad acis pierada pie spilgtās gaismas, Ross aptvēra, ka kaut ko līdzīgu šai vietai nekad iepriekš savā dzīvē nebija redzējis. Gaiss, ko viņi bija elpojuši tikko pamestajās alās, bija indīgs, turpretī šis gaiss bija patīkams, svaigs un smaržoja. Toksiskajās alās bija elle, bet šeit bija debesis zemes virsū. Ross pagriezās pret māsu Šantalu, taču, pirms viņš paguva kaut ko teikt, viņa pamāja ar galvu.

jā, viņa teica, un viņas novārgušajā sejā parādījās gandrīz vai ekstātisks smaids. Tas ir dārzs.

Ross apstājās dziļa eliptiska baseina galā, kas bija vairāk nekā tūkstoš jardu garš un simtiem jardu plats, pilnīgi klinšu piltuves ieskauts tik dziļi, ka saules stari tik tikko iesniedzās tā zaļojošajā virsmā. Rosām šķita, ka viņš ir nostājies milzīgas acs iekšpusē un tās zīlīte ir pilnīgi apaļais ezers dārza centrā. Acs tālākajā stūrī, kur zeme bija augstāka, bija redzama vēl viena ala. No tās izplūstošā straume piegādāja ūdeni caurspīdīgi dzidrajam ezeram. Tīrais ūdens zaļgani sārti blāzmoja, it kā tajā būtu peldējušies jāņtārpiņi. Tas atspīdēja ari attālo alu tumšajā iekšpusē.

Apkārt ezeram zaļoja zāle, koki un eksotiski augi, kas bija pavisam citādi nekā tie, kurus viņi tikko bija redzējuši džungļos. Tie pilnīgi atšķīrās no augiem, ko viņi jebkad bija dabā sastapuši.

Skaties, Ros, skaties! Zeba atvēra Voiniča manuskripta kopētās lapas un rādīja uz attēliem. Tad viņa pamāja uz apkārt augošajiem kokiem, puķēm un citiem augiem. Tie ir pilnīgi tādi paši kā grāmatā. Un arī šīs vietas apraksts pilnīgi atbilst. Viņa norādīja uz attālo alu. Tai mūs jānoved pie aizliegtajām alām, par kurām rakstīja Falkons. Tur, kur dzīvo nimfas.

Un kur nomira konkistadori, nodomāja Ross. Pa kreisi pie klints pamatiem viņš ieraudzīja pilnīgi apaļu akmeņu grēdu, un vairākas puspabeigtas lodes rēgojās ārā no klints. Tas viņam atgādināja Jaunzēlandes Dienvidsalas Moeraki laukakmeņus. Taču vairāk viņu valdzināja te atrodamie augi un blāzmojošais ūdens.

Un gaiss.

Tam piemita liegs aromāts un garša tajā brīnišķīgi saplūda ziedu, vaniļas un citrusu smarža, kas bija salda, taču nebija pārsātināta.

Pārējie ceļabiedri stāvēja vaļējām mutēm, vienlīdz sajūsmināti, dažādu izjūtu pārņemti. Māsa Šantala noliecās pie ezera, izveidoja no plaukstām kausu un izslāpusi padzērās. Viņas sejā atstarojās prieks un atvieglojums. Ja viņa būtu kaķis, viņa murrātu. Ross pamanīja, ka ūdens viņas kausiņā saliektajās plaukstās saturēja mikroskopiskas starojošas daļiņas līdzīgas tām, ko viņš bija redzējis māsas Šantalas ādas maisiņā, kad satika viņu pirmo reizi.

Pēkšņi viņu ausis uztvēra pārdabiskas skaņas, kas bija līdzīgas kora dziedāšanai. Tajās nevarēja saklausīt atsevišķus vārdus vai frāzes, vienīgi gandrīz vai tehniski perfektas skaņu sērijas. Brīnišķīgas, bet bezdvēseliskas, šīs mulsinošās skaņas plūda no bīstamajām alām uz dārza galu un lika viņu matiem sacelties stāvus. Tikpat negaidīti, kā sākušās, skaņas izzuda.

Kas tas bija? Ross jautāja. Viņš jau gribēja doties uz alām, kad sajuta māsas Šantalas plaukstu uz savas rokas.

Pagaidiet, Ros, viņa sacīja un pagriezās pret pārējiem. Alās, kas atrodas dārza tālākajā galā, neviens nedrīkst doties iekšā. Nekādā ziņā bez manis.

Hakets samiedza un izberzēja acis, it kā cerēdams, ka tas palīdzēs viņa bojātajai redzei saskatīt šo vietu skaidrāk.

Kāpēc? viņš Vaicāja.

Tāpēc, ka es esmu Glabātāja, māsa Šantala atbildēja.

Kas? prasīja Mendosa.

Ross apnicīgi pakratīja galvu.

Tikai dariet tā, kā viņa saka.

Kas šī ir par vietu? jautāja Hakets.

Māsa Šantala pielika pie lūpām pirkstu.

Pietiek jautājumu. Drīz satumsīs. Viņa nometās uz cejiem pie ezera, piepildīja saliktās plaukstas ar fosforescējošo ūdeni un piedāvāja viņiem. Dzeriet ūdeni no straumes un ezera. Ēdiet augļus no kokiem. Un mēģiniet mazliet pagulēt. Varbūt jūs dārzā redzēsiet kādas mazas radības, bet tās ir nekaitīgas. Vienīgi neejiet alās. Rīt jau viss kļūs daudz skaidrāks. Viņa uzsmaidīja Rosām. Daudz skaidrāks.

Viņa pagriezās un devās prom uz paaugstinājumu, kur atradās glīts uzkalniņš, kas bija sakrauts no nelieliem akmentiņiem. Ross ievēroja, ka viņa tā priekšā nometas ceļos un lūdzas. Viņam neprātīgi gribējās uzdot māsai Šantalai vēl daudz vairāk jautājumu. Un sevišķi jau to kas viņam jādara, lai Lorīna izveseļotos. Bet viņš saprata, ka tagad labāk viņai neuzmākties. Gluži tāpat kā visi pārēji, viņš noslīga ceļos un padzērās no ezeriņa. Ūdenim piemita īpatnēja nātrija piegarša, un tas Rosām atgādināja franču minerālūdeni Badoit, kas viņam ne visai patika. Viņš apēda savādus augļus, kas garšoja daudz labāk. Tiem bija pazīstama garša, bet bija grūti noteikt, kāda, atgādināja augļu maisījumu sulas.

Vienā pašā ābola lieluma auglī viņš varēja sagaršot granātu, ķirsi un marakuju.

Kad krēsla pārklāja dārzu, Ross jutās galīgi iztukšots gan emocionāli, gan fiziski. Viņš neapgrūtināja sevi ar guļamtīklu un insektu tīkliņu. Izklājis mīkstajā zālē guļammaisu, viņš likās gulēt. Pārējie darīja gluži tāpat, it kā saprazdami, ka nu atrodas nevis naidīgajos džungļos, bet gan laipnajā dārzā. Pasargāti.

Pirms Ross aizvēra acis, viņš vēlreiz palūkojās tumšajā, mierīgajā ezerā un ieraudzīja neskaitāmas zvaigznes atspoguļojamies ūdenī. Tad viņš pavērās augšup un pamanīja, ka nakts debesis bija mākoņainas, bez zvaigznēm. Vēlreiz paskatījies uz ezeru, viņš saprata, ka mirdzošie plankumi patiesībā ir kristālu lauskas, kas guļ dziļā un dzidrā ūdens dibenā, un to spīdēšanu pastiprina nakts tumsa. Šī neticami skaistā parādība viņa izvārgušajam prātam atkal uzdeva jaunus jautājumus. Un tad atnāca žēlsirdīgais miegs, un visi jautājumi izzuda.

Māsa Šantala gulēja daudz labāk nekā jebkad.

Saritinājusies blakus akmeņu krāvumam, atsevišķi no visiem pārējiem, viņa sapņoja, ka ir kļuvusi brīva.

Atbrīvota no sava zvēresta.

Atalgota par savu ziedošanos.

Atkal apvienota ar to, ko bija zaudējusi.

Naktī viņa pamodās tikai vienu reizi, kad visi pārējie jau bija aizmiguši, un nogāja lejā pie ezera. Pirmo reizi pēc zvēresta nodošanas viņa apzinājās savu niecību un sāka pētīt savu atspulgu ūdenī. Tas, kas tur bija redzams, viņu ļoti apbēdināja. Kādreiz šī seja, kas viņai vērās pretī, bija jauna, daiļa un cerību pilna, bet tagad tā bija novecojusi un manāmi nogurusi.

Vai viņam būs vienalga, kā viņa izskatās? Pārdomas lika pasmaidīt, un cauri skumjām iznira prieks. Viņas gaidīšana

bija vilkusies tik ļoti ilgi, taču grūtākais jau bija garām. Jau pavisam drīz viņa varēs nolikt savu nastu un atgriezties pie viņa.

Viņa nopūtās, tik lielas bija viņas ilgas.

Drīz, viņa nočukstēja, piecēlās un atgriezās pie sava guļammaisa. Drīz.

51

Osvaldo Mendosa pirmo reizi pamodās tikai nākamajā rītā.

Grīļodamies viņš aizstaigāja uz krūmājā paslēpto dārza stūri. Pirms viņš atpogāja bikses, lai pačurātu, viņš apjēdza, ka mūžīgās galvas sāpes ir pārstājušas. Taču, beidzis atviegloties un paskatījies lejup, viņš ievēroja kaut ko vēl svarīgāku. Kaut ko, kas lika viņam kā apstulbušam burtiski pārakmeņoties. Tad viņš nokrita uz ceļiem un sāka lūgt Dievu.

Ross pamodās no sapņa, kaut arī nespēja atcerēties, ko redzējis, tikai to, ka tur bija arī Lorīna, kas viņā pirmo reizi visu šo nedēļu laikā radīja laimes sajūtu. Viņam ļoti negribējās pamosties, bet citas izejas nebija. Nometies ceļos pie guļvietas, viņu purināja Hakets.

Mostieties, Ros! Mostieties!

Ross mirkšķināja atvērtās acis.

Kāpēc? Vai kaut kas noticis?

Jums ir jāapskata šī vieta. Tas ir kaut kas apbrīnojams. Pilnīgi neticams.

Ross iestenējās un izlīda no guļammaisa. Kāpēc tieši tad, kad viņam bija vissaldākais miegs pēdējo gadu laikā, šis parasti savaldīgais vīrs to pārtrauca ar savu pārliecīgo uztrau-

kumu? Es taču zinu, tas ir apbrīnojami. Es tepat vien esmu. Es to redzu.

Bet, Ros, ari es to redzu!

Naidžel, par ko, pie velna, ir runa?

Dodiet man savu roku. Hakets sagrāba viņa lauzto plaukstas locītavu, un Ross instinktīvi to atrāva. Dodiet man savu roku, neatlaidīgi pieprasīja Hakets. Uzticieties man.

Saprazdams, ka viņš tik un tā mierā neliksies, Ross pastiepa roku un ārsts sāka attīt prasmīgi uzliktos apsējus.

Kā roka jūtas?

Labi.

Un kā tagad? Hakets saspieda viņa locītavu.

Kā jau es sacīju labi. Un nu atstājiet mani vienu.

Jūs nevarat justies labi. Tam, ko es tagad izdarīju ar jūsu roku, vajadzētu likt jums kliegt lielās ciešanās. Viņš uz brīdi apklusa. Ja vien jūsu roka joprojām būtu lauzta.

Ross apsēdās un palūkojās uz savu roku. Vairs nebija ne uztūkuma, ne zilumu. Viņš jutās labi. Roka vairs nebija stīva. Nebija sāpju. Nekā.

Varbūt tā nemaz nebija lauzta.

Muļķības. Tas bija klasisks lūzums, un tas tagad ir sadzijis, mēnesi pirms tam, kad tam vajadzēja sadzīt. Un tā nav noticis tikai ar jums. Man ir vāja redze jau kopš bērnības. Tagad tā pēkšņi ir kļuvusi nevainojama. Vienas nakts laikā tā ir uzlabojusies. Redze divdesmit pret divdesmit. Un šo te es neesmu lietojis, kopš esam šeit ieradušies. Viņš izņēma no kabatas savu inhalatoru un antihistamina tabletes. Tad viņš paslēja degunu gaisā un ievilka divus pārspīlētus elpas vilcienus. Paklausieties. Tas ir skaidrs kā zvaniņš. Visām šīm puķēm vajadzēja manu alerģiju saasināt, taču nekad vēl manas krūtis un sinusi nav bijuši tik tīri.

Hakets norādīja uz Mendosu, kas sakrustotām kājām, aizvērtām acīm, rokas salicis kā lūgšanā, sēdēja ezera malā. Rosām likās, ka uz viņa vaigiem redz asaras.

Osvaldo ir sava veida garīga pieredze, kas viņam liek mest krustus un murmināt pateicības vārdus. Jau kopš Ikitosas šim puisim nepārtraukti sāpēja galva un viņš rija sāpju remdētājas tabletes kā konfektes. Ne jau parasto aspirīnu, bet gan ārsta izrakstītu stipru kodeīnu, kas ir līdzīgs morfijam. Kad vien es apjautājos, viņš atbildēja, ka viss ir kārtībā, taču puisi nepārprotami visu laiku mocīja stipras sāpes. Šorīt pamodies, es atradu viņu raudam. Iztēlojieties tāds vīrs kā viņš raudāja. Kad es apjautājos, vai noticis kas slikts, viņš atbildēja, ka viņam nekas nekait. Ar viņu viss bija kārtībā. Tiešām kārtībā. Sauksim to par brīnumu. Hakets pavēzēja roku, norādot uz dārzu. Kaut kam ir jābūt ūdenī, ko mēs dzērām, vai arī augļos, ko mēs ēdām. Pēkšņi viņš saviebās. Ak, kaut Varess būtu varējis šeit izveseļoties. Šī vieta patiešām ir neiedomājama. Viņš pasniedzās pēc savas mugursomas. Un ir vēl kas diezgan pārsteidzošs, Ros. Viņš izņēma no somas alvas kausu, ko vakar bija savācis, un pasniedza to Rosām. Paskatieties tajā.

Ross ielūkojās kausā.

Es te redzu pulksteni.

Tas ir mans. Pagājušajā naktī es to tur atstāju. Paskatieties uz to. Ross vērīgi palūkojās uz pulksteņa ciparnīcu un ieraudzīja, ka sekunžu rādītājs kustas. Lēni un neparasti, bet kustējās. Tagad izņemiet to no kausa, Hakets teica. Ross izņēma pulksteni, un sekunžu rādītājs acumirklī apstājās. Viņš iemeta pulksteni atpakaļ, un tas atkal sāka kustēties. Vai tas nav dīvaini? jautāja Hakets.

Ross izvilka savu pulksteni un ielika to kausā. Arī tā sekunžu rādītājs gausi atdzīvojās. Ross sāka pētīt kausu.

Vecs alvas sakausējums, tāds kā šis te satur daudz alvas un svina. Es varu tikai minēt, ka alvas augstā magnētiskā caurlaidība un svina aizsardzības spējas pret radiāciju kopā veido zināmu pretošanos spēju pret tiem spēkiem, kas apstādināja pulksteni.

Atlikdams pulksteni atpakaļ kabatā, Ross pakustināja savu lauzto roku. Tad viņš to pamēģināja izdarīt ar otru roku. Nekas. Pat ne pēdu no mokošajām sāpēm, kuras bija jutis vēl vakar, pēc tam, kad izrāva Mendosu no sikspārņu mēsliem. Viņš atcerējās fragmentu no Voiniča manuskripta

konkistadori šeit ieradās ar lauztiem kauliem un tika izdziedināti. Viņam pārskrēja trīsas.

Parādījās Zeba. Viņa bija basām kājām, tērpusies džinsos un sarkanā T krekliņā, ko pāri viņas mazajām krūtīm greznoja uzraksts "Arī Gaja spēj just". Viņas sarkanie mati bija izspūruši un sejā vēl bija miega ievilktas rieviņas, bet citādi viņa izskatījās svaiga un atpūtusies.

Kaut kas ir noticis ar manām acīm, viņa sacīja, miegdamās aiz saviem biezajiem briļļu stikliem.

Nē, nekas tām nav noticis, smaidīdams teica Hakets.

Tev vienkārši vairs nav vajadzīgas brilles.

Zeba pamirkšķināja, un tad atvēra abas acis. Pavisam plati.

Tas ir kaut kas neticams.

Patiešām, smiedamies piekrita Hakets. Ellīgi neticami.

Ross pameta viņus apbrīnojam savu nevainojamo redzi un nomazgāja ezerā seju. Viņš pētīja ūdeni, taču nebija iespējams neko noteikt. Tad viņš lūkojās tālāk ezerā, cenzdamies saskatīt kristālus, kurus bija ievērojis iepriekšējā vakarā. Tomēr dienas gaismā caurspīdīgās lauskas dziļajā ūdenī nebija redzamas. Tad viņš devās tālāk apskatīt dārzu. Viņš ieraudzīja mazu ķirzaciņu, pēdu garu, kas, pakaļkājās pacēlusies, joņoja uz meža jaunaudzi. Tā likās it kā pazīstama, un tad viņš atcerējās Voiniča manuskripta attēlu, kuru apskatot viņš bija secinājis, ka tas ir negants pūķis. Viņš pasmaidīja par to, cik maldinošas var būt zvīņas.

Rīta agrumā dārzs izskatījās pat vēl vairāk maģisks, nekā bija šķitis vakar vēlajā pēcpusdienas gaismā. Gaisā bija jūtams svaigs valgums, un viegla dūmaka stiepās pāri ezeram, daļēji aizklādama tālo alu un no tās plūstošo strautu. Ross paraudzījās atpakaļ augšup un prātoja, ka saules stari, sasnieguši dārzu, varētu izgaisināt dūmaku. Viņš lūkojās uz

Zebu un Haketu, kas devās pie Mendosas un apsēdās pie viņa, daloties ar viņu izbrīnā un pārsteigumā par šo vietu.

Ross viņiem nepievienojās. Viņam nevajadzēja uzklausīt viņu pārsteigumu un izbrīnu. Viņam bija vajadzīgas atbildes. Viņš staigāja pa dārzu, pētīdams klinšu sienas. Tās nebija mīkstas kā kaļķakmens, kas parasti dominēja šādās vietās. Akmeņi bija cietāki un necaurlaidīgi, un gandrīz noteikti tie bija vulkāniskas izcelsmes. Viņš prātoja, ka tie ir izveidojuši ieliekumu, kura vidū atradās dārzs, ko ietvēra magmas uguns aplis, izolējot to no pārējās pasaules. Bet ne jau vienmēr tas ir bijis cieši norobežots no pārējās pasaules. Ja vien viņa teorija bija pareiza, tad pirms miljardiem gadu no šīs vietas bija noplūduši tās dzīvības spēki uz toreiz vēl tukšo un neauglīgo planētu, izsējot tur visu to, kas pēc tam attīstījās. Tad uguns aplis noslēdzās, vulkāniskās klints iedobums atdzisa un sacietēja, paturot sevī visu to, kas tajā atradās. Pēdējā mazā noplūde bija noslēgta tikai pirms tūkstoš gadiem, kad izžuva zudušās pilsētas strauts.

Ross izbrīnā pakratīja galvu. Viņš atradās sen zudušā pasaulē. Klejodams apkārt pa perimetru, viņš redzēja lielas, ovālas saulespuķes un milzīgu sīpolu artišokveidīgos ziedus, kas viņam atgādināja Dienvidāfrikas puķes. Viņš manīja mazus, suņiem līdzīgus radījumus skraidām pamežā un savādas formas kukaiņus. Visu to viņš jau bija redzējis Voiniča manuskriptā. Viņš iztēlojās, kā Orlando Falkons, gulēdams savā cellē un domās atsaukdams atmiņā to, ko Ross tagad redzēja, attēloja visu savos zīmējumos. Tomēr vislielāko iespaidu uz Rosu atstāja nevis tas, cik atšķirīgs viss šeit bija no ārējās pasaules, bet gan cik viss bija līdzīgs. Pat ja augi un radības šajā vietā bija attīstījušies neatkarīgi no pārējās pasaules, tas parādīja, ka evolūcija bija nonākusi pie vienādiem risinājumiem ziedlapām, sēklām, lapām, acīm, kājām. Viņš vēl nebija te manījis kaut ko pilnīgi svešu. It īpaši, ja ņem vērā visus tos augus un radījumus, kurus jau bija sastapis ceļojumā pa Amazones baseinu.

Ross paskatījās atpakaļ uz akmens pauguru, kur bija gulējusi māsa Šantala, bet viņas tur nebija. Tad Ross ieraudzīja viņu stāvam pie strauta, kas atradās ezera galā, netālu no ieejas draudīgajās alās.

Māsa Šantala izskatījās pavisam citāda.

Viņa bija uzvilkusi sandales un baltu blūzi virs baltiem svārkiem, un vēl viņa bija atraisījusi savus matus, kas tagad krita uz pleciem. Agrajā rīta gaismā viņa likās daudz jaunāka un mundrāka. Krunciņas nebija pazudušas un matos joprojām vijās sirmas šķipsnas, bet jaguāra uzbrukuma atstātās brūces bija izzudušas. Turklāt no acīm bija izzudis nogurums, un viņas caurspīdīgajai ādai bija radies starojošs mirdzums. Pār kreiso plecu viņa bija pārmetuši nelielu somiņu, līdzīgu skolēnu skolas somai.

Kad Ross piegāja pie viņas, viņa pasmaidīja un satvēra viņa roku.

Jūsu plauksta. Izskatās daudz labāk.

Viss ir kārtībā, Ross sacīja. Pilnīgi kārtībā. Par to es tieši gribēju ar jums aprunāties. Par Lorīnu.

Nāciet, māsa Šantala teica. Ļaujiet man jums šo to izskaidrot. Viņa norādīja uz strautu un ezeru. Kā jau jūs pats atklājāt, gan ūdenim, gan dažiem dārza augiem ir spējas ne tikai līdzsvarot un atsvaidzināt jūsu ķermeni, bet arī atbrīvot to no dažām slimībām.

Ross palūkojās uz savu plaukstas locītavu un domāja par Lorīnas lauzto kakla skriemeli.

Vai iespējams izārstēt visas slimības?

Lielāko daļu, to jūs redzēsiet. Viņa pieskārās sejai un skumji pasmaidīja. Vienīgais, ko tas nevar izdarīt, ir padarīt mūs jaunākus. Tas var palēnināt, pat apturēt novecošanās procesu, bet nevar to pagriezt atpakaļ.

Vai tas var atveseļot Lorīnu?

Protams. Tādēļ jau es jūs paņēmu līdzi. To viņa pateica ar tādu uzticēšanos, ka Rosām bija jāapvalda asaras.

Bet kas būtu jādara? Vai man jāpaņem pudelē līdzi ezera ūdens vai daži augļi, vai kas cits?

Māsa Šantala papurināja galvu.

Es to reiz mēģināju, bet ūdens vai augļi, kas ir paņemti no dārza, nekavējoties zaudē spēku. Nekas no tā, kas šeit dzīvo, nespēj izdzīvot ārpusē. Augļi sapūst dažu stundu laikā, un ūdens sastāvas. Es nezinu, kāpēc tas tā ir, bet domāju, ka viss, kas šeit atrodas, kļūst pilnīgi atkarīgs no šīs vietas un, atstājis to, nekavējoties iet bojā. Turpretī tādi radījumi kā mēs, kas jau ir tiktāl attīstījušies, lai varētu izdzīvot ārpus savas sfēras, ieradušies šeit, tiek atjaunoti. Tomēr mēs varam iegūt sev kādu labumu, vienīgi dzerot ūdeni vai ēdot augļus šeit, dārzā.

Tātad man Lorīna ir jāved šurpu?

Māsa Šantala pasmaidīja un papurināja galvu.

Nē. Ir vēl cits veids. Viņa norādīja uz tumšo spraugu, no kā plūda strauts. Nāciet, es jums parādīšu.

Viņa paņēma Rosu aiz rokas un ieveda viņu bīstamajās alās.

52

Kad Ross gar strauta malu sekoja māsai Šantalai uz bīstamajām alām, viņa sejā bija manāms satraukums.

Neraizējieties, priekštelpa ir nekaitīga, viņa noteica. Aizliegtā, bīstamā daļa atrodas aiz tās.

Iegājis priekštelpā, viņš vispirms ievēroja vāju smaržu it kā muskusa, mitruma un sinepju sēklu aromātu it kā seksa atbalsi. Telpa bija augsta un dziļa. Alas pamatne pacēlās pēc katra soļa, beidzoties ar augstu dzegu, aiz kuras redzamais tunelis izzuda klints vidū. Strauts, kas ezeru apgādāja

ar ūdeni, plūda lejup pa tuneli uz nelielu ūdenskritumu, kura ūdens gāzās lejā no klinšu sienas un, pirms nonāca dārza, piepildīja divus baseinus.

Cieši līdzās plūstošajam strautam tuneļa iekšpusē bija pietiekami plata taka, lai pa to varētu doties divi vīri. Palūkojies tuvāk, Ross ieraudzīja, ka tā bija izlikta ar mirdzošiem kristāliem. Faktiski viss tunelis bija inkrustēts ar kristāliem.

To visu Ross varēja saskatīt no ieejas, jo priekštelpas iekšpusi pildīja gaistoša dūmaka, kas izplūda no tuneļa dziļumiem un ko pastiprināja inkrustētie kristāli un to mirdzumu atstarojošais strauts. Tam blakus esošā kristālu taka izstaroja pati savu spožu fosforescenci, kas radīja gluži neatvairāmu kārdinājumu ieiet tunelī un atklāt savādās gaismas avotu. Ļoti iespējams, ka šis kārdinājums varēja būt nāvējošs, Ross apjauta, atcerējies ar to saistītu fragmentu no Lorīnas tulkotā Voiniča manuskripta.

Kaut arī konkistadori nevarēja tieši sazināties ar Ievām, mācītais priesteris saprata, ka alās ieiet ir aizliegs. Daudz dienu konkistadori atpūtās pēc nogurdinošā ceļojuma un baudīja brīnišķīgā dārza jaukumus. Taču drīz kā jau visi slinkojoši vīrieši viņi sāka kļūt ziņkārīgi un alkatīgi, prātojot, kas gan varētu atrasties alā. Viņi nosprieda, ka tam jābūt kaut kam vērtīgam. Tam jābūt zeltam.

Mācītais priesteris viņiem ieteica paklausīt savam vadītājam, taču kapteinis bija lepns vīrs, kas pakļāvās tikai karalim. Tajā naktī konkistadori iegāja alā. Tur viņi ieraudzīja Ievas, kas peldējās baseinos, kurus pildīja no velvētā tuneļa tekošais ūdens. Gluži tāpat kā ūdens, no tuneļa dziļumiem plūda arī gaisma, visu ietinot zeltainā blāzmā. Gar brāzmaini plūstošo strautu vijās taciņa, ielocīdamās tieši klinti. Likās, ka tunelis ir izgreznots ar dimantiem, kuri mirdzēja no tuneļa dziļumiem nākošajā gaismā. Būdami pārliecināti, ka avots ir bezgalīga dārgumu krātuve, konkistadori tuvojās tunelim kā naktstauriņi liesmai.

Kad viņi piegāja pie tuneļa, Ievas izdeva augstu, vaimanājošu skaņu un aizsprostoja taku. Priesteris lūdzās, lai vīri neiet tālāk. Bet viņi pagrūda priesteri un Ievas malā un devās tālāk. Priesteris noraudzījās, kā viņi nozūd tunelī, un tad dažas nākamās minūtes nenotika nekas.

Tad sākās kliegšana.

Un strauts no viņu asinīm iekrāsojās sarkans.

Divdesmit viens vīrs iegāja asins tunelī visi tie, kas bija izdzīvojuši no sākotnējās kareivju grupas. Neviens no viņiem neatgriezās. Visi konkistadori bija pagalam. Mācītais priesteris saprata, ka Ievas nevis aizsargāja kaut ko tunelī no vīru alkatības, bet gan centās pasargāt konkistadorus no tā, kas atradās tunelī. Un pēc tam, kad viņš bija par liecinieku tās nakts šausmām, viņš secināja, ka vienīgi cilvēks spēj padarīt debesis par elli.

Šis asins funelis bija aprakstīts ari Falkona piezīmju grāmatas pēdējā, neatbilstošajā daļā tajā Voiniča manuskripta astroloģiskajā nodaļā, kuru Lorīna nebija spējusi atrisināt. Atbilstoši šai nodaļai tunelis veda uz kaut ko tādu, ko Torino sauca par radix pirmsākumu. Ross izņēma no mugursomas sabojāto piezīmju grāmatu un vēlreiz pievērsās tās svarīgākajām lapām, taču neko jaunu tur nevarēja atrast, tikai tipiski noslēpumaino atsaukšanos uz kaut ko, kas saucās el arbol de la vida y de la muerte dzīvības un nāves koku. Viņš izvilka no kabatas kompasu un vēroja, kā kompasa adatiņa neganti griežas, līdz beidzot apstājas, norādīdama tieši uz tuneli.

Kas tieši tas ir, kas tur atrodas? Ross vaicāja.

Es nezinu. Vienīgi tēvs Orlando ir redzējis el origen.

Bet savā piezīmju grāmatā viņš nav aprakstījis, kas tas ir. Vienīgi to, ka tas ir kāds spēks, kas atrodas aiz dārza, un tas ir neticami brīnišķīgs, un taka, kas ved uz turieni, ir bīstama. Ross burtiski dega aiz vēlēšanās uzzināt ko vairāk, taču pēkšņi binoklī ievēroja kādu kustību. Viņš mainīja fokusu un nosprieda, ka blāzmojošais tunelis nav vienīgā alas ievērojamā vieta.

Attālākajās nišās viņpus tuneļa gaismas ēnā kustējās balti, spokiem līdzīgi rēgi. Ross piegāja tuvāk un ieraudzīja kādu radījumu, kas viņā cieši raudzījās. Tas stāvēja uz divām kājām un bija apmēram četras pēdas garš, ar caurspīdīgu, alabastra baltu ādu. Tam bija divas rokas, liels vēders un divi uzkalniņi krūšukurvī, taču viņš nevarēja saskatīt krūtsgalus. Radījumam bija balta seja, lielas, valdzinošas acis, mazs deguns un plata mute. Uz galvas tam bija stiepjveidīgs puduris, apvīts ar ziediem. Likās, ka radījums ir tikpat savaldzināts, pētot Rosu, kā Ross, aplūkojot viņu.

Tēvam Orlando bija daudz talantu, klusu noteica māsa Šantala. Bet, kā jau jūs redzat, viņš nebija mākslinieks.

Tikai bridis bija nepieciešams, lai Ross saprastu, ka tā bija viena no Voiniča manuskriptā pieminētajām nimfām viena no Orlando Falkona Ievām -, kaut arī tā nebija līdzīga nekam, ko Ross butu cerējis ieraudzīt. Viņš bija dzirdējis jūrnieku stāstus par sirēnām, un tagad nepārprotami kļuva skaidrs, kāpēc tēvs Orlando šo radījumu bija nodēvējis par sievieti. Viens no diviem vai nu tēvs Orlando, kā jau teica māsa Šantala, nebija mākslinieks, vai arī, nosaukdams viņas par Ievām, viņš bija domājis par radīšanu un viņa atklāto otro Ēdeni. Radījums tiešām bija līdzīgs humanoīdam, un, ja Ross vājajā gaismā aizmiedza acis, viņš varēja iztēloties, ka tā blāvais apveids izskatās kā niecīga, cilvēkveidīga sieviete un stieples uz viņas galvas līdzinās matu pīnēm. Taču patiesībā šis radījums pavisam noteikti nebija cilvēks, nebija primāts un pat ne zīdītājs. Faktiski to bija grūti klasificēt. Tas stāvēja uz kājām kā cilvēks un nepārprotami bija mugurkaulnieks, taču bālā āda bija caurspīdīga kā amfībijām, bet starp pirkstiem un kāju pēdās bija peldplēves. Viņš pat nevarēja būt drošs par tā dzimumu. Atšķirībā no pārējiem radījumiem un augiem, kas bija redzēti dārzā, neko līdzīgu šai būtnei viņš iepriekš nebija redzējis vienīgi, iespējams, kailās, apaļās, vēderainās sievietes Voiniča manuskriptā.

Tagad no ēnas parādījās vēl citas līdzīgas radības, bet Rosa acis bija pievērstas izlocītiem, līkumotiem augiem, kas bija redzami pie griestiem un uz sienām alas dziļumā. Likās, ka to cilindriskie, taustekļiem līdzīgie veidojumi laužas laukā no klintīm gluži kā vīnstīgas. Groteski skaisti, ar stīgām, kas pulsēja gluži kā asinsvadi, tie radīja dīvainu iespaidu par auga un dzīvnieka sajaukumu. Taustekļveida stublāju galos bija dažādas pogaļas. Ross uzmeta skatienu dažām nimfām, kas balstījās uz šiem augiem, bet citas bija jāteniski apsēdušās uz stīgām. Izskatījās, ka tiem ir dīvaina savstarpēja simbioza saistība.

Kas tie ir? Ross jautāja. Kas ir šie cauruļveida augi?

Tāpat kā Ievas, arī šie augi atrodas šeit jau kopš tiem laikiem, kad tēvs Orlando pirmo reizi atklāja šo dārzu. Tomēr tie alā ir lielā daudzumā. Māsa Šantala izņēma kabatas lukturīti no somas, ieslēdza to un virzīja tā gaismu uz alas tālāko stūri. Tur bija daudz dziļāka telpa, nekā tas likās pie ieejas, un tā veda tālāk uz citu alu labirintiem un tuneļiem dziļi klintī. Viņiem tuvojoties, nimfas sāka vai nu nozust tuneļos, vai draudīgi šņākt. Māsa Šantala pacēla savu krucifiksu un sāka dungot melodiju, kas sastāvēja no divām skaņām. Nimfas nekavējoties nomierinājās un sāka atdarināt māsas dungošanu. Rosām izklausījās, ka, notīm saplūstot, viņa saka sal-vay atkal un atkal no jauna. Pēc kāda brīža māsa apklusa, un likās, ka nimfas ir kļuvušas mierīgākas un izturas labvēlīgi pret viņu klātbūtni. Viņa atstāja lielo krucifiksu karājamies uz blūzes skaidri saredzamā vietā. Tas viņas nomierinās, viņa teica.

Māsas Šantalas lukturīša gaismā izskatījās, ka cauruļveida taustekļi ir it visur, it kā tie stieptos laukā no plašas ēkas pagraba. Viņš ievēroja ļoti daudz neskaidri redzamu taustekļu, kas atradās labajā pusē koridora lejas galā, kur gaiss bija siltāks. Tur priekšā viņš ieraudzīja liesmojoši sarkanu blāzmu.

Ros, esi piesardzīgs!

Pēkšņi viņu sasniedza negaidīts karstuma vilnis un apstādināja vietā, kur tunelis izbeidzās pie stāvas klints radzes. Paskatījies pāri dzegai, Ross dziļi zem sevis ieraudzīja mutuļojošu magmu. Pāri magmai uz tumšajām alām veda šaurs, salauzts akmens tiltiņš.

Tēva Orlando laikā šis tilts bija daudz platāks un nesalauzts, teica māsa Šantala. Viņš domāja, ka tā ir otra dārza izeja. Ka tā izved otrā pusē klinšu korei, kas aptver šo vietu.

Tev vajadzētu būt galīgi izmisušam, lai izmantotu šo izeju, nodomāja Ross. Salīdzinājumā ar šo eju gājiens cauri indīgajām alām, pa kurām viņi ieradās dārzā, likās gluži kā pastaiga parkā.

Māsa Šantala pagriezās.

Iesim atpakaļ uz priekštelpu. Es gribu jums parādīt kaut ko patiešām ievērojamu.

Atgriezušies priekšējā alā, viņi redzēja, ka dažas nimfas peldas baseinā, kas atradās tieši zem nelielā ūdenskrituma, bet pārējās bija iejukušas dīvainajos cauruļveida taustekļaugos. Lūkojoties šajā skatā, Rosām likās, ka viņš raugās Voiniča manuskripta lappusēs, kas atdzīvojušās.

Māsa Šantala veda viņu uz klinšu dzegu tuneli, kur tas kopā ar strautu liecās lejup. Viņa ielika savu kausiņā saliekto plaukstu strauji plūstošajā ūdenī, it kā tā būtu zelta meklētāja panna, tad izcēla ārā no ūdens un parādīja tās saturu Rosām.

Te ir tas, kā dēļ mēs esam šeit ieradušiem. Tas spēj izdziedināt Lorīnu.

53

Māsas Šantalas plauksta bija pilna ar mazām, mirdzošām, kristāliskām akmens drumslām. Tās bija lielākas nekā mikroskopiskās daļiņas, kuras Ross bija dzēris kopā ar ezera ūdeni, bet mazākas nekā tās lauskas, ko viņš bija redzējis pagājušajā naktī. Māsa Šantala pakustināja plaukstu, un kristāli daudzkrāsaini iedzirkstījās.

Šie nav pietiekami lieli, lai tos iznestu laukā no dārza. To spēks ātri izzudīs. Akmentiņiem ir jābūt noteiktā lielumā, lai saglabātu savas spējas, tiem ir jābūt zināmai kritiskajai masai. Jūs pat varat tos noslīpēt, kad būsiet ārā no šejienes, bet akmentiņi būs pietiekami lieli, lai varētu iedarboties. Gluži kā ledus lieli atsevišķi gabali saglabā savas īpašības ilgāk nekā daudz mazākie.

Kur es varētu sadabūt pietiekami lielus akmeņus? Vai no ezera dibena?

Nē. Tie ir daudz mazāki, nekā izskatās. Viss, kas atrodas ūdeni, izskatās lielāks. Viņa atkal iebāza roku ūdenī un izvilka lielu lausku, kas bija atlūzusi no tuneļa kristālu režģa. Viņa pasniedza to Rosām.

Viņš nenovērzdamies lūkojās kristālā. Tas bija brīnišķīgs, daļēji gaismas necaurlaidīgs, daļēji caurspīdīgs un, plaukstā to pagriežot, blāzmoja. Ross iztēlojās, ka spēj sajust tā spēku, un pēkšņi uzbudinājuma vilnis izskrēja cauri viņa ķermenim.

Vai jūs esat pārliecināta, ka tas spēs Lorīnu izdziedināt?

Bridi māsa Šantala kavējās, lūkodamās augšup uz tuneli,

un tad atbildēja.

Jā. Jebkura dzīva būtne, ko jūs paņemsiet no šīs vietas, nomirs dažu stundu laikā pēc tam, kad būsiet izgājis no dārza. Taču tik ilgi, kamēr vien jūs šo akmeni glabāsiet neskartu, līdz pat tam brīdim, kad vajadzēs to likt lietā, ļoti daudz šā kristāla spējām ir jāsaglabājas.

Es vēlētos šo kristālu izpētīt.

Māsa Šantala viegli pasmaidīja.

Lai gan man pats svarīgākais ir izpildīt doto zvērestu, pirms dažiem gadiem es Ženēvas laboratorijā iedevu izanalizēt kristāla .paraugu. Es izmisīgi vēlējos atbrīvoties no savas atbildības. Es vēlējos, lai viņi to varētu sintezēt, noņemot no dārza atbildību par dziedinošajiem kristāliem. Un arī no manis. Es viņiem neko vairāk par paraugu nepastāstīju.

Un ko viņi atklāja?

Laboratorijas ziņojumā bija rakstīts, ka kristāls ir neparasts, bet ne bīstami radioaktīvs, un tā sastāvā ir viss izmantojamo aminoskābju daudzums, kas nepieciešams dzīvībai, ietverot fosforus, un tas, kā man teica, ir relatīvi neparasti. Bet vairāk nekā neparasta viņi neatrada, un ziņojumā noteikti nebija pat nekāda mājiena par to, ka tam būtu ārstnieciskas īpašības. Viņi to precīzi nokopēja, izveidojot klonu, kas bija identisks dabīgajam kristālam ar visām tajā ietvertajām sastāvdaļām, bet tam nebija tā spēka, kas piemita oriģinālajam kristālam. Lai arī kas būtu tā dzirkstele, kas liktu kristāla savienotajām sastāvdaļām dziedināt tādā veidā, kādu jūs visi pieredzējāt, to nevar izdarīt ar laboratorijas instrumentu palīdzību. Viņa norādīja uz lausku, kas atradās Rosa rokā. Taču šim kristālam tas ir jāpaveic. Aizvediet to mājās, sasmalciniet kārtīgu porciju, samaisiet ar dzērienu un iedodiet Lorīnai. Man pašai patīk to pievienot tējai kopā ar kondensēto pienu. Viņa pasmaidīja. Bet man garšo saldumi.

Vai jūs šo vielu esat lietojusi ?

Māsa Šantala satvēra smago krucifiksu, ko nesāja ap kaklu.

Tas man ir palīdzējis izdzīvot. Kā gan citādi es būtu saglabājusi sevi tik ilgi? Tik ļoti ilgi.

Skatoties māsas Šantalas acīs, kuras pirmo reizi, kopš Ross bija viņu saticis, likās tik neaizsargātas, viņš pamanīja visas tās sāpes un vientulību, kas tagad atklājās viņam. Pēkšņi viņš saprata, cik liela bija māsas Šantalas uzticība dārzam, cik ļoti viņa bija tam ziedojusies. Rosām pārskrēja trīsas.

Vai pirms jums ir vēl bijušas citas Glabātājas? viņš jautāja.

Nē. Nav bijis citu. Tikai es. Es biju jauna mūķene, kas rūpējās par Orlando Falkonu. Es biju līdzvainīgā "Sātana grāmatas" slēpšanā. Es biju tā, kam viņš uzdeva atgūt savu īpašumu šo piezīmju grāmatiņu un aizsargāt dārzu.

Bet kāpēc?

Kāpēc?

Kāpēc jūs viņam palīdzējāt? Kāpēc jūs devāt šo zvērestu?

-Tāpēc, ka es viņu mīlēju. Es viņu mīlēju vairāk nekā baznīcu. Es viņu mīlēju vairāk par dzīvību. Viņa mazliet pašūpoja galvu. Es viņu mīlēju vairāk par nāvi. Kad viņš prasīja, lai es zvērētu, ka aizsargāšu viņa dārzu līdz brīdim, kad kāds atšifrētu manuskriptu un pierādītu, ka ir cienīgs pārņemt viņa mantojumu, man nebija ne jausmas, cik ilgi tas būs jāgaida. Brīdi viņa klusēja, it kā sapinusies savās domās. Pirms viņu pie kauna staba sadedzināja, arī viņš deva man zvērestu.

Kas tas bija par zvērestu?

Es lūdzu, lai viņš apsola mani gaidīt. Vai jūs zināt, ko viņš atbildēja? Vājš smaids rotājās uz viņas lūpām. Es mūžīgi tevi gaidīšu. Viņa pamāja uz dārza pusi, uz akmeņu kalniņu. Šeit ir sadedzināts tas, kas palika no viņa pāri. Es paņēmu Romā viņa pelnus. Kādu dienu. Es ceru, ka drīz. Mūsu gaidām pienāks gals, un mēs atkal savienosimies.

Vai jūs bijāt tur, kad viņš nomira?

Es skatījos, kā viņš mira. Māsa Šantala novērsa skatienu.

Ross vēroja viņas kādreiz tik skaisto seju. Jūs esat dzīvojusi vairāk nekā četrus ar pusi gadsimtus?

Es esmu tik ilgi eksistējusi, jā gan. Tas ne vienmēr ir kas līdzīgs dzīvošanai.

Bet tas taču nav iespējams, sacīja Ross, mēģinādams to ar prātu aptvert.

Viņa iesmējās. Tie bija smiekli bez kādas jautrības.

Paskatieties uz visu to, kas atrodas šajā dārzā. Atcerieties savu lauzto delnu. Paskatieties uz kristālu, kas atrodas jūsu rokā. Un tad pasakiet man, kas ir tas, kas nav iespējams.

Bet kā jūs dzīvojāt? Kā jūs varējāt sevi tik ilgi uzturēt?

Viņa notrīsēja.

Tēvs Orlando bija no bagātas kastīliešu ģimenes. Kad viņš nomira, viņš man bija atstājis līdzekļus, ar ko es varēju iztikt vairākus gadus. Tad es iemaldījos zudušajā pilsētā un atradu tās zeltu, daļu tā es ieguldīju ļoti ilgam laikam. Nauda ir vismazākais, par ko es uztraucos.

Ross pamāja, atcerēdamies, ka zikurātā trūka dažu zelta stieņu.

Bet kā tad ar jūsu tiesībām, jūsu pasi, jūsu identitāti?

Es joprojām paliku mūķene, un tas man palīdzēja. Māsa Šantala ir mans oficiālais vārds. Mans katoļu ordenis to man deva, kad man bija septiņpadsmit gadu. Es to paturēju, un ilgu gadu laikā tas ir kļuvis par to, kas es patiesībā esmu. Bet manas ilgās dzīves laikā man ir bijuši vairāki legāli vārdi visi tie bija aizgūti no bērniem, kurus es aprūpēju slimnīcā. Kad viņi nomira, es dzīvoju tālāk ar viņu identitāti. Viņu dēļ ieguvu dažādas pases franču, itāļu, britu -, tikai vēl ne Amerikas. Viņa pasmaidīja. Jūsu valsts ir ļoti jauna tikai uz pusi tik veca kā es.

Ross pēkšņi atcerējās sešus datumus, kas bija uzskrāpēti uz el halo, katrs no tiem bija apmēram ar septiņdesmit gadu atstarpi.

Jūs atgriezāties šeit pēc katra jūsu nodzīvotā mūža, lai papildinātos nākamajām?

Māsa šantala pamāja ar galvu.

Es domāju, ka esmu izdzīvojusi sešus mūžus. Katrs no tiem ilga apmēram septiņdesmit gadus. Gluži tāpat, kā es nācu pārbaudīt, kas notiek ar dārzu, es atgriezos šeit atjaunot savu veselību un manus kristālu krājumus, lai varētu turpināt savu eksistenci. Kā jau es teicu, kristāli palēnināja manu novecošanos, bet tie nespēja atdot jaunību. Reizēm es vēlējos uzzināt, kā būtu bijis tad, ja es būtu šeit palikusi visu laiku vai tad es būtu palikusi mūžīgi jauna. Taču man bija jābūt visur citur, lai es varētu izpildīt savu uzdevumu un doto zvērestu. Man vajadzēja uzmanīt tēva Orlando manuskriptu un sekot, vai kāds jau nav to atšifrējis. Bez tam mans veselais saprāts lika man dzīvot un darīt labus darbus reālajā pasaulē. Viņa paplikšķināja pa Rosa roku. Katrā ziņā man pašlaik rit jau septītais mūžs. Es ceru, ka pēdējais. Es esmu izdarījusi visu, ko varēju. Jūs esat ceļā uz Lorīnas atdzīvināšanu. Reiz jūs to paveiksiet, un tad es varēšu savu nastu pārlikt uz viņas pleciem. Mans zvērests būs piepildīts. Mēs abi esam dabūjuši to, ko gribējām. Rīt mums jādodas projām.

Jau rīt?

Viņa uzsita pa kristālu Rosa delnā.

Mums tas ir jānogādā jūsu sievai pēc iespējas ātrāk.

Vai jūs esat pārliecināta, ka tas viņu izdziedinās?

Māsa Šantala atkal mirkli vilcinājās un atskatījās tuneli.

Es par to esmu pilnīgi pārliecināta. Visu šo gadu laikā es kristālu spēku lietoju, vienīgi lai palēninātu savu novecošanos un atjaunotu veselību, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas izdziedinās jūsu sievu. Pēdējās dažas granulas, kas man bija palikušas, es iedevu viņai, un jūs redzējāt to iedarbību.

Tam bija ļoti niecīga iedarbība.

Viņa saviebās.

Jums ir jātic, Ros. Lielajos kristālos būs pietiekami daudz spēka. Viņa pamāja uz tuneli. Vienīgais veids, kā izveseļošanos varētu garantēt, būtu paņemt paraugu no paša pirmsākuma, no pirmavota, kuram, kā ticēja tēvs Orlando, piemīt neierobežots spēks. Bet tas nav iespējams.

Tēvs Orlando devās augšup pie tā un izdzīvoja.

Tomēr es nezinu, kā tas viņam izdevās. Katrā ziņā tas nav reāli. Ar to kristālu, ko jūs turat rokā, pilnīgi pietiks, lai izglābtu Lorīnu un jūsu vēl nedzimušo bērniņu. Nāciet, Ros, māsa Šantala sacīja, vedinādama viņu atpakaļ dārza gaismā. Iesim pie pārējiem. Pasakiet viņiem, ka mēs dodamies mājās. (

Ross vērās lejup uz kristālu, ko turēja rokā, un saprata, ka viņam ir jājūtas pateicīgam. Taču joprojām, acīm atkal aizklejojot tuneļa virzienā, viņš izjuta smeldzošas šaubas.

54 TAJĀ NAKTĪ

Makets pamāja ar galvu māsas Šantalas virzienā.

Vai jūs maz zināt, cik ļoti daudz ekspedīciju ir nosūtījušas lielās farmācijas firmas uz visas pasaules džungļiem, lai tās atrastu augus, kuriem piemistu izdziedināšanas īpašības? Simtiem. Tūkstošiem. Tās atrada dažus augus, bet nekad neko patiešām ievērojamu. Nekad neko līdzīgu šai vietai. Šī vieta ir pilnīgi neiedomājama. Te ir viss nepieciešamais. Tā ir kā visaptverošs medicīnisks kabinets. Mūsu pienākums ir dalīties tajā ar visu pasauli.

Māsa Šantala savukārt pamāja ar galvu uz Haketa pusi.

Lai ari kas dzīvotu šajā vietā, tas nespēs izdzīvot ārpus tās. Ne ūdens, ne augi nebūs lietojami ārpasaulē. Un vēl svarīgi ir tas, ka jūs visi devāt zvērestu, pirms šeit ienācāt. Jūs apsolījāt nekad nerunāt par šo vietu vai kaut ko no tās paņemt sev līdzi.

Hakets neizskatījās pārāk laimīgs.

Bet šī vieta ir pārāk apbrīnojama, lai to paturētu slepenībā.

Jūs devāt zvērestu. Un zvēresti ir jātur.

Un es to ari turēšu. Tas ir tā, it kā ārsta…

Māsa Šantala aizsvilās.

Jūs nevarat izvairīties no dotā zvēresta. Zvērests ir tikai vai nu balts, vai melns. Lai to lauztu, nepietiek ar kaut cik ticamu atvainošanos vai attaisnojamu iemeslu. Vai nu jūs turat savu solījumu, vai arī to laužat. Te nav vidusceļa. Zvērests ir dots uz visiem laikiem.

Saule norietēja, un viņi visi sēdēja ap mazu ugunskuru. Viņi bija paēduši pusdienas un tagad dzēra kafiju, un polemizēja par vietu, kurā pašlaik atradās. Rosām ļoti patika Haketa viedoklis, taču iepriekš, kad viņš bija Zebai parādījis savā mugursomā paslēpto kristālu un pastāstījis viņai par to, ko bija pieredzējis slepenajā alā, viņa pilnīgi nostājās māsas Šantalas pusē.

Ros, Lorīna pārtulkoja Voiniča manuskriptu, viņa ir pelnījusi, lai dārzs viņu izglābtu. Savukārt māsa šantala sagaida, ka Lorīna dārzu aizsargās. Ja jau Falkons un māsa Šantala ticēja, ka tam, kas spēs iztulkot Voiniča manuskriptu, ir jāizlemj, kas turpmāk notiks ar šo vietu, tad viņi nevarētu atrast šim nolūkam vairāk piemērotu cilvēku kā Lorīna. Un ko es vēl tev teikšu Lorīna nekad nespētu atklāt šo vietu visai pasaulei. Jo viņa zinātu, ko pasaule ir spējīga izdarīt ar dārzu.

Māsa Šantala pagriezās pret pārējiem.

Jums visiem ir jāciena dotais zvērests. Tā bija vairāk pavēle, nevis jautājums.

Jā, ātri noteica Zeba.

Un jūs? Māsa Šantala paskatījās uz Mendosu.

Ļaudis būtu ar mieru atdot visu, lai tikai nonāktu šajā vietā un taptu izdziedināti. Bet mums pietiks ar zeltu, ko dabūsim zaudētajā pilsētā. Es turēšu savu zvērestu, Mendosa nopietni atbildēja.

Bet, māsa, kāpēc jūs negribat visai pasaulei pavēstīt par šo dārzu? aizstāvējās Hakets. Tas varētu dot tik daudz laba.

Kam? jautāja Zeba.

Hakets pārsteigts pagriezās pret viņu.

Cilvēcei, protams. Sis dārzs varētu glābt dzīvības.

Bet kaspasargās šo vietu?

Ko jūs ar to domājat?

Šī vieta slēpj sevī lielas iespējas. Ne tikai cilvēcei. Kā jūs domājat ko iesāks cilvēki, kad dārzu atradīs?

Izmantos to dziedināšanai, protams.

Vai ar šo mazo dārzu pietiks, lai izdziedinātu visas pasaules iedzīvotājus? Kas noteiks to, kurus cilvēkus ir jāārstē vispirms? Kurš noteiks šīs prioritātes, pirms dārzs tiks galīgi iztukšots un izpostīts? Un ko iesāksim mēs pēc tam, kad būsim šo vietu izsmēluši un nogalinājuši visas šeit dzīvojošās radības un būsim darījuši to vienīgi tādēļ, lai paildzinātu mūsu dzīvi?

Mēs varētu to saglabāt, atbildēja Hakets.

Zeba par to tikai pasmējās.

Vienīgais, ko cilvēce labi saglabājusi, ir drupas. Un es apzināti lietoju šo terminu cilvēce. Mēs darbojamies kā galīgi muļķi, lai saglabātu dzīvības resursus. Mēs darām visu, lai tos pilnīgi izmantotu vai pārvērstu drupās. Vienīgi tad, kad jau ir par vēlu, mēs pēkšņi pievēršam uzmanību šai problēmai. Māsai Šantalai ir pilnīga taisnība šī vieta ir jāpatur noslēpumā.

Bet ja nu farmaceitiskā rūpniecība varētu izanalizēt, kas šeit īsti atrodas? jautāja Hakets. Mēs taču redzējām, cik ļoti svarīgs bija strauta ūdens zudušajai pilsētai. Dārza ūdens droši vien satur celma šūnu reģeneratorus, elektrolītus, aminoskābes. Zinātnieki varētu to visu sintezēt. Un saražot to visu pietiekamā daudzumā.

Zeba atkal iesmējās.

Mēs ari zinām, kas notika ar zudušo pilsētu, kad tur izzuda ūdens. Pat ja šīs firmas neiznīcinātu dārza spēku, vai jūs tiešām domājat, ka farmācijas industrija šis ētikas, morāles un altruisma paraugs pēc tam kaut ko no tā visa atdos par brīvu?

Hakets sarauca uzacis.

Viņi vismaz varētu to padarīt pieejamu.

Vai jūs esat pieredzējis, ka farmācijas kompānijas būtu kaut ko padarījušas pieejamu it īpaši, ja tas ir tik ļoti vērtīgs un pieļautu, ka to kāds saņemtu atpakaļ par brīvu? Paskatieties, kas Āfrikā notiek ar zālēm pret HIV. Un, pat ja viņi atdotu dārzu atpakaļ, vai tas būtu labi? Padomājiet, tad mums būtu pasaule bez slimībām un nāves, vienīgi arvien ātrāk augoša populācija, kur visiem būtu nepieciešama deva, lai būtu vienmēr veseli un dzīvotspējīgi. Katrā ziņā šī vieta varētu likt visai farmācijas industrijai pēkšņi bankrotēt. Un viņiem vajadzētu to iznīcināt, pirms tā iznīcinātu viņus.

Kaut arī Zeba bija pārlieku pesimistiski noskaņota, Ross baidījās, ka viņai ir taisnība. Ja te varētu runāt par degvielas biznesu kā alternatīvu, Ross zināja, ko viņa industrija darītu vai nu šo iespēju izmantotu, vai iznīcinātu.

Hakets jau gribēja atbildēt, bet māsa Šantala pacēla roku gluži kā cīņas šķīrējtiesnesis.

Šeit atrodamie kristāli nevar tikt sintezēti, viņa sacīja. Pirms dažiem gadiem es liku izanalizēt paraugu, un laboratorija neko neatrada, tikai aminoskābes un radioaktivitātes līmeni. Ideja par kristālu sintezēšanu bija nederīga.

Viņi neko neatrada? Hakets uztraucas. Pat ne celma šūnu veicinātājus? It neko tādu, kas iespējams varētu izskaidrot, kā tie maina DNS?

Mūķene pakratīja galvu.

Es pieņemu, ka tas, kas nosaka dzīvību šajā vietā, ir DNS priekštecis, teica Ross.

Hakets kādu brīdi padomāja.

Jūs domājat, ka visa šī vieta varētu pastāvēt ar kaut ko līdzīgu ribonukleīnskābei vai pat ar kaut ko vēl primitīvāku?

Lai arī tā būtu visprimitīvākā dzīvības forma, teica Ross. Būdams ģeologs, es varu vienīgi izskaidrot šīs vietas rašanos kā regresu, kad dzīvība pirmo reizi parādījās uz Zemes. Šī pat varētu būt tā vieta, no kurienes dzīvība radusies. Ja DNS ir kaut kas līdzīgs Windows programmatūrai, tad, lai ari kas tas būtu, kas atrodas aiz dārza, tas ir kā Maikrosofta DOS. Tas ir pamats programmēšanai aiz DNS. Tas ir materiāls, kas veido DNS. Iespējams, ka tas nav atrodams nekur citur pasaulē. Tieši tādēļ laboratorija nevarēja to atklāt tas nekad iepriekš vēl nebija redzēts. Viņiem nebija ne jausmas, ko viņi meklē.

Hakets sāka māt ar galvu.

Liekas, šajā dārzā katrs organisms ir attīstījis citādus fenotipus nekā tos, kas atrodas ārpasaulē. Daļa no tiem varētu būt sastopami tikai apkārtējā vidē atbilstoši šīs vietas nošķirtībai no pārējās pasaules, bet lielākā daļa varētu būt attīstījušies no vēl primitīvāka genotipa.

Pie velna, kāda ir atšķirība starp fenotipu un genotipu? prasīja Zeba.

Genotips ir organisma gēnu summa, tā instrukciju grāmatiņa. teica Hakets. Fenotips ir fiziska forma, un to var noteikt, ņemot vērā organisma gēnus un apkārtējo vidi. Tā, piemēram, jūsu matu, ādas un acu krāsu nosaka jūsu genotips, bet tie ir skaidri izteikti jūsu fenotipā. Būtība ir tāda, ka lielākā daļa radību ir attīstījušas savus atšķirīgus genotipus un fenotipus. Cilvēka genotips, piemēram, izmanto savu fenotipu, lai izdzīvotu tas rada mūsu ķermeņos vēlēšanos pēc seksa, lai mūsu gēni varētu turpināt attīstību. Bet ļoti daudz evolūcijas biologu tic, ka pats pirmais dzīvais organisms ir bijis tik ļoti noteicošs, ka būtībā ir līdzinājies turpmāko programmu kalniem. Genotipi bija fenotipi. Ja dzīvība šeit ir tik primitīva, ka domā Ross, tad pamata genotips, dzīvības pirmatnējā programma, iespējams, joprojām šeit pastāv savā primārajā formā, lai kāda tā arī būtu.

Vai šīs vietas pastāvēšanu vispār nevar zinātniski izskaidrot? nopietni jautāja Mendosa. Tad tā ir svēta. Būtu ļoti svarīgi te neielaist zinātniekus un biznesmeņus. Vienīgi Baznīca var noteikt, ko pasākt šādā dārzā.

Kāda Baznīca? jautāja māsa Šantala.

Mendosa nosodoši saviebās.

Jūs taču esat mūķene. Ir tikai viena Baznīca, kura var noteikt to, kas būtu pats labākais šai vietai.

Māsa Šantala pakratīja galvu.

Reiz kāds dižens cilvēks, priesteris, teica, ka šī vieta ir Dieva dārzs, un es viņam ticu. Šī ir svēta vieta. Viņa bridi klusēja. Tā ir pārāk svēta, lai to kontrolētu kāda Baznīca vai reliģija. Māsa Šantala nogurusi nopūtās. Ļaujiet man jums pastāstīt, kā šī vieta tika atklāta un kādēļ mani draugi Ross un Zeba devās šurpu kopā ar mani. Nākamajās minūtēs māsa Šantala viņiem izstāstīja visu par Orlando Falkonu, Voiniča manuskriptu, Lorīnu, Rosu un Torīno. Hakets un Mendosa aizrautīgi klausījās, līdz māsa Šantala beidza stāstīt.

Mendosa sarauca uzacis.

Māsa, vai tiešām jūs labāk uzticētu šī dārza nākotni sievietei, kas bez samaņas atrodas slimnīcā, nekā jūsu pašas Baznīcai.

Reiz Lorīna tiks izdziedināta, un es varēšu nolikt savu nastu. Es esmu vienkārši izpildījusi savu zvērestu. Ne vairāk un ne mazāk. Vienīgais, ko es prasu jums lai jūs izpildītu savējos.

Hakets pagriezās pret Rosu.

Vai jūs domājat, ka ordeņa priekšnieks ir iesaistīts jūsu sievas savainošanā?

Man tam nav pierādījumu, bet pēc tā, kas notika ar bandītiem uz upes, es to pieļauju.

Bet viņš taču ir Romas katoliskās Baznīcas amatpersona, noteica Hakets.

Ross pavērās tumšajā dārzā.

Tad vēl jo vairāk ir iespējams, ka viņi vēlas šo vietu sev.

Tātad kad mēs dodamies ceļā? jautāja Zeba.

Rīt. Vispirms mēs atgriezīsimies zudušajā pilsētā. Māsa Šantala pagriezās pret Haketu un Mendosu. Pēc jūsu zelta. Pēc tam Ross, Zeba un es atgriezīsimies Amerikā.

Hakets uzlika savu roku uz Rosa pleca.

Mēs šeit zaudējām Varesu, viņš skumji sacīja, taču liekas, ka mūsu džungļu ceļojums nav bijis pilnīgi veltīgs. Mēs visi esam dabūjuši to, ko meklējām.

Ross pamāja.

Jā, es domāju, ka tā arī ir. Taču, pat to sacīdams, viņš paskatījās atpakaļ uz bīstamajām alām un domāja par gaismu, kas izstaroja no asins tuneļa: par pirmsākumu. Tagad bija skaidrs, ka dārzs un tā neparastās dzīvības formas bija vienīgi apbrīnojamu spēku izpausme, kas viņu šeit pievilka. Tas patiešām bija brīnumainā dārza pirmavots, ko Hakets sauca par pamata genotipu. Un, kad viņš domāja par tā spēku un viņa paša neprātīgo vēlēšanos nodrošināt Lorīnas atveseļošanos, viņš saprata, ka, iespējams, viņš nav sasniedzis to, kā dēļ šeit ieradās, lai gan viņa somā atradās kristāls. Katrā ziņā vēl ne.

55

Nākamajā rītā Ross pamodās agri un, kamēr pārējie vēl gulēja, aizzagās uz bīstamajām alām. Ross īsti nezināja, ko viņš cerēja tur ieraudzīt, taču bija skaidrs, ka pirms atgriešanās mājās alas vēl vajadzētu papētīt. Iegājis tajās, viņš pabrīnījās, cik tās ir vecas. Viņš prātoja, ka radioaktīvā pārbaude tās datētu vismaz ar radīšanas pirmsākumiem.

Alas pustumsā viņš ievēroja divas baltas figūras, kas baseinā no ūdens vilka ārā kristālu lauskas un grauza tās ar iespaidīgi asiem zobiem. Kad nimfas grauza kristālu, likās, ka viņu caurspīdīgi baltā miesa tumsā vibrē. Ieraudzījušas Rosu, viņas nekavējoties apstājās un jau pavēra mutes, lai sāktu dziedāt. Viņu balsis piepildīja alu, sasniedzot kreščendo, un tad strauji apraujoties. Viņas vairs nekustējās, tikai vēroja Rosu. Tad Ross atdarināja viņu tikko dziedāto dziesmu. Noti pēc nots. Viņas atkal atvēra mutes. Šoreiz viņas nodziedāja augstāku un vairāk sarežģītu nošu salikumu.

Ross atkal to atdarināja. Nošu augstums un skaņas izdevās nevainojami.

Viena no nimfām pienāca tuvāk. Viņai bija sarkani ziedi zariem līdzīgajos "matos". Viņas mute pavērās, un no tās atskanēja čivinoša skaņa līdzīga smiekliem. Pienākusi klāt, nimfa samulsa. Tās platās acis Rosām atgādināja Disneja multiplikācijas filmas, taču, kad viņš tajās ielūkojās ciešāk, nevarēja tur saskatīt nekādu jūtu, neko sakarīgu. Radības mute, kas bija pilna ar asiem dzīvnieciskiem zobiem, apstiprināja, ka tā nav cilvēciska būtne. Un tomēr, kad viņš atdarināja dziedāšanu, likās, ka viņas atsaucas. Ross prātoja, vai ar: Orlando Falkons, šis izcilais lingvists un sazināšanās meistars, bija darījis kaut ko līdzīgu pirms visiem daudzajiem gadu simtiem. Vai viņš bija centies kaut kā sazināties ar šiem radījumiem, it īpaši pēc tam, kad tika nogalināti konkistadori? Vai tie bija viņa vienīgie biedri, kamēr viņš uzturējās šajā dīvainajā un briesmu pilnajā paradīzē? Vai ciešā tuvība un atkarība ietekmēja viņa vēlmi šīs būtnes antropomorfizēt un nosaukt par Ievām? Vai viņš tajās saskatīja vienkāršāku, daudz nevainīgāku cilvēcības variantu, kas sauca atpakaļ uz tiem laikiem, kas bija, pirms mēs tikām samaitāti, uz Ēdeni?

Ross veica eksperimentu. Viņš radīja pats savu skaņu rindu. Kaut gan, tiklīdz bija nodziedājis pirmās notis, viņš apjauta, ka melodija nepavisam nav viņa paša radīta. Neapzināti viņš bija atveidojis melodiju no Spīlberga filmas. Taču, kad viņš apklusa, nimfas nekavējoties to atdarināja. Nevainojami.

Viņš izmēģināja citu melodiju Džeimsa Bonda tēmu. Un atkal nimfas to nevainojami atdarināja. Nu jau no tumsas parādījās arvien vairāk šo radību. Visas tās vērīgi sekoja spēlei.

Viņš nedaudz nogaidīja, un viņa jaunā draudzene, nimfa ar sarkanajiem ziediem matos, izdzieciāja citu skaņu sēriju. Atšķirībā no Rosa filmu melodijām nimfu notis skanēja it kā nejauši, tajās nebija skaidri saklausāmas melodijas, tā bija kā prozas atšķirība no poēzijas. Tomēr Ross atdarināja nošu secību, un visas nimfas apbalvoja viņu ar smiekliem līdzīgo čivināšanu.

Tad viņš'sāka dūkt Rozā Panteras tēmu, bet pēkšņi viņu apklusināja kliedziens. Tas ilga tikai pāris sekundes, taču īsā, caururbjošā skaņa lika Rosām notirpt. Nimfas apklusa un pagriezās pret alu. Ross sekoja viņu skatieniem. Tumsā starp cauruļveida taustekļu gūzmu viņš ieraudzīja kādu vaļēju taustekļu kūniņu, kas atsedza nimfu ar milzīgu vēderu. Starp viņas izplestajām kājām, kas bija savītas embrijveida pozā, atradās vēl kāda cita nimfa, nedaudz pelēkā krāsā, bet gandrīz tikpat liela kā māte ja vien varēja ticēt tam, ko viņš redzēja. "Bērns" sakustējās, un trīs nimfas, kas to visu uzmanīgi vēroja, izcēla to no kūniņas un aiznesa uz vienu no baseiniem, pacēla dažas kristāliskās šķembas un, paņēmušas tās zobos, pabaroja jaundzimušo no mutes mutē. Kad tas norija piedāvāto barību, tā nespodri pelēkā krāsa iemirdzējās tikpat starojoši balta kā citām nimfām.

Četras citas nimfas devās pie kūniņas un pacēla māti. Arī to krāsa mainījās un kļuva tumšāka, gluži kā zivij, kad tā zaudējusi svaigumu. Muskusa un sinepju sēkliņu smarža, ko Ross jau bija vakar sajutis, tagad kļuva spēcīgāka. Likās, ka māte ir tik tikko dzīva, taču pārējās nimfas pat nemēģināja viņu aiznest uz baseinu un atdzīvināt, kā to bija darījušas ar jaundzimušo. Tās pacēla viņu augstu uz pleciem un aiznesa pie asins tuneļa ieejas, kur apstājās.

Sešas citas nimfas iztraucās no alas un atgriezās ar augļiem un dažādiem augiem. Pilnīgā klusumā viņas izveidoja procesiju aiz četrām nimfām, kas turēja mirstošo māti. Un tad, it kā pēc neredzama mājiena, viņas sāka dziedāt. Tā bija spokaina melodija, kuru dziedot viņas iegāja tunelī un devās projām pa taku garām mutuļojošam strautam.

Ross palūkojās apkārt alā. Visas pārējās nimfas nodarbojās ar jaundzimušo. Brīdi vilcinājies, sirdij strauji dauzoties, sajuzdams somā paslēpto kristālu, Ross apzinājās, ka jābūt pateicīgam par to, kas viņam piederēja, un jādodas projām. Tomēr viņš to nespēja. Vēl ne. Viņš sekoja procesijai, kas iegāja tunelī.

56

Ross kavējās procesijas aizmugurē, turēdamies piesardzīgā atstatumā no ejošajām nimfām. Līkumainā taciņa bija slapja un nelīdzena, bet Rosa Timberlenda zābaki labi noturējās uz pakāpieniem, kas bija klāti ar kristāliem. Ejot pa taku, Ross saprata divas lietas tunelis bija garš, un, jo tālāk viņi virzījās, jo gaisma kļuva arvien spilgtāka.

Viņš domāja, ka viņi jau ir gājuši apmēram piecpadsmit minūtes, te pēkšņi nimfas pārstāja dziedāt. Tagad gaisma jau bija tik spilgta, ka likās tajā viss atspīd tik balts kā Alpu virsotnēs. Nespēdams neko saskatīt, viņš iespiedās kādā nišā un uzlika saulesbrilles. Kad acis pierada pie gaismas, viņš varēja apbrīnot mirdzošu kristāla klinti, kas ieskāva šo vietu.

No nišas vērodams, viņš redzēja, ka tunelis priekšā izliecas un paplašinoties izveido nelielu telpu ar mazu ūdenskritumu. Telpas pamatne bija līdzena, bet aiz tās taka pacēlās daudz augstāk, vedot uz kaut kur mirdzošu gaismu. Šajā

augstākajā līmeni pie ūdenskrituma pa labi no galvenās takas tunelis no jauna paplašinājās un izveidoja vēl vienu nelielu telpu, kuras sienās bija sīkas alas un tuneļi. Spilgtās gaismas dēļ likās, ka ikviena alas ieeja ir piķa melna, taču Ross ievēroja, ka tajās lokās tumšas radības. Ēnā uzplaiksnīja divi sarkani plankumi, kas Rosām atgādināja kaimanu acis krokodilu apsēstajā upē. Ross neviļus noskurinājās.

Nimfas bija sapulcējušās pie ūdenskrituma lejas daļas. Trīs no tām, nesdamas augļus un citus augus, pa taku tuvojās augstākajam līmenim. Viņām vēl ejot, pārējās nimfas atkal uzsāka dziedāšanu. Šoreiz tā vairāk izklausījās pēc monotonas buramvārdu skandēšanas divas notis atkārtojās atkal un atkal. y

Dziedāšanai atbalsojoties sienās, trīs nimfas sasniedza augstāko alas līmeni un pagriezās pa labi uz telpas centru. Viņas nolika augļus uz zemes daudzo alu priekšā, un, tiklīdz viņas atgriezās pie pārējām, dziedāšana apklusa. Dažu nākamo sekunžu laikā augšējā alas telpa eksplodēja ložņājošu radījumu varmācīgās orģijās. Gari, tumši rēgi izšāvās no alām un tuneļiem un uzbruka barībai. Tie nevilcinājās izlocījušies no sienām, saplosīja augļus un augus un acumirkli atgriezās savos midzeņos. Tad tie nekavējoties devās nākamajā uzbrukumā, atkārtojot šo neprātīgo darbību tik ilgi, līdz nekas vairs nebija atlicis. Tas viss beidzās tik ātri, ka bija grūti aptvert, kas īsti ir noticis.

Pēc tam kad barības vairs nebija un radījumi bija atgriezušies savās alās, Ross joprojām tos redzēja nemierīgi kustoties, sarkanajām acīm zvērojot. Tad nimfas no jauna uzsāka dziedāt un radījumi sastinga. Šoreiz četras nimfas noguldīja mirstošo nimfu uz tā paša paaugstinājuma, kur pirms tam bija nolikti augļi. Nimfa šņukstēja, bet nepretojās, kad pārējās viņu nolika zemē un atgriezās zemākajā alas vietā. Un atkal tiklīdz apstājās dziedāšana, baismīgie radījumi kā raķetes šāvās ārā no sienām viņu garie, tārpiem līdzīgie ķermeņi nekad pilnīgi neatstāja alas. Šoreiz rīšanas trakums turpinājās ilgāk, un Ross šausmās vēroja, kā tumšie, bruņu zvīņām klātie klinšu tārpi urbās cauri upurim ar saviem izplestajiem žokļiem un zāģveidīgajiem zobiem, izraudami no nimfas ķermeņa apaļus miesas gabalus, pirms atgriezās savās alās, un tad no jauna atkal triecoties uz priekšu. Dažās sekundēs kliedzošā nimfa bija asiņojošu brūču izcaurumota un saplosīta.

Kad tas beidzās, nimfas pagriezās un devās atpakaļceļā lejup pa tuneli, atkal dziedādamas to pašu lauzīto melodiju, kuru dziedāja, dodoties augšup. Ross iespiedās dziļāk nišā un vēroja, kā viņas paiet garām. Bija skaidrs, ka pat šajā brīnumainajā paradīzē dabai bija jāsaglabā līdzsvars, lai cik tas arī būtu nežēlīgi. Pēc katras jaunas dzīvības bija jāseko kādai nāvei. Viens ienāca, otram jāaiziet.

Tiklīdz nimfu dziedāšana kļuva klusāka, viņš mēģināja izkļūt laukā tajā vietā, kur viņi bija stāvējuši un lūkojušies uz nākamo paaugstinājumu klintī. Priekšā viņš varēja saskatīt tuneli, kas tiecās augšup gaismas avota virzienā. Pa labi bija tumša telpa, kuras sienas kā baku rētas izvagoja tuneļi un alas. Kāds no klints izvirzīts priekšmets, kas nebija līdzīgs ar kristāliem klātajiem klinšu akmeņiem, trāpīja pa Rosa aci. Viņam bija nepieciešams tikai īss brīdis, lai saprastu, ka tas ir zobens. Tā asmens bija pārklājies ar kristāliem, bet rokturis un spals vēl bija skaidri pazīstami. Viņš paraudzījās visapkārt un kristāla lauskās ieraudzīja sacaurumotu krūšu aizsegu un bruņu cepures pusi. Tas viss gulēja zemē tikai dažu jardu attālumā no tumšajām alām, un Ross acumirklī saprata, ka šīs lietas bija piederējušas nelaimīgajiem konkistadoriem, kuri bija ieradušies šajā vietā, domādami, ka te atradīs dārgumus. Viņš atkal atcerējās fragmentu no Voiniča manuskripta.

Mācītais priesteris nolūkojās, kā tie visi cits pēc cita nozūd tunelī, un kādu brīdi nekas nenotika. Tad sākās kliegšana. Un strauts iekrāsojās sarkanā krāsā no viņu asinīm.

Ja konkistadori bija devušies augšup uz augstāko līmeni, viņi bija krituši par upuriem klinšu tārpiem. Viņu bruņas un ieroči, kas bija neuzvarami cīņās pret inkiem, bija nelietojami pret šiem plēsoņām. Ross nodrebēja, iztēlojoties, kā šeit tika noslepkavots divdesmit viens vīrs, gluži tāpat kā nimfa. Nebija nekāds brīnums, ka tā ir bijusi īsta asinspirts.

Viņš paskatījās augšup uz ceļu, kas veda uz blāzmojošo gaismu. Pretēji konkistadoriem Ross zināja, ka tā nav dārgumu atblāzma, bet kaut kas vēl daudz vērtīgāks. Prātā ienāca slavenais Luija Pastēra citāts: "Es atrodos uz brīnumu sliekšņa, un tā aizsegi kļūst arvien plānāki." Rosā virmoja uzbudinājums un neapmierinātība. Nebija sasniedzams tas, kas varēja kļūt par svēto Grālu ģeoloģijā, visā zinātnē, tā bija visas planētas dzīvības izcelšanās vieta un noteikti vienīgā iespēja izdziedināt Lorīnu. Viņš vēroja, kā tumsā kustas tumšie rēgi, aizsargādami eju no visiem, kas šeit varētu ienākt. Viņš jau bija mokoši tuvu neticamam atklājumam Zemes vēsturē kaut kam tādam, kas ir devis dzīvību cilvēku rasei, taču tikai viens vienīgs cilvēks to bija redzējis, un arī viņš līdz šim to nav varējis sasniegt. Ja vien viņam būtu pietiekami daudz laika, lai atrastu ceļu, kā apiet klinšu tārpus, kā to reiz bija darījis tēvs Orlando.

Ross kādu brīdi domāja, tad aplaizīja sausās lūpas, atvēra muti un atdarināja nimfu divu toņu dziesmu. Alās nekavējoties apstājās kustība.

Viņš apklusa, un tārpi turpināja kustēties. Dažas radības izšāvās no alām, vārstīdamas žokļus, kā apstiprinot Pavlova nosacījuma refleksa teoriju. Tas nozīmēja, ka dziedāšana ne vien tos nomierināja, bet arī pastāstīja par gaidāmo barību. Viņš vēlreiz nodziedāja tās pašas notis. Radījumi nekavējoties atgriezās savās alās un sastinga. Viņš apklusa, un tajos atkal atgriezās dzīvība.

Vai šādā veidā tēvs Orlando galu galā sasniedza to, ko viņš sauca par el origen?

Ross paskatījās augšup uz gaismu, prātodams, cik gan vēl tālu priekšā tunelī atrodas pirmsākums. Vēl viņš apsvēra, cik ilgi klinšu tārpi varētu palikt nekustīgi, ja nepārtrauktu dziedāšanu, vai tad, kad viņš būs ticis garām šai tuneļa daļai, briesmas vairs nedraudētu. Viņš domāja par kristālu, kas atradās mugursomā. Māsa Šantala bija pārliecināta, ka ar to pietiks, lai Lorīnu izdziedinātu, un viņa lika gandrīz tikpat daudz uz spēles kā viņš. Viņam vajadzētu būt pateicīgam par to, ko bija dabūjis, steigties mājup un vairs neatskatīties. Un tagad…

Bum!

Skaļais rībiens bija apslāpēts, taču nepārprotams.

Bum!

Vēl viens rībiens. Tad iestājās klusums.

Viņš pagriezās un sāka skriet atpakaļ uz priekštelpu.

Kāpēc dārzā kāds šāva?

57 PIRMS KĀDA BRĪŽA

Ārlaulībā dzimis bārenis, kas nācis no Neapoles padibenēm, Leonardo Torīno savā mūžā bija piedzīvojis daudz triumfa brīžu, ne tikai to dienu, kurā viņš kļuva par ordeņa priekšnieku. Tomēr nekas nevarēja līdzināties tai pacilātībai, ko viņš izjuta pašreiz. Pēc ilgās maldīšanās pa alām, kas bija pilnas ar sikspārņu mēsliem un indīgu sēru, viņš ieelpoja svaigu, smaržīgu gaisu, izslaucīja savas sāpošās acis un pārlaida skatienu apkārtnei. Lai kur viņš arī vērtos, visur bija redzami augi no Voiniča manuskripta. Priekšā atradās apaļais ezers, kas bija aprakstīts Falkona liecībās. Un tur bija arī bīstamās alas. Torīno augums ekstāzē notrīsēja. Ne tikai tā-

pēc, ka tēva Orlando mītiskais dārzs patiešām pastāvēja, bet Torīno tagad varēja to pasludināt par Svētās Dievmātes Baznīcas īpašumu. Tagad viņš varēja glābt Baznīcu, kas reiz bija glābusi viņu. Visa pasaule varēja klanīties tās majestātiskuma un spēka priekšā un lūgt to visus pasargāt.

Torīno pagriezās pret kareivjiem. Visi skatījās, mutes pavēruši, cenšoties noticēt tam, ko redzēja acu priekšā.

Kas šī ir par vietu? vaicāja Fuentess.

Torino pasmaidīja.

Šī vieta, seržant, ir tā, kuru mēs pieprasām Svētajai Mātei Baznīcai. Šis ir Dieva dārzs.

Karloss, kareivis, kas bija sekojis Rosa grupai līdz pat beigām, pacēla Šauteni.

Viņi ir šeit. Pa labi no ezera. Un viņi ir mūs pamanījuši.

Torīno pacēla binokli un ieraudzīja vīrieti un divas sievietes trīssimt jardu attālumā. Viena no sievietēm bija sarkanmatainā amerikāniete, otra bija mūķene māsa Šantala, bet Torīno nepazina vīrieti, kas bija kopā ar viņām. Tas nebija Ross Kellijs. Viņi stāvēja pie sakravātu mugursomu grēdas, gatavojoties doties projām. Viņš bija šeit nonācis tieši laikā.

Viņi ir apbruņoti, noteica Fuentess, paceldams savu ieroci pie pleca.

Torīno ieraudzīja, ka nepazīstamais vīrietis pieskrien pie mugursomām un izrauj revolveri un šauteni. Revolveri viņš pasniedza sarkanmatainajai sievietei, pacēla savu šauteni un pavirzīja abas sievietes aiz sevis. Torīno iztēlojās, cik draudīgi izskatījās apbruņotie kareivji, pēkšņi parādoties šajā no pasaules izolētajā vietā.

Kāda būs jūsu pavēle? jautāja Fuentess.

Torino apsvēra situāciju. Viņš varēja pavisam viegli to nokārtot. Viņam tikai būtu jāliek kareivjiem nolaist lejā ieročus, jāpieiet pie Rosa grupiņas un jāparāda oficiālais dokuments, kas viņam piešķir īpašuma tiesības uz šo dārzu. Bet ko pēc tam? Viņš nevarēja ļaut viņiem aiziet. Viņi un vēl kareivji bija vienīgie cilvēki, kas zināja par šīs vietas pastāvē

šanu. Protams, Ross Kellijs nevarētu klusēt, neizdziedinājis savu sievu un neizmantojis izdevību pavēstīt visai pasaulei par savu ģeoloģisko atklājumu. Vatikāna interesēs vēl nebija ļaut pasaulei uzzināt par šo dārzu, katrā ziņā ne līdz brīdim, kad Torīno noskaidros ko vairāk par tā spēku un nolems, kā to labāk izmantot. Viņš izmantos savu pārspēku, lai iebiedētu un kontrolētu Rosu un viņa draugus.

Šie cilvēki ir bīstami, un viņiem nevar uzticēties, viņš sacīja. Mums viņi ir jāatbruņo. Mums nav izvēles. Izšaujiet, lai viņus brīdinātu.

Karloss izšāva virs grupiņas galvām. Vīrietis nepadevās, bet māja, lai sievietes dodas uz bīstamajām alām.

Karloss vēlreiz izšāva, taču vīrietis joprojām panikā nebēga un neatbildēja ar šāvienu. Viņš virzījās atpakaļ tieši uz alām, pacēlis ieroci, lai piesegtu sieviešu atkāpšanos.

Karloss pievilka šauteni ciešāk pie pleca, nolaida zemāk tēmēkli un piespieda pirkstu pie mēlītes.

Es viņu varu atbruņot no šīs vietas.

Torīno pacēla binokli un pārbaudīja dārzu, meklēdams Rosu. Ne viņu, ne arī kādu citu viņš neieraudzīja.

Nē, liec viņam mieru. Ļausim viņiem visiem sapulcēties alās. Tad būs daudz vieglāk viņus aplenkt.

Varbūt tad būs grūti viņus dabūt no alām laukā.

Torīno pasmaidīja.

Tā nebūs problēmu, seržant. Uzticieties man. Viņš devās laukā no dārza uz bīstamajām alām. Nāciet! Iesim darīt Dievam patīkamus darbus.

58

Pirmais, ko Ross ieraudzīja, izrāpies laukā no tuneļa, bija Mendosa, kas, satvēris šauteni, bija pieplacis pie zemes priekštelpā blakus mazajam ūdenskritumam.

Kur, pie velna, jūs bijāt, Ros? viņš nošņāca.

Ross norādīja atpakaļ tuneļa virzienā.

Es mēģināju atklāt, kas atrodas aiz šīs vietas, jūs neticēsiet, kas šeit notiek. Viņš nemierīgi palūkojās atpakaļ uz alu, kur, ēnā paslēpušās, viņus vēroja nimfas. Uz ko jūs šāvāt?

Mendosa pakratīja galvu.

Tas nebiju es. Viņš pamāja uz alas ieeju. Liekas, mums ir radusies kompānija. Mēs visi kravājāmies, lai dotos projām, pēdējo reizi uzmetām acis dārzam, un es jau devos pēc jums. Un tad pēkšņi nez no kurienes parādījās šie zēni.

Ross aiz muguras sameklēja prāvu akmeni un izvilka to no zemes. Zeba un māsa Šantala skrēja pie viņa, cik vien ātri spēdamas, Zeba labajā rokā turēja Haketa revolveri. Hakets, pacēlis šauteni, nosedza viņu aizmuguri, atkāpdamies alas priekšā daudz cienīgākā gaitā. Ross mēģināja saskatīt, no kā viņi bēg, bet nevarēja neko ieraudzīt. Viņš piecēlās, skatīdamies lejup uz ezera otru krastu, un pēkšņi asinis viņa dzīslās sastinga.

Kā, pie velna, viņš ir šeit nokļuvis? ievilkdams elpu, Ross nomurmināja.

Ordeņa Priekšnieks Leonardo Torīno šajās drēbēs izskatījās nedaudz citāds, bet Ross viņu momentā pazina, it īpaši viņa nelielo klibošanu. Apāvis stingrus zābakus, ģērbies audekla biksēs, rūtainā kreklā un bezpiedurkņu jakā, viņš atradās blakus apbruņotiem vīriem formas tērpos ar lielām mugursomām. Viņi gāja, pārliecināti, ka viņu laupījums neizspruks.

Nolādēts! Tas nav labi. Tas ir pat loti slikti.

Zeba un māsa Šantala, sasniegušas Rosu, elsodamas nokrita zemē aiz nākamā lielā akmens.

Dod ieroci man, sacīja Ross. Zeba bija patiesi laimīga, ka var atdot viņam melno pistoli. Viņa izskatījās nobijusies, turpretī māsas šantalas seja bija no niknuma nobālējusi. Viņa tikko bija gandrīz izpildījusi savu zvērestu un atteikusies no atbildības par dārzu, un pēkšņi viss, kā dēļ viņa bija tā pūlējusies, visa viņas ziedošanās bija tuvu kraham.

Hakets iedrāzās alā brīdi pēc viņām ar šauteni rokās. Viņš sabruka zemē blakus Rosām.

Vai šis mūsu viesis ir jūsu viltīgais priesteris?

Ross pamāja ar galvu.

Tas ir ordeņa priekšnieks Leonardo Torīno.

Ko viņš te dara? māsa Šantala nošņācās. Kā viņš varēja atrast šo vietu?

Iespējams, ka viņš ir mums sekojis, Ross sacīja.

Bet kādā veidā? jautāja Hakets. Es domāju, ka mēs esam tikuši no viņa vaļā, kad Osvaldo uz upes nošāva viņa pirātus.

Es tiešām nezinu, atbildēja Ross. Kas šeit īsti notika? Vai viņi tā gluži vienkārši parādījās?

Viņi iznāca no nekurienes un sāka šaut.

Ja viņi būtu gribējuši jūs nošaut, tad jums būtu trāpīts,

no alas dziļumiem atskanēja Mendosas balss. Viņi gribēja, lai jūs paliekat šeit. Lai mēs esam visi kopā.

Hakets pagriezās pret Mendosu un pārlaida skatienu alai, nopētīdams tuneli, baseinus un tālākajās tuneļa nišās vīdošos baltos rēgus.

Vai te ir vēl kāda izeja? Viņš norādīja uz asins tuneli.

Uz kurieni tas ved?

Jūs negribēsiet turp doties, atbildēja Ross. Viņš iedomājās par izeju pāri magmas ezeram aiz priekštelpas un norādīja aiz sevis. Tur, alas dziļumā, iespējams, ir izeja, bet es neieteiktu to izmantot.

Ko tad lai mēs tagad darām? jautāja Zeba. Vai mēs cīnīsimies ar viņiem?

Hakets saviebās.

Šie kareivji ir labi apbruņoti. Un, spriežot pēc viņu mugursomām, viņiem līdzi ir neliels arsenāls.

Mēs nevaram pieļaut, ka viņi tā itin vienkārši paņemtu šo vietu sev, noteica māsa Šantala.

Pāri ezeram nodunēja Torīno balss.

Doktor Kellij, jūs ar saviem draugiem esat ļaunprātīgi ielauzušies manā īpašumā. Viņš pacēla ādas portfeli. Man ir visi nepieciešamie oficiālie dokumenti, lai pasludinātu šo zemi par savu. Mēs negribam jums nodarīt ļaunu, bet šie kareivji ir šeit, lai aizstāvētu manas tiesības. Kareivju ieskauts, priesteris jau bija sasniedzis bīstamās alas. Paskatieties paši. Jums nav no mums jābaidās.

Kā tad, nodomāja Ross. Paraudzījies uz formās tērpušos vīru bargajām sejām un viņu ieročiem, Ross juta, ka izeja pāri magmas ezeram ar katru brīdi sāk likties arvien pievilcīgāka. Torīno tuvojās viņiem, un Hakets pacēla šauteni, un arī Ross palūkojās uz savu pistoli. Tā likās tik maza viņa delnā. Tas bija vājprāts. Viņi nevarēja tos uzvarēt. Viņiem bija jāatzīst sava sakāve. Aiz sevis viņš izdzirdēja Mendosas šautenes metālisko klikšķi, un Ross pēkšņi atcerējās, kā viņš uz upes bija mošāvis trīs bandītus.

Nolaid ieroci, vai arī es šaušu, Mendosa pavēlēja.

Jūs esat tiešām optimists, Hakets teica, parādīdamies no alas. Taču jums būtu jārunā daudz skaļāk, ja vēlaties, lai viņi jūs dzirdētu.

Ne jau viņi. Jūs.

Ross pagriezās un ieraudzīja Mendosas šauteni, kas bija notēmēta tieši uz viņa krūtīm.

Ko jūs teicāt? Ross sarauca uzacis.

Jums derētu būt nopietnākam, sacīja Hakets.

Es esmu nāvīgi nopietns. Nometiet ieročus! Tūlīt!

Hakets nometa savu šauteni, un Ross arī nolika pistoli.

Mendosa pienāca tuvāk un aizspēra ieročus tālāk aiz sevis.

Es nesaprotu, sacīja Ross.

Tūlīt sapratīsiet. Mendosa paaugstināja balsi. Ordeņa priekšniek, vai tu mani dzirdi? Brīdi valdīja klusums.

Vai tas esi tu, Marko?

Jā. Viņi visi ir šeit. Es viņus sūtīšu laukā.

Marko? noteica apstulbusī Zeba. Es domāju, ka jūsu vārds ir Osvaldo Mendosa?

Viņš nepievērsa Zebai uzmanību.

Paceliet rokas un ejiet laukā no alas!

Jūs devāt zvērestu, satriekta noteica māsa Šantala.

Pēc sākotnējā pārsteiguma Rosu pārņēma riebums. Viņš

nespēja noticēt tam, kas bija noticis. Viņš bija jāvis šim vīram, kas pie tam bija izlicies par draugu, iznīcināt nu jau vairs neiespējamos meklējumus, lai glābtu Lorīnu. Un tagad, kad viņš jau bija atradis tik ļoti meklētos līdzekļus viņas izdziedināšanai, viss atkal sagruva.

Visas dusmas, vilšanās un bēdas, kas viņā bija tikušas apslāpētas jau kopš tās nakts, kad tika ievainota Lorīna, tagad izlauzās uz āru. Viņš nekad pirms tam nebija izjutis tādu niknumu. Ross kā neprātīgs pielēca Mendosam klāt, un, izmantodams viņa pārsteigumu, centās sagrābt šauteni.

Ko jūs esat izdarījis? viņš ierēcās, nogrūzdams Mendosu zemē un cīnīdamies, lai atņemtu viņam šauteni. Ko, nolādēts, jūs esat izdarījis? Ross savās trakajās dusmās pat nemanīja, cik ilgi viņi bija cīnījušies, taču, kad viņš beidzot izrāva šauteni un notēmēja to uz vīru, kas viņus bija nodevis, viņš viscaur trīcēja.

Tad viņš uzmeta acis Mendosas labajai kājai un sastinga.

Mendosas džinsi bija uzrāvušies virs zābakiem, atsedzot raidītāju, kas bija piestiprināts pie viņa apakšstilba. Taču tā bija dziļā rēta virs labās potītes, kas apstulbināja Rosu un pilnā mērā atklāja Mendosas un Torīno divkosību. Ross šo rētu jau bija cauri asins miglai reiz redzējis tajā naktī, kad tika ievainota Lorīna, brīdi pirms viņa tika ievainota. Uzbrucējam bija tieši tāda pati rēta virs labās potītes.

Ross nekad iepriekš nebija vēlējies kādu nogalināt, bet tagad, skatoties uz vīru, kas bija sagrāvis Lorīnas dzīvi, viņš gribēja Mendosu vai kā šo neģēli sauca nobeigt. Kad Rosa pirksts jau savilkās, lai nospiestu ieroča mēlīti, aiz viņa ar paceltu šautenes laidi alā iedrāzās kāds kareivis un iesita viņam pa galvu. Ross sabruka, sāpes bija tik spēcīgas, ka acis apžilba it kā no baltas gaismas. Nākamais trieciens pārvērta balto gaismu melnā.

Seržants Fuentess ar saviem kareivjiem aizvilka Rosa ķermeni prom un izveda pārējos laukā no alām. Torīno jau gaidīja pie ieejas un uzsmaidīja vīram, kas pēdējās divas nedēļas bija lietojis vārdu Osvaldo Mendosa. Šajā brīdī, uzvaras eiforijas pārņemts, Torīno pret savu pusbrāli izjuta patiesu pieķeršanos.

To tu labi paveici, Marko.

Kas ir tie kareivji?

Torīno noraidoši pamāja ar roku.

Tā ir aizsardzības nodaļa, ko Lima sūtīja, lai mani pasargātu džungļos. Neuztraucies, viņi ir uzticami. Un tagad izstāsti man par visu, Marko. Kas notika uz upes vēl pirms Ikitosas? Es biju ļoti uztraucies līdz pat brīdim, kad saņēmu tavu satelīta ziņojumu ar brīdinājumu par La boca del inferno.

Viss negāja gluži kā plānots. Bija paredzēts, ka tiem trim vīriem, kurus es nolīgu, lai nobiedētu Rosa grupiņu, jābēg, kad es izšautu brīdinājuma šāvienu. Lai es izskatītos par varoni. Bet tie bija iesācēji un kļuva alkatīgi.

Alkatīgi?

Viņu vadonis Rauls izdzirdēja, ka Ross runāja par priestera grāmatu, un sadomāja, ka ar tās palīdzību varēs iegūt dārgumus. Viņš kopā ar pārējiem diviem centās to paņemt sev.

Vai tu viņus nogalināji? Torīno drūmi paskatījās uz savu pusbrāli.

Man nebija citas izvēles. Rauls gatavojās nošaut mūķeni, bet tu teici, ka viņa vēl varētu noderēt. Marko nodrebinājās. Galu galā tieši tā iemesla pēc Ross un pārējie man vēl vairāk noticēja. Bez tam man tur radās arī vēl citas iespējas.

Torīno pamāja ar galvu.

Tās darbojās labi, Marko. Gan GPS raidītājs uz kuģa, gan otrs raidītājs pie tavas potītes strādāja brīnišķīgi. Tomēr,

kad satelīta signāls sāka pārtrūkt, man jau radās nelielas bažas. Dažas pēdējās dienas viens no kareivjiem jūs izsekoja. Viņš teica, ka jūs esat atstājuši labas pēdas aiz sevis, īpaši sēra alās.

Vai jūs atradāt zudušo pilsētu?

Ko? Nē. Torīno neinteresēja zudušas pilsētas.

Tur bija zelts.

Torīno nepacietīgi pakratīja galvu.

Šeit ir kas daudz vērtīgāks par zeltu. Viņš atkal pagriezās pret Rosu un pārējiem, kurus kareivji jau bija iedzinuši koku un klinšu iežogojumā. Ko tu man vari pastāstīt par šo vietu? Ko tu jau esi izpētījis?

Tas ir kas neticams. Tu vari izveseļoties, tikai dzerot ezera ūdeni un ēdot augus. Šo domu pārņemts, Marko uz bridi apklusa. Kad mēs ieradāmies Ikitosa, man sākās mokošas galvassāpes. Klīnikā man sacīja, ka tas varētu būt viens no simptomiem, ka vēzis ir jau izplatījies smadzenēs. Tās bija visbriesmīgākās galvassāpes, kam nelīdzēja pat spēcīgie sāpju remdētāji, ko lietoju. Man sāpēja katru dienu bez mitas. Un tad es šeit padzēros no ezera, un jau nākamajā rītā sāpes bija pazudušas. Es vēl nekad nebiju juties labāk. Es esmu izdziedināts. Es to zinu. Viņš pieklusināja balsi. Man atauga pat sēklinieks, kas bija izgriezts, un rēta ir pazudusi. Liekas, ka Dievs būtu man uzlicis savu roku, atlaidis manus grēkus un devis man otru izdevību. Un tas nenotika tikai ar mani vien. Torīno noklausījās Marko stāstu par to, kā dārzs bija sadziedējis Rosa lauzto plaukstas locītavu un uzlabojis Haketa un Zebas Kvinnas redzi. Dzer šo ūdeni. Ēd augļus. Un tu pats to jutīsi.

Es to darīšu, es to darīšu, Torīno noteica, vēlēdamies uzzināt vēl ko vairāk. Un kas vēl ir noticis?

Mūķene viņa par šo vietu zina visvairāk. Viņa stāstīja, ka itin viss, kas šeit atrodas, mirtu, ja to iznestu no dārza. Sasmaktu pat ūdens.

Tas zaudētu savu dziedinošo spēku, ja neatrastos vairs dārzā?

Tā viņa teica.

Tad kā gan Ross varētu izdziedināt savu sievu?

Pagājušajā naktī es noklausījos, par ko runāja Ross ar Zebu. Viņš Zebai parādīja savādu akmeni, kuru māsa Šantala bija viņam iedevusi. Tas atrodas viņa mugursomā. Marko pamāja uz bīstamo alu pusi. Mūķene to dabūja tur.

Torīno staigāja pa drēgno alu, un viņa satraukums sāka norimt. Gan baseini, gan ūdenskritums, gan asins tunelis bija patiešām tādi, kā tie bija attēloti Voiniča manuskriptā. Viņš vērīgi ielūkojās tumsā un ieraudzīja tur ēnā pavīdam baltus rēgus. Tām ir jābūt Ievām, kuras Falkons pieminējis savā manuskriptā un liecībās, Torino nodomāja. Kā jau viņš bija baidījies, šī vieta baznīcai varēja sagādāt gan problēmas, gan jaunas iespējas. Viņš pagriezās pret tuneli un atcerējās Voiniča manuskripta fragmentu, kur bija aprakstīts, kā gājuši bojā konkistadori.

Kad es šorīt te ienācu, Ross jau bija augšā. Marko pamāja uz tuneli.

Torīno neslēpa savu izbrīnu.

Ross bija šeit augšā? Vai tu esi pārliecināts?

Es viņu redzēju jau nākam lejā. Viņš teica, ka es neticēšu, ko viņš tur, augšā, ir redzējis.

Torīno ar skatienu sekoja mirdzošajai takai, līdz tā izzuda, un viņā uzbangoja jaunu cerību vilnis. Viņš iegāja tunelī un sāka pētīt kristālus, kas klāja ieeju. Tad, pamanījis kristāla gabalus strauta gultnē, lauskas baseinos un fosforescējošo ūdeni, kas tecēja ārā no alas uz ezeru, viņš noliecās un iebāza roku mutuļojošajā ūdenī. Ko doktors Kellijs tur augšā redzējis?

Nebija laika viņam pajautāt. Marko nodrebinājās. Taču viņš teica, ka gribējis atklāt, kas atrodas aiz šīs vietas brīnumainajiem spēkiem.

Mēs zinām, kas atrodas aiz dārza brīnumainajiem spēkiem. Tas ir Dievs. Torīno atkal palūkojās augšup uz tuneli un domāja par mistisko radix, kas bija minēts tēva Or-

lando inkvizīcijas liecībās. Taču nenāks par ļaunu uzzināt, kādu spēku Dievs, iespējams, ir licis lietā. Man jārunā ar doktoru Rosu Kelliju un māsu Šantalu. Bet vispirms es gribu apskatīt dārzu un pats to kārtīgi izpētīt.

60 NĀKAMAJĀ RiTĀ

Rosu pamodināja Zebas balss.

Ja jau mēs esam ielauzušies svešā teritorijā, tad kādēļ mūs nepadzen? viņa uzstājīgi prasīja.

Es zinu, kādēļ, teica Hakets, Viņiem nav tiesību mūs šeit turēt.

Ordeņa priekšnieks nevar mūs atlaist, rūgti noteica māsa Šantala. Vismaz tik ilgi, kamēr viņš nebūs izlēmis, ko darīt ar šo vietu un mums.

Ross visu nakti nogulēja saraustītā miegā, gan iegrimdams nemaņā, gan atgūdamies. Kad viņš beidzot pamodās, mokošās sāpes galvā bija pārgājušas. Kareivji viņus bija iežogojuši ar koka aploku netālu no vietas, kur bija sadedzinātas tēva Orlando atliekas. Koki un četri laukakmeņi veidoja dabisku žogu, virs kura kareivji bija pārvilkuši brezentu. Šajā pagaidu aplokā katrs no viņiem bija noguldīts uz sūnām klātās zemes, bet viņu potītes un plaukstu locītavas bija sasietas ar plastmasas saitēm. Kareivji viņus baroja un atļāva izmantot dārza stūri izraktās bedres dabisko vajadzību kārtošanai, bet nebija šaubu, ka viņi ir ieslodzītie. Pirmais, ko, atvēris acis, ieraudzīja Ross, bija divi kareivji, kas zem otras brezenta nojumes krāva kaudzē veselu ieroču arsenālu.

Ak kungs, ko tik visu viņi nav atveduši sev līdzi, izstaipīdams kaklu, lai labāk varētu saredzēt, noteica Hakets.

Kas tās par lietām ar piestiprinātām degvielas tvertnēm? jautāja Zeba.

Man liekas, ka tie ir ugunsmetēji, atteica Hakets. Bet tās dzeltenās paciņas? Viens sainis pilns ar tām. Ko gan viņi cerēja šeit atrast? Viņi taču nevarēja iedomāties, ka mēs esam tik bīstami.

Es nedomāju, ka viņi bija nolēmuši vērst ieročus pret mums, Ross sacīja, domādams par Voiniča manuskriptu un konkistadoru bojāeju asins tuneli.

Zeba paraudzījās viņā.

Kā tu jūties? Kā ar tavu galvu?

Tā ir kārtībā. Ross gandrīz nejuta sāpju. Tas palīdzēja koncentrēt dusmas, un tieši dusmas pašreiz noderēja mazliet vairāk nekā izmisums.

ŠI ir brīnumaina vieta, tavu ievainojumu un uztūkumu gandrīz nemaz vairs nevar manīt. Viņa pamāja ar galvu. Skaties, tur ir Osvaldo vai arī kā šis maita sevi sauc. Vai tu esi pārliecināts, ka tieši viņš uzbruka Lorīnai?

Ross pagriezās un ieraudzīja Mendosu vai kā viņu tur sauca iznākam no telts. Viņš juta, ka dusmas atgriežas.

Pilnīgi noteikti.

Priesteris viņu uzrunāja par Marko, Marko Beizinu, teica Hakets. Skatieties, tas izdzimtenis rakņājas pa mūsu mugursomām.

Bezpalīdzīgi gulēdams zemē, Ross iedomājās, ka Lorīna tikpat bezpalīdzīgi guļ savā slimnīcas gultā. Ak debess, kā Rosām viņas pietrūka. Viņš ilgojās piezvanīt tēvam un pajautāt, kā klājas viņai un mazajam. Viņš jau bija tik tuvu abu izglābšanai turēja rokā viņu glābiņu. Viņš vairs nedomāja par pirmsākumu vai bīstamo tuneli. Viņš tikai vēlējās atgūt Lorīnu. Redzot, ka Marko Beizins no viņu mugursomām izvelk kalnu kristālu un sabojāto tēva Orlando

piezīmju grāmatu, Rosu pārņēma jauns dusmu vilnis. Viņam joprojām bija grūti noticēt Torīno divkosībai tā saucamais Dieva cilvēks viņam bija izrādījis savas simpātijas, par to pretī prasot sievas piezīmes pēc tam, kad jau bija pasūtījis ielaušanos viņu mājā, kurā Lorīna tika ievainota. Ross nekādā ziņā nedrīkstēja atstāt šo dārzu bez tā, kā dēļ šeit bija ieradies bez līdzekļa savas ģimenes glābšanai.

Marko pagriezās pret viņiem, pārkāpa pāri Haketam un izvilka aiz jostas aizbāzto dunci.

Vai tu jau atkal nāc iegrūst mums dunci mugurā? jautāja Hakets.

Marko viņā neklausījās un pavēlēja kareivjiem:

Aizbāziet viņiem mutes! Ordeņa priekšnieks negrib, ka viņi sarunātos. Viņš notupās un pārgrieza plastmasas saites uz Rosa un māsas Šantalas potītēm. Ordeņa priekšnieks grib ar jums abiem aprunāties. Viņš uzrāva abus kājās. Iesim.

61

Saki man vienu, Osvaldo, Ross jautāja, kad Marko Beizins viņus veda pie Torīno.

Mans vārds ir Marko.

Labi, Marko, mans uzticamais un uzticības cienīgais draugs, pasaki cik tev Torīno maksā? Cik maksā tāds mēslu maiss kā tu?

Rosa vārdi saniknoja Marko. Kaut kādam zinātniekam, ateistam, kas nekam neticēja, nebija tiesību domāt, ka tas ir pārāks par viņu.

Ordeņa priekšnieks man nemaksā neko. Es to daru, lai attīrītu savu dvēseli. Tas darbs tiek darīts par godu Dievam.

Nē, iebilda māsa Šantala. Šis darbs varētu būt veltīts ordeņa priekšniekam par godu, nevis Dievam.

Ko tu, savas Baznīcas nodevēja, vari zināt par Dieva darbiem? atteica Marko.

Ross apstājās un viņu uzlūkoja.

Vai tu tiešām to dari, domādams, ka tas ir pareizi? Marko pagrūda Rosu uz priekšu, bet viņš vēl nebija beidzis. Atceries mūsu sarunu par to, ka visam pāri stāv darbi. Tu apgalvoji, ka tikai Dievs un Baznīca var izlemt, vai cilvēku darbi ir labi vai slikti. Saki man vienu. Kā tavs Dievs attaisnos manas sievas atrašanos komā? Ross tik spēcīgi sakoda zobus, ka kļuva redzami viņa savilktie žokļu muskuļi.Es nespēju noticēt, ka Varess mira, glābjot tavu dzīvību. Viņa dzīvība neapšaubāmi bija daudz vērtīgāka par tavējo. Es nespēju noticēt, ka izglābu tavu draņķa dzīvību. Man vajadzēja nevis izvilkt tevi no sikspārņu mēsliem, bet atstāt pie taviem draugiem kukaiņiem.

Marko pēkšņi vēlējās likt ģeologam saprast savu darbu taisnīgumu.

Neviens negaidīja, ka tu būsi mājās. Es nebiju domājis nodarīt pāri tavai sievai, bet ordeņa priekšniekam bija vajadzīgas viņas piezīmes. Viņa gadījās man ceļā.

Patiešām. Tāpat kā tie cilvēki, kurus tu nogalināji uz kuģa. Tāpat kā tie, kurus tu norīkoji uz kuģa mūs izspiegot. Vai tos tu biji domājis nogalināt?

-Nē.

Ak kungs, sacīja Ross. Tādā gadījumā es ceru, ka tu gribēji nogalināt mani.

Marko nopūtās un paskatījās Rosām acīs.

Nē, mans draugs, tevi ne. Man kādreiz maksāja par nogalināšanu. Es to darīju labi. Daži uzskatīja, ka es esmu labākais. Es esmu pazaudējis skaitu tiem, kurus esmu gribējis nogalināt, bet zinu, ka viņi visi ir miruši.

Ross palūkojās uz viņu.

Vai tagad tu to saki, Marko, vai arī tie ir Dieva vārdi? Ir grūti saskatīt atšķirību.

Ģeologa atteikšanās viņu saprast un viņa augstprātīgais pieņēmums, ka tikai viņam ir taisnība, saniknoja Marko. Viņš jau bija attaisnojis Rosa un pārējo nodevību. Redzējis dārzu un pārliecinājies par tā spēku, viņš saprata, cik svarīgi ir visu to neatstāt Rosām līdzīgu cilvēku rokās. Vai tādiem, kuri nodevuši Romu, kā māsa šantala. Pat Hakets par naudu atļautu narkotiku kompānijām to izmantot. Tikai Svētā Baznīca varētu un varēja virzīt tā spēku. Tikai viņa pusbrālis, melnais pāvests, spēja saprast, kā to labāk izmantot. Marko sev iestāstīja, ka viņš ir labi kalpojis Baznīcai un grēku piedošana nu viņam ir nodrošināta.

Bīdīdams Rosu un mūķeni uz ieeju bīstamajās alās, viņš pamanīja savu pusbrāli iznirstam no tumša padziļinājuma priekštelpā. Ordeņa priekšnieks turēja rokā kartona vākus.

Skatieties, Torīno sacīja, pienācis tuvāk. Nekādas klibošanas. Šī vieta tiešām ir apbrīnojama. Es gribu, lai jūs abi man visu par to izstāstāt. Viņš pamāja uz blāzmojošā tuneļa pusi. Es īpaši gribētu zināt, kas atrodas tur.

Kādēļ mums būtu kaut kas jāstāsta? jautāja Ross.

Marko sarauca pieri, iztina kristāla lauskas un pasniedza

Torīno.

Ros, ordeņa priekšnieks savās rokās tur tavas sievas likteni. Es tavā vietā pastāstītu visu, ko viņš vēlas.

Torīno nopētīja lausku.

Vai jums ir piezīmju grāmata?

Marko viņam to pasniedza.

Tā ir bojāta, bet lielākā daļa vēl ir salasāma. Svarīgākā daļa, par kuru tu jautāji, atrodas pašās beigās.

Paldies, Marko! Lūdzu, pagaidi ārpusē. Ja būsi vajadzīgs, es pasaukšu.

Torīno nekad agrāk nebija juties tik varens un pārliecināts par savu likteni. Kad viņš, izdziedējies no sava klibuma, rīta agrumā bija piecēlies, viņam likās, ka dzīslās rīt paša Dieva asinis. Un tagad, atvēris tēva Orlando piezīmju grāmatu, viņš pētīja pēdējo nodaļu un saprata, ka ir tuvu savu vislielāko sapņu piepildījumam.

Kad tad katoļu Baznīca ir sākusi izmantot zaglīgus, nodevīgus slepkavas? jautāja Ross.

Torīno pacēla acis no piezīmju grāmatas un noskatījās, kā viņa pusbrāļis atstāj alu.

Marko sevi ir pierādījis kā uzticamu Baznīcas kalpu. Viņš uzsmaidīja Rosām. Doktor Kellij, par nepatīkamām lietām tagad nerunāsim. Man nekad nav bijis nodoma nodarīt pāri jūsu sievai un vēl nedzimušajam bērnam, un, ja šis kalnu kristāls ir tik varens, kā domā māsa Šantala, tad to, kas noticis, vēl var vērst par labu. Tagad vairs nav iemesla naidam starp mums.

Nav iemesla naidam? Ross pacēla augšup savas sasietās rokas. Jūs turat mūs apcietinājumā.

Tā ir tikai piesardzība. Lai pirms jūsu atlaišanas pārliecinātos, ka mēs tiešām saprotamies. Torīno pievērsās māsai Šantalai. Māsa, lai tevī vairs nav naida. Tēva Orlando Falkona patiesā vēlēšanās bija pastāstīt pāvestam par savu atklājumu. Viņš ticēja, ka tikai Svētajai Mātei Baznīcai var uzticēt savu dārzu. Torīno sarauca pieri. Diemžēl Roma toreiz viņa atklājumu nenovērtēja, bet tagad Vissvētākais tēvs pats vēlas to uzņemt Baznīcas klēpī.

Vai Pāvests sankcionēja visu, ko jūs darījāt? viņa neticīgi iesaucās.

Torīno viņas jautājumu izlikās nedzirdam.

Māsa, tēvs Orlando gribēja, lai dārzs nonāktu drošās rokās, un tagad tā tas arī notiks. Tu esi izpildījusi viņam doto zvērestu.

Ko, pie velna, jūs gribat ar to iesākt? prasīja Ross. Pārvērst to par noslēpumainu parku? Par Lurdu, kas patiešām izārstē cilvēkus? Vai dāvināt ieeju tiem, kuri vēlas pāriet katoļticībā?

Viņš to nedarīs, teica māsa Šantala. Viņa gluži vai izspļāva vārdus. Viņš nevar pieļaut, ka pasaule uzzina par šo vietu; tas neatbilstu Romas doktrīnai.

Torīno piemiedza acis.

Māsa, kādēļ tu tā rūpējies par Romas doktrīnu? Tu esi nodevusi Svēto Baznīcu.

Es neesmu nevienu nodevusi, viņa nikni atcirta. Ja es savā garajā mūžā esmu kaut ko uzzinājusi, tad tikai to, ka Baznīca kalpo ticībai, nevis ir tās stingrs saimnieks. Man nevajag, lai šis brīnumainais dārzs atbilstu mums zināmajai doktrīnai par Dievu. Ne tikai tāpēc, ka tas atrodas tūkstošiem jūdžu attālumā no Svētās Zemes, bet arī tāpēc, ka tas atrodas netālu no vietas, kur radās visas galvenās reliģijas. Šejienes būtnes un augi apliecina to, ka dzīvība var rasties un attīstīties neatkarīgi no cilvēka un Dieva, un viņa Baznīcas.

Un tomēr šajā bezdievīgajā vietā ir brīnumi. Kā tas var būt? Vai Dieva vārdu var skaidrot vēl citā veidā, kas runā pretī pāvesta nemaldīgajai doktrīnai? Tēvs Orlando tā domāja. Un es arī. Es nebaidos ne no šeit mītošajām dīvainajām būtnēm, ne no jautājumiem, kas varētu rasties sakarā ar dzīvības rašanos un attīstību. Nekas šeit neapstrīd manu ticību, tikai manu izpratni par to. Cik man zināms, šī vieta pat varētu būt Ēdenes dārzs. Viņa pakratīja galvu un rūgti iesmējās. Bet jūs, ordeņa priekšniek, esat jūsu nemaldīgās doktrīnas vergs. Jums tā ir pāri visam. Jūs drīzāk nomainīsiet patiesību, lai tā atbilstu ticībai, nevis mainīsiet ticību, lai tā atbilstu patiesībai.

Torīno brīdi klusēja. Viņš pret mūķeni izjuta vienīgi nicinājumu. Viņa runāja par zvērestiem, bet pati bija lauzusi savu Baznīcai doto zvērestu.

Tev taisnība, viņš beidzot noteica. Baznīcai tāda veida atklājumi rūpīgi jāpārbauda. Ir cilvēki, kas varētu nepareizi izskaidrot dārzu un tā radījumus. Viņš pamāja uz nimfām. Viņi varētu tās uzskatīt, ka tās noliedz Svētos rakstus un pāvesta neseno dekrētu par evolūciju. Es nedrīkstu pieļaut, ka šeit kāds varētu atbalstīt tos, kas gribētu graut katoļu Baznīcu, kura iemieso miljoniem ticīgo cerības un sapņus visā pasaulē. Es nelūdzu piedošanu par viņu ticības aizstāvēšanu. Bet tā ir patiesība, ka mani neinteresē šis brīnumainais, tā saucamais Dieva dārzs ar tā eksotiskajiem radījumiem. Viņš norādīja uz tuneli. Un nepavisam jau ne tas, kas atrodas tur. Viņš pasmaidīja par Rosa pārsteigumu. Un eS ceru, ka arī ne jūs, doktor Kellij. Kā jūs, būdams ateists un zinātnieks, varat izskaidrot šā brīnumainā dārza eksistenci? Vai tas ir evolūcijas šūpulis, dzīvības pirmsākums uz zemes, zinātnisks Ēdenes dārzs? Vai arī dārzs ar visām tā radībām ir tikai intermēdija ceļā uz galveno atrakciju?

Ross klusēja.

Drošāk, doktor Kellij. Mēs abi zinām, ka dārzs un tā radījumi ir sevi izsmēlusi novirze, ārprāts. Viņš pacēla kalnu kristālu. Pat šis ir blakusprodukts īstai varai, kas eksistē ārpus šīs vietas. Viņš pamāja uz blāzmojošo tuneli un sāka ar pirkstiem bungot pa piezīmju grāmatu. Tēvs Orlando par to rakstīja Voiniča manuskripta nodaļā, kuru jūsu sieva nevarēja pārtulkot. Viņš to sauca par el origen. Torino atvēra kartona vākus un parādīja Rosām attiecīgo fragmentu tēva Orlando liecībā inkvizīcijas tiesai. Inkvizīcijas arhīvos ir ierakstīts tā latīniskais nosaukums radix. Abu vārdu nozīme ir pirmsākums. Neviens dokuments nepasaka skaidri, kas tas ir, tikai apraksta to filozofiskos un garīgos terminos. Savā piezīmju grāmatā viņš piemin el arbol de la vida y de la muerte, dzīvības un nāves koks, kas inkvizīcijas liecībā latīniski ierakstīts kā vita quod mors arbor. Vai tā ir atsauce uz "Atzīšanas koku" pirmajā Mozus grāmatā?

Doktor Ros, kas, pēc jūsu domām, ir pirmsākums? Ko jūsuprāt, mēs atradīsim tunelī? Visu brīnumu pirmsākumu?

Tikai vienu, atbildēja Ross. Planētas lielāko brīnumu: dzīvību. Un tam nav nekāda sakara ne ar Dievu, ne reliģiju.

Torino pasmaidīja.

Mums jāpiekrīt, ka nevaram vienoties par to, kas aiz tā visa stāv. Galvenais ir tas, ka mēs abi gribam noskaidrot, kas tas ir. Viņš pagriezās pret māsu Šantalu. Māsa, vai Voiniča manuskriptā ir rakstīts par konkistadoru nogalināšanu tunelī?

Viņa pakratīja galvu.

Es tur neesmu bijusi. Tur neviens nav bijis un pēc tam palicis dzīvs. Tikai tēvs Orlando.

Gluži tā gan nav. Torino pagriezās pret Rosu. Vai ne, doktor Kellij? Kad es ierados ar kareivjiem, Marko redzēja jūs iznākam no tuneja.

Jūs bijāt tuneli? Māsa Šantala nikni paskatījās uz Rosu.

Torīno pasmaidīja.

Doktors Kellijs teica Marko, ka tas neticēs tam, ko viņš tur redzējis. Ko jūs tur redzējāt, doktor Kellij? Pastāstiet mums, un, kad būsiet parakstījis slepeno vienošanos, ar Baznīcas svētību es jums atļaušu iet. Viņš pastiepa kalnu kristālu. Es pat atļaušu jums paņemt līdzi šo. Jūs varat izglābt savu ģimeni, doktor Kellij. Jūs taču tādēļ ieradāties šeit?

Lai ko arī jūs tur redzējāt, nestāstiet viņam neko, teica māsa Šantala. Ordeņa priekšnieks jums neļaus aiziet, neņemot vērā to, ko būsiet parakstījis. Viņš neriskēs, ka vēl kāds zina par šo vietu. Tas radītu daudz jautājumu, bet viņa Baznīca ir pārāk absolūta, lai atklātu patiesību.

Neklausieties viņā, doktor Kellij. Es jau jums teicu, ka mani neinteresē dārzs vai tā radījumi. Tikai pirmsākums. Mēs abi gribam atklāt tā noslēpumu. Pastāstiet, ko jūs zināt, un glābiet savu ģimeni.

Ross nopūtās.

Kad es izdzirdēju jūsu kareivjus šaujam, es griezos atpakaļ, neaizgājis līdz galam. Lai gan biju piekļuvis jau tuvu tam klāt. Tur pilnīgi noteikti ir kāds liels spēks. Torīno par lielu pārsteigumu, Ross pēkšņi nometās ceļos, un tikai viņa plaukstas mīkstināja kritienu uz akmens grīdas. Lūkodamies uz augšu, Ross pacēla savas sasietās rokas, kas bija saliktas kā lūgšanā. Es jūs lūdzu, ordeņa priekšniek. Ļaujiet man glābt sievu. Viņa ir ticīgā. Man nav nekas pret jūsu reliģiju. Vienalga, ko jūs domājat par šo dārzu. Es pat nedomāju vairs par pirmsākumu. Mana vienīgā vēlēšanās ir glābt sievu.

Tad glābiet viņu. Pastāstiet visu, ko zināt, un jau šodien jūs būsiet brīvs. Nedēļas laikā jūs būsiet atpakaļ mājās, ja ne vēl agrāk. Viņš pielika kalnu kristālu mokoši tuvu Rosa sasietajām rokām. Ko jūs redzējāt? Pirms es šeit atgriezīšos ar kareivjiem, man jāzina, vai tur bija kāda zīme, kura norādītu uz to, kas nogalināja konkistadorus? Vai jūs redzējāt vai pazināt kaut ko tādu, kas varētu mums palīdzēt? Pastāstiet man, stāstiet tūlīt pat.

Ross tikai kādu brīdi vilcinājās, visu laiku skatīdamies uz kalnu kristālu.

Es pastāstīšu visu.

63

Es nespēju noticēt, ka jūs viņam palīdzējāt, Ros, nošņācās māsa Šantala, kad Marko viņus veda atpakaļ pie pārējiem. Es taču jūs brīdināju neiet tuneli. Es jūs brīdināju neteikt ordeņa priekšniekam, ko tur redzējāt. Bet jūs abas reizes man nepaklausījāt. Kā jūs varējāt tik muļķīgi rīkoties?

Ross neatbildēja.

Māsa Šantala neatcerējās, kad vēl būtu jutusies tik nomākta. Ilgajā mūžā viņa bija pieredzējusi daudz tumšu brīžu, bet vienmēr atcerējās tēvam Orlando doto zvērestu un pavēlēja sev būt pacietīgai. Pat tad, kad viņa uzzināja par Lorīnas kritisko stāvokli, viņa ticēja, ka dārzs visu vēl var vērst par labu. Bet šoreiz viņas ienaidnieks bija nevis laiks, nepacietība vai vilšanās. Tas bija tas pats nepielūdzamais pretinieks, kas pazudināja tēvu Orlando. Vēl ļaunāk, izrādījās, ka viņas sabiedrotais ir gļēvulis un vāja rakstura.

Es nespēju noticēt, ka jūs, ceļos nometies, viņu lūdzāt. Viņš nevienu brīdi nedomāja ļaut jums glābt Lorīnu, jo nevar jūs atbrīvot. Vai jūs to nesaprotat?

Kad viņi sasniedza brezenta nojumi, Hakets un Zeba ar aizbāztām mutēm gulēja iežogojuma vienā malā. Marko aizgrūda Rosu un māsu Šantalu uz otru galu, lika viņiem nogulties zemē un sasēja viņu potītes.

Māsa Šantala pagaidīja, kamēr Marko aiziet, un pagriezās pret Rosu.

Es jūs brīdināju neiet tunelī, tāpēc ka tas ir bīstami. Tā man stāstīja tēvs Orlando. Viņš to piedzīvoja.

Es zinu, čukstēja Ross. Tas ir ļoti bīstami.

Tad kāpēc jūs stāstījāt Torino…

Ka briesmu nav? Ka es aptaustīju visu, kas tur atrodas, un neatklāju neko bīstamu? jo es neticu ordeņa priekšniekam, gluži tāpat kā jūs.

Vai jūs melojāt?

Protams. Vienīgā iespēja aiziet no šejienes ar to, kā dēļ mēs šeit ieradāmies, ir mūsu pašu rokās. Viss, kas viņus pievelk tunelim, nāk mums tikai par labu.

Māsas Šantalas lūpas savilkās smaidā.

Varbūt jūs neesat gluži tāds muļķis, kā es baidījos.

Ross atskatījās uz Marko, kas stāvēja pie ieroču grēdas un sarunājās ar diviem kareivjiem. Pēc apspriešanās viņi izvēlējās šaujamos ieročus, divas Heklera un Koha sistēmas mašīnpistoles un liesmu metēju un aizgāja bīstamo alu virzienā.

Viņi dodas uz tuneli, nodomāja Ross.

Viņš tiem sekoja ar skatienu un pamanīja dzeltenās paciņas, kuras kareivji pirms brīža bija izsaiņojuši. Vairums no tām bija izvietotas stratēģiskās vietās ap dārzu. Ross nevarēja saprast, kas tas ir un kādēļ šeit atrodas. Viņš palūkojās uz Zebu un Haketu iežogojuma otrā galā, kuri skatījās uz viņu. Viņš gribēja abiem paziņot, kas noticis, bet baidījās, ka to sadzirdēs šeit palikušie sargi.

Es joprojām nesaprotu, kāpēc Torīno ir tik noraidošs pret dārzu, bet tik ļoti interesējas par pirmsākumu, viņš pačukstēja māsai Šantalai. Manuprāt, no reliģijas viedokļa galvenais ir tas, ka tas ir Dieva dārzs.

Ordeņa priekšniekam vajadzīgi brīnumi; baznīca var tos izmantot. Bet dārzs un visa radība tajā izraisa pārāk daudz šaubu un jautājumu par pirmo Mozus grāmatu un evolūciju. Reliģija nav tāda pati kā zinātne. Šaubas var veicināt zinātnes attīstību, bet reliģija prasa neapšaubāmu ticību.

Kas attiecas uz ticību vai lielākā daļa ticīgo negribētu samierināties ar patiesību, lai arī tā būtu pretrunīga? sacīja Ross. Tas būtu tāpat, kā jūs teicāt Torīno: ja jūs patiešām kaut kam ticat, tad nekas nemainīs jūsu ticību, ja nu vienīgi izpratni par to. Zinātne nemitīgi pielāgojas pasaules izpratnei, kas balstās uz jauniem pierādījumiem.

Māsa Šantala pakratīja galvu.

Torīno un tie, kuru rokās Romā ir vara, labāk ignorēs pierādījumus, nekā mainīs savu pārliecību. Neaizmirstiet, ka pāvests ir nekļūdīgs Dieva sūtnis uz Zemes. Viņam vienmēr ir taisnība.

Marko un kareivji jau bija gandrīz sasnieguši bīstamās alas. Mazākais kareivis nesa pār plecu liesmu metēju, uz muguras viņam bija piesprādzēta degvielas tvertne. Ross atskatījās uz ieroču grēdu un otru liesmu metēju un atkal ievēroja dzeltenās paciņas. Šajā brīdī viņam ienāca prātā Zebas vakardien sacītais par farmaceitisko rūpniecību un zibenīgi radās jauna ideja.

Velns!

Tagad viņš skaidri zināja, kas ir dzeltenās paciņas un kādēļ Torīno tās ir atnesis šeit.

Mums jātiek brīvībā! viņš iesaucās.

Es to zinu. Māsa Šantala pacēla sasietās rokas. Bet kā?

Ross atvēra plaukstu. Tajā bija plāna kalnu kristāla lauska, ko viņš bija pacēlis no grīdas, kad metās ceļos Torīno priekšā. Tā ir maza, bet asa. Es netieku klāt savām saitēm, bet varu pārgriezt jūsējās.

Māsa Šantala sapratusi pasmaidīja. Pēkšņi viņiem pārslīdēja ēna. Bija atgriezies Marko kopā ar vienu no saviem kareivjiem.

Aizbāz viņiem mutes! viņš pavēlēja. Ross aizvēra sauju un nepretojās, kad Marko viņam uz mutes uzlika taukainu drānu un to cieši sasēja uz pakauša. Kad kareivis sēja ciet muti māsai Šantalai, viņa saskatījās ar Rosu, un abi saprata, ka labākā iespēja izglābties radīsies tad, kad Marko un pārējie būs iegājuši tunelī.

Marko atkāpās un sāka uz viņiem rādīt ar pirkstu, it kā skaitot kaut ko ņurdēdams. Ross brīnījās, kādēļ viņš skaita. Tad Marko pirksts pārlēca Rosām, atgriežoties pie Haketa, un sāka no jauna skaitīt pārējos trīs. Ross juta vēderā veidojamies cietu kamolu. Marko viņus neskaitīja. Viņš izvēlējās vienu no viņiem.

Viņa pirksts apstājās pie Haketa, kas jautājoši paskatījās uz Rosu.

Ņem viņu līdzi, Kārlos, Marko teica kareivim. Kad viņi bija pārgriezuši Haketa potīšu apsēju un uzrāva viņu kājās, Marko sacīja Rosām: Ja tunelī mus gaidīs kaut kādas nepatikšanas, labais dakteris mums rādīs ceļu. Ordeņa priekšnieks gribēja, lai ceļa rādītājs būtu tu, Ros, bet, tā kā tu man izglābi dzīvību, es tevi izslēdzu no skaita. Uzskati, ka mans parāds ir nokārtots. Viņš pasmaidīja un aizgrie

zās. Par Naidželu neraizējies, viņš noteica pār plecu. Kā jau tu teici, tur nav nekādu briesmu.

Ross mēģināja atbrīvoties no mutes apsēja. Varēja ļaut līdz zobiem bruņotam ienaidniekam ieiet slazdā, bet nedrīkstēja to darīt neapbruņots draugs. Taču Marko, vezdams Haketu uz alām, neievēroja viņa apslāpētās lūgšanas. Ross, kaklu pastiepis, centās ilgāk viņus paturēt redzeslokā, un sastapa Zebas skatienu, kas klusu pauda vēlēšanos, lai viņš pateiktu, ka draugs būs drošībā, jo tur nav nekādu briesmu.

Viņš novērsās, vēlēdamies tik skaidrībā, ko gan ir izdarījis.

Pēc dažiem mirkļiem no aizliegtajām alām atskanēja pārdabiskas skaņas. Ross uzreiz saprata, ka nimfas ar dziedāšanu brīdina Torīno. Tad skaņa mainījās. Nimfas vairs nedziedāja. Viņas kliedza.

64 PIRMS DAŽIEM MIRKĻIEM

Priekštelpā seržants Fuentess pasniedza Torīno tērauda ķiveri un palīdzēja aizsprādzēt bruņu vesti. Torīno no uztraukuma drebēja rokas. Viņš pamāja uz Haketa pusi, kam bija sasietas rokas un aizbāzta mute.

Vai viņš ies pirmais? Aiz saulesbrillēm Haketa acu skatiens nervozi šaudījās uz visām pusēm. Visiem bija sejassargi, lai pasargātos no tuneļa žilbinoši spožās gaismas.

Jā, atbildēja Marko. Naidžels ies pirmais, tad Karloss ar liesmu metēju. Mēs abi sekosim, bet seržants Fuentess gājienu noslēgs.

Fuentess papurināja galvu.

Tie ir mani vīri, un ordeņa priekšnieks ir manā aizsardzībā. Es palikšu blakus ordeņa priekšniekam. ]ūs iesiet pēdējais.

Marko kādu brīdi pabolīja acis uz seržantu, tad paraustīja plecus.

Kā vēlaties.

Fuentess iedeva rāciju kādam kareivim.

Horhe, tu paliksi šeit. Ja būsi vajadzīgs, es pasaukšu.

Torīno sarauca pieri.

Vai viņš zina, ko darīt, ja mēs neatgriežamies? Ja es neatgriežos?

Kareivis pārbaudīja rāciju un pamāja.

Viss ir sagatavots, ordeņa priekšniek. Es zinu, kas jādara.

Kur ir Pedro? Vai apsargā gūstekņus?

-Jā.

Labi. Iesim. Torīno pagriežas uz tuneļa pusi.

Tiklīdz viņi iegāja tunelī, sākās dziedāšana no alas nišas atskanēja satraucoša, draudīga sanoņa. Tad nimfas iznira no pustumsas un aizšķērsoja ieeju tunelī. Torīno saskaitīja kādas desmit. Neparasto būtņu iebiedēti, kareivji apstājās.

Pagrūdiet viņas nost, pavēlēja Torīno. Aizvāciet viņas no ceļa.

Marko uzsauca un pamāja ar savu šaujamieroci nimfai ar zariem līdzīgajos matos iepītiem asinssarkaniem ziediem. Tā nepievērsa viņam uzmanību un turpināja dziedāt. Marko atkāpās un uzsauca Karlosam:

Izmanto liesmu metēju.

Karlo pacēla sprauslu, ieslēdza aizdedzinātāju un nospieda mēlīti. Uz nimfām izšļācās degošais šķidrums, un tās kliegdamas pazuda aizsegā. Alās atbalsojās viņu kliedzieni, un Torīno pasmaidīja par to, cik ātri viņas atkāpās. Nebūs grūti pārvaldīt dārzu un tā iemītniekus. Drīz viņš šo vietu pārveidos, lai tā tikai nestu slavu Romai un kas par slavu! Viņš palūkojās tunelī un viegli uzsita Karlosam pa plecu.

Karloss piebikstīja Haketam ar karsto liesmu metēja sprauslu.

Kusties!

Viņi lēni devās uz priekšu, un gaisma ar katru bridi kļuva arvien vairāk žilbinoša. Tās spožumu pastiprināja tuneļa sienas, kas bija izklātas ar apzeltītiem kristāliem. Torino varēja tikai minēt, kas atrodas priekšā, bet viņš no visas sirds bija pārliecināts, ka tam nav nekāda sakara ar Rosa sausajām teorijām par dzīvības izcelšanos un evolūciju. Tēva Orlando radix un viņa dzīvības un nāves koks neapstiprinās nevienu zinātnisko hipotēzi, tikai Dieva esamību un Viņa dievišķo varenību un spēku. Gluži kā Mozus, kas bija redzējis degošo krūmu, arī Torīno bija pārliecināts, ka drīz ieraudzīs vaigā pašu Dievu.

Pēkšņi Karloss apstājās.

Torīno paskatījās un viņam priekšā ieraudzīja ūdenskritumu. Nonākusi pie tā, taciņa paplašinājās, izveidojot nelielu kambari. Raupji pakāpieni veda augšup līdz ūdenskrituma augšdaļai, kur taciņa atkal paplašinājās un, pirms aizvijās tālāk, izveidoja otru kambari.

Kāpēc mēs te apstājāmies?

Viņš negrib iet, teica Karloss, pamādams uz Haketu.

Piespied, teica Torīno. Hakets apgriezās, cenzdamies runāt, uz sejas viņam izspiedās sviedri, acis zīmīgi norādīja uz ūdenskrituma augšu. Lai viņš runā.

Karloss norāva Haketam mutes apsēju.

Tur kaut kas kustējās, elsa Hakets.

Kur? Torīno piemiedza acis.

Tur augšā tajos dobumos.

Torino paskatījās uz augšējo kambari. Viņš saskatīja tikai dobumus un tuneļu tīklu.

Vai vēl kāds kaut ko redz?

Ne.

Torino izdzirdēja, kā Karloss noklikšķina liesmu metēja drošinātāju. Pārējie pacēla ieročus.

Uz priekšu!

Hakets pakratīja galvu.

Nē.

Karloss iedarbināja liesmu metēju.

-Ej!

Hakets palēcas un, sviedriem nopludis, metas uz priekšu.

Sasprindzinājis visus muskuļus, Hakets uzmanīgi vēroja melnos dobumus. Viņš bija pārliecināts, ka redzējis tumsā kustamies kaut kādus murgainus tēlus. Dusmas jaucās kopā ar stindzinošām bailēm. Būtu tik netaisnīgi nomirt šajā vientulīgajā vietā pēc tam, kad viņš jau bija atradis zudušo pilsētu. Viņu saniknoja tas, ka viņš varētu nekad neizbaudīt sava atklājuma slavu vai labumu, ko dod atrastais zelts.

Hakets aizvilkās pa taciņu līdz ūdenskritumam un ieraudzīja, ka tur bez dobumiem vēl ir neskaitāmas plaisas, kas ved tumšā eju labirintā. Cenšoties pasargāt acis no žilbinošās gaismas, viņš sāka iet veiklāk, instinktīvi vēloties ātrāk tikt garām ieejām dobumos. Pamazām viņš sāka skriet.

Lēnāk, nošņāca Karloss.

Hakets nelikās ne zinis. Kareivja liesmas varēja likt viņam skriet, bet nespēja viņu apturēt. Bija patīkami sajust adrenalīna pieplūdumu ķermenī, un kādu brīdi viņš pat uzdrošinājās noticēt, ka tumsā pazibējušie tēli ir tikai iedomas.

Tad iekliedzās Karloss.

Haketam vajadzēja turpināt skriešanu. Bet, lai gan pārbijies, viņš bija ārsts un instinktīvi atgriezās, lai palīdzētu. Palūkojies atpakaļ, viņš no redzētā sastinga. Likās, ka melnie dobumi klintīs kustas, izvirzīdamies no sienām. Karloss iekliedzās un sabruka uz takas, no precīzi apaļiem ievainojumiem ciskā un plecā viņam šļācās asinis. Melni, tārpiem līdzīgi radījumi izlocījās no klintīm, no to žokļiem izvirzījās apaļas zobu rindas, kas iecirtās Karlosa miesā, un tad viņi atlēca atpakaļ savās alās. Muti pavēris, Hakets skatījās un pamanīja, ka sienas izraibina veselas caurumu miriādes.

Vai šīs būtnes slēpās visos caurumos?

Liesmu metēju! Ieslēdz liesmu metēju! Marko sauciens no tuneļa apakšas pārtrauca Haketa šoku un pamudināja rīkoties. Viņš notupās pie Karlosa asiņojošā ķermeņa. Pieplacis aiz Karlosa muguras, pie kuras bija piesprādzētas degvielas tvertnes, Hakets izņēma no Karlosa ļenganās rokas liesmu metēja sprauslu un nospieda aizdedzinātāju.

Liesmas pēkšņi aptvēra tumsas būtnes, un tunelī vēlreiz atskanēja skaļš kliedziens. Likās, ka tas nāk no klinšu iekšpuses. Kliedzienus pastiprināja automātisko ieroču šāvienu troksnis.

Pēkšņi tārpam līdzīga būtne, resnāka par Haketa augšstilbu, izvijās cauri liesmām un ieurbās Karlosa bruņuvestē. Viņiem preķī sniedzās arī citi tumši radījumi, kas gabalu pēc gabala atrāva miesu no kareivja ķermeņa. Tad kaut kas trāpīja pa Haketa kreiso plecu. Viņš bija tā satriekts, ka nejuta sāpes, līdz ieraudzīja, ka no pleca izrauts apaļš miesas gabals, atsedzot muskuli un kaulu. Viņa krekls piesūcās ar asinīm. Viņš nekad nebija redzējis tik daudz asiņu. Tad viņš sajuta dedzinošas sāpes, mēģināja pakustināt kreiso roku, bet tā neklausīja. Viņš pieplaka vēl zemāk aiz Karlosa ķermeņa un, sev par šausmām, ieraudzīja, ka tam trūkst puse sēžamvietas. Viņš nometās guļus uz nelīdzenās kristāliskās takas, kad viena no būtnēm izurbās cauri Karlosa elkonim, salauzdama kaulus. Karloss vēl bija dzīvs, bet radījumi turpināja uzbrukt, saplosot viņu gabalu gabalos.

Palīgā! viņa kliedziens bija vēl skaļāks nekā neprātīgās šaušanas troksnis, bet Haketam bija nepieciešama palīdzība. Viens lokanais radījums tuvojās Karlosa sejai tieši Haketa acu priekšā. Hakets ievēroja katru būtnes sīkumu tās cauruļveida ķermenis bija klāts ar pelēkām, savstarpēji savienotām bruņu plāksnēm, gluži kā kukainim. Kad būtne uzbruka, tā plaši atvēra muti, atklājot apļveidā izvietotus, uz āru izvirzītus zobus. Mute tai smirdēja pēc trūdiem un pūstošas miesas.

Karloss mēģināja kliegt, bet, kad radījums iecirtās viņa sejā un atsprāga atpakaļ savā midzenī, viņš bija zaudējis mēli.

Nākamais aprija viņa vaigu un kreiso aci. Hakets mēģināja saritināties embrija pozā, kad viens radījums ietriecās viņa labās kājas lielā. Tas sagādāja vēl lielākas mokas nekā ievainotais plecs.

Šaušana pastiprinājās, un pēkšņi Hakets juta, ka raupjas rokas satver viņu un Karlosu, un aizvelk prom no briesmoņiem. Uzbrukums ilga tikai dažas sekundes, bet tās bija garākās Haketa mūžā. Asinīm noplūdis, viņš aizrāpoja drošībā.

PIRMS BRĪTIŅA

Stāvēdams pie ūdenskrituma, Torino nolūkojās uz viņa acīm atklājušos elles vīziju. Marko paspraucās viņam garām, vicinādams savu šaujamo, Fuentess atklāja uguni no mašīnpistoles. Divu klinšu tārpu galvas izšķīda, un bezgalvainie ķermeņi, gaisu kulstīdami, ievilkās atpakaļ tuneļa sienā, aiz sevis atstājot melni sarkanu sliedi.

Marko devās uz priekšu, mēģinādams sasniegt Karlosu, bet liesmas aizsprostoja ceļu. Likās, ka liesmu metēji satracinātos klinšu tārpus sevišķi neatbaida. Visā šajā pekles jucekli Torīno kādā brīdi pamanīja, ka velnišķīgās būtnes aprij Karlo ķermeni, bet Hakets, notupies viņam blakus, veltīgi cenšas tās atgaiņāt. Vēl sliktāks par redzēto bija tas, ko viņš dzirdēja kodīgo gaisu piepildīja drausmīgi kliedzieni, kas lika ar rokām aizsegt ausis. Viņš nevarēja pateikt, vai šīs skaņas nāk no klinšu tārpiem, nimfām vai no tuneļa.

Galīgi apdullis, viņš noskatījās, kā Marko un Fuentess aizvelk viņam garām ievainoto Haketu un sakropļoto Karlosu. Sekodams viņiem tālāk prom no liesmām un klinšu tārpiem, viņš ik pa brīdim paskatījās atpakaļ uz kārdinošo gaismu tunelī. Noslēpumainās būtnes bija sātana dēmoni, kuri pārbaudīja viņa labos nodomus un traucēja sasniegt Dieva gaismu. Tomēr tie viņu neatturēs. Viņš ceļu atradīs.

Redzot asiņu iekrāsoto strautu, viņš pētoši aplūkoja Haketa ievainojumus un Karlosa sakropļoto ķermeni. Doktors Kellijs bija melojis, ka tunelis ir drošs. Viņam bija jāredz, kāds liktenis bija sagaidījis konkistadorus, un jāzina, ka tie vēl bija šeit. Cik daudz Ross viņam nebija pateicis? Ko viņš vēl zināja?

65

Māsa Šantala košļāja mutē iebāzto vīkšķi un atkal pakratīja galvu. Ross pašķielēja pār plecu uz kareivi, kas visu pēdējo stundu viņus uzraudzīja. Tādā gadījumā viņiem bija jāgaida līdz pat tumsai, lai Ross ar mazo kristāla šķembu pārgrieztu saites ap māsas Šantalas rokām. Labā ziņa bija tā, ka jau sāka krēslot. Sliktā ziņa bija tāda, ka tumsas aizsegā Rosām būs jādarbojas kā aklam.

Pēkšņi māsa šantala sāka izmisīgi māt. Ross paskatījās atpakaļ. Kareivis turēja rokā rāciju un ieinteresēts skatījās uz bīstamajām alām. Tad kareivis nolika rāciju un aizgāja, uz viņiem gandrīz nepaskatīdamies.

Mēģinādams nedomāt par to, kas noticis asins tunelī, Ross pieskārās māsai Šantalai. Lai viņam palīdzētu, māsa turēja rokas paceltas, taču darbs neveicās, jo Rosa paša rokas bija sasietas. Kristāls bija mazs un plastmasas saites slidenas, tā ka Rosām bija maz izredžu tās pārgriezt; kristāla šķemba tiecās izkrist no pirkstiem un skrāpēja māsas Šantalas rokas. Beidzot viņam izdevās ar šķembas roboto malu izveidot plaisu plastmasā un iezāģēt tur rievu. Rosām darbojoties, māsa Šantala, tāpat kā Zeba, nenolaida acis no viņa. Darbošanās ar kristālu bija grūts un sāpīgs process, un nevarēja pateikt, vai no tā būs kāds labums.

Viņš bija tā aizrāvies ar veicamo uzdevumu, ka tikai tad, kad māsa Šantala atvilka rokas, paskatījās augšup. Torīno, Marko un pārējie kareivji nāca ārā no bīstamajām alām. Divi kareivji vilka Haketu un Karlosu kareivi, kas nesa liesmu metēju. Karlosa ķermenis bija ļengans un asinīm noplūdis. Hakets, lai gan arī bija asiņains, vismaz kustējās.

Nogādājiet abus uz pļavu, Marko pavēlēja. Ielieciet viņus ūdenī un lieciet to dzert.

Hakets aizrāpoja uz pļavu un sāka dzert, nepievērsdams uzmanību sarkanajam mākonim, kas izplatījās ap viņu ūdenī. Kad kareivji atnesa Karlosa ļengano, asiņaino ķermeni uz pļavu, seržants pakratīja galvu.

Ar viņu ir cauri. Viņš ir miris. Viņam neviens vairs nepalīdzēs.

Ross savaikstījās. Tad jau iznāca, ka pat dārza brīnumainajam spēkam ir robežas. Viņš redzēja, ka Torīno uz viņu palūkojas un platiem soļiem pieiet pie Marko. Fuentess sekoja. Torīno seja bija bāla un dusmu pārvērsta.

Noņem viņam apsēju no mutes, Marko.

Kā jūtas Naidžels? Ross tūlīt pajautāja.

Viņš dzīvos, atbildēja Torīno. Bet viņš ir smagi ievainots. Jūsu dēļ. Un Karloss ir pagalam. Viņu saplosīja radījumi, par kuriem jūs mums nepastāstījāt.

Jūs nogalinājāt labu cilvēku! Fuentess nospļāvās.

Juzdams sev pievērstos Zebas un māsas Šantalas skatienus, Ross neko neatbildēja. Ne jau ar nodomu viņš Haketu pakļāva briesmām. Viņš nepiespieda viņu iet tunelī. To izdarīja Torīno un Marko. Un viņš nebija vainīgs Karlosa nāvē. Bet, redzot, kā kareivji Haketu aizvelk no ezera un nogulda zālē, viņu pārņēma vainas sajūta.

Kad jūs iegājāt tunelī, jūs taču redzējāt tās būtnes, vai ne, doktor Kellij? Torīno sāka savu apsūdzību. Un tomēr jūs palikāt dzīvs. Ko jūs tur redzējāt? Ko uzzinājāt?

Ross klusēja, nespēdams aizmirst, kā klinšu tārpi bija aprijuši nimfu, un iedomājās viņas vietā Haketu un Karlosu.

Pastāstiet visu, ko zināt, uzstāja Torino. Viņa balss kļuva draudīgi klusa. Kurš vēl man jāiedzen tunelī un jāizbaro tiem radījumiem, iekams jūs man visu pastāstīsiet? Viņš norādīja uz māsu Šantalu. Vai viņa? Tad uz Zebu. -

Vai ari viņa? Cik daudziem vēl jāmirst? Marko, seržant, noņemiet apsējus pārējiem. Varbūt viņi palīdzēs doktoru Kelliju pierunāt.

Par ko, pie velna, viņš runā, Ros? Zeba nekavējoties jautāja, tiklīdz viņas mutei tika noņemts apsējs.

Ross nokāra galvu.

Iegājis tunelī, es tiešām redzēju šos radījumus. Viņi uzbruka kādai mirstošai nimfai un to saplosīja. Pārējās nimfas viņu tiem upurēja. Viņas zināja, kā savaldīt klinšu tārpus. Viņas dziedāja. Viņš pastāstīja, ko bija redzējis un kā nimfas dziedot nomierināja tārpus.

Torīno viņu vēroja, un Ross gandrīz vai saklausīja, kā darbojas viņa prāts.

Vai jūs iesakāt, lai es tunelī vispirms iedzenu nimfas? Lai tās nomierinātu klinšu tārpus un mēs varētu sekot pa pēdām?

Es neko neiesaku. Es tikai stāstu jums, ko redzēju un dzirdēju.

Mēs viegli varam dažas sadzīt kopā un pārbaudīt, sacīja Marko.

Divi kareivji iegrūda Haketu atpakaļ iežogojumā. Viņš bija smagi ievainots plecā un kājā, bet asiņošana samazinājās. Hakets bija bāls, bet, kad Zeba un Ross jautāja, kā viņš jūtas, viņš jau spēja vārgi pasmaidīt.

Nav tik slikti, kā izskatās, un pēc ezera ūdens es jūtos jau krietni labāk. Salīdzinājumā ar to otru puisi esmu viegli ticis cauri.

Marko un Fuentess sakustējās, lai atkal aizsietu viņiem muti, taču Torino viņus atturēja.

Nē, lai viņi runā. Viņiem ir daudz kas pārrunājams. Viņš uzrunāja Rosu. Es esmu pārliecināts, ka jūsu draugi vēlas jums jautāt, kādēļ jūs vienu no viņiem pakļāvāt briesmām. Šajā brīdī virs dārza nogranda pērkons, un sāka līt lietus. Uz brezenta pārsega krītošās lāses rībinājās kā bungas. Torīno bija jākliedz, lai kāds šajā troksnī viņu sadzirdētu. Līdz ritam mes sagādasim nimfas, doktor Kellij. Šoreiz priekšgalā iesiet jūs.

Torino, Marko un Fuentess pagriezās un aizsteidzās uz savām teltīm, atstādami Rosu, kas negaisa saceltajā troksnī mēģināja pastāstīt Haketam un Zebai visu, ko zināja, un to, kā viņš nevilšus bija Haketu pakļāvis briesmām.

Tiklīdz viņš bija beidzis, abi ceļabiedri apbēra viņu ar jautājumiem, taču tagad nebija laiks runām. Pacēlis savas sasietās rokas, Ross parādīja kristāla šķembu, un māsa Šantala nekavējoties pastiepa pretī savas sasietās delnas.

Zeba, Naidžel, vai jūs gribat tērēt laiku ar jautājumiem vai arī ātrāk tik prom no šejienes? Ross noprasīja.

Zeba un Hakets apklusa, un Ross ķērās pie darba.

66

Māsas Šantalas saišu pārgriešana prasīja vairāk nekā stundu.

Bet, tiklīdz viņas rokas bija brīvas, viņa ātri vien šo pakalpojumu atlīdzināja. Tad Ross atbrīvoja ari Haketu un Zebu.

Lietus bija gan svētība, gan lāsts. Tas neļāva nevienam viņus saskatīt, bet ierobežoja redzamību arī viņiem pašiem.

Ko mēs tagad darīsim? jautāja Zeba, cenzdamās kaut ko saskatīt cauri lietusgāzei. Tālāk dārzā, iepretī bīstamajām alām, kaut kas blāzmoja.

Mūsu mugursomas ir tur, teica Hakets, rādīdams uz ieeju dārzā, patālu no Torīno un pārējo teltīm. Tajās joprojām ir krājumi, kas nepieciešami, lai atgrieztos uz kuģa. Es balsoju par to, lai tās atrodam un laižamies. Es šaubos, vai tādā laikā tur būs kāds sargs.

Bet kā tad ar taviem ievainojumiem? raizējās Zeba.

Hakets pavilka bikšu staru uz augšu un parādīja kāju. Brūce uz viņa stilba tagad vairāk atgādināja iekaisušu sasitumu. Pāri atsegtajam muskulim un kaulam bija pārvilkusies āda.

Es jau esmu vesels. Tas ir neticami. Mans plecs izskatās tāpat.

Vai tu esi par to drošs?

-Jā.

Tada gadījuma jus ejiet pirmie, teica Ross. Es jums pievienošos vēlāk. Man vēl kaut kas jāizdara.

-Kas?

Viņš rādija uz alām.

Es neaiziešu no šejienes, iekams nebūšu dabūjis to, kā dēj te ierados.

Kristālu Lorīnai? vaicāja Zeba. Es iešu tev līdzi.

Mēs visi iesim, māsa Šantala noteica.

Nē, atbildēja Ross. Labāk es iešu viens pats. Vienu ir grūtāk pamanīt. Paņemiet manu mugursomu, un satiksimies pie sēra alām aiz dambja. Ja jūs kaut ko dzirdat, vai ari es stundas laikā neatgriežos, dodieties ceļā bez manis.

Māsa Šantala mēģināja protestēt, bet Ross tikai papurināja galvu.

Ļaujiet man to darīt, māsa. Tas ir vienīgais veids, kā izpildīt jūsu zvērestu un nodot mantojumu Lorīnai. Tad šī vieta interesēs ari viņu. Ne tikai jūs. Tagad ejiet.

Lietus mazliet pierima, taču joprojām bija tik spēcīgs, kādu Ross nebija pieredzējis. Siltās lāses bungoja pa brezenta pārsegu kā pneimatiskās šautenes lodes. Bija grūti turēt acis atvērtas un uzmanīties, lai kāds viņu nepamana. Galvu noliecis, viņš devās uz aizliegto alu. Pareizo virzienu ieturēt palīdzēja caurspīdīgās teltis tā kā apgaismotajā iekšpusē bija redzami silueti, bija skaidrs, ka Torino un viņa vīri atrodas tur iekšā sausumā. Viņš pagāja garām vairākām kārtīgi sakrautajām dzelteno paciņu grēdām. Tuvāk piegājis, viņš redzēja, ka tām uzspiests ražotāja nosaukums, dzeltens brīdinošs trīsstūris un vārds Thermate-TH3.

Bīstamo alu viņš sasniedza samērā viegli un nopriecājās, ka beidzot paglābies no lietus. Vadoties pēc blāvās gaismas, kas staroja no tuneļa, viņš atrada ceļu uz strautu, notupās tam blakus un iemērca rokas tekošajā ūdenī.

Kad viņš jau bija satvēris prāvu kalna kristāla lausku, kāds troksnis viņam lika palūkoties augšup. No ēnainās priekštelpas dziļumiem iznira nimfas. Pustumsā viņas izskatījās draudīgas, līdz viņa draudzene ar sarkanajiem ziediem palmu zariem līdzīgajos "matos" sāka dziedāt Džeimsa Bonda tēmu, ko Ross viņai bija iemācījis pirmajā sastapšanās reizē. Ross pasmaidīja un atbildēja ar laipnību. Nimfa raidīja smiekliem līdzīgas čivināšanas šalti un pienāca tuvāk. Pārējās viņai sekoja, un drīz Ross jau bija viņu ielenkts. Kad viņš virzījās uz izeju, nim^a ar sarkanajiem ziediem pagāja uz priekšu un pieskārās kristālam viņa rokā. Ross instinktīvi savilka roku sev tuvāk. Būtne vēlreiz iečivinājās, iegāja tunelī, izvēlējās strautā lielāku un pat vēl vairāk mirdzošu lausku un pasniedza viņam. Ross nolika savu lausku un paņēma piedāvāto dāvanu.

Paldies!

Nimfa dzirdēto atkārtoja, liekot Rosām atkal pasmaidīt. Viņš pēdējo reizi paskatījās uz tuneli, pirmsākuma vai arī kas tas bija gaismas apburts. Ross domāja par to, ka ar ezera ūdeni nebija izdevies izglābt Karlosu, un prātoja, kāds ir tā spēks salīdzinājumā ar tēva Orlando el origen. Un ja nu kristāls, ko viņš turēja rokās, arī nespēs glābt Lorīnu? Ja nu viņas smadzeņu un muguras bojājumiem nepieciešams vēl kaut kas spēcīgāks? Protams, jautājums bija teorētisks. Pat ja viņam izdotos saprasties ar klinšu tārpiem, tagad nebija laika izpētīt tuneli. Viņam bija jāaiziet, pirms sargi pamanīja viņa prombūtni.

Ross pagriezās, lai ietu, bet tad spalga skaņa apklusināja nimfas. Tā bija skaļa sirēnas gaudošana.

Nolādēts!

Nimfas uztrauktas saskrēja ap Rosu. Viņš tās atbīdīja un no priekštelpas vēroja, kas notiek ārpusē. No teltīm izskrēja kareivji un cauri lietum metās uz to pusi, kur Rosa biedri bija izbēguši vai arī bija mēģinājuši to darīt.

Nolādēts! Nolādēts!

Divi stāvi apstājās, apgriezās un devās atpakaļ uz bīstamajām alām, tieši Rosa virzienā.

Nolādēts. Nolādēts. Nolādēts.

Viņš bija slazdā. Ja vien…

Viņš izspraucās cauri nimfām uz priekštelpas tumšo nišu. No turienes ārā veda cits ceļš pa salauzto tiltu pāri magmas baseinam. Tas bija bīstams, un viņam džungļos nebija nekādu krājumu, toties viņu spēcināja kalnu kristāls. Protams, bija vēl viena iespēja. Viņš varēja izmēģināt laimi asins tunelī. Viņš neziņā apstājās.

Doktor Kellij!

Ross palūkojās pār plecu. Pilošā lietusmētelī tērpies, rokā turēdams rāciju, priekštelpas ieejā stāvēja Torīno. Marko stāvēja viņam blakus ar notēmētu šauteni rokās.

Rācija nosprakšķēja, un Torīno to pielika pie auss.

Teicami, seržant. Ja viņi sagādā jums neērtības, nošaujiet viņus. Torīno smaidīja. Pārējie ir ielenkti, doktor Kellij. Lielā bēgšana ir beigusies.

Nākamais ierunājās Marko.

Mana šautene ir notēmēta uz tavu sirdi. Nomet kristālu, pacel rokas un nāc šurp.

Vai tu taisies uz mani šaut, Marko? Kā tavs Dievs attaisno neapbruņota, nevainīga cilvēka nogalināšanu, kas tikai vēlas glābt savu sievu?

Neviens nav bez vaina, Ros, teica Torīno. Un šī vieta ir svarīgāka par jūsu sievu. Es nevaru ļaut jums aiziet ar kalnu kristālu. Līdz būšu izlēmis, ko darīt ar dārzu.

Kamēr nimfas drūzmējās ap Rosu, bīdot viņu atpakaļ ēnainajā alā, viņš centās uzturēt ar Torīno sarunu.

Bet jūs taču esat jau izlēmis, ko darīt ar dārzu, ordeņa priekšniek. Es redzēju dzeltenās paciņas. Es zinu, kas tajās atrodas. Ross redzēja, ka Marko nedroši paskatās uz Torīno. Bet mani neinteresē jūsu plāni. Ja jūs gribat pārrakstīt evolūcijas vēsturi un patiesību pielāgot savai ticībai, tad turpiniet vien. Es tikai gribu izglābt savu sievu. Viņš norādīja uz tuneli. Ja jau jūs esat rīkojies, kā pats gribat un ieguvis varu pār el origen, vai radix, vai vēl kaut ko citu, tad jums nav jāraizējas ne par mani, ne kādu citu no mums.

Torīno pakratīja galvu.

Kristāls, kas atrodas jūsu rokās, tagad ir Romas īpašums, viņš teica. Tikai Baznīca drīkst izmantot brīnumus. Nevis jūs. No pustumsas iznira vēl citas nimfas un sāka Rosu vadīt dziļāk alā. Diezgan, Marko! Nošauj viņu.

Neizlokies, Ros, teica Marko. Nomet kristālu, pacel rokas un nāc šurp. Viņas tevi neglābs. Tagad jau vismaz trīsdesmit nimfas aplenca Rosu, arvien uzstājīgāk virzot viņu dziļāk alā. Nekavējies, Ros. Es negribu šaut uz tevi, bet man tas jādara.

Rosām bija jāpieņem lēmums. Vienīgā iespēja izglābties bija mesties zemē un nimfu aizsegā drāzties uz otru izeju. Vai ari bija jāpadodas un jāmēģina bēgt vēlreiz ja tāda reize gaditos. Abos gadījumos jāizlemj bija tūlīt.

Šajā sekundes daļā viss viņa vietā jau bija izlemts. Nimfas pēkšņi viņu tik strauji pagrūda, ka viņš paslīdēja uz mitrās akmens grīdas. Viņam vēl krītot, Marko izšāva. Šāviena troksnis atbalsojās alās, bet ne jau tas Rosu vairs interesēja. Svarīgāka par troksni bija lode, kas viņu nogāza uz muguras.

Un sāpes.

Katrs elpas vilciens bija mokošāks par iepriekšējo. Gulēdams uz cietās akmens pamatnes, viņš piespieda roku pie krūtīm. Pacēlis to augšup, viņš redzēja, ka tā notriepta ar asinīm viņa asinīm. Par spīti sāpēm, bet varbūt tieši tādēļ, viņš bija nedabiski mierīgs. Ar stindzinošu skaidrību viņš saprata, ka mirst. Ross domāja par Lorīnu un viņu vēl nedzimušo bērniņu, un viņu pārņēma nomācošas skumjas. Viņš nebija vēl gatavojies mirt. Viņš gribēja abus izglābt.

Ross sataustīja blakus nokritušo kalnu kristālu un mēģināja to pielikt pie mutes. Ja vien viņš spētu to iedurt un uzņemt daļu tā spēka, varbūt izdotos atvairīt nāvi.

Bet viņš bija zaudējis spēkus.

Ros, es jūs brīdināju, no tālienes atskanēja Torīno balss. Mēs jūs brīdinājām.

Jā, nodomāja Ross, jūs mani brīdinājāt.

Ap viņu sapulcējās nimfas. Viņam pieskārās kaut kas vēss un mikls. Viņu satvēra mazas rokas. Viņš bija Gulivers, bet šie liliputi nemēģināja viņu piesiet. Tie viņu pacēla un aiznesa.

Kurp?

Viņš neskaidri apzinājās, ka Marko cenšas viņu sasniegt, bet nimfas to aizkavē. Guļot uz muguras, viņš redzēja Marko kājas un gaismu tunelī. Viņu nesa uz asins tuneli. Tur bija tik spoža gaisma, ka dziestošā apziņa nimfas uztvēra kā baltus eņģeļus, kuri nes viņu augšup uz debesīm. Lūkojoties mirguļojošo zīmējumu un krāsaino kristālu klātajos tuneļa griestos, šī doma viņam pat likās amizanta. Apziņa sāka aptumšoties un sāpes lēnām norima. Visu ķermeni apņēma silts mākonis. Nāve nebija nemaz tik slikta. Varbūt pēc kāda laika viņš satiksies ar Lorīnu un viņu bērniņu?

Rosa juceklīgās domas pārtrauca pazīstamā dziedāšana, un viņš uzreiz saprata, kurp viņu nes uz paša bērēm. Kādreiz viņš bija lasījis, ka kritušos vikingus sadedzina sārtā, bet, klausoties nimfu monotonajā dziedāšanā, viņš noprata, ka viņa bēru rituāls būs citāds. Viņš izdzirdēja ūdenskrituma šalkoņu un juta, ka tiek nests augšup pa kāpnēm uz tumšo kambari ar klinšu tārpiem sienās. Tagad viņš atcerējās, kā šeit bija upurēta nimfa, un viņu pārņēma stindzinošas bailes.

Ross uzmeta acis draudzīgajai nimfai ar sarkanajiem ziediem matos un sāka gudrot, vai viņa milzīgā ķermeņa stiepšana uz šejieni, lai izbarotu klinšu tārpiem, ir goda izrādīšana?

Viņš aizvēra acis, saprotot nāves nenovēršamību, un vēlējās nonākt tās ledainajās skavās, pirms viņu notiesās klinšu tārpi. Viņš vairs negribēja sāpju. Viņš vēlējās gulēt. Kad uz bridi atkal atgriezās apziņa, Ross gaidīja, ka nomierinošā dziedāšana apklusīs un viņam uzbruks klinšu tārpi.

PIRMS MAZA BRĪŽA

Tiklīdz Ross negaidīti sakustējās, Marko instinktīvi nospieda mēlīti. No pieredzes viņš zināja, ka šāviens ir nāvējošs, taču, kad viņš piegāja tuvāk, lai pārliecinātos, nimfas iešņācās un atņirdza zobus. Asus zobus. Nimfu bija pārāk daudz, un viņš vēlējās, kaut būtu paņēmis līdzi liesmu metēju. Kopā ar ordeņa priekšnieku noskatoties, kā nimfas nes Rosu uz tuneli, viņā kaut kas iesmeldzās. Sajūta bija tik sveša, ka pagāja labs brīdis, iekams viņš saprata, ka tā ir vainas apziņa. Viņš gandrīz nemaz nebija pazinis tos cilvēkus, kurus agrāk bija nogalinājis, ja nu vienīgi bija pret tiem draudzīgi izturējies. Un neviens no viņiem nepalika dzīvs.

Es viņa krūtīs redzēju ievainojumu, teica Torino. Vai tu viņu nošāvi?

Es iešāvu viņam sirdī, atteica Marko. Viņš ir tikpat kā miris. Kādēļ viņas to nes uz tuneli?

Torīno piemiedza acis.

Vai tu nevari uzminēt?

Viņi aizgāja līdz pat ūdenskritumam, kur tumšajos klinšu dobumos sakustējās klinšu tārpi. Tad nimfas sāka dziedāt un aiznesa Rosa nekustīgo ķermeni līdz vietai, kur iepriekš bija uzbrukuši klinšu radījumi. Torīno pagriezās pret Marko.

Vai atceries, ko Ross mums stāstīja par mirstošās nimfas atdošanu klinšu tārpiem apēšanai?

Marko pamāja.

Tātad viņš neapšaubāmi ir pagalam.

Šoreiz jā. Torīno pasmaidīja.

Pēkšņi četras nimfas apgriezās, atņirdza zobus un sāka šņākt. Pārējās nimfas sagatavojās uzbrukt.

Mēs esam redzējuši visu, kas mums nepieciešams, teica Torīno. Rītdien mēs nimfas izmantosim, lai nokļūtu augšā. Iesim.

Viņi apgriezās un, nimfu dziedāšanas pavadīti, devās pa tuneli atpakaļ.

67

Pirmais, ko Ross pamanīja īsajos apziņas uzplaiksnījumu brīžos, bija tas, ka dziedāšana ir apklususi. Tad atkal uzmācās sāpes. Un bailes. Viņš neuzdrošinājās atvērt acis, lai pēdējais, ko redzētu, būtu klinšu tārpu uzbrukums.

Kāda velna pēc es vēl esmu dzīvs? Kāds izkropļots izdzīvošanas instinkts viņu bija pamodinājis no bezsamaņas līdz pēdējo mirkļu pārdzīvojumiem?

Viņš sajuta zem sevis rokas un saprata, ka joprojām pārvietojas. Ross pavēra acis gaisma tagad žilbināja vēl vairāk nekā iepriekš. Tuneļa kristāliskie griesti virs viņa mirgoja pieaugošā intensitātē. Viņš pagrieza galvu un vairs neredzēja ne tumšos dobumus sienās, ne alas un tuneļus. Viņš jutās atvieglots. Nimfas viņu bija aizvadījušas tālāk tunelī, garām klinšu tārpiem.

Ross paskatījās uz savām kājām, un atvieglojums pārauga satraukumā. Tunelis beidzās. Nimfas nogriezās ap stūri un caur plašu portālu devās uz tik spoži apgaismotu zāli, ka kvēlojošais tunelis salīdzinājumā ar to likās tumšs un drūms. Ja viņš dziļāk ievilktu elpu, nosmaktu. Visa telpa pulsēja kā dzīva. Kristāla režģos, kas klāja klinšu sienas, vīdēja sīkas kvēlojošas būtnes. Te bija arī daudz siltāks. Ross izdzirdēja šalcošu skaņu un, paskatījies augšup, redzēja, ka no atveres griestos, kas bija noslēpta aiz kristāldzidriem stalaktītiem, lejup gāžas ūdens. Tas piepildīja nelielu baseinu zāles vidū, bet no turienes caur tuneli aizplūda uz dārzu. Pirms ūdens straume sasniedza baseinu, tā atdūrās pret tik žilbinošu

priekšmetu, ka no tā virsmas atlēkušās šļakatas dzirkstīja kā elektrizētas. Taču visa Rosa uzmanība bija pievērsta nevis šim priekšmetam, bet gan tam, kas no tā bija izaudzis.

Pat tad, kad viņš, klepodams asinis, pēdējo reizi ievilka elpu, viņa acis dedzināja karstas asaras. Visus šos gadus, pētot pasaules dabas brīnumus, viņš ne reizi nebija redzējis kaut ko tik skaistu. Pēkšņi viņš jutās tik pateicīgs savam liktenim. Ja ari viņam ir lemts mirt un zaudēt Lorīnu un viņu bērniņu, tad vismaz šo viņš būs redzējis. Iegrimstot tumsā un apstājoties sirdij, viņš smaidīja par nāves ironiju šeit, kur atradās visas dzīvības šūpulis, šajā kādreiz neauglīgajā vietā, viņam bija jāmirst.

SVĒTĀS SIRDS SLIMNĪCA, BRIDŽPORTA, KONEKTIKUTA

Brīdī, kad Ross Kellijs mira, Lorlna, mātes uzraudzīta, gulēja Konektikutas slimnīcā. Vēl nedzimušais bērniņš viņas dzemdē bija jau sešus mēnešus vecs un svēra vairāk nekā pusotras mārciņas. Lai gan skenējot viss izskatījās normāli, tomēr daudzi dzīvībai svarīgie orgāni, it īpaši plaušas, attīstībā atpalika.

šajā stadijā pirms laika dzimušam bērnam ārpus dzemdes būtu grūti izdzīvot, bet, apbrīnojamā kārtā, ar mākslīgās elpināšanas, monitoru un ārstniecisko līdzekļu palīdzību tas varētu piedzimt un palikt dzīvs jau pēc dažām nedēļām. Viņam vajadzētu daudzus mēnešus pavadīt slimnīcā, un, lai gan viņa izdzīvošanas iespējas nebija lielas, tās tomēr bija daudz labākas nekā viņa mātei un tēvam.

CETURTĀ DAĻA PIRMSĀKUMS

Līdz rītam lietus bija norimis, un debesis bija tik skaidras un zilas, kādas tās ir tikai tropu mežā. Sēžot kopā ar Haketu un Zebu, māsa Šantala nevarēja noturēties, nesalīdzinājusi Torīno cilvēku rosības izraisīto briesmīgo dūkoņu ar viņu pašu kluso izmisumu. Iepriekšējās nakts bēgšanas mēģinājums bija neveiksmīgs. Lietū viņi nebija pamanījuši stiepli, kas iedarbināja trauksmes signālu, un tas atskanēja, pirms viņi bija sasnieguši eju uz sēra alām. Fuentess ar saviem kareivjiem viņus dažās minūtēs ielenca.

Kad Torīno un Marko pavēstīja viņiem par Rosa nāvi, māsa Šantala Zebas un Haketa acīs ieraudzīja atainojamies viņas pašas šoku un neticību. Varesa nāve bija drausmīga, bet neviens viņu apzināti nebija nogalinājis. Turpretī Ross tika nošauts. Marko ne tikai viņu bija noslepkavojis, bet Torīno Jēzus biedrības ordeņa priekšnieks bija sankcionējis šo slepkavību. Likās, ka nebija nekā tāda, ko Torīno nespētu darīt savas mīļās Baznīcas labā.

Hakets izskatījās noguris. Lai gan viņa ievainojumi bija sadzijuši, bija zudusi viņa izsmalcinātā āriene. Haketa zodu klāja bārdas rugāji, un likās, ka nekas viņam vairs nerūp. Visi viņa sapņi bija sabrukuši. Viņš nekad vairs neatgriezīsies zudušajā pilsētā un neatklās pasaulei tās dārgumus. Arī Zeba izskatījās nomākta. Viņa bija sagatavojusies lieliem piedzīvojumiem, lai glābtu savu draudzeni un atklātu noslēpumaino vietu, kas bija aprakstīta Voiniča manuskriptā. Bet īstenība neattaisnoja cerības. Un māsa Šantala, kas tik ilgi bija lolojusi sapni par zvēresta izpildīšanu, visus spēkus veltīja

tam, lai nenokārtu galvu un nesāktu šņukstēt. Viņa lūkojās uz akmeņu krāvumu, kur bija sadedzināti tēva Orlando pelni, un nopūtās. Vai tā tam bija jānotiek? Vai tā bija jābeidzas viņas ilgajam nomodam?

Es ceru, ka Lorīna nekad nepamodīsies, noteica Zeba. Sarkanie, nekoptie mati viņu vairs nevērta par kliedzoši spilgtu personību, bet tikai par jaunu un vāru sievieti. Viņa nespētu pieņemt, ka Ross aizgājis bojā, glābdams viņu. Zeba pagriezās pret Haketu. Naidžel, es varu saderēt, ka tu gribi atgriezties savā zudušajā pilsētā un vairs nespert kāju brīnumu dārzā. Viņa ar uzsvaru pateica divus pēdējos vārdus.

Haketa'sejā atplauka plats, nožēlas pilns smaids.

Tas nebūs zudis pasaulei, Zeba. Mana vienīgā vēlēšanās ir tevi aizsargāt, un var gadīties, ka esmu jau kaut ko paveicis.

Viņa pastiepa savas sasietās rokas un viegli uzsita viņam pa plecu.

Tu neesi nemaz tik slikts. Tu izglābi mani no čūskas, kad gājām garām sikspārņu mēslu kaudzei.

Iespējams. Viņš paraustīja plecus un sāka skatīties, kā dārzā divi kareivji tīra savas šautenes un piepilda liesmu metējus ar degvielu. Torīno, Marko un seržants stāvēja bariņā pie teltīm. Jautājums ir tikai viens kas ar mums tagad notiks?

Māsa Šantala nopūtās.

Lai ari ko ordeņa priekšnieks plānotu, viņa teica, par to mēs diezgan drīz tiksim skaidrība.

Torīno soļoja gar teltīm.

Es gribu, lai viss ir savā vietā, pirms mēs sākam atkal. Vai visas ierīces ir sagatavotas?

Seržants Fuentess piekrītot pamāja.

Horhe visas termīta un napalma iekārtas ir izvietojis tā, lai sasniegtu maksimālo jaudu, kā jūs vēlējāties.

Marko sadrūma.

Tās taču īstenībā netiks lietotas, ordeņa priekšniek?

Pusbrālis sāka Torīno kaitināt. Viņš bija cerējis, ka Marko neradīs problēmas un neiejauksies viņa plānos.

Atslābinies, Marko, tās ir tikai iespējas. Viņš pasmaidīja un atbalstījās uz Fuentesa pleca. Seržants Fuentess to saprot. Tā ir izdedzinātas zemes stratēģija, kas nodrošina to, ka neviens nevar izmantot šo neparasto dārzu un tā iemītniekus, lai kaitētu Baznīcai. Tas ir jāaizsargā, lai nenonāktu pretinieka rokās, tā sakot.

Marko pamāja, daļēji apmierināts ar atbildi.

Torino pievērsās seržantam.

Kā es to visu varēšu iedarbināt?

Fuentess viņam pasniedza melnu metāla kastīti, ne lielāku par rāciju. Uz vienas no tās malām atradās zaļa gaismas diode un ar sarkanu pogu pārklāts sensorais slēdzis. Horhe bija apgādājis visas ierīces ar bezvadu detonatoriem.

Lai ieslēgtu ierīci, pieskarieties slēdzim un atsedziet detonatora pogu. Tiklīdz iedegsies zaļais signāls, nospiediet pogu.

Un kā bus ar iekļušanu tunelī?

Mēs gatavojamies iesaistīt divas nimfas, ordeņa priekšniek.

Ja viņas negribēs sadarboties, tad nošaujiet viņas un sadabūjiet divas citas. Viņas drīz vien sapratīs. Un, kad mēs šoreiz dosimies tunelī, es negribu tikai vienkārši tikt tiem tārpiem garām. Es gribu tos iznīcināt pēc iespējas lielākā skaitā.

Tos vieglāk ir iznīcināt tad, ja tie nekustas, teica Fuentess. Šaujamieroči pēdējā reizē iedarbojās labāk. Un Heklera un Koha karabīnes mēs pielādēsim ar bruņusitēju munīciju.

Labi, labi, noteica Torīno. Kad viss būs sagatavots, ziņojiet, seržant.

Fuentess devās norīkot savus cilvēkus, bet Torīno pievilka Marko sev tuvāk un ierunājās klusā balsī.

Jaunā Vatikāna pamatā būs viss, kas ir ap šo tuneli, un tā brīnumus izmantos Baznīcas labā. Lai gūtu lielāku labumu, mums šī lieta jātur slepenībā. Neviens nedrīkst uzzināt par šiem brīnumiem, tikai Svētās Mātes Baznīca. Tas ir svēts darbs, Marko, un tev ir uzticēts tajā ņemt dalību.

Marko norādīja uz trim gūstekņiem.

Un kas būs ar viņiem? Kā mēs varam zināt, ka viņi pēc mūsu aiziešanas par to nestāstīs?

Neviens nedrīkst aiziet no šejienes. Torīno piemiedza acis.

Marko pamāja, pamazām sākdams saprast.

Vai tiešām ir nepieciešams viņus nogalināt?

Torīno bij^ pārsteigts, ka viņa pusbrālis rūdīts slepkava, kas bija nogalinājis par naudu, raizējas par nonāvēšanu taisnīgas lietas labā.

Neviens nedrīkst aiziet, viņš atkārtoja.

Un kareivji?

Torīno paraustīja plecus.

Līdz šim viņiem bija jāpilda uzdevums. Bet, tiklīdz viņi savu būs paveikuši, tikai mēs abi varam iziet no šejienes dzīvi. Vai saproti? Vienīgi mums abiem ir uzticēts aizsargāt šīs vietas neskartību. Ja tu to darīsi, Marko, ja tu pildīsi šo svēto pienākumu, visi tavi grēki tiks dzēsti, un pats Vissvētākais tēvs svētīs tavu darbu šā svētuma saglabāšanā Svētajai Mātei Baznīcai. Viņš apklusa. Tev taču vēl ir vajadzīga grēku piedošana, Marko?

Marko atkal pamāja. Šoreiz lēnāk.

Jā, viņš sacīja. Man tā vēl ir vajadzīga.

69 PĒC DIVĀM STUNDĀM

Māsa Šantala, Hakets un Zeba, sasieti kopā kā vergi, priekšgalā ejot divām nimfām, iegāja asins tunelī. Rokas bija sasietas, ap kaklu apliktas cilpa. Aiz viņiem soļoja Pedro, Horhe un Marko, kam ap vidukli bija apsieta drošības virve. Fuentess un Torīno gājienu noslēdza. Acīmredzot Torīno cerēja, ka nimfas nomierinās būtnes, kas bija aprijušas Karlosu, Rosu un konkistadorus. Ja tas tomēr neizdotos, tad Zeba un Hakets kalpotu par dzīviem vairogiem.

Māsa Šantala jau bija domājusi, ka Torīno viņus dzīvus neatstās, taču viņai nebija nācis prātā, ka būs jāmirst tādā nāvē.

Kad inkvizīcija tēvu Orlando nodeva laicīgajai varai sadedzināšanai uz sārta, bija ievērots nosacījums ecclesia abhorret a sanguine Baznīca vairās no asinīm. Šoreiz acīmredzot ordeņa priekšnieks to neievēros un ļaus viņai mirt. Šoreiz asinu būs daudz. /

Māsas Šantalas bailes un sašutumu par to, ka viņa garais un upuriem bagātais mūžs noslēgsies tik bezmērķīgi, mazināja cerība, ka nimfas savu uzdevumu paveiks un viņa beidzot ieraudzīs to, kas atrodas tuneļa galā.

Nimfas pēkšņi apstājās pie neliela ūdenskrituma.

Tie ir tur, augšā, teica Marko, pagrūzdams viņu malā.

Kur? jautāja Zeba. Cieši saspiedusi, viņa turēja Haketa roku.

Augšā pie ūdenskrituma, Hakets atbildēja. Dobumos tuneļa paplašinājuma labās puses sienā.

Māsa Šantala paskatījās, un viņai likās, ka redz kustību. Viņa izdzirdēja klikšķi, un viņai garām nimfu virzienā aizšāvās liesma. Nonākušas pie pakāpieniem, kas veda augšup uz ūdenskritumu, nimfas sāka dziedāt. Virve savilkās, un māsa Šantala devās uz priekšu. Torīno un kareivji nogaidīja, kamēr nimfas pagāja garām tumšajai telpai. Māsa Šantala uzmeta skatienu dziļajām plaisām, kas izraibināja klints sienu labajā pusē, un ieraudzīja, ka viņā ļauni veras neskaitāmas sarkanas acis. Klints sienās bija ne vien tumši dobumi, bet arī melni tuneļi, kas veda uz vietām, par ko viņai pat negribējās domāt.

Dziedāšana iedarbojas, aiz viņas iešņācās Marko.

Torino un visi pārējie sāka iet ātrāk, un, apdzinuši māsu Šantalu un nimfas, nonāca drošībā jau aiz dobumiem. Jau iedomājusies, ka arī nonāks tur, viņa sajuta, ka virve atslābst. Marko aizšķērsoja ceļu nimfām tā, lai tās apstātos tieši pretī caurumu izraibinātajam ejas paplašinājumam.

Tad Marko un trīs kareivji devās dobumu virzienā. Kamēr pārējie trīs, apkrāvušies ar karabinēm un automātiem, atklāja uguni, viens ar liesmu metēju palika aizmugurē. Tiklīdz munīcija kādam ierocim beidzās, viņi turpināja šaut ar citu. Daudzos gadījumos būtnes palika nekustīgas, jo viņu instinkts pakļauties tikko dzirdētajai nimfu dziedāšanai izrādījās stiprāks par izdzīvošanas instinktu. Neviens nepamanīja, ka dobumos tek melni sarkanas asinis, bet tie daži tārpi, kuri uzbruka, tika viegli atvairīti. Cauri ieroču troksnim no alu iekšienes atskanēja arvien skaļāki drausmīgi kliedzieni. Tunelis drebēja, gaisā lidoja kristālu šķembas. Kad kareivji uz brīdi pārtrauca šaut pa asiņojošajiem klinšu dobumiem, māsa Šantala izdzirdēja skaļu čabēšanu. Tur rosījās klinšu tārpi, meklējot akmeņos glābiņu.

Lai gan slaktiņš māsā Šantalā radīja riebumu, viņai atvieglojumā drebēja kājas. Viņa bija glābta. Torino ar pārējiem pagriezās, lai dotos augšup, un māsa Šantala viņiem sekoja. Taču pēc mirkļa viņas ceļā nostājās Marko. Viņa nodomāja, ka viņiem būs jāpaliek šeit. Tad Marko satvēra viņas roku un palīdzēja kāpt augšup pa taku. Ordeņa priekšnieks pagriezās un viņai uzsmaidīja, bet viņa tumšo acu skatiens bija neizdibināms.

Kad viņi bija tunelī pagriezušies pēdējo reizi, Torino ieraudzīja portālu, kas veda uz telpu, no kuras spožuma aizrāvās elpa. Viņā radās nepārvarama cerību, priekšrocību un atbildības sajūta, kā vienmēr, kopš jezuīti bija izrāvuši viņu no Neapoles padibenēm un audzinājuši tā, lai attīstītos viņa talants un viņš sasniegtu savu spēju virsotnes. Viņš atmaksāja uzticēšanos ar atturību no visiem pasaulīgajiem priekiem, kļūstot par jaunāko ordeņa priekšnieku un Svētās Mātes Baznīcas uzticamu un padevīgu kalpu. Taču pat viņa ticība liktenim nebija viņu sagatavojusi šādam gadījumam. Viņš juta, ka tūlīt skatīs vaigā Dievu, un šī sajūta darīja viņu pazemīgu. Dievs bija viņu izvēlējies ne tikai būt par aculiecinieku tam, kas viņu sagaida, bet ari būt tā sargam.

Viņš uzsauca Marko un pārējiem:

Pagaidiet šeit!

Negaidot atbildi, viņš iegāja plašā zālē.

Torīno paguva spert tikai dažus soļus, tad, elpai aizraujoties, viņš salika rokas kā lūgšanā. Šī telpa bija kā apliecinājums Dieva dzīvības brīnumam. Gaiss burtiski dzirkstīja. Viņš sajuta tā spēku matos un pirkstu galos. Baseins telpas centrā mirdzēja, it kā būtu no iekšpuses apgaismots. Kristāliskie klinšu veidojumi, kas klāja telpas sienas, ietvēra sevī neskaitāmas fosforescējošas dzīvības formas, kas pievienojās apkārtējam mirdzumam. Taču tas nebija nekas salīdzinājumā ar divpadsmit pēdu augsto masu, kas neskaidri vīdēja pāri baseinam un ieņēma galveno vietu telpā. Torņveida objekts šajā dzīvības templī bija pats dzīvības altāris.

Torīno godbijīgi noslīga uz ceļiem, uzmanīdamies, lai nepieietu pārāk tuvu daudzšķautņainajam, kristāldzidrajam monolītam, kas izstaroja spēcīgu karstumu un gaismu. Vienai šķautnei bija zeltīts metāla pārklājums, citai tas bija pērļains, bet vēl kāda bija kā caurspīdīga prizma, ko klāja zelta un sudraba dzīslojums. No vienas šķautnes stiepās milzīgs, hidrai līdzīgs izaugums, kura stumbrs pacēlās kā neskaitāmi cauruļveida zari vai taustekļi, kas izzuda sienās un izplatījās visā telpā. Daudzi taustekļi nozuda tumšajā portālā iepretim asins tunelim, iespiežoties visā alu sistēmā. Likās, ka taustekļiem piemistu gan augu, gan dzīvnieku valsts īpašības stumbrs un lapas, miesa un pulsējoši asinsvadi. Tomēr monolītam tuvākā stumbra daļa bija metāliska un kristāliska, it kā tai piemistu tā objekta īpašības, no kura bija izaugusi. Iedomājoties iespējamo nākotni, Torīno uznāca reibonis un bija jāapspiež nervozu smieklu lēkme. Lai arī kā pāvests un Vazāri bija vērtējuši viņa ceļojumu uz šo vietu, Torīno zināja, ka, ieraugot šos brīnumus, viņam viss tiks piedots. Viņš piecēlās kājās un, piegājis tuvāk, sāka pētīt, kā no auglīgā kristāla izaug hidra. Latīņu vārds radix, kas nozīmēja "sakne" vai arī "pirmsākums", tagad ieguva jaunu nozīmi. Tam vajadzēja būt tēva Orlando dzīvības un nāves kokam, vita Cļuod mors arbor.

Bet kādēļ nāves?

Viņš apgāja apkārt telpai. Tajā bija ieeja no kvēlojošā tuneļa un atvere griestos, pa kuru no monolīta gāzās ūdens, un vēl kāda izeja, kas veda uz tumšu eju labirintu. Viņš iedomājās par klinšu tārpiem un nodrebēja.

Torīno aiz .muguras kāds strauji ievilka elpu, un pagriezies viņš ieraudzīja Marko stāvam un raugāmies uz monolītu. No tā viņa seja izgaismojās visās varavīksnes krāsās.

Tas ir skaists. Tas ir ļoti skaists.

Torīno pasmaidīja.

Kā gan var apšaubīt Dieva esamību, ja ir redzēts šis? Viņš juta pēkšņus augstsirdības uzplūdus. Lai arī māsa Šantala un visi pārējie to apskata. Katram pirms nāves tas būtu jāredz.

70

Māsa Šantala, ieraudzījusi monolītu, rīkojās tieši tāpat kā pirms brīža Torīno nokrita ceļos un sāka lūgties. Viņa nešaubījās, ka beidzot, pēc simtiem gadu gaidīšanas, tas, ko viņa redz, ir Dieva darbs tas bija pārāk skaists un izraisīja godbijību, tā ka nevarēja būt nekas cits. Viņa sajuta, ka Torīno viņu novēro.

Droši vien tagad tu saproti, kāpēc Svētā Māte Baznīca to pieprasa sev? viņš jautāja.

Māsa Šantala papurināja galvu.

Nevienai ticībai nav tiesību to paņemt sev. Tas ir daudz diženāks par jebkuru Baznīcu. Lai arī kurš redzētu šo brī-

numu kristietis, ebrejs vai musulmanis -, ikviens sapratis, ka šeit ir atspoguļots viņu Dievs, un tā tam arī ir jābūt. Viņa saprata, ka ticība ir tikai valoda. Tas, kā mēs sarunājamies ar Dievu, ir atkarīgs no tā, kādā kultūrā mēs esam piedzimuši. Ne vairāk un ne mazāk.

Zeba Kvinna klusēdama vērās monolītā un pilnīgi noteikti saprata, ka brīnišķīgajam objektam nav nekāda sakara ar kādu abstraktu debesu Dievu, bet gan ar Gāju. Kad cilvēki runāja par klimata pārmaiņām, globālo sasilšanu, skābajiem lietiem un citām ekoloģijas problēmām, viņi visi nonāca pie viena secinājuma: Mātei Zemei ir jāpaliek dzīvai, tās sirdij ir jāpukst. Pulsējošā kristāliskā klints ar kokam līdzīgo apveidu nav nekas cits kā Gajas pukstošā sirds, mehānisms, kurš vada visu labo, kas atrodas uz Mātes Zemes.

Viņa domāja par cilvēces unikālo un pretrunīgo būtību. Tā varēja gan aizsargāt, gan izpostīt Māti Zemi. Šī pulsējošā klints iemiesoja cilvēces vienkāršo, absolūto izvēli vai nu rūpēties par māti, kas tai devusi dzīvību, vai to izmantot.

Būdams medicīniski izglītots cilvēks, Naidžels Hakets monolītā nesaskatīja neko tādu, kas būtu saistīts ar reliģiju vai garīgām lietām, tomēr viņu pārņēma godbijība ne mazāk kā visus pārējos. Monolīta nozīmīgums bija tik neaptverams, ka viņš nejuta vajadzību to personificēt ar Dievu vai Gāju. Viņam tas gluži vienkārši bija visas planētas dzīvības rašanās punkts, pirmais genotips, kas saturēja sākotnējus celtniecības klucīšus un pamata ģenētiskās instrukcijas, kuras galu galā radīja mūsdienu ģenētisko programmēšanu DNS. Viņš gaisā sajuta radioaktīvo lādiņu un prātoja, kādu radioaktivitātes līmeni uzrādītu Geigera skaitītājs. Viņš zināja, kā radioaktivitāte ietekmē DNS tā izraisīja ļaundabīgos audzējus. Tikai viens solis bija atlicis, lai ieraudzītu, kā šī satriecošā klints varētu pozitīvi ietekmēt cilvēku genomu uzlabot un attīstīt to.

Skatoties, kā ūdens plūst pāri monolīta virsmai, aizskalojot tā mikroskopiskās daļiņas zemāk baseinā un pēc tam novadot tās uz ezeru dārzā, viņš tikai varēja apbrīnot tā

spēku. Ja ši niecīgā saskare ar ūdeni spēja radīt brīnumaino dārzu un tā iemītniekus un izveidot kristālus, kas greznoja tuneli visā tā garumā līdz pašai priekštelpai, tad nebija jābrīnās, ka šeit kādreiz bija sākums visai planētai. Paskatījies uz hidrai līdzīgo izaugumu, viņš prātoja, cik ilgā laikā tas varētu izveidoties no kristāla, iespējams, ka tā zari iestiepās visā alu sistēmā. Pēkšņi pār viņu nāca atklāsme hidra varētu būt vecākais planētas dzīvais organisms, daudzšūnu radījums, kas joprojām turpina attīstīties un nekad neiet bojā.

Haketa godbijību pārmāca dusmas. Kā gan Torīno varēja izmantot kaut ko tik brīnišķīgu, lai atbalstītu māņticīgu ticību neredzamam Dievam? Nemaz nevēlēdamies pierādīt Dieva esamību, Hakets ticēja tā brīnišķīgajai būtībai, kas apstiprināja dabas eksistenci. Apbrīnodams veidojuma mirgojošo skaistumu, viņš tomēr neko neteica. Viņa vārdus Torīno neuzklausītu. Tāpēc viņš sev iestāstīja, ka jābūt pateicīgam par to, ka beidzot ir piedzīvots brīnums.

Torīno pagriezās pret Marko un kareivjiem.

Tagad mēs iesim atpakaļ un izdarīsim to, kā dēļ mēs šeit esam ieradušies. Man ir vajadzīgs atskaldāmais āmurs. Viņš norādīja uz pirmsākumu. Es gribu iegūt paraugu.

Mēs to nepaņēmām līdzi, teica Fuentess.

Doktors Kellijs ir ģeologs. Palūkojieties viņa mugursomā. Tur kaut kas varētu atrasties.

Marko paskatījās uz Haketu un pārējiem.

Un ko iesākt ar viņiem?

Torīno saskatījās ar Marko.

Tu zini, ko ar viņiem darīt.

71 PĒC DIVDESMIT MINŪTĒM

Nolādēts. Nolādēts. Nolādēts.

Zeba bija pārsteigta par to, cik ātri vislielākā interese par brīnumu izgaist draudošu briesmu priekšā. Viņu pārņēma

tāda panika, ka vairs nenāca ne prātā doma par pirmsākumu, kuram pirms brīža tika veltīta visa uzmanība. Likās neticami, ka Torīno, Marko un kareivji viņus ir atstājuši klinšu gūstā, bet paši kopā ar nimfām turpina ceļu tunelī.

Kas notiks, ja tas atkārtosies? Zeba sauca viņiem nopakaļ. Ja nu tie atgriežas? Vērodama, kā viņi pazūd tunelī, Zeba pati saprata, kāda ir atbilde, un jau iztēlojās, kā pēc desmit minūtēm no klintīm atskanēs čaukstoņa.

Nolādēts. Nolādēts. Nolādēts.

Pasteigsimies, Naidžel, pasteigsimies. Tie atgriežas. Pēc nesenā slaktiņa telpa oda pēc kapličas. Klintis izraibināja plankumi Chanel Rouge Noir nagu lakas krāsā, bet Zebas apavu zoles bija aplipušas ar sarecējušām asinīm.

Pārlieku tīrīgais Hakets, aizmirsis visapkārt valdošo riebīgo jucekli, notupās un, satvēris virvi sasietajās rokās, sāka to berzēt pret asu klints malu.

Pasteidzies, Naidžel! Pasteidzies! Skubināja māsa Šantala.

Nav slikta doma, pirkstiem drudžaini darbojoties, caur sakostiem zobiem nošņāca Hakets. Man līdz šim vēl nebija ienācis prātā steigties. Viņš jau bija pamēģinājis atraisīt mezglu, bet ar sasietām rokām tas nebija iespējams. Zeba redzēja, ka daži apspurojušies virves pavedieni jau bija pārtrūkuši, bet vairums vēl bija nebojāti.

Mums vairs nav laika, viņa steidzināja. Tie tuvojas…

Es zinu, atbildēja Hakets. Es dzirdu. Ko tu man ieteiktu darīt vēl bez tā, ko jau daru?

Pārkod! mudināja māsa Šantala. Izmanto zobus.

Hakets pakratīja galvu un turpināja rīvēt virvi pret klints

radzi. Arvien vairāk pavedienu pārtrūka, bet čaukstoņa pastiprinājās un lēnām tuvojās. Iedomājoties tārpu raupjo zvīņu skrapstēšanu pret klintīm, Zeba juta, ka viņas kājas kļūst ļenganas. Viņa spēja domāt tikai par to, kas būtu labāk vai nu viņu lai aprij pirmo, vai arī viņai jānoskatās, kā vispirms sarausta gabalos Naidželu un māsu Santalu. Troksnis pieņēmās spēkā, un klintis visapkārt sāka drebēt.

Zebai pēkšņi radās vēlēšanās pēdējos dārgos mirkļus, pirms sāpes un nāve viņu paņemtu savā varā, aizpildīt ar cilvēcisku siltumu atraut Naidželu no viņa bezcerīgā pasākuma un noskūpstīt uz lūpām, un tad sev cieši piekļaut māsu Šantalu. Zeba vēlējās pateikt, cik viņi abi kļuvuši tuvi sevišķi anglis.

Gandrīz jau ir, noteica Hakets, stūrgalvīgi atsacīdamies padoties.

Tagad Zeba jau saoda radījumus, kas atstāja savus iesildītos, sasmakušos un smirdošos midzeņus. Zebas baiļu pārņemtajā iztēlē tārpu tuvošanās skanēja kā ātrvilciena dārdoņa, bet viņa pati bija tā priekšā piesieta pie sliedēm. Viņa paskatījās uz virvi. Haketa darbam jau bija samērā labi rezultāti, taču, kad viņa parāva atlikušos pavedienus, tie vēl turējās stingri.

Neraža, viņš noteica un turpināja rīvēt.

Trijos dziļākajos klinšu dobumos, kas atradās galvas augstumā, Zeba pamanīja kustību. Kā hipnotizēta viņa vēroja trīs sarkanus acu pārus tieši pretī. Viens no tiem atradās pretī viņas sejai. Zebas šoks un izbailes bija tik lielas, ka viņa pat necentās izvairīties. Tam jau nebija nekādas jēgas. Viņa spēja tikai ar sausām lūpām nočukstēt:

Es jau tos redzu. Tie ir klāt.

Beidzot Hakets pārtrauca rīvēšanu un pacēla skatienu. Kaut arī Zeba bija šokā, viņu pārsteidza Haketa sejas izteiksme, kad viņš ieraudzīja baigās būtnes. Viņš neizrādīja ne šausmas kā Zeba, ne nomāktību kā māsa Šantala. Viņš izskatījās aizkaitināts un sapīcis, it kā klinšu tārpi būtu rīkojušies negodīgi. Tad viņš atsāka savu darbošanos.

Pārtrauc, muļķi! Pārtrauc taču!

Pat ja Hakets tagad pārgrieztu virvi, būtnes jau bija pārāk tuvu. Māsa Šantala nolieca galvu un sāka skaitīt lūgšanu. Zeba gribēja novērst skatienu, bet nespēja. Viņa juta vēlēšanos redzēt, kas viņu nogalina.

Gatavs ir, sacīja Hakets, pārraudams virvi. Zeba saklausīja viņa balsī apmierinājumu, lai ari viss jau bija par vēlu un no nāves viņus šķira vairs tikai daži mirkļi. Viņa juta, ka Naidžels satver viņas roku. Viss kārtībā, tagad mēs visi esam kopā. Viņš runāja ar tādu savaldību, ka viņa gandrīz vai nomierinājās.

Kad pirmais tārps izritinājās no alas, Zeba instinktīvi aizvēra acis un saspringa. Zebas priekšnojauta bija tik spēcīga, ka sākumā viņa pat nesaklausīja skaņu. Tikai tad, kad uzbrukums nenotika un viņa saprata, ka dzird dziedāšanu, viņa atvēra acis. Tārpi salīda atpakaļ dobumos un nekustīgi sastinga.

Nimfas ir atgriezušās, viņa nodomāja un palūkojās tunelī, gaidot, ka ieraudzīs Torīno kopā ar kareivjiem nākam atpakaļ. Māsa Šantala pacēla sasietās rokas un sāka izmisīgi rādīt uz tumšajām ejām virs alām. Ejā Zeba ieraudzīja neskaidru apveidu, kas skaitīja nomierinošus maģiskus vārdus un māja ar roku. Zeba paskatījās uz glūnošajiem klinšu tārpiem un nodrebēja, iedomājoties, ka varbūt vajadzētu meklēt patvērumu viņu melnajā alu labirintā. Viņa redzēja, ka pārējie jūt to pašu. Neviens negribēja doties pūķa midzenī.

Tad dziedāšana atskanēja ari no asins tuneļa. Torīno atgriezās pie pirmsākuma, izmantodams nimfas par aizsegu.

Pārējie nāk atpakaļ, teica Hakets. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūs šeit atrod.

Tagad viņiem vairs nebija izvēles. Zeba un pārējie ieskrēja vienā no tumšajām ejām. Tur kāda neskaidri saskatāma būtne pārtrauca dziedāt un pārgrieza viņu roku saites.

Sekojiet man, atskanēja balss, vezdama viņus tumsā. Es zinu citu ceļu.

Zebai aizrāvās elpa, kad viņa pazina runātāju. Tas nebija iespējams. Marko viņu bija nošāvis, un pēc tam viņu aprija klinšu tārpi. Torīno taču bija tik daudz par to stāstījis. Taču, kad Ross Kellijs stingri satvēra Zebas roku un ievilka viņu dziļāk ejā, Ross Kellijs likās gluži dzīvs. Tiešām, izklausījās un bija jūtams, ka viņš ir dzīvs.

Kad viņi bija nokāpuši tumšajā sānejā, māsa Šantala izdzirdēja šāvienu troksni. Viņa par to gan neraizējās. Ross bija dzīvs. Vēl nekas nebija zaudēts.

Droši vien atkal nogalina tārpus, nošņācās Hakets. Tie draņķi droši vien domā, ka tārpi mūs jau ir apēduši. Viņš pieskārās Rosām. Torīno mums paziņoja, ka tie ir apēduši tevi. Es neticēju, ka tu vēl esi dzīvs. Kas tad notika?

Jā, noteica Zeba. Kas tad ar tevi notika? Es domāju…

Ross pielika pie lūpām pirkstus un atsāka dziedāšanu. Tad

viņš pamāja .tumšā tuneļa virzienā. Drūmās ejas abās pusēs bija vēl tumšākas plaisas un sānejas. Kad viņi gāja tām garām, viņiem sekoja sarkanu acu skatieni, un māsa Šantala gandrīz jau sadzirdēja šo radījumu elpu, tomēr blakus Rosām viņa jutās pilnīgi droši. Visi pārējie vēlējās zināt, kas ar Rosu bija noticis, taču viņa pat nejuta vajadzību to jautāt skaidrs, ka pirmsākums Rosu bija kaut kādā veidā izglābis, un viņai ar to pilnīgi pietika.

Rosa brīnumainā izglābšanās bija Dieva zīme, un tas viņai palīdzēja pildīt zvērestu. Klausoties Rosa dziedāšanā, viņa tikai ciešāk sažņaudza rokā tēva Orlando doto krucifiksu un uzsmaidīja tumsā paslēptajiem dēmoniem.

Vai mirušie sapņo? Vai viņi domā un kaut ko sajūt, gudroja Ross un dziedādams vadīja pārējos cauri tumšajām ejām uz alas priekštelpu.

Droši vien tas tā ir, viņš secināja, atcerēdamies pirmsākumu un laiku, kad viņš pats bija miris un aplūkoja savu ķermeni.

Kad nimfas viņu bija izģērbušas un iegremdējušas nelielā baseinā monolīta un hidras pakājē, viņš nejuta ne sāpju, ne skumju. Mineralizētajā ūdenī viņš jutās kā peldētājs Nāves jūrā. Piena krāsas ūdenī ievainojums krūtīs un daudz lielākā lodes iziešanas vieta mugurā ieguva sārti rožainu nokrāsu.

Vismaz divdesmit nimfas nostājās ap monolītu, izveidojot pusapli, it kā godinādams kādu. Dažas monolīta šķautnes Rosām atgādināja metālisko, fosforu bagātīgi saturošo šreibersītu, kuru viņš pats bija atvedis Lorīnai pēc pēdējā brauciena uz Uzbekistānu, bet citādi monolīts izskatījās unikāls un nelīdzinājās nekam ģeologa praksē iepriekš redzētam.

Nimfas sāka jaunu dziedājumu, spalgu un skaidru, no kā monolīts sāka vibrēt. Tad neliela tā virskārtas daļiņa ieplīsa un atdalījās, atklājot tīru kristālu. Tas ātri kļuva matēts, it kā metālam oksidējoties vai sieram pārklājoties ar miziņu. Kad atlūzušais gabaliņš iekrita baseinā un sadalījās ideāli regulārās daļiņās, nimfasatkāpās. Ūdens sāka dzirkstīt un burbuļot kā raganas vira un, kad Rosa galva iegrima zem ūdens virsmas, viņa perspektīva pēkšņi mainījās. Viņš vairs neatradās ierobežotā telpā un neaplūkoja sevi it kā no malas. Viņa priekšā pavērās bezgalīgs apvārsnis, ko neierobežoja ne telpa, ne laiks. Ross kādreiz bija lasījis, ka pirms nāves cilvēka acu priekšā pazibot visa viņa dzīve. Šajā gadījumā laika priekškars atvirzījās, un viņa priekšā uzplaiksnīja visa dzīvības vēsture. Viņš redzēja pilnīgi visu sākot ar planētas rītausmu pirms četrarpus miljardiem gadu līdz pat mūsdienām.

Ross redzēja, kā no debesīm nokrīt simti un tūkstoši meteorītu, saskrambājot un deformējot Zemes neauglīgo garozu. Bet tad kāds auglīgs meteorīts ar pilnīgi pareizu aminoskābju saturu trāpīja Zemes garozas to daļu, kas saturēja nepieciešamo siltuma, ūdens un ķimikāliju maisījumu. Milzīgā enerģija, kas atbrīvojās šajā unikālajā ar aminoskābēm bagātā meteorīta un Zemes sadursmē, pārkausēja donora aminoskābes peptīdos, ko tikai solis šķir no dzīvībai nepieciešamajiem proteīniem, un radīja brīnumainu rezultātu monolītu.

Ir pieņemts, ka ūdens plus ķīmija ir bioloģija. Šajā gadījumā ūdens izraisīja monolīta dzīvinošo īpašību rašanos, izsēja baktērijas, radīja hidru un palīdzēja sporām izplatīties pa visu zemeslodi. Viņš redzēja, ka sākumā hidra bija vienšūnas organisms, tad attīstījās un joprojām turpina attīstību, ietverot visas dzīvības formas faunu, floru un minerālus vienā organismā, vienā episkā dzīvības laikmetā. Tagad viņš saprata, kādēļ tēvs Orlando to nosauca par "Dzīvības un nāves koku". Tas ietniesoja eksistences visas šķautnes.

Viņš bija liecinieks brīdim pirms miljoniem gadu, kad Pirmsākumu un tā dārzu aptvēra lava un ieslēdza vulkāniskā klintī. Tajā laikā džins jau bija izbēdzis no pudeles. Pēdējais priekšpostenis, no kura varēja un vajadzēja iegūt labumu Pirmsākuma brīnumaino spēku bija strūklaka liktenīgajā zudušajā pilsētā. Visi pārējie dzīvības veidi uz Zemes varēja pastāvēt, tikai attīstoties un piemērojoties ārpasaulei, sākotnējās ģenētiskās instrukcijas uzlabojot ar vairāk apmierinošu programmu DNS. Tagad vairs tikai dārza un tā iemītnieku izdzīvošana bija atkarīga no Pirmsākuma koncentrētā dzīvības spēka.

Laiks ritēja uz priekšu, un viņš redzēja, kā pirms pieciem simtiem gadu Pizarro sāka iekarot Peru. Ross vēroja, kā konkistadori un Baznīca noplicina džungļus un visādos veidos izmanto džungļu iemītniekus. Viņš bija liecinieks tam, kā meža cirtēji un naftas kompānijas tiem seko pa pēdām, aiz sevis atstādami īstu postažu. Kad Ross aptvēra, kā viņš, nedomādams par sava darba sekām, bija kalpojis naftas kompānijām, viņu pārņēma nepārvarama vainas un kauna apziņa.

Tad tā tas ir, kad nomirst, viņš domāja. Nav ne Dieva, ne velna, ne debesu, ne elles, ir tikai galīgā norēķināšanās ar savu sirdsapziņu, kad visi meli tiek atklāti un paliek vienīgi sāpes par tiem, kam esi darījis pāri, un prieks par tiem, kuriem esi palīdzējis.

Pēkšņi viņa acu priekšā parādījās nimfa ar sarkanajiem ziediem matos. Viņa glāstīja savu piebriedušo vidukli un sāka runāt mulsinoši pazīstamā balsī, uzskaitot Rosa dzīves laikā veiktos darbus gan labos, gan sliktos -, it kā zinātu viņa apslēptās domas. Vēlreiz pārskaitot viņa darbu bilanci, nimfa pārvērtās Rosa sievā. Lorīna stāvēja viņa priekšā kaila, skaista un glaudīja savu grūtnieces vēderu.

"Vai mēs jau esam miruši?" viņš jautāja.

Ar sirdi plosošu smaidu sejā Lorīna stāstīja, ka pats galvenais ir darbi un ka viņš joprojām var labot savas pieļautās kļūdas.

"Kā? Ko tu vēlies, lai es izdaru?"

"Es tevi mīlu, Ros, un es zinu, ka arī tu mani mīli, bet tev jāapsola, ka tu kaut ko vēl izdarīsi."

Kad viņa to pateica, Ross sāka raudāt.

"Bet es to nevaru izdarīt."

"Tu to vari, Ros, un tas tev ir jāizdara. Tas ir ļoti svarīgi. Apsoli man."

Viņš mēģināja iebilst, bet tas neko nemainīja. Nomākts, atmetis savtīgās intereses un pašapmānu, viņš saprata, ka citas izvēles nav.

"Es tev to apsolu," viņš teica.

Pēkšņi Ross sāka smakt. Viņš nevarēja paelpot. Viņu pārņēma panika. Viņš mēģināja atvērt acis, bet tās iesāpējās, it kā būtu saskārušās ar skābi. Ross instinktīvi norija siekalas, sāka tvert gaisu un piecēlās sēdus. Viņam vēlreiz mēģinot atvērt acis, sāpju sajūta izzuda. Viņš bija atgriezies savā ķermenī un sēdēja baseinā telpas vidū. Un viņš bija pilnīgi viens.

Ross palūkojās augšup uz neskaidro hidru un monolītu, tad atkal uz baseinu. Mutē bija jūtama spēcīga minerālūdens garša. Ūdens bija kļuvis dzidrāks un vairs neburbuļoja. Viņam nebija ne jausmas, cik ilgi tur atradies, bet, kad viņš palūkojās uz savām krūtīm, viss kļuva skaidrs.

Viņš vairs nav miris, ūn nemirst.

Ross sajuta savas krūtis, bet nevarēja atrast vietu, kur tajās bija ieurbusies lode. Māsa Šantala bija teikusi, ka nodzīvojusi simtiem gadu, apmeklējot dārza ezeru un paņemot no tuneļa kristālus.

Šīm Pirmsākuma īpašībām bija robežas, lai gan Karloss nomira, kaut gan tika iegremdēts brīnumainajā ezerā. Toties Ross bija dzēris tieši no dzīvības avota. Tieši tas viņu izrāva no nāves skavām. Par to viņš bija pārliecināts.

Ross piecēlās kails, kā no mātes miesām nācis, un izrāpās no baseina. Viņš sāka pētīt vietu, kur ūdens ieplūda telpā. Ģeologa pieredze lika domāt, ka tā varētu novest virspusē. Viņa apģērbs gulēja blakus baseinam, un visur mētājās dziedinošie kristāli. Lai gan tie bija mazvērtīgāki par Pirmsākumu, tie izskatījās daudz gaišāki nekā tunelī atrastie, ar kuriem, kā apgalvoja māsa šantala, var izdziedēt Lorīnu. Viņš pavisam viegli būtu varējis vienu no tiem paņemt, izrāpties ārpusē un aizbēgt. Dažu nedēļu laikā viņš jau būtu atgriezies pie Lorīnas ar līdzekli viņas un bērniņa izārstēšanai. Viņam būtu viss, ko vēlētos, viss, par ko viņš bija sapņojis, uzkāpjot uz kuģa, lai dotos šajos trakajos meklējumos…

Taču, kad Ross kopā ar pārējiem ienāca samērā gaišajā alā, kas veda uz priekštelpu, viņš saprata: lai izpildītu zvērestu, kuru viņš mirstot bija devis Lorīnai, viņam dzīvības dāvana jāatdod atpakaļ. Pat ja to pavēlētu tikai sirdsapziņa, viņš zināja, ka šis solījums atspoguļojas Lorīnas domās un vēlēšanās. Viņš pārtrauca dziedāt, un Zeba viņam pieskārās, lai pārbaudītu, vai viņš patiešām eksistē.

Kas ar tevi bija noticis? viņa čukstēja. Zebas balsī bija saklausāma godbijība. Ordeņa priekšnieks teica, ka Marko esot iešāvis tev tieši sirdī.

Jā, tā patiešām bija.

Viņš teica, ka tu esot miris.

Jā, es biju.

Es nesaprotu, noteica Hakets. Viņi stāstīja, ka nimfas tevi esot atdevušas apēst tārpiem.

Ross pakratīja galvu un norādīja uz baltajiem stāviem, kas izzuda krēslā.

Nimfas nogādāja mani pie Pirmsākuma.

Māsa Šantala pasmaidīja.

Pirmsākums tev atdeva dzīvību.

Ross palūkojās uz māsu un piekrītoši pamāja ar galvu.

Jā. Tas ļāva man atgriezties. Vezdams savus ceļabiedrus uz alas priekštelpu, Ross viņiem izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis, beidzot ar to, ka bija dzirdējis viņus nākam pa tuneli. Kad Torīno ienāca telpā, es pa aizmugures izeju ieslīdēju kādā tumšā ejā, cerēdams, ka tā aizvedīs pie jums.

Iestājās klusums, un beidzot Hakets ierunājās. Tu būtu varējis aizbēgt. Tu būtu varējis izkļūt ārpusē un izglābt savu sievu. Kādēļ tu to nedarīji?

Šeit vēl pārāk daudz kas nav pabeigts.

Bet jūs būtu varējis izdziedināt Lorinu, teica māsa Šantala. Izklausījās, ka viņa dusmojas. Tādēļ jau es jūs šurp atvedu. Viņa būtu jaunā Glabātāja.

Ko viņa glabātu? jautāja Ross. Kamēr es nokļūtu pie Lorīnas, ordeņa priekšnieks jūs visus būtu jau nogalinājis un iegūtu savā varā pašu Pirmsākumu. Viņš tumsā pieliecās tuvāk mūķenes sejai. Un viņš nopostītu dārzu. Noslaucītu to no zemes virsas.

Ko? šausmās iesaucās māsa Šantala. Viņš to nedarītu.

Kāpēc ne? Jūs pati teicāt, ka tas rada Baznīcai neērtības, izraisīdams pārāk daudz jautājumu. Un Lorīna pati man nekad nepiedotu, ja es ļautu tam notikt. Es Torīno atvedu uz šejieni. Es esmu par to atbildīgs. Un man viņš ir jāaptur.

Vai tu tiešām esi pārliecināts, ka viņš gatavojas nopostīt dārzu? jautāja Zeba.

Ne tikai dārzu. Ikvienu dzīvu būtni, tikai Pirmsākumu ne. Dzeltenās paciņas, ko atnesa kareivji, ir aizdedzinošas ierīces degbumbas. Es esmu redzējis, kā tās izmanto zemes attīrīšanai naftas ieguves laikā.

Viņiem virzoties gar klintsradzi pie magmas baseina un salauztā tilta, Hakets sarauca pieri.

Es tiešām varu iedomāties, kā viņš ar napalmu aizdedzinās dārzu un visu dzīvo, kas tajā atrodas. Bet vai viņš domā nogalināt arī nimfas un klinšu tārpus un visu pārējo? Viņš norādīja uz cauruļveida taustekļiem, kas kustējās gar alas sienām.

Viņa kareivjiem tikai jāievieto tuneļos dažas aizdedzinošās ierīces. Termīts rada augstu temperatūru vairāk nekā tūkstoš grādus -, un šajā noslēgtajā telpā uguns lode iznīcinās pilnīgi visu. Tagad, kad viņi ir nokāvuši klinšu tārpus, viņiem ir iespējams piekļūt visam pietiekami tuvu un sadedzināt visu. Pirmsākums paliks neskarts, bet viss pārējais sadegs.

Māsa Šantala nodrebēja, iedomājoties vien, kas varētu notikt ar dārzu, ko viņa bija zvērējusi pasargāt.

Ko tad lai mēs darām? viņa prasīja.

Ross viņai uzsmaidīja.

Ir pienācis laiks vairs nebūt tikai pasīvai dārza Glabātājai, kas gaida atjājam mistiskus jātniekus. Mēs paši esam šie jātnieki. Mūsu uzdevums ir neļaut Torīno piesmiet šo vietu it īpaši Pirmsākumu. Viņš pagriezās pret Haketu un Zebu. Un kā ar jums, draugi? Es saprotu, ka šī nav tieši jūsu joma…

Muļķības, atbildēja Hakets. Protams, šī ir arī mana sasodītā cīņa. Es neļaušu, lai kāds augstprātīgs priesteris valdītu pār to, ko es šeit esmu redzējis. Es piedalos.

Es arī, noteica Zeba. Tu, Ros, tikai tagad esi izvirzījis sev par mērķi dabas aizsardzību. Es to vienmēr esmu darījusi.

73

Tuvojoties alas priekštelpas blāzmai, viņi pret gaismu ieraudzīja nimfu siluetus. Ross izdzirdēja elektroniskā aparāta sprakšķi un cilvēka balsi. Viņš ar žestiem pārējiem pavēlēja klusēt un iebīdīja viņus sienas padziļinājumā. Lai gan viņi atkal bija kopā, vienoti kopīgam mērķim, Ross nebija drošs par to, kā apturēt četrus apmācītus un bruņotus slepkavas un fanātisku priesteri, kas bija pārliecināts, ka pilda Dieva uzdevumu. Pieslīdējis aiz nimfām, Ross ieraudzīja vienu no kareivjiem runājam pa īsviļņu radio. Viņš bija viens un bruņots ar liesmu metēju un piebāztu mugursomu.

Šeit to ir apmēram desmit, kareivis teica. Liekas, ka pārējās atrodas dziļākos tuneļos. Beidzu.

Izklīdini viņas ar liesmu metēju, Horhe, un tad izvieto lādiņus, atbildēja sprakšķoša balss radio. Neuztraucies! Kamēr tev ir liesmu metējs, tu esi drošībā.

Es tikšu ar viņām galā, strupi atteica kareivis. Beidzu.

Tad dari to. Reizi pa visām reizēm.

Atskanēja klikšķis un tad liesmu rūkoņa. Kad nimfas apgriezās un sāka skriet projām, kareivis iesmējās. Rosām panikā garām paskrēja nimfa ar sarkanajiem ziediem matos un metās uz tumšajiem tuneļiem. Kareivis sekoja, ik pa brīdim likdams izšauties uguns uzliesmojumiem.

Skrieniet, maitas! viņš sauca. Nekas jūs neglābs. Jūs nespēsiet no manis noslēpties.

Ross un pārējie iespiedās dziļāk nišā. Kad kareivis skrēja garām, Ross aizturēja elpu. Viņš piespieda sevi nedomāt par to, ko darīs. Viņš rīkojās. Ross sakampa kareivja mugursomu un no visa spēka parāva to atpakaļ. Kareivis bija spēcīgs un dažus mirkļus pat noturēja Rosa piebāztās mugursomas un liesmu metēja svaru.

Tad viņš iestenējās un nokrita uz muguras.

Hakets uzlēca viņam virsū un izrāva no rokām liesmu metēja sprauslu. Zeba sagrāba viņa radio un izrāva to no rokām. Pat māsa Šantala pieturēja vienu viņa kāju. Pa visiem viņi tam atņēma mugursomu un liesmu metēju. Kareivis cīnījās un kliedza, bet, kad Ross viņam atņēma pistoli, viņš sastinga.

Tu taču esi miris…

Ross notēmēja pistoli pret viņa galvu.

Acīmredzot tomēr neesmu.

Bet ordeņa priekšnieks redzēja, ka tu mirsti. Viņš teica, ka nimfas tevi atdevušas tārpiem.

Klausies, ko mēs sakām, ne jau visam viņa teiktajam var ticēt. Starp citu kur ir ordeņa priekšnieks, Horhe? Un kur atrodas Marko ar pārējiem kareivjiem?

Horhe pakratīja galvu un mēģināja Rosām uzspļaut.

Jums visiem jāmirst.

Zeba spēcīgi iespēra viņam pa dzimumorgāniem.

Liekas, tas ir sāpīgi. Ross saviebās.

Horhe aiz sāpēm saliecās, un Zeba atvēzēja kāju, gatava iespert vēlreiz. Viņš norādīja uz tuneli.

Vai viņi visi ir tunelī?

Horhe pamāja ar galvu.

Vai visi?

Horhe vēlreiz pamāja.

Ross palūkojās augšup un redzēja, ka viņus ielenc nimfas. Tagad jau nimfu bija vairāk nekā iepriekš. Daudz vairāk. Priekšgalā atradās viņa draudzene ar sarkanajiem ziediem matos. Ross pagriezās pret Haketu.

Vai tu varētu noņemt dārzā no degbumbām detonatorus?

Ja vien tu man paskaidrosi, kā tas ir darāms.

Ross izņēma no Horhes mugursomas dzeltenu paciņu un norādīja uz divām tapiņām, kas stiepās no tās ārā.

Tev tikai jāizvelk ārā šie detonatori. Aktivizējot šo degmaisījumu, izdalās neticami augsta temperatūra, bet bez detonatoriem masa ir diezgan inerta. Taču tev vajadzēs izņemt detonatorus no visām paciņām katrā mugursomā. Pietiek jau ar vienu, lai radītu temperatūru, kas iedarbinātu pārējās.

Es iešu tev līdzi, sacīja Zeba.

Nimfas saspiedās ciešāk ap Rosu, un viņš juta, ka kaut kas pieskaras viņa rokai. Nimfa ar sarkanajiem ziediem viņu paraustīja un rādīja kaut kur projām. Ari pārējos nimfas sāka virzīt prom. Kad viņi abi ar Haketu satvēra Horhi, nimfas sadusmojās un atņirdza asus zobus. Ross bija redzējis, kā tādi paši spēcīgi zobi sakošļā kristālisko klinti.

Man liekas, ka viņas grib, lai atstājam Horhi viņu maigajā gādībā, noteica Zeba, kad divas nimfas bija atbīdījušas viņu un māsu Šantalu no kareivja.

Mēs to nedrīkstam pieļaut, sacīja Ross.

Es nedomāju, ka mums pašlaik būtu īpaši liela izvēle, ja vien tu nesāksi uz viņām šaut, atteica Hakets. Un, ņemot vērā to, ka viņas mums tikko izglāba dzīvību, es neieteiktu to darīt.

Nimfas sagrāba pārbiedēto kareivi un sāka vilkt viņu projām.

Palīdziet, lūdzās Horhe. Es darīju tikai to, ko ordeņa priekšnieks man pavēlēja.

Tikai paklausīji pavēlēm? teica Hakets, lūkojoties uz Horhes mugursomu un liesmu metēju. Kur es to jau būtu dzirdējis?

Ross vēl kādu laiku neatlaidās, bet nimfas turpināja viņu vilkt projām, un galu galā viņam beidzot bija jāatslābina tvēriens. Viņš pasvārstīja rokā pistoli, bet saprata, ka pret nimfām to nedrīkst lietot. Labu brīdi viņš vēl skatījās tumsā, klausoties Horhes kliedzienu atbalsi. Pirmais ierunājās Hakets. Viņš bija nobālējis.

Ros, ko tu taisies darīt, kamēr mēs ar Zebu ņemsim nost detonatorus?

Ross pamāja uz to pusi, no kuras viņi bija tikko ieradušies.

Es negribu pieļaut, ka ordeņa priekšnieks sabojā Pirmsākumu.

Es iešu jums līdzi, teica māsa Šantala.

Ross jau gribēja protestēt, bet ielūkojās māsas Šantalas acīs. Viņa bija tikpat ieinteresēta kā viņš, ja ne vēl vairāk.

Vai jūs esat pārliecināta?

Protams.

Kad visi četri, novēlējuši cits citam veiksmi, šķirās, lai katrs ietu savu ceļu, Zeba paspieda Rosa roku un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Lorīna ar tevi lepotos, viņa teica.

Es ceru, viņš atbildēja. Es ceru. Atceroties savu pirmsnāves tikšanos ar Lorinu un viņai doto solījumu, viņš pamanīja, ka tagad prioritātes ir mainījušās. Lai gan viņš centās notikušo loģiski pamatot un iestāstīt sev, ka redzējis savu satraukto domu radītu vīziju, viņš bija pārliecināts, ka Lorīnai dotais solījums tiks izpildīts.

Kad Hakets un Zeba bija aizgājuši uz dārzu, Ross un māsa Šantala devās tumšajā alas priekštelpā, atviegloti, ka Horhes kliedzieni vairs nav saklausāmi.

Torīno bija pārliecināts, ka gatavojas pieskarties Dieva sejai.

Viņam manāmi trīcēja pirksti, kad, stāvot kristāliskajā telpā, viņš izstiepa rokas pret Pirmsākumu. Dzirksteļojošais statiskais lādiņš ap monolītu bija tik spēcīgs, ka gaiss kļuva gandrīz vai taustāms. Viņš pastiepa rokas vairāk uz priekšu un sajuta arvien lielāku pretestību, līdz sešu collu atstatumā no monolīta pirksti atdūrās pret neredzamu barjeru. Jo spēcīgāk viņš virzīja roku uz priekšu, jo lielāku pretestību sajuta. Kad viņš piestūma roku gandrīz pie klints, roka tika atgrūsta ar tādu spēku, ka saviļņojās gaiss. Hidra acīm redzami sašūpojās, un Torīno juta, ka zem kājām sāk drebēt zeme.

Viņš sāka pētīt ūdeni, kas tecēja lejup. Ja jau tam bija tieša saskare ar Pirmsākumu, tad kādēļ gan viņš tādu nevarēja sasniegt? Viņa ķermenim vajadzēja iegūt tādu pašu polaritāti kā magnētiskajai klintij. Torīno mēģināja vēlreiz, šoreiz roku stiepdams lēnām. Joprojām bija jūtama pretestība, bet tā jau bija mazāka. Jo tālāk viņš izstiepa roku, jo pretestība kļuva vājāka, un beidzot viņa pirksti skāra klinti. Uz brīdi viņš roku atvilka, klints virsma bija silta un elektrizēta. Tajā bija jūtams milzīgs spēks. Viss viņa ķermenis drebēja. Torīno palūkojās uz roku un redzēja, ka pirkstu gali kvēlo.

Vai viss kārtībā, ordeņa priekšniek?

Viņš pagriezās pret ieeju, kur Fuentess un Pedro gaidīja ar divām sasietām nimfām.

Viss ir labi, seržant. Lūdzu, iedodiet man atskaldāmo āmuru.

Fuentess pasniedza nelielo darbarīku Torīno.

Vai nevajag palīdzēt?

Nē. Pēkšņi viņš jutās ļoti pašapzinīgs. Gaidiet mani tunelī. Ja būsiet vajadzīgi, es pasaukšu.

Viņš nogaidīja, līdz palika viens, un piespieda āmura smailo galu akmenim. Saskares vietā pārlēca dzirksteles, un viņš atkal zem pēdām sajuta strāvas triecienu. Torīno pacēla āmuru un viegli uzsita pa virsmu. Monolīts raidīja impulsu, hidra sāka locīties kā saniknota čūska, bet Torīno roka saņēma kārtīgu triecienu. Abas nimfas ārpusē iekliedzās tik augstā balsī, ka viņam iesāpējās ausis.

Apklusini viņas! Torīno uzsauca Fuentesam.

Viņš sāka pētīt monolīta virsmu un atrada nedaudz izvirzītu virskārtas plātni vietā, kur no klints izauga hidra, un notēmēja āmuru pret to. Pietiktu ar tikai dažiem spēcīgiem sitieniem, lai to atdalītu. Viņš dziļi ieelpoja, iepleta kājas līdzsvaram un pacēla āmuru.

Jūsu vietā es to nedarītu. Stingra, pazīstama balss apturēja Torīno roku pusceļā.

Viņš lēni pagriezās pret alas tālāko galu, kur atradās tumša eja. Pustumsā stāvēja māsa Šantala un vēroja viņu, bet balss, kura lika matiem saslieties stāvus, piederēja rēgam, kas stāvēja viņas priekšā.

Jūs esat miris! Torīno ieķērcās. Viņa mute pēkšņi izkalta sausa. Es redzēju asinis. Es redzēju, kā jums trāpīja lode.

Ross Kellijs norādīja uz caurumu savā asiņainajā kreklā tieši pretī sirdij. Viņa acis dusmās kvēloja.

Tā man patiešām trāpīja. Es biju miris. Viņš pamāja uz Pirmsākumu. Bet tas mani atdzīvināja. Torīno stāvēja nekustīgi, kad klāt pienākušais Ross paņēma viņa labo roku un pielika sev pie krūtīm. Ja neticat, aptaustiet manu ievainojumu. Ross pagriezās, un uz krekla aiz muguras kļuva redzams vēl lielāks caurums, pa kuru lode bija izgājusi ārā.

Torīno nespēja atturēties. Viņš nosvieda āmuru un iebāza pirkstu Rosa krekla izplēstajā caurumā. Bet ne krūtīs, ne mugurā nekā nebija. Ne ievainojuma un pat ne rētu. Likās, ka Ross nekad nebūtu bijis sašauts. Un tomēr Torīno bija redzējis, kā lode lielā ātrumā ietriecas viņa krūtis, un profesionālais slepkava Marko bija zvērējis, ka šāviens ir bijis nāvējošs.

Es redzēju, kā jūs aiznesa nimfas.

Viņas atnesa mani šurp. Ross norādīja uz baseinu monolīta pakājē. Viņas manī tur iegremdēja un baroja mani no Pirmsākuma.

Torīno strauji ievilka elpu.

Vai jūs dzērāt tieši no Pirmsākuma? No visiem dārzā redzētajiem brīnumiem tieši tas neapšaubāmi bija pats svarīgākais. Rosām netika ārstēti ne kaulu lūzumi, ne slimības. Viņš bija atdzimis. Viņš bija izglābts no nāves. Lai gan Torīno bija satriekts, notikušais viņu uzbudināja tas taču apstiprināja Pirmsākuma pirmatnējo spēku. Dievs ir žēlīgs, doktor Kellij. Viņš jums deva otru iespēju. Tagad jums jānovērtē viņa varenība un jāsaprot, ka dzīvība ir augstāka par zinātni.

Ross uzjautrināts iesmējās.

Savukārt jums vajadzētu saprast, ka dzīvība ir augstāka par reliģiju. Šī klints šis Pirmsākums ir daudz nozīmīgāks par jebkuru Baznīcu.

Torīno nogrozīja galvu par viņa iedomību.

Svarīgāks par Svēto Māti Baznīcu?

Ross pagāja soli uz priekšu. Viņš bija manāmi saniknots. Labajā rokā viņam bija pistole.

Protams, svarīgāks. Apmēram pirms četriem miljardiem gadu pasaules un varbūt pat visuma lielākais brīnums notika tieši te. Šis monolīts, šis Pirmsākums, radās unikālas, dzīvību radošas sadursmes rezultātā. Līdz šim apaugļošanas brīdim planēta bija tikai nenozīmīgs, apsvilis akmens bluķis, ko visai attālā visuma nostūrī apbēra meteorīti. Un tad šajā īpašajā vietā radās dzīvības sēkla. Bet tam nebija nekāda sakara ar reliģiju vai Dievu. Gandrīz četrus miljardus gadu dzīvība šeit gluži labi attīstījās bez reliģijas un bez mums. Tad pēdējos simt tūkstošos gadu izveidojās cilvēce, un mūsu apziņa alka izskaidrot to, ko nevarējām saprast, arī mūsu pašu eksistenci. Tā mēs radījām reliģiju. Mēs radījām Dievu.

Sākumā mēs pielūdzām sauli un mēnesi. Tad mēs tos sakopojām vienuviet grieķiem un romiešiem bija dievi visām vajadzībām. Beidzot Ābrams izdarija atklājumu ir tikai viens Dievs. Pat šis vienīgais Dievs radīja trīs atšķirīgas reliģijas: kristietību, jūdaismu un islamu. Katra no tām atkal sadalījās, un katra apakšgrupa apgalvoja, ka tā un vienīgi tā pielūdz vienu īsto Dievu. Ja tas nav cilvēka roku darbs, tad es nezinu, kas notiek.

Ordeņa priekšniek, jūsu Kristus parādījās pirms viena vai diviem tūkstošiem gadu, un tas šīs planētas dzīvības attīstības vēsturē ir mazāk nekā sekundes viena miljonā daļa. Ross norādīja uz monolītu. Un tomēr jūs savu reliģiju ceļat augstāk par to, kas ne tikai atrodas šeit kopš dzīvības rašanās rītausmas, bet ir tās šūpulis. Tas ir šis monolīts. Tāpēc neaiztieciet to un neizmantojiet. Cieniet to un aizsargājiet.

Torīno pakratīja galvu, zinātnieka aklās iedomības aizkaitināts.

Kā gan jūs varat saprast ticības spēku un reliģijas nepieciešamību?

Es to saprotu. Līdz šim mana reliģija bija Lielā Nafta. Es absolūti ticēju tās spēkam, bez tās nebūs degvielas, plastmasas, datoru, krāsu, golfa bumbiņu nebūs tā, kas ir tik nepieciešams modernās civilizācijas labklājībai. Man bija vienkārša dogma par katru cenu atrast pēc iespējas vairāk naftas. Nekas nebija svarīgāks par to. Sekas mani neuztrauca lai gan pat mana sieva nemitīgi apstrīdēja manus uzskatus. Mani galīgi neuztrauca tas, ka naftu, kura bija veidojusies miljoniem gadu ilgi, patērēs tikai dažos gadu simtos pēc tā brīža, kad to atklājuši cilvēki. Cilvēki, kuri pilnīgi valda pār mūsu pasauli. Mūsu Dievs ļāva mums izrīkoties ar pasauli pēc mūsu vēlēšanās. Vai tad tas nav tieši tas, ko sludina visas reliģijas?

Torīno tas viss sāka garlaikot.

Jūs esat liekulis. Jūs runājat par Pirmsākuma aizsargāšanu, doktor Kellij, un tomēr priecājaties par iespēju ar tā palīdzību izdziedināt savu sievu. Viņš ātri paskatījās uz tuneli un iekliedzās: Seržant, man vajadzīga jūsu palīdzība.

Parādījās Fuentess un, ieraudzījis Rosu, satvēra un pacēla savu ieroci. Taču Ross jau bija pacēlis savu pistoli, notēmējot to tieši uz Torīno galvu.

Iespējams, ka es esmu liekulis, teica Ross. Bet man ir jums kāds priekšlikums.

Torino saviebās.

Priekšlikums? Kāds priekšlikums?

75

Ross centās nepievērst uzmanību Fuentesa ieroča melnajam stobram un turēt stingri savu pistoli. Viņš bija nolēmis piespiest sevi būt pilnīgi mierīgam, lai apspriestos ar viru, kurš bija nodarījis tik daudz ļauna viņa sievai un draugiem. Tomēr viņam vajadzēja sakopot visus savus spēkus, lai pateiktu to, kas bija nepieciešams.

Ross paturēja prātā brīdi, kad viņš bija miris, kad viss bija izzudis un viņa acu priekšā parādījās Lorīna. "Ros," Lorīna bija teikusi, paskatoties viņā tik dedzīgi, kā tikai viņa to prata, "tev ir jāaizsargā dārzs un Pirmsākums, lai arī ko tas maksātu. Ne cilvēcei, bet no cilvēces." Un viņa bija precīzi pastāstījusi, kas viņam būtu tāpēc darāms, un saņēma viņa piekrišanu to darīt.

Tātad kāds ir jūsu priekšlikums? jautāja Torīno.

Pirms Marko mani nošāva, jūs man teicāt, ka es nedrīkstu paņemt vienu no kristāliem, jo šī vieta esot daudz nozīmīgāka nekā manas sievas izglābšana.

jā, un tad?

Iespējams, ka jums bija taisnība. Es varu piekrist, ka šī vieta, iespējams, ir daudz svarīgāka par visu, ko es šajā pasaulē mīlu. Bet tikai tad, ja arī jūs esat gatavs darīt to pašu. Torīno samiedza acis, taču neko neteica. Ross ar mokām valdījās. Es zvēru, ka pametīšu šo vietu, nekā no tās nepaņemdams sev līdzi, un itin nekad par to nevienam nestāstīšu pat ja tas nozīmētu manas sievas un bērna nāvi. Viņš dzirdēja, kā viņam aiz muguras māsa Šantala skaļi ievelk elpu. Un jums ir jādod tieši tāds pats zvērests pat ja tas nozīmētu, ja jūs un jūsu Baznīca nekad nevarētu dārza un Pirmsākuma brīnumainās spējas izmantot savā labā.

Torino iesmējās. Vai jūs nopietni domājat salīdzināt jūsu sievas dzīvību ar Svēto Māti Baznīcu? Vai jums tiešām liekas, ka viņas ir vienlīdz vērtas?

Nē, sacīja Ross. Lorīnas dzīvība noteikti ir daudz vērtīgāka nekā jūsu Baznīca. Taču es zinu, ka jūs esat nodomājis iznīcināt šeit visu, tikai ne Pirmsākumu, un es zinu, ka Lorīna šo vietu vērtētu augstāk par visu. ja mēs abi aiziesim no šīs vietas, to neskarot un nevienam neatklājot, nebūs arī nepieciešams aizskart jūsu dārgo doktrīnu.

Torīno sarauca uzacis.

jums ir kaut kas jāsaprot, doktor Kellij. Man ir ne tikai likumīgas tiesības šo vietu pārveidot tā, lai tā nestu Baznīcai vienīgi slavu, bet tas ir arī mans pienākums. Šī ir Dieva dāvana pasaulei, un to pilnībā novērtēt spēj tikai Svētā Māte Baznīca. Jau kopš tā brīža, kad Romā tika nodibināts Brīnumu institūts, lai parādītu, kādi darbi tiek veikti ar Dieva rokām, Svētā Māte Baznīca ir gaidījusi tādu dāvanu. Ar šā svētā akmens palīdzību mēs ne tikai legalizēsim brīnumus, bet īstenībā tos arī radīsim. Regulējot šo brīnumu parādīšanos, mēs liksim visai pasaulei ticēt Dievam. Nebūs iemesla neticēt. Tas sniegs pestīšanu jebkuram atsevišķam cilvēkam apvienojot tos visus ticībā patiesajam Dievam. Vai jūs to nesaprotat, doktor Kellij? Iespējams, ka šis svētais akmens tiešām ir radījis dzīvību uz šīs planētas. Iespējams, ka tas ir devis dzīvību katrai Dieva radībai. Taču tagad tas paveiks kaut ko vēl daudz nozīmīgāku. Tas glābs viņu dvēseles.

Torīno aklā nepieciešamība sagrozīt visu tā, lai tas būtu piemērots viņa Baznīcai, atgādināja Rosām Pizarro augstprātīgo kapelānu, kas bija palīdzējis pakļaut inku pēdējo imperatoru Kahamarkā, apgalvojot, ka viņa vienīgā cerība izglābties ir atteikties no savas impērijas, zvērēt uzticību Jēzum Kristum un pasludināt sevi par Kārļa Piektā pavalstnieku.

Vai jūs sadzirdējāt kaut vārdu no tā, ko es jums teicu? jautāja Ross. Jūs vēlaties iznīcināt šo dārzu, nogalināt visas šeit dzīvojošās radības tikai tāpēc, ka tas viss ir pretrunā Baznīcai un nemaldīgajam pāvestam. Vai jūs tiešām neredzat, cik tas ir neloģiski? Pat smieklīgi?

Torīno pakratīja galvu.

Aizstāvēt ticību nav smieklīgi. Ja mums būs jāattīra šī vieta, tad tā vēl būs zema cena par visas cilvēces dvēseļu izglābšanu. Šis dārzs kopā ar visām tajā dzīvojošām radībām ir vienīgi neveiksmīga novirze no normas un iedrošina tādus zinātniekus kā jūs, kas visur bāž savu degunu, nākt ar neatbilstošiem un mulsinošiem paziņojumiem par evolūciju un radīšanu. Tie rada jucekli un tāpēc tiks likvidēti. Nevienam nebūs ļauts sniegt palīdzību mūsu ienaidniekiem. Pat ja jūs neatzīstat manu misiju, jums tā ir jāsaprot.

Es sapratu tikai to, ka jūsu ticībai ir jābūt ļoti vājai, ja jau tā nespēj pieņemt patiesību.

Mums nav jāapspriež mana ticība. Tā ir citu cilvēku ticība, kas man ir jāaizsargā.

Kad jūs runājat par citiem cilvēkiem, jūs domājat tos, kuri dod priekšroku paši izdarīt secinājumus, kas balstīti uz pierādījumiem. Pie velna, ja jau kāda cilvēka ticība ir pietiekami stipra, viņš taču neļaus to sev atņemt. Viņi tikai to dažādi interpretēs. Māsas Šantalas ticība ir tik nesamaitāta tāpēc, ka viņa netic tik nelokāmi kā jūs. Ross vairs nespēja novaldīt dusmas. Šis vīrs bija pilnīgi nesaprātīgs. Taču, protams, tas ir patiesais iemesls, kāpēc jūs nevarat savai draudzei ļaut to apskatīt. Jūsu nolādētā doktrīna vispār neparedz ieaudzināt ticību, tā paredz tikai stingri kontrolēt to, kam un kā ļaudis tic.

Torīno mugursomā iešņācās rācija, un, kad viņš to atvēra, lai izņemtu, Ross ieraudzīja melnu kastīti degbumbu vadības pulti. Torīno pielika rāciju pie auss.

Atskanēja Marko balss.

Es nekur nevaru sadabūt Horhi, bet dārzā redzu Haketu un Zebu. Viņi ir paņēmuši Horhes mantas un tagad meklē degbumbas. Es domāju, ka viņi cenšas sabotēt tavu plānu.

Torīno nebija nolaidis acis no Rosa.

Apstādini viņus, Marko. Ja nepieciešams, nošauj viņus. Es drīz būšu lejā pie tevis.

Viņš izslēdza rāciju.

Ross joprojām savu ieroci bija notēmējis uz Torīno galvu.

Degbumbas? viņš jautāja. Vai Marko nezina, ko jūs gatavojaties darīt?

Torīno paraustīja plecus un aizgriezās no Rosa.

Mēs esam pietiekami ilgi runājuši. Viņš noliecās un paņēma āmuru, un notēmēja to uz monolītu.

Tā nav laba doma, teica Ross, tēmēdams uz Torīno un apsvērdams, cik viegli viņš varētu trāpīt monolītam. Viņš atcerējās, kā nimfas turējās pa gabalu no Pirmsākuma, izmantodamas tikai savas dziedāšanas intensitāti, lai atlauztu no tā gabaliņu. Viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, kas varētu notikt, ja pretī tiktu vērsts rupjš spēks. Nedariet to.

Kāpēc ne? Torīno pavīpsnāja par Rosa ieroci. Vai jūs grasāties mani nošaut? Vai jūs tiešām domājat, ka Dievs, kas mani šurp atveda un uzticēja man šo svēto akmeni, to darīja tādēļ, lai jūs mani nošautu? Viņš pagriezās pret Fuentesu. Nošauj viņu un arī māsu Šantalu, ja viņš mēģinās mani traucēt. Tad ar ātru kustību viņš nometa āmuru lejā, atdauzot no monolīta lausku vienas pēdas reiz septiņu collu lielumā no akmens pie paša hidras stumbra.

Kad lauska nokrita no Pirmavota, cits pēc cita sākās notikumi tik ātri, ka, likās, viss notiek reizē. Mežonīgas trīsas uzvilnīja no hidras rumpja, caur tās zariem un visā telpā. Sāka kliegt nimfas. Ross pielēca pie Torīno un notrieca viņu uz grīdas, tajā pašā brīdī Fuentess izšāva Rosa virzienā vai uz to vietu, kur Ross bija iepriekš stāvējis, un kļūdījās. Ross novēlās no Torīno un izšāva uz Fuentesu.

Pēkšņi likās, ka viss norimst. Ross vēroja čokurā savilkušos Fuentesu, kura pirksts joprojām atradās uz karabīnes mēlītes. Ierocis bija pielādēts ar sprāgstošajām lodēm. Viņa ķermenim vēl lokoties uz zemes, karabīne joprojām bija vērsta pret monolītu. Kad pirmā lode trāpīja monolītā, likās, ka visi elles spēki pasprukuši vaļā.

Spalgi, spiedzīgi kliedzieni atskanēja no alu labirinta iekšienes, it kā katru radījumu, kas tur bija, būtu sāpinājis uzbrukums Pirmsākumam. Ross mokās satvēra galvu, no viņa ausīm plūda-asinis. Hidras stumbrs viļņojās, un tās bumbuļainie taustekļi izlocījās, plosot režģveidīgos kristālu veidojumus pie griestiem un kratot visu alu. Tad, drudžaini raustīdamies, taustekļi nogrāva veselus kristālu gabalus, atklādami klints sienās un griestos melnas spraugas. Vienīgais vēl atlikušais kareivis Pedro parādījās ieejā un notēmēja uz Rosu. Kādu brīdi Rosām jau likās, ka viņš tūlīt izšaus, bet kareivis, nejauši paskatījās augšup uz trakojošo hidru, šausmās apgriezās un skrēja atpakaļ uz tuneli, tieši iekšā nimfu pūlī, kas traucās šurp, lai palīdzētu Pirmsākumam. Ross redzēja, ka Pedro uz nimfām atklāj uguni, pļaudams tās pa labi un kreisi, pirms nozuda tunelī.

Grīda sāka drebēt, un, paskatījies atpakaļ uz Pirmsākumu, Ross saprata, kāpēc kareivis bēga prom no tumšajām akmens spraugām sāka līst ārā sarkanacaini klinšu tārpi. Ross acumirklī saprata, ka tārpi ir patiesībā tikai daļa no hidras ķermeņa. Viņš pēkšņi aptvēra, ka tas ir tikai viens masīvs organisms, kas bija izplatījies visā alu labirintā. Ne vien klinšu tārpi bija tā daļa, bet arī cauruļveida izaugumi, kas kustējās dobumos aiz alas priekštelpas. Kūniņas, no kurām dzima nimfas un klinšu tārpi, kas tās pēc tam aprija, bija vienas un tā pašas būtības dažādas daļas tas bija tēva Orlando dzīvības un nāves koks, kas sevī iemiesoja dzīvību visās tās dažādajās formās.

Torino ar grūtībām piecēlās un metās pēc Pirmsākuma lauskas, satverot to ar pārsteidzošu spēku.

Dodiet to man. Tas pieder Dievam un Baznicai.

Cīnoties ar Torino un pūloties atraut viņa rokas no akmens, Ross pēkšņi izdzirdēja kādu saucam viņu:

Ros! Ros!

Uz zemes vaidēdama, vēderu satvērusi, gulēja māsa Šantala. Ross paskatījās uz Pirmsākuma fragmentu, ko turēja rokā, tad uz izeju, tad atkal uz māsu Šantalu. Viņam bija vajadzīgs tikai īss brīdis, lai izlemtu, ko darīt. Viņš atlaida savu tvērienu, atstādams fragmentu pie Torīno, un metās pie viņas. Māsas Šantalas vēderā bija trāpījusi kāda no Fuentesa sprāgstošajām lodēm. No viņas ievainojuma plūstošās asinis lija pāri māsas saliktajām rokām, tās sūcās ari no mutes kaktiņa. Nepievēršot uzmanību apkārt valdošajam haosam un savām sāpēm, viņa lūkojās monolītā.

Tas ir tik brīnišķīgs. Tas ir tik brīnišķīgs, viņa visu laiku atkārtoja.

Pieliecies pie zemes, Ross viņu pacēla un cauri krītošajām drupām nesa uz dziedinošo baseinu pie paša Pirmsākuma. Viņa nejāva Rosām to darīt.

Nē. Aiznes mani uz dārzu, māsa Šantala lūdzās. Aiznes mani uz tēva Orlando kapa vietu.

Ross atskatījās uz Pirmsākumu, meklēdams Torīno. Viņš bija pazudis kopā ar Pirmsākuma lausku un Fuentesa ieroci. Taka uz asins tuneli bija aizgruvusi ar drupām un akmeņiem. Asi kristālu gabali krita lejā no griestiem, par mata tiesu gandrīz trāpīdami arī Rosām. Viņam bija māsa Šantala jādabū ātri no šejienes laukā. Viņš pagriezās pa kreisi cauri tumšai ejai, aiziedams pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies, dziedādams, lai nomierinātu klinšu tārpus. Pārvarot tumšos tuneļus, turot rokās mirstošo māsu Šantalu, viņu neatstāja doma par Torino, kas kaut kur devās, vienā rokā turēdams Pirmsākuma fragmentu, bet otrā detonatora vadības pulti.

Viņš tikai cerēja, ka priesteris neiznāks no tuneļa dzīvs.

PIRMS KĀDA BRĪŽA

Torīno nebija nodoma mirt.

Dievam joprojām bija viņam jāpalīdz daudz ko paveikt. Tiklīdz Ross bija atlaidis Pirmsākuma fragmentu, Torīno nekavējoties piespieda to pie krūtīm, uzsvieda sev uz pleca Fuentesa nomesto automātisko ieroci, izvēlējās ceļu cauri krītošajiem klinšakmeņiem un kristāliem un skrēja uz asins tuneļa pusi.

Tur nonācis, viņš izcīnīja sev ceļu cauri veselam baram panikā bēgošu nimfu no kurām daudzas jau bija mirušas vai pašlaik mira -, kas viņu spieda pie sienām, kad viņš centās tikt tām garām. Cauri kliedzieniem viņš dzirdēja kristālu šķindēšanu un krakšķēšanu, kad to trauslā režģveida struktūra lūza zem drebošajiem klinšu bluķiem. Torīno kustējās uz priekšu cik ātri vien spēja, ticēdams, ka Dievs viņu pasargās. Kad viņš jau atradās pusceļā, viņa mugursoma aizķērās aiz kādas atlūzušas kristāla lauskas. Viņam cenšoties izrauties brīvībā, no spraugas pretējā sienā izritinājās klinšu tārps un izvijās tieši viņa priekšā. Labajā rokā pacēlis Fuentesa ieroci, Torīno notēmēja uz tārpu un nospieda mēlīti. Ierocis lēkāja viņa rokā līdz brīdim, kad aptvere bija tukša, ložu krusai sašķaidot radījumu un atsviežot to atpakaļ sienā. Nometis tukšo ieroci zemē, viņš nikni izrāva un salauza kristālu, kas bija aizķēris viņa mugursomu. Tad viņš metās skriet lejup pa tuneli, Pirmsākuma fragmentu kā talismanu turēdams cieši sev piespiestu, sargājot to no dēmoniem, kas viņu vajāja.

Priekšā viņš ieraudzīja Pedro, kas sarāvies gulēja asins peļķē. Automāts kopā ar izlietotajām ložu aptverēm bija nosviests viņam blakus. Par asiņaino kauju liecināja tikai

beigtie klinšu tārpi, kas gulēja apli ap Pedro.Viņa kājas bija briesmīgi sakropļotas, seja asinīm klāta, bet viņš vēl bija dzīvs. Rokā viņš turēja pistoli, cieši skatīdamies sienas spraugās un gaidīdams savus mocītājus atgriežamies.

Pedro ieraudzīja Torīno un centās piecelties kājās.

Palīdziet man, ordeņa priekšniek! Palīdziet man tikt ārā no tuneļa…

Torīno apstājās viņa priekšā un nervozi raudzījās sienas spraugās.

Vai tava pistole ir pielādēta?

Man vēl ir atlikušas tikai trīs lodes.

Padod to man.

Pedro ar neizpratni vērās Torīno. Tad viņš rāmi pasniedza ieroci.

Palīdziet man piecelties, viņš sacīja. Ja es atbalstīšos uz jūsu pleca, es domāju, ka spēšu paiet. Viņš centās pasniegties tuvāk pie Torīno, taču tas aizgriezās. Palīdzības sniegšana Pedro nesaskanēja ar viņa nodomiem. Kareivis palēninātu viņa pārvietošanos, un viņu nedrīkstēja atstāt dzīvu, lai neizstāstītu nevienam par dārzu. Tāda bija Dieva griba.

Varēja dzirdēt, ka klinšu tārpi atgriežas.

Viņi nāk atpakaļ, ordeņa priekšniek! Pedro iekliedzās. Dieva vārdā, palīdziet!

Dieva vārdā es nevaru. Un Torīno devās projām.

Tad atdodiet manu pistoli. Vai arī nošaujiet mani. Jūs nedrīkstat mani te tā atstāt.

Torīno neatskatījās. Pat tad, kad tārpi jau bija klāt un Pedro lūgšanas pārvērtās kliedzienos, viņš sāka tikai skriet ātrāk.

Viņam bija jātiek ārā.

Viņam bija jāpaliek dzīvam.

Viņam bija jākalpo Dievam.

Putekļiem klāts Ross izklumburoja dārza spilgtajā gaismā, uz rokām turēdams māsu Šantalu. Pirms mirkļa ieeja bīstamajās alās bija aiz viņa sabrukusi, aizsprostojot izeju uz ezeru.

Neatskatīdamies viņš nesa māsu Šantalu uz akmens kaudzi, kur viņa reiz bija sadedzinājusi tēva Orlando pelnus. Marko stāvēja blakus kapam. Līdzās viņam zemē mētājās Horhem atņemtais liesmu metējs un mugursoma ar aizdedzinošajām ierīcēm. Labajā rokā viņš turēja pistoli, kas bija notēmēta uz Zebu un Haketu. Zeba ar viņu strīdējās.

Saki man tikai vienu, viņa sauca. ļa tas tiešām ir Dieva dārzs, tad kādēļ tu to tik ļoti ienīsti?

Es to neienīstu, atbildēja Marko. Tas ir pats skaistākais, ko es jebkad esmu redzējis.

Tad kādēļ tu gribi to iznīcināt?

Marko drūmi pavērās Zebā, it kā viņa būtu zaudējusi prātu.

Es negribu to iznīcināt. Es gribu to saglabāt Svētajai Mātei Baznīcai.

Zeba pamāja uz dzelteno paciņu grēdu, kas atradās dažus jardus tālāk.

Tu nevari neko aizsargāt, visās malās ieliekot degbumbas.

Tās domātas tikai nejaušību novēršanai. Lai dārzs nenonāktu svešās rokās. Lai cilvēki to neizmantotu pret Baznīcu.

Kādi cilvēki? Mēs? Ko mēs apdraudam?

Marko gribēja atbildēt, taču pēkšņi pamanīja Rosu, nobālēja un apklusa.

Ross neslēpās, bet turpināja iet paugura virzienā. Viņš bija noguris, sāpju nomocīts un saniknots.

Tu mani vienreiz jau nogalināji, Marko. Ja tu to gribi izdarīt vēlreiz, tad šauj. Ja ne, tad vācies un atstāj mani vienu.

Marko klusēdams pavicināja pistoli un skatījās, nespēdams noticēt savām acīm.

Ros, kas noticis? jautāja Zeba. Mēs pat šeit jutām satricinājumu.

Torīno mēģināja atplēst šķembu no Pirmsākuma un deva vaļu ellei.

Kā jūtas māsa Šantala? Viņa neizskatās pārāk labi.

Fuentess viņu sašāva. Ross pagāja garām apdullušajam Marko, noguldīja māsu Šantalu uz apsūnojušās zemes un sāka aijāt rokās viņas galvu. Māsas elpa bija saraustīta, bet viņa vēl bija dzīva. Vai jūs negribat padzerties, māsa?

Viņa pakratīja galvu.

Ne no šīs vietas. Es mirstu, bet nevēlos, lai mani atdzīvinātu. Māsa Šantala lūkojās tālumā pāri Rosām, un, kaut arī acīm redzami juta sāpes, viņas sejā staroja jūsmīgs smaids.

Tagad māsa Šantala viņu saskatīja tikpat skaidri kā toreiz, kad Romā atvadījās no viņa. Tagad tēvs Orlando vairs nebija tērpies netīrā talārā un nekliboja, inkvizīcijas nomocīts. Viņš stāvēja māsas Šantalas priekšā skaists un nenovecojis, ģērbies krāšņā, melnā talārā, kādu bija valkājis, pirms Baznīca viņu bija apsūdzējusi ķecerībā.

Es zināju, ka tu mani gaidīsi, viņa sacīja, nepievērsdama uzmanību Rosām un pārējiem.

Priesteris smaidīja.

Es atbrīvoju tevi no dotā zvēresta, māsa Šantala, viņš teica. Tu esi darījusi visu, ko es tev lūdzu, un pat vēl vairāk. Nodod savu nastu tālāk jaunajam Glabātājam. Atdod viņam krustu.

Viņš nav ticīgais.

Atdod to viņam. Krusts viņam vēl noderēs.

Māsa atkal paskatījās uz Rosu.

Tēvs Orlando ir šeit. Es viņu redzu. Es esmu atbrīvota no zvēresta. Es atkal būšu kopā ar viņu. Viņa sniedza krucifiksu Rosām. Ņemiet krucifiksu, Ros. Tēvs Orlando to iedeva man, kad es kļuvu par Glabātāju. Kādreiz tas varētu palīdzēt pat jums.

Ross sadrūma.

Es neesmu jaunais Glabātājs, un man tas nav vajadzīgs.

Viņa atkal pastiepa krustu.

Ņemiet to. Atbrīvojiet mani.

Kādu brīdi Ross vēl vilcinājās, tad negribīgi pamāja.

Es to paņemšu tikai aiz cieņas pret jums, jo es zinu, ka tas simbolizē jūsu nastu, Ross teica. Viņš paņēma krustu un pakāra sev. kaklā.

Māsa Šantala nopūtās, un viss viņas ķermenis atslāba. Viņa palūkojās uz Zebu un Haketu un atvadījās. Viņa redzēja skumjas abu acīs, bet pati nejuta neko. Viņa pagrieza galvu pret Marko.

Es tev piedodu, mans dēls. Tā ir taisnība, ka tu darīji tikai to, ko ordeņa priekšnieks no tevis prasīja. Tava kļūda ir tā, ka tu viņam uzticējies un Baznīcu vērtēji augstāk par savu ticību. Atceries Baznīca vienmēr būs tavs kalps un vadonis. Nekad tavs kungs. Viņa pasmaidīja. Tāpat kā tu, Marko, arī es ticu, ka šo dārzu ir radījis Dievs. Ja tu patiešām vēlies saņemt grēku atlaišanu, tad noliec ieroci un palīdzi Rosām dārzu aizsargāt. No visa, tikai ne no mūsu Baznīcas.

Viņa redzēja, ka tēvs Orlando pamāj, un viņā ieplūda prieks. Beidzot viņa varēs pievienoties tēvam Orlando. Māsa sažņaudza Rosa roku.

Man jūs tagad ir jāatstāj, viņa teica. Mani sauc tēvs Orlando. Viņa vēl pēdējo reizi pasmaidīja un, aizvērusi acis, iegrima dziļā mierā.

Ross saprata, ka dzīvība atstāj māsas Šantalas ķermeni, un kādu brīdi valdīja klusums. Viņa skumjas vēl pavairoja tas, ka viņa izskatījās tik mierpilna, it kā baudītu sen pelnītu atpūtu. Noguldot viņu zemē blakus tēva Orlando kapam, Ross sajuta kaklā pakārto krustu. Izgatavots no nespodra metāla, tas bija neparasti smags.

Paskatījies augšup uz pārējiem, viņš ieraudzīja, ka Marko savu pistoli atkal ir notēmējis uz viņu.

Ko tu gatavojies darīt? viņš jautāja. Vai palīdzēsi mums aizsargāt tā saucamo Dieva dārzu? Vai arī palīdzēsi ordeņa priekšniekam to iznīcināt?

Pistole Marko rokā notrīcēja.

Viņš reti bija domājis par tiem cilvēkiem, kurus bija nogalinājis. Rosa nogalināšana tomēr atšķirtos ne tikai tāpēc, ka Ross reiz viņam bija izglābis dzīvību. īslaicīgā vainas sajūta būtu tikai nieks salīdzinājumā ar apmulsumu, ko viņš juta pašlaik. Redzot Rosa vērīgo skatienu un apzinoties, ka vienu reizi viņu jau ir nogalinājis, Marko zaudēja drosmi. Likās, ka viņš skatās acīs visiem iepriekš noslepkavotajiem cilvēkiem. Bet ko tas nozīmēja? Vai viņam piedāvāju otru iespēju pildīt solījumu, vai arī tā bija viņa uzticības pārbaude?

Es tikai daru to, kas ir pareizi, viņš atbildēja. Es kalpoju Svētajai Mātei Baznīcai, Dieva dārza patiesajai aizbildnei.

Ross pamāja uz bīstamajām alām un sagrauto ieeju.

Vai tu zini, kas notika tur iekšā? Es teicu ordeņa priekšniekam, ka esmu gatavs atstāt šo vietu, nepaņēmis sev neko līdzi, un nekad nevienam par to nestāstīt, ja vien viņš darītu tāpat. Viņš atteicās.

Protams, viņš atteicās. Viņa pienākums ir pieprasīt šo vietu Dievam un Baznīcai.

Viņš ne tikai atteicās. Viņš pacēla āmuru pret Pirmsākumu. Ross uz brīdi apklusa. Pasaki man vienu lietu, Marko. Ja jau šis Pirmsākums ir domāts tikai jūsu Baznīcai,

tad kāpēc tas tik izmisīgi pretojās, kad ordeņa priekšnieks mēģināja no tā atdalīt paraugu? Un, ja jau es esmu tāds drauds, kāpēc tas mani piecēla no mirušajiem?

Marko nikni paskatījās uz Rosu, cenzdamies neizrādīt neizlēmību.

Marko, lai ko tu domātu par to, ko es daru vai kam ticu vai neticu, es biju gatavs upurēt savu sievu, lai glābtu jūsu Dieva dārzu. Taču Torīno par to nospļāvās. Viņu tas apgrūtināja. Viņam bija vajadzīgs tikai Pirmsākums. Pārējo viņš gribēja iznīcināt es redzēju detonatoru pulti viņa mugursomā. Kā tu vari ļaut iznīcināt šo brīnumaino dārzu ar visām tajā dzīvojošām radībām tikai tāpēc, ka tas ar savu eksistenci ir pretrunā Romas doktrīnai? Kāpēc Dievs to pieļauj?

Degbumbas tur ir tikai katram gadījumam. Marko piegrūda pistoli tuvāk Rosa sejai. Ordeņa priekšnieks negrib tās izmantot. Starp citu, kur viņš ir?

Es nezinu. Iespējams, ka viņš ir miris.

Rācija iesprakšķējās. Marko pielika to pie auss un atvieglots nopūtās. Tas bija ordeņa priekšnieks, un viņš bija pat ļoti dzīvs.

78 PIRMS BRĪŽA

Iznācis no asins tuneļa, Torīno smagi elpoja.

Priekštelpa bija daudz tumšāka, nekā viņš bija gaidījis. No tuneļa sienām bija nokritis tik daudz kristālu, ka blāzma, kas no tiem apspīdēja telpu, bija kļuvusi daudz vājāka. Viņam bija nepieciešams tikai īss bridis, lai aptvertu bālās gaismas iemeslu ieeja dārzā bija bloķēta ar nokritušajiem klinšu

gabaliem. Nogruvums bija aizdambējis strautu, tāpēc ūdens līmenis alas priekštelpas baseinos bija pacēlies.

Torīno nepievērsa uzmanību nimfām, kas skaļi dziedāja tumšajās alas nišās aiz viņa. Viņš jutās drošībā, kamēr vien viņam bija Pedro pistole. Viņš metās uz izeju un mēģināja nostumt klinšu gabalus, bet viņam izdevās vienīgi izveidot šauru, horizontālu spraugu pastkastītes lielumā, caur kuru varēja redzēt dārzu. Viņš pielieca galvu un palūkojās pa labi uz ezera pusi. Tad viņš palūkojās pa kreisi un pasmaidīja. Netālu no viņa ar ieroci rokās blakus Rosām stāvēja Marko. Māsa Šantala nekustīgi gulēja starp viņiem. Spraugas malā bija daļēji redzamas vēl divas figūras Zeba Kvinna un Hakets.

Torīno centās kādu sasaukt, taču nimfas tā trokšņoja, ka nekas nebija sadzirdams. Viņš ielika Pirmavota lausku un pistoli mugursomā blakus detonatora kastei un izvilka savu rāciju. Viņš nospieda raidītāja pogu un redzēja, ka Marko paņem savu rāciju un pieliek pie auss.

Marko, tas esmu es. Es esmu iestrēdzis alas priekštelpā. Pārējie visi ir miruši. Kas ir kopā ar tevi? Es varu saskatīt tikai tevi un Rosu.

Kopā ar mani šeit ir Ross, Zeba Kvinna un Hakets.

Kas ir ar māsu Šantalu?

Viņa ir mirusi.

Labi. Nošauj viņus visus un nāc mani izdabūt ārā no šejienes.

Kādēļ viņi būtu jānošauj? Viņi negrasās nodarīt pāri dārzam.

Torīno strauji ievilka elpu.

Nejautā man! Ja viņi no šejienes aizies, tad izstāstīs visiem, ko ir te redzējuši. Lai iegūtu vislielāko labumu, Svētajai Mātei Baznīcai gan šī vieta, gan tās brīnumi ir jāpatur slepenībā.

Bet dārzs? Ja es viņus nogalināšu, vai tad nevajadzēs kaitēt dārzam?

Torīno sakoda zobus un centas savaldīt savu nepacietību.

Šis dārzs pieder Baznīcai, Marko. Roma nolems, kā tas vislabāk varētu kalpot Dievam. Protams, dārzu vajadzēs iznīcināt. Pāvests skaidri bija pateicis, ka šeit nekas nedrīkst nonākt pretrunā viņa nemaldīgajai doktrīnai. Viņš bija īpaši noteicis, ka tam, ko Torīno atrastu, lai arī kas tas būtu, tam ir tikai jānes slava Romai un ka Vissvētākajam tēvam nav jābūt personiski informētam par visu to, ko viņam vēlāk, iespējams, vēl nāktos noliegt. Tieši tāpēc, pirms Torīno dāvinātu šo vietu Romai, tā jāatbrīvo no visiem neskaidrajiem jautājumiem. Nebija nekādas garantijas, ka viņa pusbrālis to varētu saprast, taču Torīno bija nepieciešama viņa palīdzība, lai izkļūtu no šejienes. Viņš paskatījās uz detonatoru. Bet, kā jau es tev teicu, sprāgstvielas ir tikai rezerves iespēja. Taču, ja tu darīsi to, ko es tev teikšu, tad nebūs nekādas vajadzības tās likt lietā.

Es saprotu.

Tad izpildi savu pienākumu. Nopelni savu grēku piedošanu.

Es to darīšu.

Rācija apklusa, un Torīno centās kaut ko saskatīt pa spraugu. Marko bija tikai daļēji saskatāms, bet pārējie vispār vairs nebija redzami. Marko turēja ieroci labajā rokā, ar kreiso dusmīgi žestikulēdams. Likās, ka viņš tūlīt šaus.

Tad Torīno saklausīja citu pēc cita trīs šāvienus. Viņš staipīja kaklu, lai redzētu, bet Marko bija izgājis no viņa redzes lauka. Nākamie trīs šāvieni jau atskanēja ar lielākām atstarpēm, nesteidzīgi. Torīno iztēlojās, kā Marko soļo no ķermeņa pie ķermeņa, lai iešautu viņos coup de grace, žēlastības šāvienu. Marko atkal parādījās viņa skatienam, turēdams rāciju pie mutes, viņš sāka doties Torīno virzienā.

Torīno rācija iekrakšķējās.

Tas ir padarīts, teica Marko.

Torīno dzirdēja, ko teica Marko, bet nevarēja redzēt, kā viņš velk akmens bluķus projām no sabrukušās ieejas tālākā gala, kur klints joprojām nodrošināja atbalstu. Torīno centās palīdzēt, taču likās, ka lielākā daļa iekšējo akmeņu balstījās uz tiem, kas bija ārpusē. Viens pats un kailām rokām Marko strādāja iespaidīgā ātrumā. Dažu minūšu laikā viņš bija no akmeņiem atbrīvojis šauru eju un izlocījās tai cauri pie Torīno. Tad viņa sviedriem un netīrumiem klātā seja parādījās pie spraugas. Marko apstājās un noslaucīja sviedrus.

Vai ar tevi viss kārtībā, ordeņa priekšniek?

Viss ir labi. Man tikai jātiek no šejienes ārā.

Kad Torīno sāka virzīties uz šaurās ejas pusi, Marko uzlika roku uz viņa pleca.

Iedod man savu saini. Tu nevarēsi šeit cauri izspraukties ar to uz muguras.

Es to grūdīšu sev pa priekšu.

Marko pakratīja galvu. Viņa sejā parādījās sāpju izteiksme.

Iedod man detonatora vadības pulti.

Kāpēc?

Tu man apsolīji, ka tev nevajadzēs iznīcināt dārzu, ja es viņus nogalināšu.

Es tev neko neesmu solījis. Es teicu, ka tā ir tikai iespēja.

Marko sniedza roku.

Es esmu darījis visu, ko vien tu man esi licis darīt, kopš es sāku meklēt grēku piedošanu. Izpildi šo manu vienu lūgumu, Leo.

Kāpēc, Marko? Es tev neko neesmu parādā. Kad tu ieradies pie manis, tu biji slepkava, sātana kreisā roka. Es tev devu uzdevumu un parādīju ceļu uz atpestīšanu. Es tevi padarīju par Svētās Mātes Baznīcas un Dieva krustnesi. Es tev izdarīju pakalpojumu.

Marko pakratīja galvu.

Es joprojām esmu slepkava. Tu man liki slepkavot.

Ne jau man tu slepkavoji. Viss, ko es tev liku darīt, bija darīts Baznīcas, Dieva labā un tavai atpestīšanai.

Marko gari un skumji nopūtās.

Leo, jau no tiem laikiem, kad mēs bijām bāreņu patversmē, es esmu tevi cienījis. Man bija vienalga, ka bāreņu patversmes jezuīti mani aizraidīja projām kā vienkāršu slepkavu. Es biju lepns par to, kā viņi audzināja tevi, manu brāli. Es tevi vienmēr dievināju un vēlējos saņemt tavu atzinību. Tieši tāpēc es uzticējos tev un lūdzu tavu palīdzību, un tāpēc es darīju visu to, ko tu man liki. Un tagad izdari arī man tikai šo vienu lietu atdod man detonatora kasti. Ne kā ordeņa priekšnieks, bet kā mans brālis Leo.

Torīno pakratīja galvu.

Es to nevaru darīt. Es kalpoju nevis tev, bet Baznīcai.

Tātad tu man meloji? Sprāgstvielas nav tikai rezerves līdzeklis?

Es nemeloju, es tikai nedomāju, ka tu sapratīsi, kā viss ir patiesībā. Baznīcas ienaidnieki, atraduši šo vietu, sagriezīs visu ar kājām gaisā. Viņi sāks prātot par evolūciju un radīšanu un sagraus Svētos Rakstus, sējot ticīgo prātos šaubas. Vienīgi iznīcinot šo dārzu un visu tajā mītošo dzīvību un uz šiem pelniem uzceļot jauno Vatikānu, mēs varēsim izmantot Pirmsākuma spēku un izglābt visas cilvēces dvēseles.

Bet šis ir Dieva dārzs. Kā gan mēs drīkstam to sagraut?

Torīno nepacietīgi novaidējās.

Es zināju, ka tu, Marko, būsi pārāk stulbs, lai to saprastu.

Pārāk stulbs, lai saprastu? Vai ari pietiekami stulbs, lai tev uzticētos? Marko izvilka ieroci no jostas. Dod man detonatora kasti, Leo.

Torīno nikni paskatījās brālī. Viņš jau bija baidījies, ka tas varētu notikt. Viņš noņēma saini no pleciem un saņēma to ar abām rokām.

Kā tu vēlies. Kamēr viņa kreisā roka vilka laukā detonatora kasti, labā sataustīja Pedro pistoli, notēmēja to cauri audeklam un trīs reizes piespieda mēlīti.

Kad lodes ietriecās Marko ķermenī, notriecot viņu zemē, viņa sejā bija vairāk saskatāms pārsteigums nekā sāpes. Nokrizdams viņš nometa ieroci, un tas šķindēdams aizvēlas ēnā. Torīno piegāja pie viņa un nicinoši pakratīja galvu.

Es tev piedāvāju atpestīšanu. Es gribēju glābt tavu dvēseli. Un tu to visu atraidīji. Kādēļ? Lai izglābtu kaut kādu nevērtīgu dārzu. Viņš izņēma detonatoru un pacēla drošības slēdzi, atklādams sviru un pagriezdams to uz zaļo gaismu. Tu to neizglābi. Tu neko neesi izglābis.

Tev nav taisnība, Leo, Marko teica. Kaut ko es tomēr esmu izglābis. Pēkšņa sakustēšanās šaurajā ejā lika Torīno pagriezties. Ross lēni ielīda alas priekškambari. Tagad Torīno saprata, kā Marko tik ātri bija spējis izrakties cauri sakritušajiem akmeņiem. Viņš nebija strādājis viens pats. Viņš bija tikai izlicies, ka šauj uz Rosu. Iespējams, ārpusē bija arī visi pārējie. Torīno noņēma ieroci no pleca, notēmēja uz Rosu un nospieda mēlīti.

Klik! Ložu vairs nebija.

Ross jau bija iekļuvis alā un piecēlies kājās. Torīno aizsvieda ieroci kopā ar mugursomu un satvēra detonatoru. Tagad viņa pats galvenais uzdevums bija aizstāvēt Baznīcu. Viņš paskatījās cauri pastkastītes veida spraugai uz dārzu.

Tad viņš nospieda detonatora pogu.

Uguns izvirdums vairāk līdzinājās orkānam nevis bumbas sprādzienam. Tas traucās ap acs formas krāteri, iegūstot paātrinājumu, iesūkdams sevī visu skābekli un pārvēršot pelnos visu aiz sevis. Kad uguns sasniedza kareivju munīcijas krājumus, uguns sienai vēl pievienojās artilērijas uguns un neskaitāmas eksplozijas. Alas iekšpusē likās, ka ārā plosītos karš. Liesmu mēles izšāvās cauri šaurajai ejai, ko Marko bija izveidojis kritušajos akmeņos, apsvilinādamas Rosu, kas gulēja uz alas grīdas. Torīno krūtis pēkšņi savilkās, jo no alas priekštelpas viss skābeklis tika izsūkts dārzā. Atskanēja

šņācoša skaņa, un melns putekļu un dūmu mutulis iespiedās cauri spraugai alā.

Un pēkšņi viss bija galā. Dažos mirkļos bija iznīcināts viss, kas evolūcijai bija prasījis miljardiem gadu.

Ko tu izdarīji? ievaidējās zemē guļošais Marko.

Piespiedis seju cieši klāt spraugai, Torīno sajuta akmens

karstumu. Pētoši lūkodamies cauri kodīgajam, dūmu pilnajam gaisam, viņš redzēja, ka dārza vairs nav. Mutuļojošais strauts bija iztvaikojis, un ezers bija kļuvis gluži melns no pelniem. Šur tur vēl plosījās nelieli ugunsgrēki, sadedzinot to, kas bija atlicis, bet dārzs bija pilnīgi iznīcināts. Par spīti apmierinājumam, Torīno tomēr apbēdināja redzamā postaža. Nemaz nebija tik vienkārši izpildīt tādu pienākumu.

Ross gulēja augšpēdus uz karstās akmens grīdas, un no dziļās brūces viņa pierē straumēm lija asinis. Daļa viņa apģērba bija nomelnējusi brīdī, kad liesmu mēles ielauzās alā. Likās, ka viņš ir vai nu zaudējis samaņu, vai miris.

Torīno ieraudzīja ēnā aiz Marko ķermeņa mirdzam viņa pistoli un sakustējās, lai to paņemtu. Viņam šeit vēl būs jāatgriežas ar lielāku daudzumu spridzekļu un jāatbrīvo šīs alas no visām vēl atlikušajām preteklībām no hidras, nimfām un klinšu tārpiem. Vienīgi Pirmsākums, kas nestu slavu Romai, varētu palikt. Tad Svētā Māte Baznīca varēs uz dārza pelniem uzcelt jaunu Vatikānu. Nolicis savu mugursomu uz grīdas pie aizgruvušās ieejas, viņš iegāja ēnā, lai paņemtu ieroci.

80

Leo, ko tu esi izdarījis? Marko ievaidējās, paejot garām Torīno. Tagad Marko kļuva līdz pat sāpēm skaidrs, ka viņa pusbrālis nebija viņu vadījis uz atpestīšanu, bet gan uz no-

lādēšanu. Toreiz, kad viņš vēl bija sātana kreisā roka, Marko bija grēkojis pret cilvēkiem, bet tad, kad viņš slepkavoja pēc Leo norādījumiem, viņš bija grēkojis tieši pret Dievu. Tas viņam sāpēja vēl vairāk nekā viņa iekšas, ko bija caururbušas lodes.

Marko, kurš visu mūžu bija nesodīti slepkavojis, likās dīvaini, ka tieši viņa pēdējā rīcība, pasargājot Rosa, Zebas Kvinnas un Haketa dzīvību, bija tā, par kuru viņš tika sodīts. Tomēr viņš bija priecīgs. Un, kā patika sacīt Rosām jebkura rīcība ir varoņdarbs. Un šis pēdējais varoņdarbs ir bijusi neparasti pašaizliedzīga rīcība savtīga, ļauna cilvēka dzīvē. Tomēr, kad Marko skatījās uz Rosa nekustīgo ķermeni, viņš saprata, ka tieši pēdējais mēģinājums izglābt Rosu un pārējos, un arī dārzu, likās, ir bijis veltīgs.

Asinīm plūstot uz cietajiem akmeņiem, Marko uzsauca savam pusbrālim:

Es zinu, ka es esmu grēkojis, Leo, bet es pie tevis ierados pēc grēku piedošanas. Es gribēju rīkoties pareizi. Iespējams, ka Dievs jau ir piedevis manus grēkus, bet tavus Viņš nepiedos nekad. Tu Viņa vārdā esi pārvērtis Ēdeni par tukšumu. Paraugies visapkārt, Leo. Tās vairs nav debesis. Tā ir elle, un to esi paveicis tu. Marko saprata, ka viņš pašreiz ir jau tuvu nāvei, bet viņam nebija baiļu. Tas nebija tā kā tad, kad viņš, būdams slims, atradās klīnikā.

Torīno raudzījās lejup uz viņu un skumji nogrozīja galvu.

Tu mirsti, Marko. Es patiešām centos tev palīdzēt. Bet tu vērsies pret Dievu, un tagad tu būsi nolādēts uz visiem laikiem.

Vērodams, ka Torīno saliecas, lai sadabūtu ieroci, Marko samiedza acis, ieraudzīdams radījumus, kas kustējās aiz viņa ēnā. Juzdams nāves tuvošanos, Marko atkal pagriezās pret Rosu, un tas, ko viņš tur ieraudzīja, lika viņam pasmaidīt. Viņš uzsauca brālim:

Tev būtu no elles jābaidās vairāk nekā man, Leo.

Torīno iesmējās.

Es nedošos uz elli.

Marko sakopoja visus spēkus pēdējam elpas vilcienam.

Nē, Leo. Elle pati ierodas tev pakaļ.

Marko pēdējais elpas vilciens izskanēja kā atvieglojuma nopūta.

Torīno sajuta skumjas par sava pusbrāļa aiziešanu bet tikai tāpēc, ka Marko bija noniecinājis pēdējo iespēju izpirkt grēkus. Ja vien viņš būtu drosmīgi turējies pie savas pārliecības un palīdzējis nosargāt Pirmsākumu tikai Baznīcas vajadzībām, viņš būtu varējis Svētajai Mātei Baznīcai sagādāt vēl miljoniem dvēseļu, nevis tik muļķīgi sevi ziedojis.

Bija laiks to visu pabeigt. Torīno pacēla ieroci no akmens grīdas un pavērsa pret Rosu. Viņš ieskatījās tumsā un nodrebēja. Rosa tur vairs nebija. Tur nebija arī Torīno nomestās mugursomas, kurā atradās Pirmsākuma fragments. Viņu sagrāba panika. Viņš apmetās apkārt un pustumsā ieraudzīja kaut ko ēnās kustamies. Viņš izšāva tumsā.

Ros, viņš kliedza. Tev te nav kur paslēpties. Atdod to man! Atdod man to lausku. To sacīdams, Torīno saprata, ka Ross tieši to arī gatavojas darīt atdot fragmentu atpakaļ. Viņš paskatījās asins tuneļa virzienā. Rosām tomēr bija jāturas ēnā, lai viņu neieraudzītu. Torīno tas nebija jādara. Viņš skrēja tieši uz tuneli.

Līdz pat pēdējai minūtei Ross turējās tumšajās alas nišās, bet, tikko viņš iznāca no paslēptuves un sāka skriet uz tuneļa ieeju, saprata, ka ir par vēlu. Tunelis bija tik tumšs kā nekad iepriekš. Lielākā daļa kristālu bija nodrupuši no tuneļa sienām un griestiem un tagad atradās strautā zem nokritušajiem klinšu akmeņiem. Taču Torīno joprojām bija skaidri saskatāms. Viņš smaidīdams stāvēja piecas pēdas aiz tuneļa ieejas. Ierocis bija pavērsts tieši uz Rosu.

Jūsu dēļ, doktor Kellij, uz manām rokām ir mana brāļa asinis. Vai tagad jūs redzat, kāpēc es nevaru ļaut tādiem zinātniekiem kā jūs sabojāt šīs vietas aprakstu ar savām postošajām teorijām? Ja jau jūs varējāt izmantot šo dārzu, lai noskaņotu manu brāli pret mani, tad iedomājieties, kā jūsu biedri zinātnieki varētu ar tā palīdzību noskaņot ticīgos pret Svēto Māti Baznīcu. Viņš pienāca tuvāk, un Ross piespieda mugursomu sev ciešāk klāt, sajuzdams tajā Pirmsākuma lauskas siltumu. Atdodiet man mugursomu, doktor Kellij.

Ross paskatījās augšup uz viņu un pēkšņi sastinga. Torīno to nepareizi saprata kā baiļu pazīmi un pasmaidīja.

Vai jums nav nekā ko teikt, doktor Kellij? Vai jums ir pazudusi vēlēšanās augstprātīgi uzbrukt manai Baznīcai un manai ticībai? Likās, ka Torino vēlas, lai Ross ar viņu atkal iesaistītos strīdā, it kā tas viņa nošaušanu padarītu vieglāku, patīkamāku. Viņš izskatījās tiešām vīlies, kad Ross neko neatbildēja. Dodiet man mugursomu. Man ir nepieciešams Pirmsākums.

Es zinu, ka tā tas ir, bet liekas, ka te ir problēma, noteica Ross. Liela problēma.

Ko jūs ar to gribat sacīt?

Es domāju, ka arī viņiem tas ir nepieciešams.

Torino pasmaidīja.

Vai jūs runājat par tiem radījumiem jums aiz muguras? viņš teica, pamājot uz Rosa pusi. Man ir ierocis. Man nav bail no jūsu draugiem. Ross paskatījās pāri plecam. Nimfu rinda, kas viņam aiz muguras aizsprostoja tuneli, vairs neizskatījās draudzīgas. Viņas bija draudošas. Netērēsim velti laiku, sacīja Torino. Atdodiet manu mugursomu.

Ross papurināja galvu cik mierīgi vien spēja.

Patiesībā es nerunāju par to, kas atrodas man aiz muguras. Viņš pamāja pāri Torīno. Mani vairāk uztrauc tas, kas atrodas aiz jums.

Kādu brīdi likās, ka Torīno apšauba šos vārdus.

Vai es izskatos pēc muļķa?

Ross neatbildēja.

Torino pameta skatienu atpakaļ. Un, ieraudzījis to pašu, ko Ross, viņš sastinga. Viss tunelis, ka atradās aiz Torīno, bija viena vienīga kustīga, mutuļojoša čūsku masa. Daži no tiem bija apaļi, augiem līdzīgi radījumi, kuru gals vēl atradās kūniņās gluži kā tie, kas bija aprakstīti Voiniča manuskriptā. Citi bija kustīgi klinšu tārpi, kam bija groteskas lodveida galvas, kurās dega sarkanas acis un vīdēja zobi bārdas nažu asumā. Torīno pacēla savu ieroci pret šiem radījumiem vai radījumu, hidru, kā tagad saprata Ross.

Jūsu vietā es uz to nešautu, ordeņa priekšniek, čukstēja Ross. Tas ir tēva Orlando "Dzīvības un nāves koks". Šis radījums saņem dzīvību no monolīta un dod tam nāvi, lai to aizsargātu. Es domāju, ka tas gluži vienkārši uzčurā uz to, ko jūs izdarījāt ar monolītu un dārzu. Es ierosinu atdot Pirmsākuma fragmentu atpakaļ.

Monolīts ir Dieva dāvana, Torīno iešņācās. Tas pieder Svētajai Mātei Baznīcai.

Kā jau esmu centies jums to agrāk teikt, es nedomāju, ka Dievs vai Baznīca kaut ko no tā visa iegūs.

Torīno nikni pagriezās un piegrūda Rosa sejai ieroci.

Aizveries un dod man Pirmsākuma gabalu. Tas pieder Romai, Dieva Baznīcai. Ne jau šiem dēmoniem.

Ross brīdi pagaidīja, tad noliecās un izvilka no mugursomas Pirmsākuma lausku.

Dod to man, pieprasīja Torīno.

Ross piecēlās, pastiepa to uz Torīno pusi un tad aizsvieda to aiz viņa, tā ka lauska nokrita tālāk uz takas, tieši virpuļojošās hidras priekšā.

Kādu mirkli neviens nepakustējās.

Un tad Torino lēca pakaļ lauskai. Hidras taustekļi pastiepās viņam pretī.

Pēc tam ieejā saplūda nimfas, virzīdamas Rosu augšup uz tuneli, pretī hidras gaidošajiem taustekļiem.

Torīno bija tik ļoti koncentrējies tikai uz pirmsākuma fragmenta atgūšanu, ka tad, kad viņš to sagrāba un pievilka tā spīdošo siltumu sev pie krūtīm, viņš izjuta gandrīz vai orgasmam līdzīgu līksmi. Lai arī Dievs viņu, iespējams, pārbaudīja, Torīno zināja, ka galu galā viņš pieveiks visus ļaunos garus un nelaimes, kas stāsies ceļā, un paglābs Pirmsākumu Svētajai Mātei Baznīcai. Pat tad, kad divi ložņājoši taustekļi aptinās ap kāju un kaklu, viņš nezaudēja cerības. Tas, ka šie dēmoni viņam uzbruka, tikai pastiprināja viņa lietas taisnīgumu. Viņam cīnoties, vēl citi taustekļi ietina viņu savos apskāvienos, vilkdami augšup pa tuneli.

Viņš ievēroja, ka Ross, ko bija ielenkušas saniknotās nimfas, skatās uz viņu. Mirkli viņu skatieni sastapās, un šausmu izteiksme Rosa acīs uzjautrināja Torīno. Viņš gandrīz vai jutās vainīgs Rosa priekšā. Šis zinātnieks tā arī nebija sapratis, ka Torīno nav no kā baidīties. Viņš ciešāk piespieda lausku sev klāt, pārliecināts, ka Dievs viņu pasargās no ļauna. Viņš atcerējās jezuītu moto Aci Majorem Dei Gloriam, par lielāku slavu Dievam. Būdams Jēzus biedrības galvenais priekšnieks, viņš bija tikai pildījis savu pienākumu, pieprasīdams Pirmsākumu lielākai Dieva slavai.

Kad muskuļotie taustekļi pastiprināja savu tvērienu un vilka Torīno tālāk uz tuneli, prom no Rosa, viņš sāka ieķerties zemē, cenzdamies atrast kaut ko, pie kā pieturēties. Taču taustekļi bija pārāk stipri. Klinšu tārpi bija viņam apvijušies apkārt, taču nespieda, un tas tikai pastiprināja drosmi un ticību, ka Dievs viņu pasargā. Pat dēmoni, kuru pienākums bija pārbaudīt taisnīgos, arī tie kalpoja un paklausīja Dievam.

Kad viņi bija tikuši garām niecīgajām Pedro līķa atliekām un daudzajiem nimfu ķermeņiem, Torīno tika nogādāts kristāla alā, kur atradās Pirmsākums. Par spīti postījumiem, pats

monolīts un hidra izskatījās neskarti. Baltu nimfu pūlis, dūcot divu skaņu melodiju kā pretdabisks eņģeļu koris, stāvēja nekustīgi, vērojot Torīno.

Pēkšņi taustekļi atlaida Torino. Hidra un nimfas apklusa un aprima, it kā kaut ko gaidīdamas. Piespiedis Pirmsākuma fragmentu cieši pie krūtīm, Torīno nostājās monolīta priekšā un salika rokas kā lūgšanā.

Svētās Mātes Baznīcas vārdā es pieprasu šo visu par dāvanu Dievam. Es zvēru to atbrīvot no dēmoniem, kas to ielenc, un izlietot tā spēku Dieva vārda izplatīšanā visā pasaulē.

Viena no nimfām tuvojās viņam un izpleta rokas, it kā kaut ko no viņa' gaidīdama. Torīno piespieda fragmentu ciešāk sev un pakratīja galvu.

Tas pieder Svētajai Mātei Baznīcai. Viņš norādīja uz monolītu. Tas viss pieder Romai.

Nimfa kādu brīdi pagaidīja un pēc tam nostājās atpakaļ savā vietā pie pārējām. Tad viens hidras tausteklis apņēma Torīno labo kāju un otrs kreiso. Divi citi apvija abas viņa rokas un sāka vilkt katru uz savu pusi. Viņš turēja rokas saņemtas kopā, cik ilgi vien spēja, taču taustekļi bija pārāk stipri un piespieda atlaist lausku. Kad tā nokrita zemē un nimfas pielika to pie monolīta, viņš gaidīja, ka taustekļi atslābs. Bet tā nenotika. Tie turpināja vilkt viņa rokas, kamēr tās tika izstieptas viņam abās pusēs kā krusts. Tad tie sāka vilkt kājas katru uz savu pusi. Torino juta, ka viņa muskuļi, cīpslas un saites tiek lēni un nepielūdzami izstieptas kā uz inkvizīcijas moku rata.

Tad ari sākās sāpes Torino nekad nebija pazinis tādas mokas, viss viņa ķermenis ciešanās drebēja.

Kopā ar sāpēm uzplaiksnījās pirmās šaubas kā gan Dievs varēja pieļaut, ka tā notiek ar viņu? Tam Kungam taču viņš ir jāglābj, kā citādi viņš spēs pabeigt šo svēto misiju?

Hidras rumpis pulsēja un drebēja kā milzīgi, draudīgi dvīņi, tā taustekļiem lēni un nerimstoši raujot viņu uz pusēm. Torino sajuta, kā plīst viņa muskuļi. Kādēļ tas ar viņu notika? Viņš neko nebija izdarījis nepareizi. Viss, ko viņš jebkad bija darījis, bija veltīts tikai tam, lai nestu slavu Svētajai Mātei Baznīcai. Viņš izdzirdēja savu kreiso elkoni nopaukšķam, pirms pārplīsa pleca cīpslas. Un viņš dzirdēja sevi kliedzam:

Kādēļ, Dievs, kādēļ?

Arvien vairāk vijīgu taustekļu locījās viņa priekšā. Tomēr atšķirībā no tiem, kas staipījās ap viņu, šiem bija lodveida galvas, drausmīgas mutes, pildītas ar bārdas nažu asuma zobiem, un ļaunas sarkanas acis tie bija klinšu tārpi. Baltās nimfas vēroja, kā melnie tārpi viņu nopēta: eņģeļiem un dēmoniem bija vienots uzdevums viņa mocīšana. Tomēr, lai arī klinšu tārpi bija pārbiedējuši Torīno, viņa locekļi un locītavas tā sāpēja, ka viņš gandrīz vai priecātos par jebkuru atvieglojumu, ko tie viņam sniegtu. Bet kā gan viņš varēja tagad te mirt? Viņam taču joprojām bija vēl pārāk daudz kas jāpaveic. Kādēļ Dievs bija viņu pametis?

Pirmais uzbrukums nāca tik ātri, ka viņš tik tikko pamanīja klinšu tārpu izurbjam precīzi apaļu caurumu viņa izstieptajā vēderā, pirms tas atlēca atpakaļ, vilkdams sev līdzi viņa iekšas. Torīno paskatījās lejup uz zarnu mudžekli, kas izgāzās pāri viņa jostai, un iekliedzās izmisumā un ciešanās. Nākamais tārps iekodās viņa kreisajā gurnā, saplosīdams viņa jau tā sadriskātos muskuļus. Tomēr pat tad, kad uzbruka trešais klinšu tārps, atraujot kreisās rokas pirkstus, viņš joprojām vēl ticēja, ka Tas Kungs viņu kaut kādā veidā izglābs.

Tikai pašā pēdējā savas dzīves brīdī, kad taustekļi izplēsa viņa kreiso roku no rumpja un kāds cits klinšu tārps ieurbās sejā, viņa kliedzieni pēc pestīšanas pārtapa lāstos.

Atrazdamies tuneļa lejasdaļā, Ross varēja skaidri sadzirdēt Torīno kliedzienus, taču viņš neizjūta nekādu apmierinājumu par sava ienaidnieka bojā eju. Kad kliedzieni apklusa un blakus plūstošajā straumē parādījās priestera asinis, viņš sajuta tikai bailes un kaunu. Ross nebija šurp nācis tikai tādēļ, lai glābtu Lorinas dzīvību, un savos egoistiskajos meklējumos nekad nebija apsvēris, ka arī dārzam vajadzētu izdzīvot. Viņš bija ielauzies pašā dzīvības šūpulī, nesdams sev līdzi nāvi un postu. Viņš ne tikai bija atvedis šurp Torīno, bet nebija spējis aizkavēt viņu un viņa vīrus izpostīt dārzu, nogalināt nimfas un uzbrukt monolītam.

Kad uzbruka saniknotās nimfas un hidra, Ross apjauta, ka viņš ir vēl uzmācīgāks kā Torīno neaicināts svešinieks, kas nav sagādājis neko citu kā vienīgi ļaunumu. Vienu reizi nimfas Rosu izglāba no viņa paša sugas brāļiem -, taču tagad viņš bija pārliecināts, ka saņems no tām sodu. Taustekļiem tuvojoties, viņš cīnījās ar vēlēšanos pagriezties un mēģināt, vai nevarēs izkļūt ārā. Taču viņš neviļus satvēra kaklā pakārto, smago krucifiksu. Katoļu krusts ar savu trīs collu garo rokturi un divu collu garo šķērsli izskatījās raupjš viņa delnā.

Krusta centrā, iegravēti mīkstajā metālā, bija burti AMDG, kuri, kā to bija skaidrojusi māsa Šantala, apzīmēja tēva Orlando Falkona jezuītu ordeņa moto Ad Majorem Dei Gloriam, Dieva slavai. Tagad viņš saprata, ka gan tēvs Orlando, gan māsa Šantala bija dzīvojuši un miruši šīs devīzes vārdā turot savu ticību savam Dievam augstāk par baznīcas doktrīnu. Lai arī kam Ross pats ticētu, viņu abu ticības šķīstums tagad darīja viņu pazemīgu.

Ross juta, ka kaut kas aizskar viņa ādu. Paraudzījies augšup, viņš ieraudzīja, ka viņa rokai pieskaras divi taustekļi, un viņu sagrāba saltas šausmas. Pēkšņi parādījās nimfa ar sarkanajiem ziediem matos un sniedzās pēc krusta. Ross to noņēma no kakla un atdeva nimfai. Kamēr nimfa pētīja krucifiksu, pārējās sapulcējās tai apkārt un centās krustam godbijīgi pieskarties. Ross atcerējās, kā māsa Šantala to turēja paceltu, lai nomierinātu nimfas, kad vini abi pirmo reizi iegāja alas priekštelpā. Krusts un māsa Šantala nepārprotami radīja nimfās pozitīvas emocijas, un Ross jau sāka cerēt, ka Torīno paveiktie apgānīšanas darbi nebūs nimfas pārāk ietekmējuši.

Vairākas minūtes viņas drūzmējās ap krustu, glāstot to un lūkojoties uz to kā mātes uz jaundzimušu bērniņu, un tad nimfa ar sarkanajiem ziediem krustu atdeva Rosām. Tomēr, pirms viņš paguva to aplikt ap kaklu, nimfa viņam stipri iebelza pa vēderu, piespiezdama spert soli atpakaļ. Tad viņa vēlreiz Rosu pagrūda, un viņš atkāpās vēl vienu soli. Hidras taustekļiem joprojām sekojot, Ross paraudzījās pār plecu un ieraudzīja, ka nimfas aiz viņa sadalījās un izveidoja eju. Viņš turpināja virzīties atpakaļ, turot krucifiksu vienā rokā un Torīno mugursomu otrā, līdz izkļuva no asins tuneļa. Nimfas turpināja viņu stumt cauri tuneļa priekštelpai, līdz viņa mugura atbalstījās pret sakritušajiem akmens bluķiem, kas aizsprostoja ieeju dārzā. Lai arī daudz vēsāki nekā iepriekš, akmeņi joprojām bija silti. Tomēr viņš saprata, ka viņa klātbūtne šeit vairs nav vēlama,' un viņam jādodas izmēģināt laimi ārpusē, lai arī cik karsti būtu dārzā. Viņš nokrita zemē, joprojām nenolaizdams acis no nimfām, un rāpās atpakaļ uz šauro eju, caur kuru viņi abi ar Marko bija līduši. Ejas abās pusēs akmeņi bija karsti, bet viņš neuzdrīkstējās apstāties, pirms nebija izkļuvis no šaurās ejas atpakaļ dārzā, pasargāts no nimfām un hidras.

Izkļuvis laukā, Ross varēja dzirdēt un redzēt, kā tiek pārbīdīti akmens bluķi, noslēdzot eju uz bīstamajām alām. Dūmainajā, kvēpu pilnajā gaisā viņš sāka klepot, zem zābaku zolēm sajuzdams karstumu. Viņam šķita, ka atrodas plašā atkritumu sadedzināšanas krāsnī, netīrā granīta tunelī, kur viss dzīvais ir ticis iznīcināts. No dārza nebija atlicis nekas. Koki un augi bija pazuduši, un zemi klāja biezs ogļu un sodrēju slānis. Pilnīgi viss bija melnā krāsā gaiss joprojām bija pelnu pilns, un saules gaisma spēja tam izspiesties cauri tikai ar grūtībām. Kvēpu pārklātais ezers izskatījās kā miris, nebija vairs ne miņas no agrākā mirdzuma.

Šo postažu vērojot, Ross jutās satriekts, bet viņš sevi mierināja ar domu, ka vismaz Torīno bēgšana ar Pirmsākuma

lausku ir apturēta. Ja tas tā nebūtu noticis, ordeņa priekšnieks būtu šeit atgriezies ar vēl lielākiem spēkiem, lai iznīcinātu hidru un pārņemtu Pirmsākumu savā varā ļaunprātīgi izmantodams tā spēku savas Baznīcas slavas celšanai. Viņš vēlreiz atskatījās uz akmeņiem, kas tagad noslēdza alas, un pēkšņi ieraudzīja niecīgu fosforescēta ūdens strūkliņu, kas sūcās ārā no alām, kurās bija palicis apgānītais strauts. Ross domāja par to, kā sadegušais mežs spēs sevi atjaunot pēc ugunsgrēka, un mierināja sevi ar domu, ka dārzs galu galā varētu atkal atdzimt, ja Pirmsākums būs drošībā. Dzīvībai ir jāatjaunojas.

Kamēr Pirmsākums būs droSībā.

Lūkodamies apkārt izdedzinātajā plašumā, viņš prātoja par to, kā Torīno bija mēģinājis sagrābt šo vietu, un pēkšņi viņam radās ideja, kā to pasargāt no citiem iebrucējiem gan no Baznīcas, gan naftas kompānijām vai gluži vienkārši no civilizācijas.

Rosa mugursomā iesprakšķējās rācija. Viņš izdzirdēja Zebas apslāpēto balsi.

Ros, Ros, vai tu tur esi?

Viņš sameklēja rāciju un pielika pie mutes.

Zeba, tas esmu es. Es esmu dārzā. Kur tu esi? Vai ar Naidželu viss kārtībā?

Mēs abi atrodamies šaurajā ejā starp dārzu un sēra alām. Te ir nedaudz karsti, bet mēs esam drošībā, atbildēja Zeba. Kas noticis ar Marko un ordeņa priekšnieku?

Viņi abi ir miruši.

Un kas ir ar Pirmsākumu?

Tas joprojām atrodas šeit. Tāpat arī dzīVa ir hidra un lielākā daļa nimfu. Viņām nācās daudz ko pārdzīvot, bet tagad viss ir kārtībā.

Viņš lūkojās pāri melnajam klajumam, kas reiz bija ezers, uz tālāko dārza galu. Pirms tam šo skatu bija aizēnojuši koki, bet tagad vienīgais traucēklis bija kvēpu virpuļi, kas griezās karstajā gaisā. Viņš ieraudzīja, ka Zeba un Hakets iznāk no sēra alām un vaļējām mutēm noraugās postažā. Viņš pamāja un tad devās pie viņiem pāri biezajam pelnu slānim. Kad viņš nonāca galā, viņi visi apkampās.

Viss ir pagalam, Hakets vairākkārt atkārtoja. Es nespēju tam noticēt. Viss, kas šeit bija, ir sagrauts. Haketa biedējošā reakcija uz redzēto Rosu iedrošināja. Viņš bija pārliecināts, ka Zeba, kas bija cīnītāja par ekoloģiju, atbalstīs viņa plānu pasargāt šo vietu, bet viņam bija nepieciešama ari Haketa pilnīga uzticēšanās. Dārza izpostīšana uz šo angli bija atstājusi acīm redzamu iespaidu, taču viņš bija devies līdzi viņu ceļojumā tikai tādēļ, lai meklētu slavu un zeltu, un tos arī tika atradis.

Ko tu būtu gatavs darīt, lai pasargātu šo dārzu un nepieļautu, lai tas viss vēl kādreiz atkārtotos, Naidžel? Ross jautāja, uzmanīgi viņu vērodams.

Kādēļ tu jautā? Kas tev ir padomā? Anglis sarauca uzacis.

Noklausījusies Rosa plānu, Zeba sajūsmināta pamāja un paskatījās uz Haketu. Viņa satvēra Naidžela roku un paspieda.

Nu, Naidžel? Ko tu par to teiksi?

Ilgu laiku viņš nolūkojās uz viņas roku, ko turēja savējā, tad paskatījās uz Rosu.

Labi.

Ross samiedza acis.

Vai tu saproti, ko šis plāns nozīmē, Naidžel? Ar tā palīdzību mēs varēsim aizsargāt gan šo vietu, gan zudušo pilsētu, bet un tas ir ļoti liels "bet" tu nekad nedrīkstēsi nevienam kaut ko stāstīt par savu nākotni. Tu nekad nekļūsi slavens.

Kādu brīdi Hakets apdomāja savu iesaistīšanos šajā pasākumā. Tad viņš palūkojās uz to vietu, kur atradās pirmsākums.

Ja jau tu varēsi dzīvot, saglabājot noslēpumā savu ģeoloģisko atklājumu, tad es ceru, ka arī es varēšu klusēt par

savu dižo arheoloģisko atradumu. Viņš saviebās un pasmaidīja. Galu galā ne jau mēs to visu atklājām. Tas bija tēvs Orlando, kas atrada šo vietu, un māsa Šantala, kas atrada zudušo pilsētu. Mēs vienīgi tos pieskatām. Tiem ir jābūt drošībā.

Un kā būs ar zeltu?

Tas nebūs viegli, atteica Hakets. Bet es esmu ieguvis dažus labus kontaktus.

Mums vispirms jātiek atpakaļ civilizācijā, un tad varam atkal ko pasākt, teica Zeba. Viņa pamāja uz sēra alām. Mums izdevās saglābt dažas mūsu mugursomas un pārtikas krājumus, pirms dārzs uzgāja gaisā.

Ross bija iepriecināts, ka viņi kaut ko bija izglābuši kaut arī tie būtu tikai nelieli pārtikas krājumi mājupceļam. Viņam nebija palicis nekas, pat ne tas, ar ko viņš ieradās šeit. Aplicis ap kaklu māsas Šantalas krucifiksu, viņš vēlreiz noskatī-% jās visu aptverošajā postažā. Ross atcerējās eiforiju, kas viņu bija pārņēmusi, kad viņi bija šeit tikko ieradušies, un māsa Šantala viņa rokā ielika kristālu un pastāstīja, ka tas var izdziedināt Lorīnu. Toreiz viņš bija cerību pilns, taču viss bija mainījies. Tagad viņš vienīgi vēlējās atgriezties pie sievas, lai atvadītos, pirms nav par vēlu.

Iesim prom no šejienes, viņš sacīja, vezdams Haketu un Zebu uz sēra alām. Dosimies mājās.

82 Dl. KENEDIJA LIDOSTA ŅUJORKA. PĒC MĒNEŠA

Sems Kellijs pārskatīja lidmašīnu ierašanās laikus un ievēroja, ka United Airlines reisa lidmašīna no Limas jau ir nosēdusies. Lai arī ar prieku viņš gaidīja ierodamies savu

dēlu, tomēr bija nobažījies. Kad Ross piezvanīja no Līmas, sacīdams, ka atgriežas mājās, viņa balss skanēja tik nomākta, ka salauza Sema Kellija sirdi. Kad viņš Rosām jautāja, vai džungļos ir kaut kas atrasts, dēla neskaidrā atbilde viņam pateica visu. Tās ir bijušas tikai sapņu pilis. Dārzs ir bijis tikai mīts. Nav nekādu brīnumu.

Samierinājies ar ļaunāko, Ross nebija mēģinājis izdibināt Lorīnas stāvokli, nemaz jau nerunājot par: "Es pieņemu, ka stāvoklis ir bez pārmaiņām." Sems ar nolūku vienmēr bija atbildējis izvairīgi, sniegdams pa telefonu tikai nelielu informāciju, jo bija nolēmis sagaidīt dēlu un pastāstīt pēdējos notikumus, kad būs ar viņu divatā. Tomēr pašreiz, gaidīdams pie barjeras un vērodams pasažierus, kas ieradās cauri muitai, viņš nervozēja. Un tad, kad viņš no tālienes ieraudzīja dēlu, kas izskatījās tik novājējis, iededzis un noguris, sirdi smagi nospieda pienākums pavēstīt viņam jaunumus.

Ross sākumā nemaz neievēroja tēvu, jo, piegājis pie avīžu kioska, viņš ielūkojās tieši Ordeņa priekšnieka Leonardo Torīno sejā. Vatikāns ziņoja, ka ordeņa priekšnieks jau dažas nedēļas kopš pazudis, pēc tam, kad bija devies veikt pētniecisku misiju Dienvidamerikas džungļos. Peru varas iestādes kopā ar Romu joprojām centās izsekot viņa aptuveno atrašanās vietu, taču cerības, ka ordeņa priekšnieku un viņa pavadoņus kādreiz varētu atrast, pamazām izgaisa. Pāvests jau sēroja par lieliskā priestera zaudējumu, un Jēzus biedrība apsvēra viņa pēcteča kandidatūru.

Kad Ross jau vēra ciet avīzi, lai noliktu to atpakaļ avīžu stendā, viņa uzmanību saistīja vēl kāds neliels rakstiņš, kas gandrīz vai lika pasmaidīt. Neivsweek rakstīja, ka neliela naftas meklētāju grupa Scarlett Oil Uzbekistānā ir atradusi lielus naftas krājumus, kas nosaukti par Ancient Oil Seno Naftu. Lielākās naftas kompānijas arī Alascon, kas pēdējā laikā bija norobežojušās no sadarbības ar Scarlett, kura tagad tiem būt devusi iespēju sadarboties kā līdzvērtīgiem partneriem,

tagad stāvēja rindā, lai dabūtu licenci uz Scarlett patentēto tehnoloģiju alternatīvās naftas meklēšanā un ekonomiskajā iegūšanā.

Ross ieraudzīja tēvu un pamāja. Sems Kellijs smaidīja, taču, kad Ross piegāja tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tēva sejā ir manāms sasprindzinājums. Kaut kas nebija kārtībā. Kaut kas bija mainījies. Viņi apskāvās, un Ross atkal sajuta, cik tēvs ir saspringts.

Jauki tevi atkal redzēt, dēls. Labi, ka tu esi atgriezies sveiks un vesels.

Lieliski, ka esmu atpakaļ, tēt. Kā klājas Lorīnai un bērniņam?

Tēvs pastiepās pēc viņa ceļasomas.

Nāc, es tevi aizvedīšu mājās. Pa ceļam mašīnā parunāsim.

Es gribu doties taisnā ceļā uz slimnīcu, tēt.

Tēvs brīdi klusēja.

Tu izskaties nomocījies. Kāpēc tu nevarētu vispirms braukt mājās? Tev nedaudz jāatpūšas.

Paskatījies tēva sejā, Ross nodrebēja. Kas bija tas, no kā tēvs centās viņu pasargāt?

Nē, tēt, es gribu viņu redzēt tagad. Man viņa jāredz. Vai kaut kas ir noticis?

Apstiprinot Rosa ļaunākās aizdomas, tēvs nopūtās un atkal saspringa.

Ir notikušas pārmaiņas, Ros. Būs jāpieņem grūts lēmums.

83

Lorīna joprojām atradās Svētās Sirds slimnīcā netālu no Bridžportas, tikai tagad viņa bija pārvietota no traumatolo-

ģijas nodaļas uz izolētu palātu dzemdniecības nodaļas tālākajā spārnā. Viņa bija viena pati savā istabiņā ar monitoriem un aprīkojumu, kas uzturēja viņu pie dzīvības. Lai arī istaba bija tikusi nomainīta, viņa joprojām gulēja tieši tādā pozā kā toreiz, kad Ross devās projām. Vienīgā labi saskatāmā atšķirība bija iespaidīgais paaugstinājums virs viņas vēdera.

Kopš Lorīnas saslimšana vairs netika uztverta kā neiroloģisks gadījums, ārsts Grīnblums gādību par viņu bija uzticējis akušierei ārstei Annai Gandersonei. Tas tikai apstiprināja Rosa domas, ka oficiāli Lorīna skaitās jau zaudēta. Viņai pat nebija pievērsta Gandersones galvenā uzmanība, bet gan bērniņam. Lorīna bija tikai kaut kas nedaudz vairāk par inkubatoru.

Neliels atvieglojums, pēc Rosa domām, bija tas, ka, ierazdamies Lorīnas istabiņā kopā ar tēvu un dakteri Gandersoni, viņš uzzināja, ka Lorīnas māte uz divām dienām ir aizbraukusi pie māsas uz Jaunangliju. Viņš vēl nebija gatavs atbildēt uz jautājumiem par savu ceļojumu.

Kā jau jūsu tēvs jums ir teicis, Lorīnas stāvoklis strauji pasliktinās, ārste klusu stāstīja, it kā nevēlēdamās, lai Lorīna sadzirdētu viņas vārdus. Pašreiz ir kritiska fāze. Lorīna mums ir zudusi, bet mēs pašreiz tuvojamies brīdim, kad bērns varētu būt dzīvotspējīgs jau ārpus mātes dzemdes. Mēs to varētu izņemt jau tagad, bet izdzīvošanas iespējas ir ļoti niecīgas. Katra diena, ko mazulis pavada mātes dzemdē, palielina viņa izredzes izdzīvot. Ārste noklepojās. Mēs viņai devām steroīdus, lai attīstītu bērna plaušas, un zāles, lai neļautu jusu sievai priekšlaicīgi dzemdēt, tomēr es nezinu, cik ilgi vēl spēsim tādu stāvokli noturēt. Līdz šim mēs Lorīnas kondīciju spējām saglabāt nemainīgu, un jebkura turpmākā pasliktināšanās varētu novest pie tā, ka bērniņš būtu jāizņem. Tā ir ļoti bīstama situācija. Mums bērns būtu jāpatur mātes dzemdē cik ilgi vien iespējams taču vienīgi tik ilgi, kamēr vien Lorīna spēj viņai palīdzēt.

Viņai?

Tā ir meitene. Ārste pasniedzās pēc mapes, kas atradās uz skapīša, un pasniedza Rosām melni baltu skenētu fotogrāfiju. Tā ir jūsu meita.

Neskaidrais attēls trāpīja Rosa apziņā ar pārsteidzošu spēku. Visu laiku viņš bija vairāk pievērsis uzmanību iespējamam Lorīnas zaudējumam nekā abstraktajam jēdzienam "mūsu bērniņš". Pat agrīnais sešpadsmit nedēļu vecā bērniņa attēls nebija mainījis viņa skatījumu uz notiekošo. Taču šis neskaidri graudainais attēls bija pavisam citāds. Pēkšņi bērns bija kļuvis reāls.

Maza meitenīte.

Viņa meita.

Viņš piegāja pie gultas un noglāstīja Lorīnas vēderu. Viņš sajuta kustību, un dzīvība, kas bija tur, iekšā, viņu izbiedēja. Jau atkal viņam bija ko zaudēt. Un kaut kas, ko varēja iegūt. Kailā cerība bija daudz nežēlīgāka par stindzinošo izmisumu.

Viņš atkal pagriezās pret ārsti.

Vai katra diena, ko mana meita pavada mātes dzemdē, palielina viņas izredzes?

-Jā.

Cik dienu vēl nepieciešams, lai viņa būtu drošībā?

Ārste sarauca pieri.

Vismaz vēl trīs vai četras nedēļas.

Vai tas ir iespējams?

Klusums.

Tas ir gandrīz vai neiespējami.

Kā jūs domājat, ja saglabājas Lorīnas pašreizējais stāvoklis, cik dienu vēl mana meita spēs palikt dzemdē?

Kā jau teicu katra diena palielina iespēju izdzīvot.

Cik dienu vēl?

To ir grūti paredzēt, Ros.

Un, pēc jūsu domām, vislabākajā gadījumā?

Atkal iestājās klusums.

Divas trīs dienas, vislielākais, nedēļu.

Tātad jūs vēlaties saņemt manu piekrišanu iejaukties un izņemt bērnu, tiklīdz, pēc jūsu domām, tas būs nepieciešams?

Gandersone piekrītoši pamāja.

Pat tad, ja bērniņa iespējas veselam izdzīvot būtu minimālas?

-Jā.

Ross dziļi ievilka elpu.

Paldies, ka bijāt tik atklāta.

Gandersone atglauda savus blondos matus no sejas.

Vai jums vēl ir jautājumi?

Nē, paldies! Es biju tālu prom no šejienes, un tāpēc tagad vienīgais, ko vēlētos, ir būt divatā ar savu sievu. Es gribētu šonakt palikt pie viņas.

84

Sēdēdams neērtajā slimnīcas krēslā, skatīdamies uz Lorīnu un viņu meitas attēlu, Ross iegrima domās par visām tām viņu glābšanas iespējām, kas viņam bija zudušas. Paraudzījies lejup uz savu labo roku, viņš atcerējās, ka tajā bija turējis līdzekli Lorīnas izdziedināšanai. Ross atsauca atmiņā brīdi, kad Pirmsākums viņam atdeva dzīvību, un viņš būtu varējis glābties, līdzi ņemot neskaitāmus dziedinošos kristālus. Bet viņš palika, lai palīdzētu pārējiem un apturētu Torīno nodomus pārvaldīt Pirmsākumu, jo viņš bija pārliecināts, ka Lorīna būtu vēlējusies, lai viņš rīkotos tieši tā.

Pamazām, klausoties aparātu iemidzinošajā ritmā, Rosa novārgušais ķermenis atslēdza satraukto prātu. Viņš noslīdēja uz krēsla, smagais krucifikss pārkārās virs kokvilnas krekla, un Ross iegrima saraustītā, sapņu pilnā miegā.

Pēc dažām stundām viņš nosvīdis satrūcies pamodās, satvēris krustu. Viņš bija tikko sapņojis, ka atkal izdzīvo savu tuvās nāves epifāniju un savu zvērestu Lorīnai. Viņš bija zinājis, ka tā ir Lorīna, kas viņam bija zvērējusi aizsargāt Pirmsākumu un ziedot viņu pašu. Un īstenībā tieši tas viņam bija licis rīkoties tik mokoši grūti, bet pareizi. Pat pašās beigās, vērodams izdegušo Ēdeni, viņš saņēma visus spēkus, lai radītu plānu Pirmsākuma turpmākajai pasargāšanai. Daudz vairāk viņš bija paveicis, lai aizsargātu Pirmsākumu un tā radības, nekā lai glābtu pats savu ģimeni.

Toreiz tajā vietā un laikā Rosām likās, ka viņš visu dara pareizi. Taču tagad sterilās slimnīcas istabiņas atturīgajā nomāktībā, sēdēdams blakus savai komā guļošajai sievai, viņš jutās pavisam citādi. It īpaši ņemot vērā, ka Lorinā auga viņa meita. Kas gan būtu noticis, ja viņš būtu paņēmis tikai dažus kristālus Lorīnas atveseļošanai? Vai tas būtu nodarījis ļaunu Pirmsākumam vai tā ekosistēmai? Viņš pieskārās krucifiksam un gandrīz vai varēja saklausīt māsas Šantalas vārdus: "Zvērests ir tikai balts vai melns. Nevar būt attaisnojamu iemeslu vai ticamu atvainošanos, lai to lauztu. Vai nu jūs turat zvērestu, vai arī to laužat. Vidusceļa te nav. Zvērests ir uz mūžiem."

Bet kā ir ar jūsu zvērestu, māsa Šantala?

Māsa Šantala Rosu paņēma līdzi uz dārzu ar skaidru nolūku glābt viņa sievu. Bija paredzēts, ka Pirmsākums glābs Lorinu, lai viņa varētu turpmāk kļūt par tā aizstāvi, par Glabatāju. Taču māsa Šantala uzlika savu nastu uz viņa pleciem. Viņš bija kļuvis par Glabātāju. Ross nopētīja raupjo, neglīto krustu, kuru Šantala viņam bija uzlikusi, to pašu krustu, kuru tēvs Orlando bija atdevis viņai pirms četrarpus gadu simteņiem, un viņā auga niknums.

Viņš domāja par visām sāpēm, ko tas simbolizēja. Ne tikai par Kristus ciešanām, bet par visu ļaunumu, kas ir ticis darīts reliģijas vārdā. Viņš domāja par to, ko bija darījis Torīno savas Baznīcas vārdā, nodarījis ļaunu Lorīnai, izpostījis dārzu, izkropļojis Pirmsākumu. Viņš domāja par to, kā Torīno bija izmantojis Marko, apsolīdams atpestīšanu, bet pats likdams viņam vienīgi slepkavot. Ross nebija piedzīvojis, ka krusts kādam būtu nesis glābiņu vienīgi ciešanas un lāstus.

Dusmās un izmisumā Ross norāva krustu no kakla un no visa spēka meta to pāri istabai. Mirklī, kad tas trāpīja pa sienu, gandrīz vai skardams pulksteni, viņš to nožēloja un jutās muļķīgi.

Pēkšņi aparatūra visa pie gultas sāka pīkstēt.

Velns!

Bet krusts taču nebija neko nozīmīgu aizķēris. Vai tomēr?

Pēc mirkļa istabā iebrāzās medicīnas māsa.

Pārbijies, bet neko nespēdams palīdzēt, Ross skrēja turp, kur bija nokritis krusts. Trieciens to bija kārtīgi saspiedis. Viņš to pacēla un, labi apskatījis, ievēroja kaut ko tādu, kas lika viņa mutei pēkšņi izkalst krucifiksa malu savienojums bija saliekts, atsedzot dobu iekšpusi, un sienas pulksteņa sekunžu rādītājs bija apstājies. Ross acumirklī atcerējās, kā Hakets bija iemetis savu pulksteni alvas kausā un kā alvas un svina aizsargājošās īpašības palīdzēja atkal iedarbināt pulksteņa sekunžu rādītāju. Un tad viņš atcerējās to godbijību, ar kādu nimfas izturējās pret krustu. Vai viņas bija kaut ko sajutušas?

Ar trīcošām rokām Ross atbīdīja mīkstā metāla savienojuma vietu un krusta dobumā atsedza kristāla lausku. Ne lielāka par zobu bakstāmo, tā blāzmoja un pulsēja, pilna dzīvības. Kad Ross aptvēra, kas tas ir, viņa sirds sāka sisties arvien straujāk. Acīmredzot tēvs Orlando to bija tur noslēpis, kad viņš atklāja Pirmsākumu. Viņš kaut kādā veidā bija sapratis, ka metālam piemīt spējas apslēpt kristālu magnētiskās un radioaktīvās īpašības. Šī labi paslēptā kristāla lauska ari varēja izskaidrot, kādā veidā tēvs Orlando spēja izdziedināt savas pēdas pēc spīdzināšanas pirms visiem tiem gadu simteņiem, bet viņš to nebija atkārtojis, kad saprata, ka inkvizīcija neuzskata viņa izveseļošanos kā pierādījumu Dieva dārza pastāvēšanai, bet par pierādījumu viņa apsēstībai ar sātanu.

Kad tēvs Orlando bija atdevis krustu māsai Šantalai, teikdams, ka krīžu laikā tajā var meklēt glābiņu, viņa to nesaprata pareizi. Viņa tā arī neuzzināja krusta noslēpumu visus šos četrarpus gadsimtus. Viņa to nevarēja zināt, Ross nosprieda, citādi viņa to būtu varējusi izmantot Lorīnas izdziedināšanai jau pirmajā reizē, kad apmeklēja viņu slimnīcā.

Ja vien…

Domas plosīja viņa prātu kā ledains caurvējš. Māsa Šantala viņam bija stāstījusi, ka tuneļa kristāli spēj iedarboties vienīgi tad, ja tie ir noteiktā lielumā. Šī lauska neapšaubāmi bija ņemta no paša Pirmsākuma, taču tā bija ļoti maza. Vai tā bija pietiekami liela, lai spētu izdziedināt Lorinu?

Ross palaboja krucifiksu, atkal cieši noslēdzot savienojuma vietu. Aparatūra nekavējoties pārstāja pīkstēt, un pulkstenis atjaunoja tikšķēšanu.

Tas gan ir dīvaini, noteica medicīnas māsa. Ross pagriezās, un viņa atvainojoties pasmaidīja. Lūdzu, piedodiet. Man gan nav īsti skaidrs, kas notika, bet viss tagad ir kārtībā un jūsu sievai briesmas nedraud. Es brīdināšu tehnisko grupu. Ross uzsmaidīja māsai, bet, tikko viņa izgāja no istabas, viņš nekavējoties piespieda krucifiksu pie krūtīm un pavērsa to pret Lorīnas barības caurulīti.

Nākamajā rītā Ross pamodās, sajūtot briesmas.

Pulkstenis rādīja tikai seši un astoņpadsmit minūtes, un kaut kas bija noticis.

Kaut kas nebija labi.

Lorīnas aparātu trauksmes signāli skanēja vēl intensīvāk nekā iepriekšējā vakarā, un dzīvības pazīmes neparasti svārstījās.

Ārste Anna Gandersone centās izskatīties mierīga, bet maigā balss, kādā viņa runāja vakar, šorīt bija kļuvusi spalga.

Ros, mums ir jāgatavo Lorīna operācijai TŪLĪT. Mēs nevaram gaidīt vairs nevienu minūti. Bērns ir jāizņem nekavējoties. Varbūt jau ir par vēlu.

Ross centās izberzēt no acīm miegu.

Ko tas nozīmē? Vai noticis kas slikts?

Gandersone kopā ar pārējiem ārstiem jau stūma Lorīnu

ārā no istabas uz liftu.

OR devītā istaba, iekliedzās Gandersone. Ātrāk! Ātrāk!

Ross viņiem sekoja.

Es gribu iet līdzi.

Tā nav laba doma. Gaidiet šeit. Mēs jums paziņosim, tiklīdz zināsim ko vairāk.

Viņš iekāpa liftā.

Es gribu iet jums līdzi. Tās ir dzemdības. Es esmu tēvs. Man ir šeit jābūt.

Gandersone viņu uzlūkoja ar aukstu skatienu.

Tās nav dzemdības. Tā ir operācija. Ir iespējams, ka tas būs kaut kas gluži pretējs dzemdībām.

Ross pat nesarāvās.

Ja šī ir pēdējā reize, kad es redzu savu sievu un bērniņu, tad es noteikti gribu būt kopā ar viņām.

Es patiešām to neuzskatu par labu domu. Gandersone nopūtās. Bet ja jūs tā uzstājat…

Es uzstāju. Ross nespēja saprast, kas bija noticis. Atradis Pirmsākuma gabaliņu krucifiksā, viņš bija aiznesis lausku uz vannasistabu un iegremdējis to ūdens glāzē un pēc tam ielējis šo šķidrumu Lorīnas barības caurulītē. To viņš bija darījis trīs reizes, pirms iekrita dziļā miegā. Pirmsākumam bija šis ūdens jākatalizē. Tam bija jāiedarbojas. Bet tas nenotika. Pirmsākums ne tikai nepalīdzēja Lorlnai, bet ari saasināja viņas jau tā smago stāvokli.

Ko bija teikusi ārste Gandersone? Katra diena, ko bērns pavada mātes dzemdē, palielina viņa meitas izredzes izdzīvot. Tātad, ja viņa tiks izņemta tagad, šodien, tad varētu gadīties vissliktākais iespējamais rezultāts.

Operāciju zālē Rosām tika iedots zaļais ķirurģiskais virsvalks un sejas maska un piekodināts turēties tālāk no operāciju galda. Viņš noskatījās, kā Lorinu pārliek uz galda. Pēkšņi viena no māsām paskatījās augšup.

Mums, iespējams, nebūs jālieto ķeizargrieziens.

Gandersone atsaucās, vēl mazgājot rokas.

Kāpēc?

Medicīnas māsa norādīja uz mitru plankumu galda vidū.

Viņai ir nogājis ūdens.

Tas nav iespējams.

Vecmāte, kas šeit piedalījās vairāk zināmu cerību, nekā nepieciešamības dēļ, panācās uz priekšu. Tā bija vecāka sieviete, un kaut kas viņas acīs, kas bija redzamas pāri maskai, Rosām atgādināja māsu Šantalu. Līdzjūtīgi un gudri viņas acis ievēroja visu to, kas bija nepieciešams. Viņa apskatīja Lorinu un pasmaidīja. Rosām patika šis smaids. Tas radīja paļāvību un ticību labām iespējām.

Viņai ir nogājis ūdens. Dzemdības ir sākušās.

Bet tas nav iespējams, noteica Gandersone, tuvodamās galdam, uz kura bija novietoti visi viņas ķirurģiskie instrumenti. Viņa satvēra skalpeli.

Iespējams vai ne, bet tas notiek, atbildēja vecmāte. Viņai jau ir deviņus centimetrus liels atvērums. Vecmāte negaidīja Gandersones reakciju. Viņa pievienoja sensorus tieši bērna galviņai un paskatījās monitorā. Sirds ritms ir stabils. Viņa pamāja uz Gandersones ķirurģisko instrumentu pusi. Jums tie nebūs vajadzīgi. Mātei ir kontrakcijas.

Viņa ir komā. Vai tas vispār ir iespējams? jautāja kāda medicīnas māsa.

Liekas, ka ir iespējams, atbildēja vecmāte. Šķiet, ka viņas ķermenis tiek galā. Viņa paskatījās uz Gandersoni. Es domāju, ka viņa to paveiks.

Gandersone brīdi vilcinājās un tad nolika skalpeli atpakaļ uz galda.

Ross izbrīnījies vēroja, kā Lorīnas ķermenis sāk spiest. Nākamās divdesmit minūtes vecmāte burtiski dejoja ap Lorīnu, lai piedabūtu bērniņu parādīties laukā no viņas dusošā ķermeņa.

Skatītāju rindās aizsūtītā Gandersone stāvēja malā, pārsteigumā grozīdama galvu.

Galu galā vecmāte priecīgi iesaucās, un bērns parādījās. Pacēlusi to augšā, lai pasniegtu pediatram, viņa jautāja Gandersonei.

Cik nedēļas bija šim bērniņam?

Divdesmit sešas.

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

Tagad tas ir kaut kas neiespējams. Es esmu saņēmusi tūkstošiem bērnu. Iespējams, ka viņa ir pasīka, bet izskatās gluži kā pilnīgi iznēsāts bērns.

Kamēr pediatrs tālākajā operāciju zāles galā pārbaudīja bērnu, Ross nolūkojās uz galda guļošajā Lorīnā. Viņas seja izskatījās tik mierpilna, ka Rosu pārņēma neizsakāmas mīlestības un skumju vilnis. Izdzirdējis bērniņu ieraudamies pirmo reizi, viņam likās, ka raud kopā ar viņu. Viņš piegāja pie bērna, un meitiņa atkal ieraudājās, vēl skaļāk un aizrautīgāk. Medicīnas māsa pasniedza bērnu Rosām, un, turēdams meitu savās rokās, viņš domāja, kādu vārdu viņai vajadzētu dot. Kādā vārdā nosaukt šo dzīvības brīnumu. Reiz viņi abi ar Lorīnu bija nolēmuši, ja piedzims dēls, to nosauks Rosa vārdā, bet, ja meitene, tad viņai dos mātes vārdu.

Pēkšņi Gandersone pasauca Rosu.

Ros, Ros! Viņas balss skanēja samocīta, it kā trūkstot elpai. /

Viņš atskatījās uz operācijas galdu. Visi bija nobālējuši un, sastājušies ap galdu, lūkojās Rosā, gaidot viņa reakciju. Viņam sažņaudzās sirds. Tas nu beidzot bija noticis. Viņam iešāvās prātā nimfas un tas, ka, vienai dzimstot, otrai bija jāmirst. Kādu brīdi viņš nespēja sevi piespiest paskatīties uz Lorīnu. Tad viņš satvēra savu meitu ciešāk, gūdams šajā apskāvienā spēku, un pagriezās pret sievu.

Lorīnas acis bija vaļā. Un viņa skatījās uz Rosu.

Acis atvērās, kad viņa izdzirdēja bērniņu raudam, sacīja Gandersone, pārbaudīdama Lorīnas kājas. Un ar viņas refleksiem arī viss ir kārtībā. Ārstes balss no saviļņojuma aizlūza. Tas ir kaut kas neiedomājams. Tas ir brīnums. Viņa pielika adatu Lorīnas kreisajam lielam, un kāja parāvās prom. Viņa spēj sajust un kustināt kājas.

Ross piegāja tuvāk, un Lorīnas acis viņam sekoja. Viņš pieliecās zemāk, un viņa pasmaidīja.

Kur es esmu bijusi? vārā balsī Lorīna iečukstējās.

Viņš nometās uz ceļiem pie galda, sajuzdams, ka viņa

kājas kļūst ļenganas.

Tam tagad vairs nav nekādas nozīmes. Tu atkal esi šeit. Ross sacīja. Viņš sniedza bērniņu Lorīnai, un viņa pastiepa rokas, lai to saņemtu. Te ir kāds, kas grib tevi redzēt. Mūsu meitiņa Šantala.

PĒC SEŠIEM MĒNEŠIEM

Kad lidmašīna nolaidās Limas Horhes Čavesa starptaustiskajā lidostā, Ross palūkojās Zebā un pasmaidīja. Tik daudz kas bija mainījies kopš tā brīža, kad viņi te bija ieradušies pirmo reizi kopā ar māsu Šantalu.

Nebija viegli pamest mājās Lorīnu un meitiņu, bet šoreiz tas bija tikai uz pāris dienām, un viņš bija tik priecīgs atkal ieraudzīt Haketu, tomēr ne tik ļoti kā Zeba.

Pēdējos sešos mēnešos, kad Ross bija galvenokārt nodarbojies ar Lorīnu un Šantalu, Zeba un Hakets bija Peru nenogurstoši strādājuši pie viņu projekta, tomēr viņi abi bija reizi pa reizei atgriezušies Amerikas Savienotajās Valstīs, lai kārtotu darījumus bankās un apmeklētu Lorīnu un Zebas jauno krustmeitu. Pagājušajā nedēļā Zeba bija satikusies ar Lorīnu Jeilas Beinekes bibliotēkā, lai triumfējoši publiski uzstātos ar savu oficiāli atzīto gandrīz vai pilnīgo Voiniča manuskripta tulkojumu. Tagad akadēmiķu aprindās jau bija atzīts, ka manuskripta pēdējā nodaļa, kas bija uzrakstīta pilnīgi sadomātā mākslīgā valodā, nekad netiks iztulkota bez autora sākotnējām piezīmēm. Ne Lorīna, ne Zeba neatklāja autora vārdu, nedz arī rosināja domas, ka tas varētu būt kaut kas cits nekā vienkārši alegorija.

Lidostā viņus sagaidīja Hakets. Viņš bija iededzis un mundrs, gluži cits cilvēks, kas nemaz nelīdzinājās tam bālajam astmatiķim, kas reiz bija viņiem tuvojies Kahamarkā. Zeba krita viņa apkampienos ar tādu aizrautību, ka tā izkliedēja Rosā jebkādas šaubas par to, cik nopietnas ir kļuvušas viņu attiecības.

Hakets paspieda Rosa roku un tad viņu apkampa.

Kā klājas Lorīnai un mazulītei?

Viņām klājas labāk nekā jebkad. Un viņām patiešām klājas labi, nodomāja Ross. Lorīna bija pilnīgi izveseļoju-

sies, un Šantala bija viens vienīgs prieks. Tagad viņa jau bija sasniegusi savam vecumam atbilstošo vidējo svaru un likās, ka meitene būs gara. Un kā veicas ar darbiem šajā pusē?

Viss ir sagatavots. Nāciet! Es jums visu parādīšu.

Hakets aizveda viņus uz kādu anonīmu biroju, ko viņi

abi ar Zebu bija šai vajadzībai noīrējuši Limā. Galvenajā biroja telpā atradās liela pasaules karte, kas ar spraudītēm bija piestiprināta uz korķa pamatnes. Uz tās svarīgais Peru Amazones baseina sektors ar sarkanām spraudītēm bija sadalīts posmos. Ross pasmaidīja, iedomādamies, ka viņš stāv tieši ceļā Alascon nodomātajai naftas cauruļvadu līnijai. Tagad naftas, kompānijai šis apgabals bija vai nu jāapiet, vai arī jāatsakās no projekta pavisam. Uz rakstāmgalda vēl bija ari kāds stacionārs veidojums, kas attēloja pakāpienveidīgās piramīdas zikurāta logo, tas bija veidots no zelta klucīšiem. Hakets atslēdza rakstāmgalda atvilktni un, izņēmis čeku, iedeva to Rosām.

Ross ieskatījās čekā un iesvilpās. Tas bija izrakstīts Peru valdībai par milzīgu naudas summu.

Es vēl nekad neesmu redzējis tik daudz nuļļu.

Hakets un Zeba jau bija čeku parakstījuši, bet te vēl bija

vieta trešajam parakstam. Hakets viņam pasniedza pildspalvu.

Jāparakstās visām pilnvarotajām personām.

Ross parakstījās.

Un ko tagad?

Hakets ieskatījās savā pulksteni.

Es jūs aizvedīšu uz viesnicu, lai jūs varētu atsvaidzināties. Pēc tam pulksten astoņpadsmitos mums būs tikšanās ar iekšlietu ministru, lai pasniegtu šo čeku, un tad notiks preses konference. Lai gan mēs dodam viņiem veselu kaudzi naudas, valdība grib gūt labumu arī no apkārtējās vides aizsardzības, kas dotu iespēju pārtraukt plašu neskarto džungļu izciršanu un nodrošināt to mūžīgu aizsardzību.

Ross pētīja čeku, joprojām brīnīdamies par tā summu, un tad atdeva to Haketam. Viņš domāja par zudušās pilsētas zeltu un ka galu galā ir noticis tā, kā sākotnējie senie īpašnieki to bija paredzējuši, kraudami zeltu zikurātā, viņi bija pasargājuši savu pilsētu un strūklakas avotu, kas reiz viņus bija spēcinājis.

Cik daudz "saules asaru" šis čeks ir izžāvējis?

Hakets pasmaidīja un vadīja viņu uz durvīm. Tas piramīdā atstāja tikai niecīgu iedobumu. Tur vēl palika daudz. Turklāt mēs tur atradām vēl zeltu. Es nesaprotu, kā mēs to visu iztērēsim.

Pāri viņa plecam uzmezdams acis kartei, Ross iedomājās vēl visas apdraudētās pasaules vietas un pasmaidīja.

Esmu pārliecināts, ka mums vēl būs dažas lietas pārdomām.

VATIKANS. NAKAMAJA DIENA

Kardināls Gvido Vazāri steidzās lejup pa garu, plašu Apustuļu pils koridoru uz Vissvētākā tēva biroju. Nepievērsdams uzmanību sargiem, viņš atgrūda durvis un iemetās telpā. Pāvests, kas uzlūkoja viņu no sava rakstāmgalda, turēdams pildspalvu virs neparakstītu dokumentu kaudzes, sarauca uzacis.

Kas noticis?

Vazāri nolika uz viņa rakstāmgalda atvērtu Time kopiju.

Te ir rakstīts par ordeņa priekšnieku.

Vai viņš ir atrasts?

Nē.

Par ko ir runa? Es domāju, ka mēs šo gadījumu vairs nepieminam, samazinot iespējamo kaitējumu. Tā vairs nav.

Paskatieties uz virsrakstu.

Pāvesta acis ātri pārslīdēja laikrakstam.

Un tad? Voiniča manuskripts ir iztulkots. Bet šeit nekas nav minēts par Baznīcas iesaistīšanos šajā lietā. Nekādu norādījumu, ka šis dārzs patiešām pastāv. Kur šeit ir problēma?

Tā persona, kas manuskriptu ir iztulkojusi, tā persona, kas attēlā ir redzama kopā ar bērniņu, ir ģeologa sieva un viņai bija lauzts kakls, tāpēc viņa bija pilnīgi paralizēta un gulēja komā, viņa bija tikpat kā mirusi. Tieši viņas dēļ, lai viņu glābtu, ģeologs devās meklēt dārzu.

Pāvests samiedza ūdeņaini zilās acis.

Viņa ir atveseļojusies. Tā gadās, jūs taču nedomājat…

Vazāri nosvieda uz rakstāmgalda International Herald

Tribune kopiju un atvēra ceturto lappusi. Virs virsraksta, ko Vazāri bija apvilcis ar zilu tinti, atradās divu vīru un sarkanmatainas sievietes attēls, kuri stāvēja kopā ar Peru iekšlietu ministru. Pāvests sāka lasīt rakstu.

Vīrietis, kas stāv pa kreisi no fotogrāfa, ir ģeologs doktors Kellijs, sacīja Vazāri. Viņš kopā ar saviem kolēģiem ir izdarījis to, ko plānoja darīt ordeņa priekšnieks, viņi ir nopirkuši neskartu džungļu apgabalu. Sī zeme, ko viņi ir iegādājušies, tagad uz mūžīgiem laikiem ir aizsargāta, un tajā var iekļūt vienīgi ar pilnvaroto personu atļaujām. Viņš apklusa. Es baidos, ka ordeņa priekšnieka apsēstība ar Dieva dārzu ir bijusi pamatota.

Pāvests turpināja lasīt rakstu, pagaidām neatbildēdams un nereaģēdams uz teikto. Tad viņa sejas izteiksme mainījās, un Vazāri saprata, ka Vissvētākais tēvs ir izlasījis to pašu, ko viņš uzticības personu, kura vārdu nesa šī zeme.

Vārdu, kuru, pēc viņu domām, zināja tikai viņi vieni paši un vēl ordeņa priekšnieks.

Tā sauca vīru, kuru viņu priekšgājēji bija sadedzinājuši pie kauna staba pirms četrarpus gadsimtiem par to, ka viņš bija pavēstījis par brīnumaina Ēdenes dārza atklāšanu Amazones džungļos, tas bija vīrs, kura uzrakstītā "Sātana grāmata" kļuva pazīstama kā Voiniča manuskripts, tas bija Orlando Falkons.

EPILOGS

DŽUNGĻI, KAS IETVER ACS VEIDA KRĀTERI, IR KĀ vibrējoša, sulīga zaļu augu jūra, kurā savijas visu galveno krāsu triepieni. Tomēr krāteris ir kā tuksneša ielāps šajā meža kuplumā, trūcīga oāze, kurā nav sastopama dzīvība vai krāsu bagātība tajā viss ir vienīgi pelēks un melns.

Saules stariem iespiežoties apslēptajos dziļumos, tie atsedz postažu baltus pelnus un melnas kokogles. Ir sacīts, ka uguns attīrošais spēks spēj atjaunot dzīvību, iedrošinot to uz jaunu, vēl daudz sparīgāku augšanu. Tomēr šeit pelnu slānis virs zemes ir pārāk biezs, un grūti iedomāties, ka reiz te atkal kaut kas varētu zaļot. Un krātera vidū melnējošais apaļais ezers šīs acs varavīksnene izskatās tik nedzīvs un akls.

Tomēr viss nav gluži tā, kā tas krāterī šķiet. Dažviet tā kvēpiem klātā gultne ir tumšāka kā citur, it īpaši pie nogāztajiem klinšu bluķiem, kas aizsedz ieejas alās krātera vienā galā. Savādi, bet tieši tajos bezcerīgi melnajos posmos, kur vāra, fosforescējoši zaļa ūdens strūkliņa sūcas cauri kritušajiem akmens krāvumiem, padarot pelnus tumšākus, ir atrodamas pirmās dzīvības pazīmes.

Cauri melnajiem pelniem augšup spraucas maza puķe ar neparastām lapām. Tā nelīdzinās nevienam citam augam visapkārt džungļos, tā nelīdzinās nevienam augam visā plašajā pasaulē.

BEIGAS.

Maikls Kordijs

ĒDENES DĀRZS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Linda Bidiņa Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

M. Kordijs

Ko 685 Ēdenes dārzs/ No angļu vai. tulk. Uldis Kokts. R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. 400 lpp.

ISBN 978-9984-35-370-8

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Kordijs Maikls Ēdenes dārzs

PROLOGS ROMA. 1561. GADS

1. ŠVEICE. PĒC ČETRARPUS GADSIMTIEM

2 ŅUJORKA. PĒC PIECĀM NEDĒLAM

3

4 JEILAS UNIVERSITĀTE

6 ROMA. NĀKAMAJĀ DIENA

7

8 PĒC SEŠĀM DIENĀM

9

10 ROMA. PĒC TRIM DIENĀM

11

12 PĒC TRIM NEDĒLAM VIŅUS SAVEDA KOPA NĀVE

13 JEILAS UNIVERSITĀTE. TAJĀ PAŠĀ VAKARĀ

14

15 NĀKAMAJĀ RITĀ

16 VĒLĀK TAJĀ PAŠĀ DIENA

17

18

19

22

23

24 PERU

25 ROMA

26 KAHAMARKA. NAKAMAJĀ DIENA

27 LIMA. NĀKAMAJĀ DIENA

29 CETURTDIENAS RĪTS, PLKST. 04.30

30 JURIMACVASA

31 SVĒTAS SIRDS SLIMNĪCA BRIDŽPORTA, KONEKTIKUTA

32 IKITOSA

33 PĒC SEŠĀM STUNDĀM

34

35

36 TAJĀ PAŠĀ NAKTĪ

37 NĀKAMAJĀ RITĀ

38

39 PIRMS TAM

39

40

41

43

44

46

47

48

TREŠĀ DAĻA DIEVA DĀRZS

51

52

53

54 TAJĀ NAKTĪ

55

56

57 PIRMS KĀDA BRĪŽA

58

60 NĀKAMAJĀ RiTĀ

61

63

64 PIRMS DAŽIEM MIRKĻIEM

PIRMS BRĪTIŅA

65

66

PIRMS MAZA BRĪŽA

67

SVĒTĀS SIRDS SLIMNĪCA, BRIDŽPORTA, KONEKTIKUTA

CETURTĀ DAĻA PIRMSĀKUMS

69 PĒC DIVĀM STUNDĀM

70

71 PĒC DIVDESMIT MINŪTĒM

73

75

PIRMS KĀDA BRĪŽA

78 PIRMS BRĪŽA

80

82 Dl. KENEDIJA LIDOSTA ŅUJORKA. PĒC MĒNEŠA

83

84

PĒC SEŠIEM MĒNEŠIEM

VATIKANS. NAKAMAJA DIENA

EPILOGS